Miroslav Bechyně

Saskatchewan divoký a tichý

DÍL 1 / PRÉRIJNÍ LILIE

SRUB V MINNESOTE

Martin odstavil z plechových kamínek hrnec polévky a nedočkavě vyhlédl z okna. Drobně mžilo. Večerní šero mu pokaždé víc připomnělo, že tady není doma.

Kolik je? Táta nikde!

Náhle si Martin uvědomil, že cosi popletl. Polévka nemá správnou vůni! Nadzdvihl pokličku, do hloubky zamíchal a s našpuleným nosem špehoval, co chybí. No samozřejmě – nedal majoránku! Jak mohl zapomenout, on, bramboračkový odborník, zrovna na nejdůležitější koření? Mámina bramboračka, a bez majoránky? Stačí, že se tady nedá sehnut k zakousnuti krajíc obyčejného chleba!

Mrkl na stěnu. Staré kuchyňské hodiny s oprýskaným emailem, které v srubu visely, už když sem s otcem vkročili poprvé, se denně předcházejí skoro o půl kola. Takže ve skutečnosti není ještě ani šest. Jenomže večeře je hotová. kuchař by už nechtěl dál být sám a táta nepřichází.

Ach, to věčné, netrpělivé čekání!

Martin položil hlavu na stůl. stlučený z několika prken, s rukama složenýma pod bradou se zahleděl na svůj zamilovaný obrázek, jediný, který vzal z domova s sebou. Byl to obyčejný školní výkres, vodovkami pečlivě vyvedeny pohled na náměstí v Dubné. Kostelík s cibulovitou báni, tři chalupy – víc se jich tenkrát Martinovi na čtvrtku nevešlo, vpravo rybníček s nádherně modrou vodou (Ve skutečnosti byla vždycky špinavá a zatuchlá), pár stromů a neforemný černobílý pták, jenž měl představovat husu, ráchající se u břehu. Opravdové náměstí v Dubné vyhlíželo vlastně jinak a mnohem pěkněji. Martin je však viděl tenkrát před lety takhle a kupodivu – téměř stejný obraz se mu zachoval v mysli dodnes.

Seděli tehdy s celou třídou na lavičkách před radnicí, červnové sluníčko pálilo a starý pan řídicí chodil od jednoho žáka k druhému, aby s úsměvem pokáral nedostatky i pochválil nejšikovnější kreslíře…

Martin se při té vzpomínce usmál.

Jak je to už všechno dávno! Tvář pana řídicího ztratila v jeho mysli přesné rysy a ani dubenský rynk si nedovede přestavil lépe než podle výkresu, visícího na stěně zuboženého srubu při okraji malé dřevařské osady Brookstonu v Minnesotě.

Martinovi ještě nebylo ani jedenáct let když s tátou opustili rodnou Českomoravskou vrchovinu. Krátce předtím zemřela maminka. Přemohla ji dlouhá nemoc. Když ji v nemocnici viděl naposled, měla hluboké, nesmírné hluboké oči s rozšířenými zorničkami. Drželi se spolu za ruce a nemluvili, tiše na sebe hleděli, jako by nebylo co dodat. Zvláštní – on, Martin, vůbec nevěděl, co mámě je. A přece jako by vše tušil. Nemohl plakat, sevřené hrdlo mu nedovolilo vypravit ze sebe jediné slovo, s jakousi zoufalou úzkosti jen pozoroval, jak každý mámin pohyb je děsivě pomalý. Pak řekl „sbohem“ a jeli s tátou domů do Dubné, povoz drkotal po prašné cestě a Martin – na to si pamatuje dobře – tupě počítal kroky rezavé kobyly, vypůjčené na neděli od sedláka Halamy v sousedství.

Snad o čtrnáct dnů později se v kostelíku na náměstí konala zádušní mše. Martin poprvé v životě slyšel tátu vzlykat. Přitiskl se tenkrát k němu a sál zvláštní, trochu zatuchlou vůni jeho černých šatů, téměř nenošených, věčně visících ve skříni parádního pokoje. Máma tomu obleku s tmavým proužkem říkala svatební, a kdykoli Martin v nich tátu při svátečních příležitostech spatřil, vždycky mu připadal trochu legrační. Jen tenkrát ne, když spolu vycházeli z kostelíka na náměstí, po schodech, které Martin zapomněl na výkrese namalovat. Táta ho rukou sevřel kolem ramen a zašeptal:

„Teď si, Martine, musíme rozumět. Co nejvíc rozumět. Víš to?“

A Martin spíš vyciťoval než chápal skrytý význam otcových slov. Až dosud jeden druhého téměř neznali, žili vedle sebe jako lidé, kteří nikdy nemají čas – otec věčnou prací, na pile a na skromném políčku, syn klukovskými dobrodružstvími. To maminka byla tou osobou, která je večer co večer přiváděla k prostřenému stolu, aby společně prohodili několik obyčejných vět.

Prostřený stůl!

Martinovi se před očima objevil květovaný modrotiskový ubrus, pečlivě naškrobený – teprve teď, po třech letech, jako by si uvědomil, že byl krásný. Jak dlouho už s tátou nejedli na ubruse?

Martin se zvedl od stolu a pohlédl opět na hodiny. Bude sedm, a táta pořád nikde! Co by asi řekl květovanému ubrusu? Určitě by mu udělal radost. Avšak kde ho vzít?

Chlapec, osvícen skromným nápadem, přeběhl ke své pryčně a ze slamníku jediným pohybem strhl hnědavou vojenskou houni. Přehodil ji přes stůl a v tu ránu viděl, že vše je špatné. Chlupatá pomačkaná deka iluzí maminčiny kuchyně nevyvolala, ani když Martin doprostřed postavil rozsvícenou cylindrovku.

Pák si vzpomněl, jak na trojtřídce vyráběli s panem řídícím v hodině ručních prací ornamentální ubrusy z papíru. Nahmatal v tátově bedně s nářadím orezlé nůžky, přeložil starý novinový dvojlist a počal vystřihovat kroužky, hluboké vruby a esíčka.

Jako malý kluk těchhle papírových deček vyrobil snad stovky. Podkládal je pod vázy, pod hrnečky, pod květináče, zamořil jimi kuchyň i parádní pokoj, máma je nestačila ani sbírat.

„Prosím tě, krejčíku, přestaň už. Dobře šiješ, ale jsi jako z pohádky Hrnečku, vař! Za chvíli nám budou ubrusy přetékat okny do zahrady,“ smála se Martinovi máma, a druhý den ráno nebylo po jeho bílých krajkovaných dečkách památky.

Martin, usmívající se při té vzpomínce, vyzdobil pestrými vzory první arch novin, rozložil jej a proti světlu petrolejky přísným pohledem zkoumal, může-li být s pravidelností otvorů spokojen. Ušlo to.

Než se opět chopil nůžek, zdvihl cylindrovku trochu výš. aby uviděl na hodiny. V téže chvíli projel jeho tělem bodavý blesk úleku. Jak světlo zavadilo o okenní tabuli, v temnu večera na zlomek vteřiny ozářilo lidskou tvář. Vzápětí se od skla odlepila a nezřetelný stín zmizel. Martin – ani nevěděl jak – byl několika překotnými skoky u dveří. Pokusil se honem sklopit vnitřní závoru. Pozdě však! Klika se pohnula, závora už nestihla zaklapnout do futra. Martin se ramenem vši silou zapřel do dveří. Neznámý na druhé straně byl však desateronásobně silnější.

„Co to máte za mizerné dveře?“ ozval se skulinou hluboký hlas. A dřív než si Martin stačil uvědomit, co to neznámý lámanou angličtinou říká, stál hromotluk před nim. Obr až ke stropu, zarostlý vousáč s tlapami, které ho snad v příštím okamžiku počnou škrtit!

„Nejsou namazané panty…“ zablekotal Martin, jenomže chlap už věděl svoje.

„Zato ty jsi jako namazaný! Co tak vyvádíš?“

„Šiju.“

Chlap se sklonil a prohlížel si Martina zblízka, aby se přesvědčil, je-li normální. Nebyl. Navenek chlapec ztuhl jako solný sloup, vevnitř se klepal jako osika.

„Šiješ? A copak?“

„Ubrusy. K večeři.“

Chlap pohlédl na Martinovo dílo, pousmál se, přisedl ke stolu a začal stříhat novinový ubrus podle Martinovy předlohy. Rozhostilo se ticho. Chlapci se trochu ulevilo, odvážil se dokonce po špičkách přejít ode dveří ke stolu.

„Musíte… Musíte stříhat menší díry, nebo se to hned roztrhá…,“ poradil chlapovi na protější straně.

„Kolik ti je, Martine?“ zeptal se vousáč po chvíli.

„Vy mě znáte?“ překvapilo to kluka.

„Trochu. Od táty z vyprávěni. Dělali jsme spolu. Pár měsíců jsme vedle sebe kopali v měděných dolech.“

„U jezera. Lake Superior?“

„Přesně. Mě pak přimáčkl balvan, musel jsem toho nechat.“ Chlap zdvihl nohu, ale Martin na ní neviděl nic zvláštního. Snad jen, že ji neznámý přitom neohnul v koleni.

„Bylo mi čtrnáct,“ vrátil se k nezodpovězené otázce Martin.

„A odkdy jste tady v Brookstonu?“ otázal se vousáč a počal stříhat okraje novin na drobné fousy.

„Od loňského června. Pár měsíců jsme žili v Ohiu, tatínek se dal zlákat a vzal práci v ocelárnách. Ale nesnášel tu výheň. To víte, celý život na pile nebo na poli, a najednou rozžhavená fabrika. Nemohl ani dýchat, ani mluvit. Někdo mu řekl, že při mýceni lesů se dá vydělat taky. Tak jsme se zase vrátili sem do Minnesoty. Boudu máme za pár dolarů, ale stačí.“

Kde ten táta vězí, zas už v duchu napadlo Martina. Dávno nepřišel takhle pozdě! Robotoval od rána do večera, od práce byl celý shrbený. Chtěli něco ušetřit, a tak se uskrovňovali, jak jen mohli. Výdělek však byl malý, úspory narůstaly jen velice pomalu.

„Moc jste si za tu dobu nepolepšili, co?“ pravil zas cizinec, bylo to, jako by četl Martinovy myšlenky.

„Tála ukládá. Chtěl by se udělat pro sebe.“

„Proč vy jste vlastně z domova odjeli? Tady v Americe zas tolik štěstí nekvete!“

To je pravda, napadlo Martina. Urazili tisíce kilometrů po souši i přes oceán. Když připočítá první týdny tátovy práce v docích, kde bydleli na vyřazené nákladní lodi, obklopeni vší přístavní špínou, jsou dneska už na čtvrté štaci, a pořád nic. Věčné jsou chudší, než byli doma. Hračky, chlupáč Alík, ochočená káča, zahrada se slunečnicemi, všechno je v nenávratnu. Vápnem obílený domek na jednom z nespočetných kopečků Českomoravské vrchoviny stoji jistě na svém místě, ale pro něho to už tři roky vůbec není pravda. Kdy si Martin naposled hrál? Kdy naposled s kluky na ohníčku pekli brambory a házeli po sobě hroudami z oraniště?

„Táta vám to neřekl? Maminka umřela. Dlouho jsme mysleli, že se uzdraví. Nemocnice stála hrozně peněz. Léky taky. Jenomže nic nepomohlo. Nakonec tátovi zbyly jen dluhy. Prodal chalupu, pole a řekl, že hůř než doma nám jinde určitě nebude. Tak jsme jeli. Velikánským parníkem. Taky jste už někdy plul přes oceán?“

„Jo. Bylo mi nanic.“

„Mně taky. V prvních dnech, pak jsem si zvykl. Od nás z vrchoviny se do Ameriky stěhovalo hodně lidi. Myslím, že pro ně udělali dokonce zvláštní kancelář, kde jim to vyjednávali.“

Znovu se Martin ocitl myšlenkami doma. Když se tenkrát rozneslo, že Skokanovi pojedou za velikou louži, celá třída Martinovi záviděla. Lojza Krejcar, který na každé prázdniny jezdil do Prahy, ztratil náhle na vážnosti. Nesl to těžce, když jako mávnutím proutku bylo teď každé Martinovo slovo důležitější než jeho. Rozkmotřili se. Místo na četníky a pašeráky se v Dubné počalo hrát na indiány. Vůdce pašeráků Krejcar najednou neměl komu velet. Všichni jeho podřízeni podloudníci vyrukovali z husími brky a tomahavky na výpravy za zlatem, na lovy bizonů, do válek proti železnému kouřícímu oři. Krejcare, který je věčně stopoval, dokonce skalpovali, a teprve když ho u mučednického kůlu pořádně nakrmili trávou, stal se povolným a přidal se na stranu Skokanových Apačů. Martin si vzpomněl, jak potom několik dnů před odjezdem se svým úhlavním nepřítelem kouřil dýmku míru – doutník z rákosí, natrhaného v rybníku za vsi. Dělalo se jim oběma špatně, ale nepřestali, dokud páchnoucí rákos nevyhasl. Martin si tehdy toužebně přál, aby se čas zastavil a osudný den odjezdu nikdy nenastal… Jenomže ten okamžik přišel! Poslední večer, kdy už v jejich světnici zbyly jen čtyři holé stěny a kopec sbalených ranců, ho táta pohladil a řekl: „Tak na kutě; Martine, musíme se na ten zítřek pořádně vyspat!“ A Lojza Krejcar stál venku před okny. Pořád pískal jejich starý signál. Martin nevyšel. Bál se, aby mu nebylo do breku. Dělal, že spí. Po celou noc však pořádně nezamhouřil oka.

„Kde máš toho tátu?“ vrátil Martina do skutečnosti bas cizince u stolu.

„Už musí přijít každou chvíli,“ odvětil Martin sklíčeně, znělo to, jako by lhal. „Nechcete trochu bramboračky? Správná polívka. S česnekem a majoránkou. Tu umím ze všeho nejlíp.“

„Sám vaříš?“

„Někdy. Táta umí líp. Ale nemívá čas a vrací se utahaný, jen si lehnout. Tak chcete?“

Chlap pokrčil rameny, skoro rozpačitě Martin přiložil do kamínek pár polen a znovu postavil vychladlou polívku na plát. Sám už měl hlad jako vlk.

Za chvíli společně srkali horkou bramboračku a přikusovali zdejší bílý chleba, na jehož chuť si Martin dodneška nezvykl.

„Podrž se, Martině, co ti povím za novinu!“ ozvalo se za zavřenými dveřmi. V příští vteřině se skřípavě otevřely a na prahu se objevil otec. Konečně!

Strnul překvapením. Udiveně hleděl na hosta, ale pak se k němu s radostným úsměvem vrhl:

„Nedeljko! Kde se tady bereš?“

Oba chlapi sebou chvíli přátelsky cloumali.

„Čubrinoviče jen tak nic nezlomí, brachu! Už jsem zas jako ryba a dělám. Našel jsem práci nedaleko od vás, v Pine Riveru. Jeden z horníků, co s námi makal na dole, mi řekl, do jaké zapadlé díry jsi zmizel. Tak ti nesu… Tady!“

Vousatý Nedeljko Čubrinovič vytáhl z kapsy košile několik bankovek.

„Co tě to napadlo, prosím tebe?“ počal mu peníze násilím vracet starý Skokan. „Dávno jsem zapomněl, že mi něco dlužíš. Ani to tenkrát nestálo za řeč!“

„Tys zapomněl, já ne, Karle. Možná že jsi mi zachránil život. Bez tvých peněz by mi tehdy nohu prostě uřízli, a bylo by po všem. Belhal bych se dneska světem jako mrzák.“

„Těch pár dolarů ti stačilo na pořádného doktora?“

„To ne… Ale pomohly mi víc, než si myslíš. Vezmi! Mám teď dost. Do smrti bych si vyčítal dlužit člověku, který mi vypomohl v největší nouzi.“

O chvíli později už Martin věděl, že Nedeljko Čubrinovič je vystěhovalec z Hercegoviny a že jeho osud se od kočovnické pouti Skokanových příliš neliší.

Oba chlapi si v radosti ze shledání musili samozřejmě vyměnit několik vzpomínek i nejčerstvějších zpráv ze života. Pak Skokan najednou taky sáhl do kapsy a na svazeček dolarů, ležících stále ještě na stole, přiložil nový, viditelně silnější.

„Tak to je ta novina, kvůli které se mám podržet?“ zeptal se otce Martin. „Byl jsi vybrat úspory?“

„Přesně tak, chlapče!“

„Koupíme usedlost?“

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou starý Skokan. „Tady bychom s touhle hromádkou sehnali leda kozí chlívek. Ale na všechno jsem se už dopodrobna vyptal, Martine. A rozhodl jsem se. Příští týden vyrazíme o kus dál.“

„Dostaneš. Karle, někdy rozum?“ vložil se do věci Nedeljko. „Kočuješ jak potulní cikáni. Co myslíš, že tě čeká za štěstí?“

„Tady ve Spojených státech mi, pravda, zatím nekvetlo. Ale chci to zkusit na severu. V Kanadě! Ani ne moc vysoko. Takových sto mil od hranic.“

„Nevím, nevím, je-li to rozumné.“

„Dřevorubci tvrdí, že tam jsou velké možnosti. To, co všichni hledáme, je prý v Kanadě za pár dolarů: obrovské úrodné pláně tam čekají na majitele, kterých se nedostává. Pro každého, kdo není bačkora, to je přece příležitost! Zabereš si pořádný lán půdy, zoráš, zaseješ, a k podzimu ani nevíš, co se zrním… A zlato, zlato tam taky našli.“

„Snad by ses na stará kolena nechtěl pustit do prospektořiny?“ údivem kroutil hlavou Čubrinovič.

„To neříkám! Ale přeplul jsem velikou louži, abych měl kus svého,“ odvětil otec a obrátil mozolnaté dlaně ke světlu. „A tohle je jediné, co po třech letech mám.“

„Nu, dělej, jak myslíš, Karle. Vím, že tě nikdo nepřemluví, když už ses rozhodl. Ale já bych na tvém místě přece jen všechno ještě zvážil.“

„To jsem už udělal, Nedeljko. Myslím na to celý měsíc. A jsem rozhodnut. Bude nejlíp, když vyrazíme co nejdřív, hned teď zjara.“

„Můžu u vás dneska přespat?“ stočil řeč Nedeljko jinam. Bylo mu jasné, že Skokana neoblomí.

„Jak se můžeš tak hloupě ptát? Zůstaň třeba napořád! Srub je od příštího týdne tvůj!“

„Děkuji, Karle. Ale v Pine Riveru dost vydělám. Nechám vše, jak leží. Nemám tvou neposednou povahu…“

O něco později se srubem počalo rozléhat chrápání dvou přátel, které z daleké Evropy osud zavál za štěstím až sem, do Minnesoty. Jen Martin nemohl dlouho zavřít oči.

Přemýšlel, co všechno je čeká.

U BRÁNY PRÉRIE

Malá lokomotiva s širokým trychtýřem na konci komína a s hranatou svítilnou na předku skřípavě zabrzdila, místo bílého sloupce kouře počala vyfukovat drobné obláčky. Strojvedoucí rozhoupal křaplavý zvonec nad parním kotlem.

Všichni ven! Kdo chce dál, musí po svých!

„Win – ni – peg,“ přeslabikoval Martin nápis na nádražní tabuli. Anglicky se už domluvil, ale to čtení! Pořád s nim byl na štíru. Nikdy si nebyl jist, jak se co vyslovuje.

Winnipeg. Tak ledy konečná!

Seskočil ze schůdků žlutě oranžového nízkého vagónu, otec mu oknem podal rance. Dřív než se pořádně rozhlédli kolem sebe, stáli na kamenitém náspu sami.

„Nuže, Martine, vzhůru do neznáma! Kéž máme konečně trochu štěstí!“

S celým svým majetkem na hřbetech vykročili po prašné cestě za dřevěnou nádražní budovu. Ve čtvrthodince se ocitli v ulici na zdejší poměry nezvykle široké a rušné. Museli se najednou proplétat mezi těžkými povozy s volskými spřeženími, dvoukoláky obchodníků s kožešinami, uhýbat před jezdci na koních a zadržovat dech v mračnech zvířeného prachu.

„Tohle že je hlavni třída? Snad by si to tady mohli vydláždit,“ huboval Martin a prodíral se hustými oblaky s očima na škvíru přivřenýma.

„Pořád je to lepší, než kdyby pršelo,“ clonil si otec obličej rukou. „To bychom nevytáhli nohy z bláta. Aspoň teď víš, proč tu všichni nosí vysoké boty.“

Zastavili se na dřevěném chodníku před jedním z honosně vypadajících obchodů. Otec shodil ze zad ranec a zalovil v něm.

„Chystáš se dláždit, tatí?“

„Ne, jde se nakupovat, chlapče. Tady máme poslední příležitost. Za Winnipegem už daleko široko žádné obchody nejsou. Vyptal jsem se na to.“

„Jémináčku, moc toho přece už nepobereme!“ zděsil se Martin při pomyšleni, že jeho ranec ještě podstatně ztěžkne.

Otec zatím našel v batohu pomačkaný papír se seznamem věci, které pokládal za nezbytné pro další cestu prérii. Byl celý proškrtaný, zbylo v něm opravdu jen to nejnutnější: měli málo peněz.

„Neboj se a pojď!“ zavelel. Vkročili do obchodu.

Regály plné zbraní, koženého i železářského zboží a nejrůznějších řemeslnických potřeb Martina nadchly. Byl by ochoten skoupit všechno, i věci, o jejichž účelu neměl ponětí. A ty krásné kolty a opakovačky ve výkladě! To by bylo!

Právě Martin tiše přemítal o tom, proč asi má obchodník na hlavě široký stetson a k čemu je to dobré, že i za pultem si ponechává opasek se zavěšenými pistolemi v pouzdrech, když na otce došla řada. Se soupisem potřeb v ruce však nečekané couvl od pultu a trochu nesmyslně se zeptal:

„Kudy se… prosím… dostaneme… k nádraží?“

Martin jen udiveně zíral. Táta vypadal jako stydlavý školák, slabikující dotaz z papíru.

„To jste si to, cizince, musel nejdřív naškrábat nanečisto?“ drsně odvětil obchodník. Zřejmě v něm otec svým; nejistým hlasem a špatnou výslovnosti vzbudil podezřeni. Ostatně v látané košili a promaštěných kalhotách vůbec nebudil dojem westmana, natož bohatého winnipežského usedlíka. „Za výkladem pořád vlevo, dokud nenarazíte na koleje. Dveře máte za zády a vlak dnes už nejede. A příště se račte zeptat: v sousedním krámě!“

Otec se odporoučel s hlavou mezi rameny a Martin celý i vyděšený vyběhl z obchodu ještě před nim, mihl se dveřmi i jako myška.

„Div po nás nestřelil, viď,“ špitl Martin. „Jestli nekoupíš každému z nás pořádný revolver, budou z nás mrtvoly hned v prvním pekařství. Tohle bude kraj ostrých chlapů,“ šprýmoval Martin o to křečovitěji, že viděl, jak tátovi není ani do smíchu, ani do řeči.

S rancem na zádech otec zas vykročil do prachu ulice, Martin za ním, šli nazdařbůh a beze slova.

„Proč jsi nic nekoupil?“ osmělil se Martin po chvíli. „Proč ses ptal na nádraží, když tam trefíme?“

„Nic lepšího mě nenapadlo, A nakupovat se nebude, protože není za co,“ sklesle odvětil otec. „Nevšiml sis cen? Neuvěřitelná drahota! To abych dřel ještě nejmíň rok. Hromská práce! Zatracený život…“

V kterési postranní ulici otec shodil ranec na zem a usedl na něj. Martin se zastavil, upřeně hleděl do písku na zemi. Bál se pohlédnout otci do tváře.

Takže konec. Štěstí je opustilo hned na samém začátku.

Peníze za vlak jsou pryč, nenajdu-li práci, rozkutálí se i ty, co nám zbyly. A je po plánech, kamaráde, po hospodaření. Snad budeme muset zase zpátky přes hranice.

V každém otcově slově slyšel teď Martin beznaději. Nemohl potlačit lítost, která ho zaplavila. Počal si z očí vytírat: rukama písek, který mu vítr vmetl do tváře. Vypadal, jako když brečí. A opravdu div nebrečel. Vtom ho kdosi neznámý lehce chytil za rameno a pootočil k sobě.

„Copak, mládenče? Takový chlapík, a pláče? Tys mi pěkný hrdina. Něco jsi chtěl koupit a tatínek tě nechce poslechnout, nemám pravdu?“

V tu ránu se kluk vážně rozbrečel.

„Člověče, nedělej nám ostudu! Zas není tak zle,“ broukl povzbudivě otec, který si teprve nyní Martinova stavu všiml. Obrátil se k urostlému vousatému muži, vypadajícímu přívětivě.

„Máte pravdu. Kluk chtěl koupit klobouk, jenže ve vašem Winnipegu přijde mizerná hučka pomalu dráž než kůň v Minnesotě. Nemám na rozhazováni.“

Aby malá lež vypadala přesvědčivěji, uštědřil otec Martinovi nepatrný záhlavek a rozkázal:

„Jdeme, Martine! Budeš nosit na hlavě hrnec!“

Vykročili dál. Cizinec na ně ještě stačil zavolat:

„Na hlavní třídě ten hrnec nekupujte! Tam je draho: Jděte raději za bránu. Tam nakoupíte za babku!“

Za bránu? Kamže říkal?

Když byli za rohem, ale otec by nejraději běžel zpátky poděkovat tomu chlapíkovi. Za bránou je levněji?.

Vyptali se na cestu.

A ve chvíli se ocitli na tržišti, přeplněném lidmi stejně chudými, jako byli sami. Vypadalo to tu jak na jarmarku v Čechách. Pravé boží dopuštění! Nebyly tu sice kulatinou obložené obchody se sloupovím, verandami a ozdobnými štíty, které dřevěným domům na náměstí dodávaly majestátnosti, vůbec to tu nevypadalo vznešeně. Zato se zde dalo koupit doslova všechno, a co bylo nejdůležitější – vskutku několikanásobně levněji. Lidé se přehrabovali v hromadách nejrůznějších věcí, nových i opotřebovaných, vybírali, tahali se o zboží, hádali se, smlouvali, vraceli.

Starý Skokan rázem pookřál. Prošel s Martinem celým tržištěm, vybíral nejdřív očima, a když se vydávali na okružní cestu podruhé, měl už zase svou starou dobrou náladu.

Usmál se na syna, pohladil ho po hlavě a řekl: „Podívej, Martine, jak někdy o úspěchu nebo nezdaru rozhoduji nepatrné maličkosti. Před chvíli jsme byli na dně, teď budeme rázem pány prérie. A všehovšudy stačilo popojit o pár metrů dál.“ Po chvilce starý Skokan dodal: „Jestli se nám povede někde něco usmlouvat, mohla by nám zbýt ještě železná rezerva. Ani bychom nemuseli všechno utratit.“

K večeru už byli pravými pionýry Západu. Stáli se majiteli volského spřežení a vlastního vozu s plachtou. Měli tam pečlivě srovnány poklady, které jim měly pomoci překonat nástrahy přišlí cesty. Cukr, sůl, mouku, nasolené vepřové maso, velkou hliněnou nádobu s vodou, vědro, sekyru, krumpáč, hřebíky, řemeny, provazy, silný drát, deky, rezervní prádlo, spoustu jiných užitečných věcí. Vůz byl skoro plný. Martin dostal nové vysoké kožené boty. A také světlý klobouk se širokou střechou proti slunci. Měli s otcem stejné. Koupili je, aby nemuseli po prérii nosit na hlavě hrnce a aby jim připomínaly, jakou drobnou náhodou se zas napřímila jejich cesta na Západ.

Zbývalo natáhnout plachtu, zavěsit petrolejku a trochu se před cestou ve voze vyspat.

Druhý den brzy ráno projel jejich povoz bránou pevnosti Winnipegu na dalekou prašnou cestu.

Dvě hluboké koleje, vyjeté povozy pionýrů, mířily rovně vpřed.

V nedohlednu se sbíhaly.

NOČNÍ PŘELUD

Zapadající slunce se už téměř dotýkalo obzoru, pořád. však ještě pálilo. S přicházejícím večerem počala země vydechovat nastřádané teplo. To dusno opravdu dusilo. Martin se plahočil za vozem, šel jako stroj, bezmyšlenkovitě, rozbolavělé nohy už dávno necítil, zato ho pálily oči a nebyl s to polknout, jak měl vyschlo v hrdle.

Byli na cestě už tři dny. A pořád rovina, nedozírná prérie. Prázdná země, vymetená obloha. Žhavé slunce vysoušelo půdu i listy drobných keříčků. Vše živé přes den vyhledávalo stín, jen starý Skokan se synem neměli kam před žárem utéci. Pod sálající plachtou vozu se nedalo vydržet. Když se vezli vpředu na kozlíku, ve chvilce byli pokryti vrstvou prachu, zvířeného kopyty volů. Potem se prašný nános na těle měnil v tmavou, hustou a svědící kaši. Vodou bylo třeba co nejvíc šetřit, a tak se raději nemyli. Starý Skokan nemohl přece dopustit, aby v neznámé krajině vystavil syna i sebe největšímu nebezpečí prérie – smrtelné hrozbě žízně.

Martin, který v nadcházející dlouhé cestě na západ zprvu spatřoval největší dobrodružství svého, života, měl po třech dnech putování všeho plné zuby. Takhle si to nepředstavoval! Myslel, že vstoupí do divukrásného světa sterých tajemství a vzrušujících příhod. A zatím se mu divočina představila jen jako nekonečná plán zažloutlé kraťounké trávy, skomírající pod souvislým nánosem prachu. Jedinými tvory, které dosud spatřil, byli pištící syslové, bleskurychle mizející v norách, jakmile se jen pokusil k nim přiblížit.

Těšil se. jak se jejich nový vůz zprudka požene prérií, jak on, Martin, bude vládcem spřežení a donutí voly k nejsvižnějšímu tempu. Teď je rád, vláčí-li se po svých. Zjistil, že chůze je pořád pohodlnější než věčné natřásáni v pomalém drkotajícím voze.

Copak ta zatracená poušť nikdy neskonči? A zaslíbená země, do které s otcem míří, bude také tak bezbarvá a jednotvárná? Ach, jaké by to bylo krásné, kdyby dojeli tamhle k obzoru a před nimi se náhle rozevřel pohled na louky a zalesněné kopce Českomoravské vrchoviny…

„Měl bys pít!“ vytrhlo Martina z přemítání otcovo vzdálené zvoláni.

Ani si nevšiml, jak se opozdil. Než dorazil k vozu, měl otec už vypřaženo.

„Co nohy? Ploužíš se jak babka s roštím,“ přivítal ho otec s napřaženou polní láhví v koženém pouzdře. „Pij, tohle té vzkřísí!“

Voda byla odporně teplá, Martin, třebaže žíznit, lokal jen s přemáháním.

„Táto, já ani nebudu jíst,“ řekl Martin, vyšplhal na vůz pod plachtu, natáhl deky a osvobodil zmučené nohy z nových bot. „Dojedeme vůbec někdy? Netočíme se na tom placatém palouku pořád dokolečka?“

„Něco musíš vydržet, člověče. Já toho mám za dnešek taky dost. Jenže fňukat nemá smysl.“

Starý Skokan ulehl vedle syna a dřív než stačil dochroupat suchar, usnul jako dub. Martin chvílí s otevřenýma očima naslouchal zvukům prérie. Už se setmělo, zdáli vítr přinášel občasné zavytí kojota. Odpovídalo mu jiné, táhlejší, z protější strany. Teď se ozvalo vytí odkudsi zblízka. Jako kdyby nedaleko odtud zabrečelo dítě, napadlo Martina. Skoro ho to pomyšlení vylekalo. Ale byl příliš unavený. Stočený do klubíčka jako štěně počal vnímat dětský pláč kojotího mláděte jako kulisu své dřímoty.

Avšak co to?

Martin sebou trhl a pomalu otevřel oči. Nový, zvláštní zvuk prořízl dusivé ticho. Zbystřil pozornost. Jeho citlivý sluch zaznamenal něco neobvyklého. Takhle přece nevyje kojot! V lehkých závanech větru doléhaly k Martinovým uším přerušované zvuky jakési melodie.

Snad mám úpal nebo co, pomyslel si Martin. Přece je nemožné, aby v liduprázdné končině…

Zase! Teď slyšel docela zřetelné!

Kdosi neznámý a zřejmě dost daleko odtud troubil na trubku. Nejspíš na křídlovku. Co však Martina v tom okamžiku vzrušovalo nejvíc, byla skutečnost, že v přerývaném sledu tónů bezpečně poznával nápěv známé české písničky.

Ano. Nemůže být pochyb!

„Andulko, mé dí-tě, vy se mi tuze lí-bí-te…,“ slabikoval Martin v úžasu. „Nemožné! Přece nejsem doma… jako kdysi… u otevřeného okna!“

Až nadskočil jak se rychle posadil. Poodhrnul plachtu, aby lépe slyšel. Znovu hladově vyčkával. Když se tóny opět ozvaly, počal lomcovat otcovým ramenem:

„Tati! Vstávej honem! Hraji Andulku. Probuď se, prosím tě!“

Křičel tatínkovi zblízka do ucha. Chtěl mít na příští sloku vedle sebe někoho živého. Svědka, který by mu potvrdil a odpřisáhl, že to nebyl přelud. Dřív než se otec probral z hlubokého spánku, vyskočil Martin z vozu, ale nohy mu vypověděly službu, takže sebou s temným žduchnutím plácl o zem a bolestně zaskučel.

„Aúúú,“ zavyl Martin jako před chvílí kojoti štěně a současně křikl: „Honem, táto!“

V tu ránu stál zděšený starý Skokan na kozlíku a s ručnicí u boku se chystal bránit syna, přesvědčen, že se ocitl v největším nebezpečí.

„Co je ti, Martine? Co se stalo?“ vyhrkl ze sebe, když spatřil syna zvedat se z trávy.

„Mohl jsem se přizabit,“ držel se Martin za čelo, „protože hrajou Andulku.“

„Straší ti v hlavě?“ mrzutě se otázal starý Skokan, a když osahal Martinovu naskakující bouli, vytáhl dýku a plochou střenky se ji pokoušel zatlačit. Už je to tady, pomyslel si. Zmáhá ho vedro! A nahlas dodal: „Když se normálnímu člověku něco zdá, a třeba o té nejkrásnější Andulce, nevrhá se kvůli tomu ještě po hlavě na zem.“

„Namouduši, tati, někdo tady troubil na křídlovku,“ vyhrkl Martin znovu. „Nelžu, doopravdy, ještě jsem nespal. Hrál Andulko, mé dítě.“

„A dvojhlasně, ne?“ jedovatě se zeptal otec.

„Tati, ty mi nevěříš, ale poslouchej pořádně. Třeba se ještě ozve.“

„Tak dobře,… tiše,“ vzdal se starý Skokan, aby Martina co nejdřív přesvědčil, že mluví nesmysly, a mohli jit znovu spát.

Ticho.

Mrtvo. Klid.

Až najednou… táhlý zvuk. Martin sebou trhl.

„Slyšíš, táto?“

Zase se to ozvalo! Starý se rozesmál nahlas. Rychle však zmlkl Cítil Martinovo zklamání. Bylo mu ho lito.

„Ale chlapče, vždyť je to kojot! Co tě to napadlo! To jsi byl zase myšlenkami doma, viď… Něco se ti zdálo, prérie ti dává co proto, já vím… Podívej, zalez pod plachtu a snaž se rychle usnout. Víš, co nás zase zítra čeká!“

Usnout. Ono se to řekne, usnout! Ale jak, když po takovém vzrušujícím zážitku se dostaví hořké zklamání, když překvapivé zjištění se rozplyne v nejistotě: Podlehl Martin přeludu? Slyšel trubku, anebo se mu to přece jenom, zdálo? Sám už nebyl schopen si odpovědět. Ještě dlouho ležel s očima dokořán, naslouchal každému zašustění trávy, zapraskání vozu, sebemenší šelest poutál jeho pozornost, Avšak nic. co by se podobalo zvuku trubky, se už neozvalo. Jak se Martinovi pomalu klížila víčka, byl čím dál více přesvědčen, že se mu o české písničce v prérii vskutku jenom zdálo.

V polospánku, ještě než tvrdě usnul, se odkudsi zdáli ozval známý hlas. Už to nebyl kovový tón trubky, ale konejšivá tatínkova slova:

„Martinku, Martínku, spíš?“

Jak dlouho už ho otec takhle neoslovil!

KOJOTI NA BLÍZKU

Slunce už stálo nad obzorem. Byl nejvyšší čas zapřahat.

„Jedeme. Martine! Dokud není takové vedro. Po poledni si odpočineme,“ povzbuzoval starý Skokan skleslého syna.

Ten se dnes probral unavenější, než byl večer. Malátné tělo ho nechtělo poslouchat.

Co se dá dělat, pomyslel si Martin. Zaťal zuby a navlékl kožené holiny. Aspoň budeme mít tu strašnou prérii dřív za sebou, utěšoval se.

Vyrazili.

Trmáceli se směrem na západ několik hodin, ale krajina dál zůstávala jednotvárná, nudná a bezútěšná, jen ohnivý kotouč plující po obloze sálal stále víc a oba poutnici se koupali v stružkách vlastního potu. Marně se snažili dohonit modravé zvlněné linie obzoru, čím déle jeli, tím vzdálenější jim připadaly.

Martin byl zklamán a zdrcen. Držel se postranice vozu a napolo se nechal vláčet. Měl pocit, že už je se silami u konce, jako by ho zmáhala horečka. Ještě se chvíli tak ploužil. potom se pustil své opory, udělal několik vrávoravých kroků a zůstal stát.

Otec to zpozoroval.

„Martine, vzchop se! Co je ti?“

„Táto, já už nemůžu… Jeď sám…“

Před očima se Martinovi dělala barevná kola. Slyšel sám sebe, jak hloupě to mluví, rozuměl, co říká. ba zbytkem vědomi se podivoval, jak je to možné, že mu všechno počalo být tak lhostejné. Avšak nemohl si pomoci. Bylo mu v té chvíli dokonale jedno, jestli třeba umře, nebo ne. Viděl, že otec zastavil voly, že přibíhá s vodou. Při představě, jak je odporně teplá, se Martinovi sevřely vnitřnosti. Než starý Skokan doběhl, svalil se Martin do trávy.

Pár doušků donutilo jeho smysly, aby zas počaly vnímat. A k svému překvapení zjistil, že leží v chladivém stínu křoví, se složenou dekou pod hlavou. V závanu větru nasál nozdrami vzduch a ucítil slastnou vůni. nemohl si však za nic na světě uvědomit, z čeho pochází a odkud ji zná. Podařilo se mu pootočil hlavu. Spatřil otce sklánějícího se nad ohništěm.

Majoránka! Rázem pochopil. Hezky dlouho už nejedl bramboračku! Naposled v Minnesotě.

„Co se to se mnou stalo?“ zvolal slabým hlasem.

„Sláva! Náš cestovatel je už vzhůru?“ zasmál se na Martina radostně otec, přisedl k němu a pohladil ho po vlasech. „Vidím, že česká majoránka je zázračné koření. Jen trochu zavoní, a nebožtíci vstávají z mrtvých, prérijní zvěř se sbíhá kolem kotlíku, ba dokonce i vítr se zvedne, aby přičichl“ Otec nadzvedl Martinovi hlavu a ukázal stranou do trávy. „Podívej! Taky čekají na bramboračku!“

Mezi žlutozelenými lístky se ozvalo slabé zapísknuti. Jako když kuře pípne.

„Proboha, snad ne smraďoch?“ lekl se Martin. Měl utkvělou představu, že koho postříká, do smrti nevyčpi. Nedej, pane, aby ten strašný osud potkal právě je, a zrovna teď, přeď obědem.

„Copak jsi ještě v mrákotách? Nevidíš?“ zašeptal otec.

Na nepravidelném ostrůvku udupané trávy se cosi pohnulo.

„Vidím. Sysel přece!“

Světle hnědé zvířátko se opřelo o úzký, načepýřený ocásek a vztyčilo se na zadních. Přední tlapky sepnulo jako při modlitbě.

„Nejzbožnější zvířata na prérii,“ potichu zažertoval otec. „Tenhle asi teď říká: Pane bože, cos to sem pustil za vandráky?“

Sysel zapištěl své ano. A Martin neudržel hlasitý smích. V tu ránu bylo zvíře pryč.

„Stáváš se postrachem prérie, synu. Už před tebou utíkají i sysli. To je důkaz, že jsi zas zdravý a silný. Počkej, jaký teprve budeš junák po polívce!“ Otec se zdvihl a sňal kotlík s polévkou z ohniště.

Vzápětí si na ni rozkošnicky pochutnávali. Martin hlasitým pomlaskáváním dával najevo, že snad lepší nikdy nejedl.

„Co mi bylo, tatí?“ optal se znovu Martin. „Moc jsem tě vyděsil?“

„Ne. V první chvílí jsem myslel, žes chytil zajíce. Ale, když jsi nevstával, hned mi bylo jasné, že tě zakousl,“ poškleboval se starý Skokan, potom však vážně dodal: „Nic strašného to nebylo, Martine. Prostě jsi na chviličku zemdlel. To se stává. Únava, žízeň a vedro dovedou praštit o zem i s koněm, natož s takovou třískou, jako jsi ty. Asi bych tě neměl tolik prohánět.“

Když Martin kouskem ztvrdlého chleba vycídil kotlík, cítil se zas jak znovuzrozený.

„Jedem dál? Podruhé nepadnu, čestné slovo, táto!“

„Už to dneska nemá cenu. Raději si maličko odpočineme. Kdybychom si trochu ráno přivstali, mohli bychom možná dorazit až do Fort Qu’Appellu. Pohleď tamhle vlevo. Vidíš ty kopečky? Jsme skoro u cíle. Prérii necháme za zády, zbude nám pár hodin cesty mezi vršky a zas se ocitneme u lidi. Tak mi to aspoň říkal ten člověk z východní Kanady.“

„A co je to – to Fort?“ optal se Martin.

„To je anglicky pevnost. S dřevěnými hradbami z kůlů a s vojáky uvnitř.“

„Na obranu proti Indiánům?“

„Taky.“

Otec poodešel k vozu a za okamžik se vrátil s dvěma puškami v rukou. Martin, s rukama založenýma pod hlavou a s očima zabodnutýma do blankytného nebe, zatím nahlas převaloval myšlenku, která ho trápila už odedávna:

„Co myslíš, tati, jsou Indiáni zlí, anebo hodni?“

„To je složité, hochu. Jsou zlí i dobři, krvelační i mírumilovní. Jak kteří a také jak ke komu. Ostatně určitě budeš mít příležitost odpovědět si sám.“

„A odpovím, že zlí, protože přepadávají a berou skalpy,“ prohlásil s rozhodným posuňkem Martin. Zvláštní! Donedávna považoval Indiány za odvážné, statečné a neohrožené hrdiny. Ještě než s otcem opustili Čechy, sám představoval velkého náčelníka Apačů ve všech hrách dubenských kluků. Najednou však. když se jeho starý sen spatřit někdy Indiány na vlastni oči přiblížil naplněni, počal si Martin uvědomovat, jak z nich vlastně má strach. Slyšel přece o jejich ukrutnostech tolik, že ty zvěsti nemohou být všechny vy lhané!

Hleděl k nebi, bělavý mráček nad ním se rázem proměnil v jezdce s orlími pery, který se s napřaženým tomahavkem řítil přímo na něho.

„Pamatuj si, Martine, co ti povím,“ rozvážně zazněl otcův hlas. „Pamatuj si to navždycky: Já když si mám o nějakém člověku udělat názor už předem, dřív než jsem ho poznal, myslím si vždycky raději to lepši než horší. Jen hlupáci a zbabělci vědí pokaždé nejlépe o těch ostatních, jak jsou hloupí nebo zbabělí, nebo zlí.“ Otec se odmlčel. Jezdec na nebi zmizel z obzoru a schoval se za křovím. „Nikdy nesuď, dokud nepoznáš!“ pokračoval starý Skokan. „Dělal jsem s Indiány v měděných dolech. Vypadali úplně jinak, než jsem si je představoval. Nebyli však horši či lepši než my, běloši. Řek bych dokonce, že mezi bělochy jsem napočítal víc rváčů a opilců. Hranice mezi dobrými a zlými lidmi nemají co dělat ani s hranicemi států, ani s rozdíly v pleti. Jednou to pochopíš… Teď už ale pojď, něco ti ukážu!“

Martin se posadil a s nadšeným úžasem hleděl na otce, který mu podával ručnici s krátkou pažbou, i „Měl by sis konečně vystřelit!“ řekl Skokan s úsměvem.

„Huráá!“ rozneslo se prérii. V příští vteřině zamířil Martin na jednoho z volů, pasoucích se opodál.

„Už jsi někdy viděl střelce, kterému dal tatínek uprostřed prérie pár na zadek?“ Otázal se zpola vážně, zpola žertem otec. „Co kdyby byla nabitá?“

Vzdušný vir zvedl nečekaně mračna prachu. Ďábelsky ho roztočil a začal jím opisovat stále se zmenšující spirálu. Znenadání zmizel, jako by se zavrtal do země.

Na dohled od tábořiště kráčel prérijní trávou starý Skokan se synem. Martin s napjatým výrazem sledoval otcův výklad o tom, jak se nabijí puška, a jakmile někde před sebou spatřil hrbolek. kámen nebo keř, zkoušel namířit.

„Kde ses vůbec naučil střílet, tatí?“ zeptal se Martin, překvapený otcovými vědomostmi.

„A kdo ti řekl, že to umím? Naposled jsem držel flintu v ruce před dvaceti roky jako voják. A to byly úplně jiné zbraně. Říkám ti jen. co si pamatuji. Možná že kdyby se teď před námi vynořil slon, netrefil bych ho ani na deset kroků,“ smál se starý.

„Takže jsme dva můžeme závodit.“

„Jo, jednou jsem na výroční pouti v Německém Brodě vystřílel mámě perníkové srdce. Nevzpomínáš si na ně? Viselo pak léta na stěně v kuchyni. Mé nejdražší, bylo na něm napsáno…,“ vybavila se Skokanovi vzpomínka na domov. „Kam to koukáš? Vidíš slona?“

Martin zůstal stát jako solný sloup. Nepřítomně se díval před sebe.

Pak sebou trhl a vyděšeně vykřikl:

„Vlci! Tati vlci! Dva – tamhle, za tím kopečkem!“

Starý Skokan se polekaně otočil.

„Fuj! Tys mě vylekal!“ odplivl si. „Málem jsem ti uvěřil… Neboj se. to nejsou vlci, to jsou kojoti. Nic nám neudělají. Bojí se lidi!“ uklidňoval Martina, který jednou rukou výhrůžné držel pušku a druhou se ustrašeně chytil otce za nohavici.

„Ani nekoušou?“ špitl Martin. Když se otec jen usmál a přiložil si prst k ústům, aby syn zmlkl, vjela do Martina ihned kuráž a dodal: „Tak je tedy zastřelíme!“

Po čtyřech se připlížili na malou vyvýšeninu. Kupodivu je kojoti nezpozorovali. S čenichy u země sem tam běhali trávou.

„Čmuchají,“ tichounce zašeptal Skokan. „Maji hlad.“

„Mám střelit?“ nedočkavosti hořel Martin.

Otec zavrtěl hlavou. Podal Martinovi několik nábojů.

Až kývnu! naznačil posunkem.

Za zády kojotů se objevila naducaná syslí tvář a sepnuté pracičky, které jako by se klepaly strachem. Vzápětí Martin spatřil celou syslí rodinku. Je jich na prérii zřejmě plno, pomyslel si. Už několikrát zkoušel sysla chytit, aby si ho mohl pořádně prohlédnout. Nikdy však neuspěl. Jakmile se přiblížil k syslí kolonii, ať byl sebelépe skryt, vždy se ozvalo krátké zapisknuti, a zvířátka jako by se propadla do země.

A hle, teď se stalo totéž. Zakviknuti, a sysli zmizeli. Zrovna v okamžiku, kdy jeden z kojotů, přikrčený, prohnutý v zádech jako luk, s hlavou u země, se neslyšně zezadu plížil k malému nepozorovi. Dostal se do bezprostřední blízkosti, už poklesl v zadních bězích, nachystán k mohutnému odrazu…

Písk!

Kojoti skok do prázdna!

Ještě než útočník dopadl, stačil se napadený hlodavec střelhbitě odrazit a jako blesk zmizet v nejbližší díře.

Ten mu to ukázal! radostně mrkl na otce Martin, potěšený, že sysel vyvázl se zdravou kůží.

Avšak teprve nyní se kojoti párek rozčertil. Martinovi se až dech tajil, když pozoroval, jak samec s hlasitým funěním zuřivě rozhrabuje syslí noru. Země se od jeho pracek rozstřikovala na všechny strany. Kojot pracoval jako stroj, hlučně, občas strčil do díry čenich a zafrkal. Zřejmě. se pokoušel svou oběť co nejvíc vystrašit.

Připravena ke skoku, krčila se zatím opodál kojoti fena, nehybná, hledící jakoby do jediného bodu kdesi v zemi.

Pak se vše semlelo ve zlomku vteřiny. Kojot, celý zaprášený a zabořený hlavou do nory, vztekle vyštěkl. Chudák sysel nevydržel. Vystřelil zadním vchodem. Doufal, že tu najde záchranu.

A léčka vyšla! Sysel vletěl přímo do drápů kojoti feny, která tu soustředěně čekala v záloze, až přijde její chvíle. Teď se střelhbitě vymrštila, její napjaté tělo se mihlo vzduchem a vzápětí se do krku ubohého hlodavce zaryly ostré tesáky…

„Tumáš!“ křikl nenávistně Martin.

Třeskl ohlušující výstřel!

Martin bolestně vyjekl a upustil ručnici. Oběma rukama se chytil za tvář. Zpětným nárazem mu puška uštědřila notný políček.

Poprvé ve svém životě zamířil smrtící zbraň na živého tvora, zmáčkl spoušť v největším rozechvěni, ale přece jen nechybil. Kojoti fena se v pudu sebezáchovy pokusila ještě uniknout. Její skok se však vpůli zlomil. Ukořistěného sysla nepustila z mordy. Dopadla na všechny čtyři. Pak křečovitý záchvěv prozradil, že střelec mířil dobře.

Když Martin s otcem vystoupili ze svého úkrytu, spatřili ještě, jak druhý z kojotů prchá k nejbližší terénní vlně a mizí ve vysoké trávě.

„Střílíš jako zkušený lovec šelem, ale tváříš se přitom, jako kdyby někdo nasypal olovo do tvých kalhot,“ řekl otec, když si všiml Martinova rozrušeni.

Opravdu, Martin tonul ve zmatku. Pýcha, že hned napoprvé zasáhl, se rozplynula v okamžiku, kdy tiše stanul nad svým úlovkem. Ještě před okamžikem mířil na kojoti fenu s nenávistí. Jestliže zmáčkl spoušť, udělal to proto, aby dravci zabránil ve vražedném útoku. Avšak nyní stál nad dvěma nehybnými těly, která na sobě ležela, jako by se objímala, a cítil, jak jeho nitro zaplavuje vlna lítosti. Martin ještě nikdy žádné zvíře nezabil. Ani doma, v Čechách. Chytal ryby, to je pravda, jenomže úlovek tady před nim…

„Měl jsem střelit do vzduchu…,“ hlesl. „Mohli možná zůstat naživu oba… sysel i kojot,“

Starý Skokan postřehl, co se v Martinovi odehrává. Chápal, že syn poprvé hledí tváří v tvář smrti, kterou sám způsobil. Nevěděl však dobře, jak Martina utěšit.

„Budeš si muset zvyknout, hochu,“ řekl rozpačitě. „Buď rád, že máš dobrou mušku.“

„Stačilo ty kojoty vyplašit.“

„Ale kdepak, Martine. Chytili by si jiného sysla o kousek dál. Podívej, co je tu chodeb,“ odporoval otec. „Boj o život, to je v divočině zákon… Tak už na to nemysli! Jestli tvá flinta vždycky bude hájit ty slabší, tak jako před chvílí, nebudeš se muset nikdy rmoutit pro dobrou mušku.“

Martin rozuměl otcovým slovům, ale jen pokrčil rameny a svěsil hlavu.

„Jsou ti kojoti ale mazaní, co říkáš,“ snažil se otec odvést synovy myšlenky jiným směrem. „Všiml sis, s jakou lstivostí se ten druhý krčil u vedlejší díry? Jak ve spleti chodbiček mohl najít tu správnou?“

Martin neposlouchal. Došel k vozu pro malý rýč a počal v tvrdé vyschlé zemi hloubit jámu.

Než se setmělo, stála nad společným hrobem zardoušeného sysla a kojoti feny malá mohyla z kamenů. Do jejího vrcholu zatkl Martin zelenou větévku.

VLÁDCI PRÉRIE

Vyrazili za časného, proti včerejšku však neobyčejně studeného jitra. Martin se konečné zase cítil zdravý a silný. Už se nedržel zvadle postranic vozu, poskakoval dnes jako kůzle a jeho náladu ještě povzbuzovalo otcovo ujišťováni, že do večera budou před branami Fort Qu’Appellu. – Naděje, že si konečně odpočinou, a radost z blízkého setkáni s lidmi, třebas neznámými, je hnala vpřed.

Vítr, který od rána v náhlých poryvech nadzvedával volné cípy plachty, sílil. Starý Skokan čím dále častěji znepokojeně vzhlížel k vymetené obloze a marně hledal dešťová mračna. Nechápal, co se to dnes s počasím stalo: bezmračné nebe, slunce vysoko nad horizontem, a přitom vítr jako před bouřkou!

K polednímu se už nedalo pořádně dýchat. Nárazový protivítr nabyl tak nezvyklé síly, že se zalykali. I volci jen s námahou postupovali kupředu. Jako by jim někdo na nohy zavěsil těžká závaží. Martin i otec se za ně zprvu snažili skrýt, ale bylo třeba jit vpředu, vést je. Mračna šedého prachu, která se valila nízko nad prérií, jim zakrývala rozhled. Modravé svahy na obzoru – cíl jejich cesty, tonuly v prašných oblacích. A prach byl všude, zalézal do uší, nosu i úst, nikam se před ním nedalo utéci, ani pod plachtou nebyli chráněni. Ostatně ta se po jednom ze silných poryvů vzadu na boku náhle uvolnila. Vichr dul neztenčenou silou. Martin sice stačil ještě doběhnout dozadu, dokonce se chytil oběma rukama za utrženou část plachty, v tom okamžiku však ji nový mohutný náraz větru podebral zevnitř, urval látku z posledních úchytů a nadzvedl. Martin napjal všechny svaly. Nepustil! Avšak vzápětí ho jakási strašná sila nadzvedla ze země a bezohledně jím smýkla zpět. To vzdušný vír popadl do svých neviditelných spárů plachtu s Martinem, roztočil ji do široké spirály a mocně škubl. Martin proletěl vzduchem několik metrů, a když dopadl, snad jen zázrakem se mu vyhnula zadní kola kymácejícího vozu. Děkoval všem svatým, že stáli při něm. Zatímco se zvedal z prachu, urvaná plachta se jak létající koberec nesla nebem do nedohledna.

„Táto! Táto!“ křičel Martin, bezmocný vůči rozzuřenému živlu.

„Zkus plachtu najít!“ zvolal otec v odpověď.

Starý Skokan scénu, trvající sotva několik vteřin, sice viděl docela zblízka, avšak nemohl ničemu zabránit. Sám měl plné ruce práce, aby udržel na uzdě poplašené spřežení. Volci dlouho předtím projevovali nepokoj, vzpírali se jet dál proti větru, ani bič nepomáhal. Skokan se už smířil i s tím, že odbočili z cesty – jenže nedali se teď zastavit. Nebýt vůz tak naložený a těžký, sotva by stačil jejich tempu. Funěli námahou, odfrkovali, občas jako by ustrašeně zabučeli, ale táhli dál a odpírali poslušnost.

Zatímco se otec téměř bez výsledku pokoušel uřídit povoz, tažený zdivočelými zvířaty a rozkývaný jako škuner na rozbouřených vlnách, vydal se Martin nazdařbůh opačným směrem – za ztracenou plachtou. Jak utíkal chvíli po větru, zjistil, že je to vlastně docela pohodlné: mít křídla, mohl by snad letět.

Křídla však nikde, a plachta jakbysmet!

Běhal prérijní trávou sem a tam, dopředu, do stran i zpátky. Bez výsledku. Potom si uvědomil, že vlastně nemůže odhadnout, kam až plachta mohla doletět. Spadla pár metrů za vozem, anebo jí vítr dosud nese oblohou? Vždyť je to nesmyslné, hledat kus nepromokavého plátna na nekonečné pláni. Jestliže ji nechytili včas, totiž hned, je po ni. Škoda! Ale co dělat?

V tu ránu ji uviděl. Mávala na něho jako prapor ze vzdálené pevnosti – visela na křovisku a vypadalo to, že při nejbližším poryvu uletí.

Martin se znovu rozběhl po větru. Uvědomil si přitom, že vichr už zdaleka nemá tu sílu. Orkán, na jehož okraji se zřejmé pohybovali, se přehnal dál na východ. I viditelnost se zlepšila. Ne však dokonale: Když Martin doběhl k plachtě a pohlédl k místu, kde před několika minutami opustil otce, spatřil jen šedivý prašný kouř. Volské spřežení nikde.

„No nazdar!“ utrousil. „Že by mezitím popojeli tak daleko?“

Zatracený den, pomyslel si Martin. Ráno to vypadalo, že do večera budou mezi lidmi, a teď je skoro večer, a nejsou s otcem ani spolu. Ještě tak aby se v prérii jeden druhému ztratili! To by bylo naděleni! Kojoti – chřestýši – za každým křovím smradlavý tchoř… To by nepřežil!

Martin úhledně skládal nalezenou plachtu, a když ji stočil do velké role, zjistil ke své hrůze, že ji sotva nadzvedne.

Páni moji, co teď?

Měl sto chutí nechat plachtu plachtou, zatěžkat ji kameny a rozběhnout se zpátky za otcem. Mohou se přece pro ni vrátit, i s vozem!

Anebo to zkusí?

Podřepl, námahou v něm zahrčelo, dostal však břemeno na záda a vydal se kolébavým krokem na zpáteční cestu. Nebyl si příliš jist, zda jde správně. Ale zamířil od oka téměř proti větru: musí se přece držet tím směrem, odkud přiletěla plachta i on.

Urazil s těžkým rancem na zádech snad čtvrt míle, a měl dřiny plné zuby. Shodil plátěnou roh do trávy a sedl si na ni.

Po otcově voze ani stopy!

Ať pátral zrakem sebepečlivěji, neviděl v blízkém okolí nic než pořád ještě Větrem zdvižený prach.

V té chvíli na Martina padla první úzkost. Co když… co když se do setmění s otcem nenajdou? To by Martin musel trávit noc… sám! Sám…, obklopen všemi nebezpečenstvími prérie. Ani nemá s sebou nic, čím by rozdělal oheň. Nebude se moci bránit…

Představa, jak sedí, schoulený a třesoucí se zimou uprostřed tmavé prérijní noci, jak kolem dokola zelenavě fosforeskují čihavé páry kojotích oči a čekají na svou příležitost – ta málo lákavá vidina zvedla Martina na nohy. Musí spěchat, rozhodl se. Musí najit otce! Pro plachtu ráno dojedou!

Sebral každý kámen, který kolem našel, srolovaný ranec zase rozložil a ve spěchu plachtu zatěžkal. A pak se úprkem hnal vpřed, směrem, kde doufal, že najde tatínka.

Střídal klus s chůzí, jak to prý dělají Indiáni. Nezdálo se mu, že by tenhle indiánský pochod byl dostatečně rychlý. A hlavně – přestal rázem věřit, že by rudoši mohli vydržet pohybovat se tím způsobem celé dny a noci. Sám běžel snad deset minut, a už ho píchalo v boku.

Kudy dál? Kde je vůz? Proboha, kam zmizel?

Martinova úzkost, tající se dosud někde v žaludku, povystoupila výš. Stáhla hrdlo. A vzápětí měl Martin docela obyčejný strach. Jak běžel, chtělo se mu volat: Táto, tatínku, kde jsi?

A křičel by své voláni o pomoc z plných plic, kdyby jen trochu věděl, že to má smysl.

Chvílemi se zastavoval, aby se rozhlédl po obzoru.

A běžel dál…

Kdyby tak měl s sebou pušku! Výstřelem by na sebe otce upozornil. Proč ho to, himbajs, nenapadlo? Puška by všechno zachránila. Martin si sliboval, že jakmile se s tatínkem opět shledají, nasadí si svou krátkou ručnici na rameno a nesundá ji, co bude živ.

Běžel už skoro nazdařbůh.

Zastavil se, aby znovu obhlédl prérii, zda nespatří spřežení. Bylo pořád ještě příliš prašno, než aby viděl dostatečně daleko.

Táta nikde! To je konec!

V tom okamžiku za jeho zády třeskl výstřel! Nebylo to příliš daleko. Ale rána se ozvala tak nečekaně, že Martina objala hrůza – v prvním zlomku vteřiny si vůbec nedokázal uvědomit, co rána znamená…

Prérijní lupiči! chytil se za hlavu.

A pak se začal smát. Nahlas, hloupě smát sám sobě:

„Já bloud! Já ztřeštěný zelenáč! Vždyť to je přece táta! Tatínek mi dává znamení!“

Ozval se nový výstřel, tentokrát Martin přesně postřehl, z kterého směru přichází. Rozběhl se tryskem, s novými silami v nohou.

O několik minut později se radostně vrhl do otcovy náruče, který mu s ručnicí v rukou přicházel v ústrety.

„Tati, já ti měl strach!“ nestyděl se Martin přiznat.

„Já už taky, chlapče,“ přivinul ho otec k sobě. „Zbytečně jsme nadělali zmatek. Jenomže – kdo mohl tušit, že se mí volci ve vichru tak poplaší? Nemohl jsem je zastavit.“

A dodal po malé odmlce:

„Až zastavili sami… A pěkně zprudka.“

„Plachtu jsem našel,“ ohlásil Martin hrdě.

„A kde ji máš?“

„Byla příliš těžká. Tak jsem ji jen poponesl. Ale neboj se, tati. Zatěžkal jsem ji kameny a na místě, kde leží, jsem zabodl dlouhatánský klacek s přivázaným kapesníkem.“

„Je to daleko?“

„To… vlastně nevím. Asi jo.“

„A kde? Kterým směrem?“

„Snad je to… někde tamhle,“ ukázal rukou dozadu. „Nebo tamhle?“ A ukázal v opačném směru.

Starý Skokan spráskl zklamaně ruce, ale pak se na Martina shovívavě usmál:

„Nevadí, kamaráde. Dojedeme bez plachty, ve Fort Qu’Appellu můžeme koupit novou. Nebude-li pršet, vydržíme. A jestli bude, vydržíme taky. Horší je to s povozem!“

„Co se stalo?“

„Sám uvidíš!“

Popošli několik set kroků. A Martin překvapením spráskl ruce:

„Páni, to je naděleni!“

Vůz před nimi ležel převrácený na boku a zpola vysypaný náklad působil dojmem naprosté katastrofy: u změtí beden, pytlů a jednotlivých předmětů se popásali vypřažení volci.

„Nedali se zastavit, orkán je docela splašil,“ vysvětloval otec. „Pořád se mi stáčeli po větru. Musel jsem nahoru na kozlík. Tahle zvířata, když začnou bláznit, jsou horší než nezkroceni koně.“

Mezitím dorazili až k místu nehody. Martin spráskl ruce znovu, když spoušť uviděl zblízka. Starý Skokan ukázal na strmý hrbol kousek za vozem.

„Tuhle, podívej. Pravým předním kolem jsem na to najel. Ještě jsem se pokoušel vyhnout, jenomže jak jsem strhl spřežení do strany, vůz se vyklonil, ostrý rejd mu ještě pomohl… a bylo to. Nedokážeš si představit, jak voli vyváděli. Stěží jsem je vypnul z postroje.“

„Vypadá to…,“ přistoupil Martin váhavě k vyvýšené mu terénu a zašimralo ho v zátylku. „Vypadá to jako… hrob!“

„Hrob? Lidský hrob? Dej pokoj Strašidelných příhod máme za dnešek už dost.“

Teprve teď si to starý Skokan uvědomil: hrbol má vskutku tvar nevysoké mohyly. A všiml si, že na něm vyrůstá trs oranžově sytých květů prérijní lilie…

Ani jednomu z nich se nechtělo podivný útvar na zemi dál zkoumat. Martin však na hrbolu každou chvíli zpovzdáli kradmo spočinul očima a nedokázal se v myšlenkách od té záhady odpoutat, ani když s otcem rovnal rozházený majetek do úhledné hromádky. A tísnivý pocit, že pár kroků odtud odpočívá možná neznámý nebožtík, ho svíral, i když propoceni námahou vykládali zbylý obsah překoceného vozu.

Po chvíli odpočinku se pokusili postavit prázdný povoz zpět na kola. Rychle však zjistili, že vynakládají zbytek sil mamě. Byl příliš těžký, než aby pouhé dva páry paži dokázaly víc než zaviklat s ním.

„To jsme tedy ztraceni.“ usedl Martin na bednu s nářadím a utíral si rukávem košile pot, stékající mu ve špinavých stružkách po čele.

Zamračená otcova tvář mu byla němou odpovědi. Ani starý Skokan nevěděl, co dál. Mlčel. Obcházel chvíli povoz, potom mu náhle hlavou bleskl obyčejný, ale docela dobrý nápad a počal spěšně přehrabovat čerstvě srovnané hromady věcí.

„Hej! Martine! Nevíš, kam jsme zahrabali lano?“

Martin nevnímal. Zrakem upřeným směrem k západu, kde se sklánělo podvečerní slunce, zkoumal soustředěně jakýsi nezřetelný pohyb. Co to je?

Připadalo mu, jako by v dálce na obzoru spatřil oblak prachu, zřetelně se rozšiřující. Prozářený zezadu šikmými paprsky zapadajícího slunce mrak přímo svítil. Teď se Martinovi dokonce zazdálo, že pableskuje červenavými plamínky!

Proboha, to snad ne!

Ten mrak není… není prach, ale dým!

Martin několikrát obezřetně vtáhl nosem vzduch. Dal by čestné slovo, že ucítil téměř neznatelný, ale přece jenom varující čpavý zápach kouře.

Hoři prérie, pochopil v tu chvíli. Ještě jednou vtáhl vzduch, ale třebaže se mohl mýlit – nevydržel:

„Tati, prérijní požár! Vidíš ten dým?“

Starý Skokan se přimhouřenýma očima zadíval směrem, kam ukazovala Martinova napřažená ruka.

„Bůh nás ochraňuj,“ řekl šeptem. „Opravdu. Někde před námi hoři tráva a s ní všechno, co nestačí utéci…“

„Co si počnem?“ vyhrkl Martin. „Vždyť nemáme ani povoz!“

Skokan nechtěl Martina příliš děsit:

„Je to ještě daleko. Snad se oheň nedostane až sem. Nebo nás může minout… Vítr vane stranou.“ Moc přesvědčivě otcova slova nezněla. „Honem to lano, Martine!“, vzchopil se starý. „Musíme ho za každou cenu najít. Postavíme vůz na kola…“

Nebylo času přemýšlet, jak to chce otec udělat. Několika skoky byl Martin u hromady s bednami a honem se počal přehrabovat v první, která byla po ruce.

Otec i syn nepřestávali při všem spěchu napjatě pozorovat zvětšující se oblak svítícího dýmu. Z nepatrného bodu na obzoru se ve chvilce změnil na dosti široký šedožlutý pruh:

A lano jako by se propadlo do země.

„Nestihneme ujet.“ hlesl Martin.

„Opravdu, nestihneme ujet,“ potvrdil po chvíli docela jiným hlasem otec. „Protože než zapřáhnu, tak mě, ty kluku sakramentská, dneska dočista zblázníš.“

Martin překvapeně vzhlédl.

„Tys mí zase dal,“ stál otec obrácen tváří k prérijnímu požáru a clonil si dlaní oči. „To přece není žádný oheň, žížalo pokroucená, greenhorne z bramborových kopečků.“

Martin počal nakrčeným nosem očichávat okolní vzduch.

„Takže, co to je. když ne oheň?“

„Ty tvoje plamenné jazyky jsou sice krásné a strašidelné, ale nepálí. To se sluneční paprsky lámou ve zvířeném prachu. Někdo jede prérii kolem. A není sám – je jich moc. Tebe by měli, strašáku prérie, postavit tady někde doprostředka, abys plašil vrabce,“ zlobil se naoko otec, sám v duchu pociťující úlevu.

Šedý oblak se nyní zvětšoval stále rychleji. Brzy začali rozeznávat jednotlivé jezdce. Mohlo jich být deset, možná patnáct.

Teď nejspíš spatřili stanoviště Skokanových. Koně se velkým obloukem stočili směrem k nim a rychle se přibližovali.

„Indiáni!“ řekl úsečně tatínek. „Vidíš ty jejich malé koníky? Konečně se setkáš s rudochy na vlastni oči.“

Tatínkův starostlivý výraz ve tváři přesvědčoval Martina. že něco není v pořádku. Bezpečně znal ten signál: dávej pozor, buď opatrný – možná že nám hrozí nebezpečí!

„Co, tati, pušky?“

„Ani nápad! To bychom tomu dali! Nic se neboj, Martine, co se nám může stát?“

První z jezdců už byl vzdálen jen několik desítek kroků. Zprudka zastavil, jeho nízký koník s krátkýma nohama se vzepjal na zadní.

Jezdec rozhodil rukou doleva i doprava. Ostatní se na tento pokyn rozdělili na dvě skupiny a obklíčili vůz.

Zamračený náčelník si starého Skokana zkoumavě prohlížel. Martin se přitiskl k tatínkovi.

Co bude?

Skokan se Indiánovi mlčky díval zpříma do oči. Ať vidi, že se ho nebojíme, myslil si přitom.

Indián v bezprostřední blízkosti pomalu objel překocený vůz. Dlouho si pozorně prohlížel majetek poskládaný na zemi.

Všechno nám ukradnou, napadlo Martina. Všechno se jim bude určitě hodit!

Zatím se vůdce skupiny vrátil k otci a nepřirozenou angličtinou se zeptal: „Zbraně? Whisky?“

Skokan zakroutil hlavou:

„Nic takového.“

Indián si starého několik okamžiků měřil, jako by se chtěl dopátrat, mluví-li pravdu. Vypadal teď vlídně. A pak se přátelsky zašklebil na vystrašeného Martina. Otci spadl kámen ze srdce.

„Tak vidíš, nic nám neudělají. Nemusíš se bát,“ šeptl Martinovi.

Náčelník zdvihl ruku a ostatní jezdci se kolem něho shromáždili. Něco jim vykládal krátkými, úsečnými slovy, kterým ani Martin, ani otec za mák nerozuměli.

„Pomoc?“ obrátil se náčelník na otce a ukázal na povoz. Táta horlivě přikývl.

Indián dal skoro neznatelný pokyn. A tři jezdci, aniž slezli z koní, navlékli na bočnici vozu smyčky lan, stočených po boku sedel. Pobídli koně, aby se vzepřeli a táhli. Několik jezdců seskočilo a pomáhalo jim nadzvednout vůz rameny z druhé strany. Otec i Martin se ihned přidali. Přesně takhle jsem si to představoval, najit včas lano, pomyslel si otec.

V okamžení stál povoz zase na kolech. Otec hlasitě děkoval a ukláněl se. Indiánský náčelník mu dal jasným gestem ruky na srozuměnou, aby přestal.

Martinovi připadala tatínkova přehnaná uctivost legrační. Ale dál se schovával za otcem a úkosem si prohlížel jezdce. Většinou na sobě měli jen žlutavé kožené kalhoty s třásněmi po stranách a měkké mokasíny na bosých nohou. Pouze náčelník a dva tři z jezdců měli sedla a třmeny. Dlouhé, rovné, smolně lesklé vlasy jim splývaly po osmahle hnědých tvářích a byly spoutány nad čelem úzkými koženými čelenkami. K Martinovu překvapeni neměli tihle Indiáni na čelenkách pera. Pouze náčelníkovu hlavu zdobilo jedno jediné. Martin postupně prozkoumal tváře všech jezdců, avšak marně hledal, co chtěl zjistit: ani jediný z Indiánů neměl rudou kůži v obličeji, žádný z nich nebyl pomalován.

Takové lidi jsem už přece v Americe viděl, řekl si v duchu Martin trochu zklamaně. Jenže byli jinak oblečeni. Asi to taky byli Indiáni.

Pestré ozdoby, které se jezdcům houpaly na šňůrkách u krku, se jasně odrážely od jejich hnědé kůže. Martina však daleko víc upoutaly jejich dlouhé lovecké tesáky, zavěšené v pouzdrech u pasu, a dvouhlavňové pušky na řemenech.

Tu Martin zpozoroval, že na něho náčelník kývá.

Pojď sem, naznačoval mu. Marně. Ostych a stud Martinovi bránily hnout se od táty. Stál jako beran. Párem koní by ho nikdo nepřinutil udělat krok vpřed.

Jediným svižným pohybem se Indián lehce sesmekl z hřebce a přátelsky, s napřaženýma rukama kráčel k Martinovi. Ten se přikrčil a ukryl za otcovými zády.

„No tak. Martine,“ domlouval mu otec.

Ale kdepak, Martin se v tě chvíli choval jako pětileté dítě.

Mladý náčelník otce tiše obešel a vykulil na Martina oči. Chlapec přeběhl dopředu. Indián za nim. Martin zase dozadu. Indián za ním. Už se smáli oba. Hráli si na schovávanou. Otec jim dělal krycí stěnu. Ostych i stud z Martina spadly.

Jak se tak honili kolem dokola. Indián se najednou bleskem otočil do opačného směru, rozpřáhl ruce… Martin mu vběhl rovnou do náruče.

„A mám tě,“ vykřikl.

Zatímco Martin sebou škubal jak ryba uvízlá v síti, jezdci kolem pobaveně mručeli.

Náčelník se zarazil. Patrně si uvědomil, že ztrácejí čas. Máchl rukou směrem dopředu a vydal kratičký rozkaz. Jezdci pokynuli hlavou na pozdrav, pobídli koníky a rychle se rozjeli.

Indiánský vůdce se znovu obrátil na Martina. V ruce se mu objevila nějaká bílá věcička na barevné šňůrce. Ozdoba z korálků!

Podával ji Martinovi.

„Vezmi! Já, Jasné oko, darovat tobě… Vezmi!“

Chlapec se zarazil. Zčervenal, Schoval ruce za zády. Byl by si náramek rád vzal. Ale zas ten protivný ostych…

„Pro tebe,“ opakoval Indián. „Schovej si na ruku!“

Otec mrknutím dával najevo, aby přestal dělat cavyky.

„Jen se nestyď a vezmi si to;“ zaslechl Martin, ale z opačné strany, než čekal. Kovově zvučný hlas, jenž zazněl od vozu, překvapil všechny. Udiveně se otočili. Na vysokém hnědáku tu seděl štíhlý muž. Za nim tři další, jako by mu z oka vypadli.

„Nesmíš odmítnout! Je to dar. Urazil bys ho,“ pobídl Martina znovu neznámý jezdec v uniformě.

Martin poslechl. Byl úplně vyvedený z míry.

„A poděkovat neumíš?“ napomenul ho otec.

Indián však Martinova nesmělá slova díků už neslyšel. Z rozběhu se vyšvihl na svého mustanga, ještě zvláštním způsobem pokynul všem na pozdrav – přiložil si totiž ruku k srdci a potom paži rozmáchle vztáhl k přítomným, jako by chtěl naznačit, že jim své srdce odevzdává – a tryskem se rozjel za družinou.

Martin rozevřel dlaň.

Nedržel v ní náramek z korálků! Na barevném koženém řemínku spatřil navlečené blyštivé vlčí tesáky a medvědí zuby, mohlo jich být dobře tucet.

Panečku, to byla nádhera!

SERŽANT KRÁLOVSKÉ JÍZDNÍ POLICIE

Martin navlékl dárek na zápěstí, ale třebaže se mu tolik líbil, v tu ránu na něj zapomněl. Jak by ne! Co viděl, muselo by ohromit každého kluka.

Sytě šarlatové kabáty, zdobené zlatem, ho přímo oslnily. Neznámí muži měli na hlavách bílé přílby se světlými chocholy, bílé rukavice, nálevkovitě se rozšiřující až do poloviny předloktí, bílé opasky a bederní řemeny. Tmavé jezdecké kalhoty s širokými zlatožlutými pruhy po stranách ústily do nablýskaných vysokých, bot s nápadnými ostruhami. Zlaté knoflíky, pozlacené límečky kabátů, zlaté štítky a bodce na přílbách odrážely při sebemenším pohybu poslední sluneční paprsky do všech stran.

Samozřejmě byli muži ozbrojeni. Jeden z nich, nejspíš velitel, měl pouze revolver, ostatní krátké karabiny zasunuté v pouzdrech při sedle.

Martin byl doslova u vytrženi.

„Kanadská královská jízdní policie,“ představil se rázně velitel.

„Já jsem Skokan,“ nenapadlo starého nic moudřejšího.

„Haló, dobrý večer. Zdá se, že jsme vás trochu překvapili,“ omlouval se velitel. Ostatní se na pozdrav dvěma prsty dotkli svých přilb.

„Noví?“

„Ano,“ odpověděl otec. „Chceme se tu někde usadit.“ Kývl hlavou ve směru, kterým před několika okamžiky odjeli Indiáni. „Je tu dost bezpečno?“

„Z těch nemusíte mít obavy. Neubližují nikomu, kdo je neohrožuje. Jsou to Assiniboinové.“

„Nevypadali zle,“ uznal starý Skokan. „Přece se ale pro nic za nic neprojížděli v plné zbroji prérii?“

„Hledají pašeráky s whisky. Dnes ráno řádili v jejich táboře. Opili jejich lidi a pak je vykradli.“

No, pane, pomyslil si polekaně Martin, a tady se máme usadit!

„Ale žádný strach,“ dodal velitel. „Však my si ty lotry najdeme. Daleko neuniknou!“

„Mimochodem,“ vmísil se do hovoru nejmladší z policistů. „To jedete přes celou prérii bez plachty? Odkud jste vyrazili?“

„Z Winnipegu,“ odvětil otec a krátce vysvětlil, jaká nehoda je při větrné smršti potkala. „Tuhle syn sice plachtu našel, dokonce místo označil, ale protože je to janek popletený, zas všechno zapomněl, a jen taktak se neztratil taky.“

Mladík nepatrným přitažením uzdy pootočil svého koně.

„Takže tohle plátno by mohlo být třeba vaše,“ řekl přívětivě.

Vzadu na sedle se mu pohupoval velikánský balík se svinutou plachtou. „Našli jsme to míli odtud.“

„Díky, to je skvělé,“ zaradoval se starý Skokan, zatímco Martin přiskočil, aby policistovi pomohl uvolnit řemínky, kterými byl těžký ranec připoután k sedlu. Uchopil svinutou plachtu do náruče. A v tu ránu ji překvapením nechal žuchnout na zem. Zahlédl totiž něco, co ho ohromilo daleko víc než parádní uniformy jezdců a jejích nablýskané zbraně.

Trubka! Nádherná, zlatem svítící trubka visela při sedle, dosud skrytá balíkem plachtoviny. Martin od ní nemohl odtrhnout oči.

„Líbí se ti?“ usmál se policista, který si všiml chlapcova údivu. „Podle předpisů bych měl vozit polnici. Jenomže ta je nanic. Zato na tenhle pravý černošský kornet se dá zahrát všechno.“

Martin si prstem nesměle sáhl na jednu z tří klapek s vrškem ze slonoviny. Mladý policista se tázavě podíval na velitele: „Smím?“

Souhlasné přikývnutí mu bylo odpovědi.

Muž si poposunul přílbu z čela, odepjal svůj zářivý nástroj a pak přitiskl náustek trubky ke rtům.

Tramtadá – tramtadá…

Břeskná fanfára se nesla prérii.

Trubač, pozorující dychtivý Martinův výraz, po několika taktech ustal a zeptal se:

„Chceš to taky zkusit?“ podal mu trubku.

Kupodivu, chlapec se teď ani trošičku nezdráhal. Bez váhání po ní sáhl. Olízl si rty, zasvěceně nasadil náustek a vítr už podruhé odnášel do daleka tutéž jasnou a čistou melodii.

Tramtadá – tramtadá… Šel voják – šel voják…

„Proboha živého, snad nejste Češi?“ zvolal trubač, tentokrát v mateřštině, a aniž čekal na odpověď, chytil Martina za ramena a počal jim radostně cloumat. „Zbytečná otázka, co? Takhle přece umějí troubit jen u nás doma. Jak se jmenuješ, kluku ušatá?“

„Martin Skokan…“

Ale to už v návalu radosti mladý policista zvedl Martina vysoko nad hlavu a několikrát se s ním zatočil dokola. Nohy Martinovi vlály jak cípy pirátské vlajky.

„A já jsem Honza Junek, od Sušice. Znáte to tam?“ postavil policista chlapce zase na zem a šel si potřást rukou se starým Skokanem.

Oběma se v očích zračilo dojetí.

„Nevěřil bych, že je svět tak malý,“ obrátil se novy přítel Skokanových ke svým uniformovaným kolegům, a v krátkosti jim dobrou angličtinou vysvětlil, proč setkaní s cizinci je tak radostné a hlučné.

„Že jste včera v noci troubil Andulko, mé dítě!“ vyhrklo z Martina. „Slyšeli jsme vás. A mě to tak udivilo, že jsem ani spát nemohl.“

Honza Junek přikývl.

Andulko, mé ditě, vy se mi tuze líbíte…, zadul teď Martin do trumpety z plných plic. A starý Skokan s urostlým seržantem od kanadské jízdní notovali tu líbeznou českou melodii s sebou a s takovou vervou, že jim vůbec nepřišlo, jak teskná je vlastně ta píseň, znějící do večerního ticha.

PŘÍBĚH ŠARLATOVÉ ČELENKY

Toho večera to dopadlo nakonec tak, že Honza Junek uprosit velitele, aby mohl se Skokanovými přenocovat. Když Se ukázalo, že mají na druhý den namířeno do Fort Qu’Appellu, kde byla královská jízdní posádkou, poručík Alcock – tak se Junkův velitel jmenoval – souhlasil:

„Dobře tedy, seržante. Ohlásím v pevnosti, že jsem vás pověřil poskytnout doprovod přistěhovalcům, které ve vichřici postihla nehoda. Ale do zítřka večer ať se v pořádku hlásíte na velitelství!“

Přátelsky na svého podřízeného mrkl. Chápal, co se asi děje v nitru mladého muže, jemuž každé česky pronesené slovo znělo teď jak nejkrásnější hudba a vonělo vzdáleným, dávno ztraceným domovem.

„Šťastnou cestu, přátelé,“ zasalutoval Alcock a obrátil se ještě k Martinovi: „Až vyrosteš, vezmeme tě do kapely, boy. Ale musíš se vytáhnout aspoň o půl druhé stopy. Ke královské jízdní směji jen pořádní chlapi.“

Policisté v šarlatových uniformách pobídli koně a zmizeli v houstnoucí tmě. Zanedlouho se pak nad obzor vyhoupl měsíc, byl nejvyšší čas jit po dni nabitém událostmi spát. Jenže Martinovi se ani trochu nechtělo.

Dlouho do noci seděli tři přátelé zachumláni do houni u řeřavých uhlíků vyhasínajícího ohně. Kdyby byla Martina nezmohla únava, byli by si povídali o své vlasti i o zážitcích v Americe snad až do rána. Avšak nezbylo, než aby Honza Junek zdvihl spícího chlapce do náruče a za pomoci starého Skokana ho uložil na korbu vozu.

Ráno se všichni k sobě chovali jako staří dlouholetí známí. Honza Junek pomohl starému Skokanovi zapřáhnout volky, sám se s radostí chopil oprati a se smíchem pravil:

„Teď mé tak vidět starý, jak jsem policejního hřebce vyměnil za párek volků, dá mě zavřít a pukne vzteky. Víte, pane Skokan, že jsem kdysi uměl orat? Ale s kravami. Jezdíval jsem na panském. To víte, naši neměli kromě šesti hladových krků nic. Hej, Martine, chceš se svézt na koni?“ Jak by ne, zazářil chlapcův obličej. „Počkej, vysadím tě.“

Za chvíli držel Junek v jedné ruce uzdu svého hřebce, v druhé opratě volského spřežení a Martin nadýmající se pýchou jel po jeho boku. Tvářil se, jako by si s Honzou – seržant mu dovolil, aby ho tak oslovoval – opravdu a napořád vyměnili místa.

Celé dlouhé hodiny si ti dva noví kamarádi bez přestávky povídali. Starý Skokan se jen usmíval pod vousy, překvapen, jak jeho kluk je dneska hovorný a čiperný, jako by z něho veškerá únava z vyčerpávající nekonečné cesty náhle spadla.

Honza Junek uměl vyprávět! A jak, panečku!

Vykládal Martinovi o své dobrodružné cestě přes oceán, o tom. jak zkoušel bez úspěchu hledat na pomezi Kanady a Spojených států zlato, když ho k nerozvážnému prospektorskému dobrodružství svedlo několik stejně nezkušených a divokých mladíků, jako byl tenkrát sám. Líčil napínavě, jak jen zázrakem unikli smrti žízni, když na zpáteční cestě zbloudili s raněným kamarádem uprostřed vyprahlé pustiny.

Martinův obdiv k Junkovi, který mohl být o dobrých patnáct, ne-li dvacet let starší než on, od hodiny k hodině rostl. A změnil se v tajenou závist, jakmile Honza počal vyprávět o svém vstupu do oddílu královské jízdní policie.

„Byl jsem, Martine, jedním z prvním rekrutů vůbec. A nejspíš taky první Čech, který začal u kanadské jízdní sloužit. Přihlásil jsem se hned v roce 1873, kdy sbor vznikal. Nejdřív mě kapitán Webster, to byl takový drsný chlápek, který u nás prováděl nábor, dvakrát za sebou vyrazil dveřmi, protože se mu nelíbilo, jak lámu angličtinu. Jenomže když se dozvěděl, že dobře střílím, a viděl mě pak z ručnice od boku sestřelovat ořechy ze stromu, prohlásil: »Well, my boy, beru tě. Ale nauč se mluvit aspoň tak dobře, jako míříš. Oči máš lepší než klapačku.«„

„A naučil ses?“

„To přijde samo, Martine. Sám uvidíš. To se ví, mateřštinu má člověk jenom jednu. Sám si teď uvědomuji, že občas musím lovit slova aspoň jedenáct let jsem česky neřekl souvislou větu.“

„Byla to tehdy paráda, to tě ujišťuju, Martine,“ pokračoval po chvíli seržant. „Představ si – šest čet, tři sta mužů v úplně nových uniformách, každá četa jinou barvu koni a před námi, ve slavnostním, sám kolonel George Arthur French.“

Martin se napřímil v sedle, pozvedl hlavu, přitáhl otěže a už se viděl, jak v prvním čtyřřadu nových příslušníků policie jede na svém čistě vyhřebelcovaném vraníku při slavnostním defilé.

„Ale to byl jen začátek. Parádní přehlídky přestaly, a co jsme museli prožít potom, bych nepřál ani psovi,“ pokračoval Honza Junek. I otec pozorně naslouchal. „Změnili jsme se nejdřív v nádeníky, kteří od časného svítáni do noci, dennodenně, skoro holýma rukama budovali pevnosti. V neobydlených krajích, v divočině plné dravé zvěře a komárů. A především Indiánů. Ti nás nikde nevítali s otevřenou náruči. Vždyť jsme zabírali pro bílé osadníky indiánskou půdu, vyháněli Indiány z dávných lovišť! Často mi to lezlo krkem, když jsem viděl, jak někteří z kolegů Indiány nenávidí, jak s nimi surově zacházejí, ačkoli právě oni, policisté, měli zjednával pořádek a klid mezi bílými a rudými. Mnohokrát jsem už se vším chtěl praštit, ale pak jsem si vždycky řekl: Ti horší z nás uniformu nikdy dobrovolně nesvléknou. Proč bych měl tedy uvolňovat místo někomu, kdo napáchá víc zla než já?“

„A na výpravy proti Indiánům jste jezdili?“ zvídal Martin.

„Někdy. A jezdíváme dodnes. Oni se i dnes ještě občas mstí za příkoři, která na nich běloši spáchali. Pak nám nezbývá než jednat podle… jak je to české úsloví – půjčka za oplátku?“

„To se to nedá nějak zařídit, aby tady Indiáni i přistěhovalci žili v míru?“

„To máš těžké, Martine. Většinu rozbrojů způsobuji hlupáci nebo lotři. Třeba zloději koní a dobytka. Živi se svým nekalým řemeslem na účet ostatních. A takoví lumpové se vyskytují na obou stranách – mezi bílými i rudými.“

„A zločince… ty jsi taky pronásledoval?“ ptal se neúnavný Martin.

„To víš, taky.“

„A nějaké jsi dopadl?“

„Co bych to byl za policistu, kdybych neudržoval pořádek a nechránil zákony? Na to jsem přece přísahal!“ Martin na Honzových rtech přímo visel očima. „Pašeráci, překupníci, mizerové, kteří za nejlacinější whisky kupovali od Indiánů nejdražší kožešiny – to tu bylo zejména v prvních letech po založeni sboru na denním pořádku. Leckteří chtěli rychle, a hlavně snadno zbohatnout. A byli ochotni získat své peníze jakýmikoli prostředky. Proto nejen kradli, ale i zabíjeli. Kdo se jim postavil do cesty, bez lítosti se s nim vypořádali. Samozřejmě nejvíc to jako vždycky odnášeli Indiáni. U Battle Creeku jich povraždili dvaadvacet, ženy i děti. Jo, kamaráde. Kanada je krásná země, ale tohle tady zřejmě ještě dlouho nepřestane.“

Martin měl na jazyku další otázku.

Honza ho ale předešel:

„Podívej, už je vidět vlajku. Za půl hodinky jsme v pevnosti.“

Přiblížili se k Fort Qu’Appellu na půl míle, a Martin počal na červeném praporu se znakem britského impéria rozeznávat tři písmena.

„H B C – co to znamená?“ lámal si Martin nahlas hlavu.

„Hudson Bay Company,“ vysvětlil Honza: Junek. „To je jméno britské obchodní společnosti, která tu pevnost začátkem století založila.“

„Já myslel, že ta tvrz jsou vlastně kasárna jen pro vás, pro policii!“ řekl Martin.

„Kdepak. My jsme tu vlastně hosty. Opevněné osady sloužily na severu vždycky hlavně obchodu. My máme uvnitř hradeb postaveny stany. Však uvidíš.“

„A co stany před hradbou? Ty nejsou vaše?“ ukazoval Martin před sebe.

„To je indiánský tábor. Přišli si pro peníze a na několik dni si tady zbudovali ležení.“ Martin nechápavě zavrtěl, hlavou.

Objeli palisády až k hlavní bráně. Jen taktak proklouzli se spřežením úzkým vchodem mezi dvěma střílnami a octli se na nevelkém náměstíčku.

„Dílny, kovárna, sklad kožešin, stáje…,“ vysvětloval Honza s ráznou vojenskou stručnosti a ukazoval na jednotlivé dřevěné budovy obložené kulatinou.

„Nutoota – nutqota, ookeman!“ ozvalo se ze dveří velkého stavení, kolem něhož právě projížděli. Obtloustlý vousáč v tmavém obleku nazlobeně vystrkoval nějakého Indiána a prudce mu přibouchl před nosem.

„Jakou řeči se to hádají?“ kulil oči Martin. „A co to znamená – nutoota ookevtan?“

„To znamená přibližně – poslyšte, k sakru, šéfe! Zřejmě se nemohou dohodnout na ceně. Ten chlápek uvnitř je zdejší nejvyšší pán. Sám faktor. Vykupuje od lovců kožešiny. Indiánovi se asi zdálo málo, co mu za ně nabízel. Tak ho faktor vyhodil.“

Dorazili až ke stájím Junkova oddílu. Mladík v šedohnědé pracovní uniformě převzal od Honzy koně. Martinovi přišlo pořádně líto, že musí ze sedla. Připadal si náramně důležitě, a teď je kráse konec.

„Postarej se taky o spřežení,“ přikázal Junek svému kolegovi a obrátil se k Martinovi: „V jednom z těch bílých hranatých stanů naproti dneska přenocuješ. To je naše ležení. Odteďka se stáváš načas policistou.“

Hned vedle, pod celtou připevněnou na kůlech, připravovali dva kuchaři večeři. Na ohništi před polní kuchyni otáčel třetí z nich ohromným kusem masa, vůně zvěřiny se linula až k Martinovi, který v okamžení pocítil kručeni v žaludku. Byl už pořádně vyhladovělý. Ale brzy se dočkal. Honza Junek sehnal kdesi pro oba Skokany polní šálky a erární příbory a za okamžik si u prostého stolu, sbitého z několika obyčejných prken, pochutnávali pod širým nebem na večeři. Martinovi připadala tou nejlepší, jakou kdy v životě jedl.

Po jídle se v Junkově stanu Martin pohodlně uvelebil na polním lůžku. Navlékl se do Honzova policejního kabátu, ohrnul rukávy, které mu plandaly skoro až ke kolenům, Dosadil si seržantovu přilbu na hlavu a opásal se řemením.

„A teď povídej, Honzo!“ poručil si velitelským hlasem:

Kluk byl k nenasycení. Už znal hodnosti, označení jednotlivých divizi, nejrůznější podrobnosti o výcviku mužstva, jména a ráže zbraní, ale pokoj Junkovi dát nemínil. Právě mu vnutil svou pomoc při čištění karabiny a znovu loudil, aby mu Honza vysvětlil, proč se za branami pevnosti usadili Indiáni a pro jaké peníze si to přišli.

„Dobře, povím ti to,“ slíbil Junek. „Pojďme ale raději na chvíli ven. Nevidíš, že otec chce spát?“

Opravdu, Skokan, unavený z cesty, dřímal na vedlejším lůžku.

Vyšli pod noční oblohu.

Nad strážní věži v rohu palisád se pohupoval měsíc, bílým hranatým policejním stanům, rozestaveným do půlkruhu, dodával jeho svit skoro přízračné, neskutečné podoby ledovcových jehlanů.

U nevelkého ohniště vprostřed seděl jediný muž. Mladý okatý policista. Hleděl zamyšleně do plamenů a doprovázel praskání polínek tichou hrou na kytaru.

Ani si nevšiml, že Junek s Martinem přisedli.

Policista hrál překrásně. Martin němě poslouchal a sliboval si, že na tenhle nástroj se musí taky jednou naučit.

„Co to hraje?“ zašeptal pak Honzovi do ucha. Zvláštní teskné melodie působily cizokrajně, ale o to víc Martina překvapovalo, jak hudba byla blízká jeho srdci.

„To jsou nějaké staré indiánské písně,“ stejně potichu odvětil Junek. „Všimni si jeho pleti!“

Muž byl zřetelně osmahlejší než ostatní policisté, které Martin dosud viděl. Měl černé vlasy i kovově tmavé oči.

„Indián?“

„Míšenec. Poloviční Indián,“ poposedl Junek blíž k Martinovi a naklonil se k jeho uchu. „Nešťastný chlapec. Měl rád dívku z jednoho kmene Assiniboinů, z vesnice od Antilopího potoka. Byla krásná. Některé Indiánky jsou v mládí moc hezké. Chtěl si ji vzít, už měl podanou žádost o propuštění ze sboru. Ale před časem ji ze vsi unesli dva nenapravitelní lumpové, nějaký Willy Bready a jeho nohsled s utrženou levačkou v zápěstí, Jack Samotář si říkal. Byli ochotni dívku vrátit jen za pořádnou hromádku zlata nebo dolarů.“

„A chytili jste je?“ poslouchal Martin s pootevřenou pusou, už vůbec nevnímal kovový zvuk strun.

„Ano, i ne, Martine. Kamarádi ze třetí čety je dva dny honili po prérii.“

„A co? Zastřelili je?“ Martin to vyhrkl příliš nahlas.

Muž s kytarou se probral ze zamyšlení, několik okamžiků na své nové sousedy u ohně hleděl. Potom se zvedl a řekl nepřítomně:

„Good night, boys. Dobrou noc, chlapci!“

A neslyšnými kroky zmizel ve tmě.

„Tak jak to bylo, Honzo?“ naléhal Martin. „Zastřelili? Dopověz mi to! A co je s tou indiánskou dívkou?“

„Povím ti to, Martine. Ale dej mi čestné slovo, že nikomu, ani otci, o tom nepovíš.“

„Proč ani otci?“

„Protože tenhle chlapec s kytarou, my mu říkáme Černá lasička, se nesmí nic dozvědět…“

„Čestné slovo, že budu mlčet, když to je tak důležité.“

Junek se Martinovi zkoumavě zahleděl do očí a pak pomalu řekl větu, která chlapce přikovala k zemi.

„My dva jsme se spolu seznámili, Martine, pár kroků od hrobu té dívky!“

Dlouho ze sebe chlapec nedokázal vypravit hlásku. Pak mu splynulo ze rtů:

„Já to tušil, že to je hrob…“

„Ty sis ho všiml?“

„Táta převrátil vůz u takového křoviska. Najel na podivný hrbol… Prohlížel jsem ho…“

„Kamarádi tam vloni nejdřív navršili kamennou mohylu. Jenže vzápětí si uvědomili, že našemu stopaři – Černé lasičce – nemohou povědět pravdu. Nepřežil by ji… A tak hrob snížili, kříž, který sbili, zase spálili a zamaskovali místo drnem.“

„Ubohé děvče! Leží v hrobě, a přitom jako kdyby ho nemělo. Jak se vlastně jmenovalo?“

„Její indiánské jméno bylo Lookopi – myslím, že to znamená něco jako Luční vůně. Ale my jí říkali Šarlatová čelenka. Lasička jí totiž kdysi dal kus látky z uniformy a ona si z ni ušila pás do vlasů, zdobený zlatými nitěmi a korálky…“

„A proč její smrt tolik tajíte? To ji zabili ti zločinci?“

Honzovi se viditelně nechtělo mluvit. Chápal však, že když začal, musí povědět už všechno:

„Možná by to tak bývalo lepší…,“ řekl a odmlčel se. „Jenomže ji bohužel zabil jeden z mých kamarádů, poručík – narukovali jsme spolu –, Lenny Hobbes se jmenuje. Vedl tenkrát třetí četu, která Willyho Breadyho a jeho bezrukého kumpána dva dny honila prérií. Už naši měli únosce téměř v rukou. Když se však ukázalo, že se živi zajmout nedají, chtěl Lenny osvobodil aspoň Šarlatovou čelenku. Bylo jasné, že by se při přestřelce stala první Breadyho obětí. A tak Lenny naoko zaručil únoscům svobodný odjezd; jestliže mu indiánskou dívku vydají. Šel pro ni sám, ostatní měli rozkaz zločince pronásledovat, jakmile bude Šarlatová čelenka v bezpečí. Bready si totiž položil podmínku, aby výměna proběhla mimo dostřel policejních karabin. Takže dodneška není docela jasné, jak se to vlastně zběhlo. Kromě Lennyho Hobbese nejsou svědkové…“

„Jak to, že nejsou?“ špitl Martin.

„Oběma únoscům se podařilo utéct. Nikdo už je od té doby v kraji neviděl. A jiní lidé při tom nebyli.“

„A co ten Hobbes?“

„Našli ho v bezvědomí, s mrtvou dívkou v náručí. Když se probral, jenom plakal a popisoval, co se přihodilo, úplně nesouvisle. Já jsem ji zastřelil! Bože, to jsem nechtěl, naříkal. Jack Samotář do mne zezadu z koně kopl, když jsem mířil na Breadyho. Zlomek vteřiny předtím, než se tryskem rozjeli – tvrdil Lenny –, tasil ten lump Bready kolt a zařval: Dostals ji živou, odneseš ji mrtvou! A chystal se na Šarlatovou čelenku vystřelit. Lenny mu prý v tom chtěl zabránit. Vtom zasáhl Jack Samotář a Lennyho srazil. Vyšla rána. Z pistole poručíka Lennyho Hobbese! Právě když se kácel k zemi… A střela místo Breadyho zasáhla dívku!“

„Jak si však Lenny může být tak jist, že to byl on, a ne třeba Bready, kdo dívku zasáhl?“ uvažoval nahlas rozrušený Martin. „Vždyť jsi říkal, že byl dlouho v bezvědomí! Dokonce ještě ve chvíli, kdy ho vaši muži našli.“

„To vlastně nevím,“ zamyslel se Honza. „Jedno je ale jasné: Šarlatová čelenka byla zastřelena z těsně blízkosti, a zepředu. Prostě v okamžiku, kdy s pouty na rukou radostné přicházela k Lennymu. Bready by ji byl musel odprásknout zezadu. A navíc: Lennymu v zásobníku revolveru chyběl náboj. Žádný druhý, který by mu mohl patřit, se v okolí nenašel.“

„Černá lasička tohle neví?“

„Nesmi se to dozvěděl. Tvrdíme, že se slehla zem nejen po únoscích, ale i po Šarlatové čelence. On pořád doufá! Sám mi sice nedávno říkal: Já vím, je mrtvá. Pořád v něm však doutná aspoň jiskřička naděje. Dokud ze svého doupěte nevylezou Bready a Jack Samotář anebo dokud se Černá lasička nedozví, kde je hrob jeho lásky, bude dobře. Ostatně i pro Lennyho je to takhle lepší. Od tě doby se nemůže Černé lasičce podívat do očí. Předstíráme všichni. že je takový z lítosti a tvrdíme, že ho bolí, že nedokázal Šarlatovou čelenku vyrvat únoscům z rukou.“

Oheň dávno dohasl a už jen rudě žhnul. Byla chladná jasná noc, zima dávala oběma přátelům jasné na srozuměnou, že je nejen dávno po večerce, ale jistě i po půlnoci.

„Pojď, Martine. Jdeme konečně spát. O těch Indiánech za hradbami a jejich penězích ti povím zítra.“

Junek si ve stanu ustlal na zemi civě houně, Martina pustil na své polní lůžko. Chlapec se však dlouho převaloval a nemohl usnout. Příběh Černé lasičky a jeho indiánské lásky – to vůbec nebyla vhodná pohádka na dobrou noc.

TANEC SLUNCE A INDIÁNSKÉHO SMUTKU

Otec chtěl ráno pokračovat v cestě. Ale netroufal si říct to před Martinem nahlas. Tušil, jak ho raní, bude-li se muset s Honzou Junkem, svým novým obdivuhodným přítelem, opět rozejit, a možná navždycky. Proto starý Skokan ani příliš neprotestoval, když ho sám seržant počal přemlouvat, aby s odjezdem vyčkal.

„Kluk je skvělý, pane Skokane. A já, upřímně vám povím, jsem na vrcholu blaha, že mám vedle sebe přátele z Čech, třebaže jen na pár hodin,“ přiznával se srdečnou otevřeností. „Dostal jsem na dnešek od velitele volno, tak bych ještě rád Martinovi ukázal indiánský táboř!“

Poslední Honzova slova uslyšel Martin, který se právě vrátil do stanu z ranního mytí. Počal radostně vyskakovat, jen tak ve spodkách a ještě celý mokrý:

„Jasně, jde se tati, do indiánského ležení.“ hlučně provolával. Když si všiml otcova rozpačitého výrazu, napadlo ho, že měl táta asi výhrady. „Snad bys nechtěl jet? Honza mi přece slíbil… A policista musí držet slovo, ne?“ Obrátil se o podporu k Junkovi.

„To bych řekl.“ přikývl Jan. „Byla by to taky škoda, nejit se podívat. Dneska budou mít velkou slávu s bubny a tanci. To si přece nedáme ujít.“

„Dobře tedy,“ souhlasil otec. „Ale jděte sami. Alespoň zatím dokoupím zásoby a nějaké drobnosti.“

Tábor Assiniboinů, rozkládající se nedaleko od palisád pevnosti, byl uspořádán do tři soustředných kruhů. Vnější pásmo tvořila řada vozů, v mezikruží byli uvázáni mustangové a do středu leženi postavili Indiáni své stany z bizoních kůží. Všechny byly bohatě zdobené barevnými ornamentálními kresbami, každý stan jinými. Žluté, oranžové i modré hvězdy se střídaly s klikatými blesky, měsíci a slunci. Nechyběly árii symboly zvířat. Na největším. zřejmě náčelníkově stanu, vykreslila ruka indiánského umělce pyšnou siluetu ptáka bouřliváka – symbol Velkého ducha. Nad ptačí hlavou s ostrým zobanem se klenula duha, kouzelné indiánské znamení touhy po klidných a spokojených časech…

Tábor byl liduprázdný. Odněkud zdáli se však rozléhal tlumený monotónní zvuk bubnů. To slavnost Assiniboinů už byla v plném proudu. Rytmické údery zaznívaly z postranního lehkého přístřešku, který měl chránit tanečníky před slunečními paprsky.

„Jdeme se podívat?“ nedočkavě vyhrkl Martin.

„Zkusíme to;“ odvětil Honza. Přiřadili se ke skupince bílých osadníků, přihlížejících společně s indiánskou drobotinou, ženami a stárci.

Martin se zastavil s pusou dokořán. A stál by u vytrženi nad tou nádhernou podívanou úplně bez hnuti, kdyby se byl nezvyklý rytmus bubnů nezmocnil jeho sluchu i nohou. Teprve za hodnou chvíli si všiml, jak v celém jeho těle vyvolává temné dunění rytmické záchvěvy a vlny.

Tajemný indiánský obřad, kterým prastaří obyvatelé prérie prosili mocného Manitoúa o přízeň, úrodu, dobrý lov a zrozeni nového života, Mař tíná od první chvíle očaroval.

„Tomuhle se. Martine, říká tanec slunce! Dodnes ho některé indiánské kmeny provozují jen v největší tajnosti, beze svědků,“ naklonil se k Martinovi Honza Junek.

A chlapec se pološeptem přiznal:

„Takhle jsem si Indiány představoval. Tohle jsou ti praví!“

„Mýlíš se. Praví byli i ti včerejší. Jen neměli slavnostní kroje.“

Bohaté čelenky z orlích per a dikobrazích ostnů upoutaly Martinovu pozornost ze všeho nejdříve. Anebo ho ještě víc nadchly strašidelné barevné kresby, jimiž někteří z tanečníků zakryli své tváře? Ať pohlédl kamkoli, vše to kolem Martina hýřilo barvami. Slavnostní oděvy, zdobené řetězci z korálků, jimiž měli Indiáni v přesných obrazcích pošity rukávy, oháňky z hranostajů. náhrdelníky z medvědích drápů a tesáků, pomalované tváře bojovníků – fantastická směsice duhových barev vířila v pravidelném rytmu úderů před chlapcovýma očima.

Svíjející se masa těl jako by byla ovládána jedinou magickou a neviditelnou silou. Tanečnici vykonávali tytéž rázné hadovitě pohyby, tu jako by jejich plíživé kroky vpřed a vzad, dokonale tlumené měkkými mokasíny, chtěly napodobil krok vychytralého kojota, rychlé drobné poskoky vzápětí zas jako by připomínaly směšný tanec prérijního kura.

Pak se rytmus úderů náhle změnil. Mocnými skoky počali tanečníci, prohnuti do tvaru luku, dopadat na paty: naznačovali svou mužnou sílu a neohroženost bojovníků. Domorodé ženy, sedící po stranách přístřešku, zatím hlasitým a rytmickým „ja-ja-ja“ dotvářely tu podivuhodnou atmosféru, které Martin už dávno docela podlehl. Hodinu, ba možná dvě sledoval s tlukoucím srdcem všechny proměny neskutečného divadla.

A obřad nebral konce.

Tu se rytmus bubnů počal stupňovat. Tanec Indiánů proměnil v divoký, skoro děsivě působící rej. A pak se to stalo. Právě před nimi se v kruhu křečovitě podupávajících Indiánů utvořila mezera. Štíhlý vysoký chlapec zavrávoral. Nohy se mu podlomily a klesl tváři k zemi. Honza Junek, který to ihned postřehl, se ho pokusil zachytit, ale bez úspěchu. Chtěl tedy mladíka zdvihnout. Ten se však trochu vzpamatoval, vytrhl se policistovi z rukou a s hlavou stydlivě skloněnou se odklidil stranou.

Bubny teď zněly tlumeněji. Rytmus se zpomalil, jednotvárný zpěv žen utichl docela. Místo dřívějšího „ja-ja-ja“ si Indiánky cosi vzrušeně šeptaly.

Tanec však pokračoval dál.

Ale po chvíli zase! Klesl druhý tanečník. Svalil se na udupanou podlahu jako podťatý.

Třetí.

Několik zcela vyčerpaných Indiánů postupně vykročilo z kruhu a usedlo na zem jako mátožné stíny.

Bubny zmlkly. Rytmické pohyby posledních zbývajících tanečníků ustaly.

Obřad skončil.

Z protějšího rohu přístřešku odnášeli černovlasého chlapce.

„To je mi divný konec,“ prohlásil trochu zklamaně zaskočený Martin.

„Jsou slabí,“ ukázal Honza Junek na jednoho z mladíků poblíž. Měl vpadlé tváře, zapadlé oči a hubené, kostnatě paže. Indiáni sice občas tanči do naprostého vyčerpáni. Rytmickými pohyby se dostanou do extáze, tamtamy je k tomu vybičuji. „Neustanou, dokud nepadnou. Jenomže tihle jsou jako mouchy před zimou. Nemají co jist. Proto nevydrželi. Chybí jim silné maso. Těch pár křepelek a ryb, co uloví, je nezachrání. Aspoň vidíš, Martine; jak to u nás skutečně vypadá.“

Na zpáteční cestě si Martin ještě jednou podrobně prohlédl indiánská týpí, nesmírně rád by byl alespoň jednou nahlédl také dovnitř, ale nenalezl k tomu dost odvahy. Zkoumavě však hleděl do tváře každého Indiána, kterého potkali. A přesvědčoval se, že ostré vystupující lícní kosti a vpadlé tváře nejsou pouhým znakem jiné rasy: většina Indiánů byla opravdu vyhublá na kost.

„Honzo, jak je to možné, že jsou tak slabí a vychrtli?“ chtěl Martin vědět. „Vždyť včera jsi říkal, že si sem do Fort Qu’Appellu přišli pro peníze! Tak si přece můžou nakoupit, co potřebují, není pravda?“

„Za peníze, které od bělochů cl ostávají, si toho moc pořídit nemohou, chlapče. Víš kolik dolarů připadá na jednoho Indiána?“

„Měsíčně?“ chtěl upřesnit Martin.

„Kdepak. Kmeny, které mají s bílými podepsané smlouvy, si pro své almužny přicházejí jen jednou za rok. Na prostého příslušníka se vyplácí pět dolarů ročně. Rádci a nižší náčelnici dostávají patnáct, nejvyšší náčelník kmene pětadvacet dolarů!“

„A ty peníze jsou nějaký příspěvek na obživu?“ nechápal Martin. „Vždyť by si je mohli vydělávat! Mohli by pracovat, jako musí pracovat každý běloch, když se chce uživit. Připadá mi, že si za svou bídu mohou sami, jestli jsou líní a nic nedělají.“

Honza Junek zavrtěl hlavou:

„To je všechno mnohem složitější, Martine. Teď jsi promluvil ústy těch nejzaostalejších osadníků. A bídu Indiánů pochopíš, až se tu někde s tátou pořádně zabydlíte. Až poznáš zdejší poměry. Musíš tu žít, abys mohl soudil.“

„Tohle mi říkal otec nedávno taky: dokud nepoznáš – nesuď! Jenomže právě jsem poznal, že si k vám do Fort Qu’Appellu Indiáni přišli každý pro mizerných pěl dolarů. To si jinak nedovedou vydělat?“

„Mají dobrou snahu. Co však strží za prodej kožešin, nemůže uživit celý kmen. A oni bohužel už nemají možnost žít bez dolarů jako dřív. Musejí se s bělochy stýkat, obchodovat s nimi. Kupuji nejen zbraně, střelivo, nářadí, látky. Potřebuji dnes i jídlo – o poklady prérie je běloši připravili.“

„Jak – připravili? Kanada je přece nekonečná země. Místa je pro všechny dost… A vůbec, o jakých pokladech to mluvíš?“

„Nesmíš zapomínat, Martine, že dokud se v Americe neobjevili bílí Evropané, žili zdejší prérijní Indiáni úplně svobodně a spokojeně. Například o penězích do té doby ani neslyšeli. Nepotřebovali je. Vystačili s tím, co jiní poskytovala příroda. A od té nemuseli nic kupovat. Nedovedeš si představit, kolik třeba bylo na prérii bizonů. Ještě v časech, kdy jsem se sem přistěhoval, nebylo nic zvláštního potkal jich celá ohromná stáda.“

„A Indiáni je vyjedli, ne?“

„Ale kdepak. Ti je nikdy zbytečně nezabíjeli. Nelovili víc, než kolik bezpodmínečně potřebovali k životu? Měli odjakživa divoká zvířata rádi. Zato běloši, ti je vyvražďovali po tisících. Někteří z kratochvíle, jiní proto, aby Indiány připravili o loviště a donutili je odejít jinam. Indiáni začas marně čekávali na bizoních stezkách na návrat stád. Místo zvěře se v jejich dávných lovištích objevovali noví a noví osadnici. A krvavých sporů přibývalo. Z drobných šarvátek na počátku se postupně vyvinulo nepřátelství na život a na smrt. Po léta dokonce platila mezi bílými představa, kterou přejímali synové od otců, že totiž nejlepší Indián je mrtvý Indián. Dodneška se můžeš setkat s lidmi, kteří téhle kruté myšlence zůstávají nakloněni.“

„Dobře. Ale jak to souvisí s penězi, na které čekají Indiáni za hradbami?“ zeptal se Martin, když prošli bránou Fort Qu’Appellu.

„Takhle, Martine. Když se ukázalo, že Indiánům hrozí týž osud, jaký postihl bizony, bylo třeba jednat. Zastavit věčné boje. Dohodnout se. Zasáhla tenkrát sama britská královna Viktorie. Velká bílá matka, jak ji nazývají Indiáni. S jednotlivými indiánskými kmeny se začaly podepisovat dohody. Smlouvy, podle nichž se Indiáni zavazovali žít v určitém vymezeném území a přislíbili nenapadat bělošské usedlosti. Za to, že bílým odstoupili kraje, které dosud právem považovali za své, jim počala vláda každoročně vyplácet důchody. Mizerné, nízké, jak vidíš sám. Ale aspoň něco. Jedna ze smluv byla před několika lety, v záři 1874, podepsána právě tady. Dobře se na to pamatuji. Byl jsem tu vlastně ještě nováček.“

Honza se na okamžik odmlčel, aby pokynem ruky pozdravil skupinu svých uniformovaných přátel, jedoucích na koních kolem. Jízdní hlídka vzápětí zmizela za pevnostní bránou, kudy právě procházeli.

Netrpělivý Martin seržanta zatahal za rukáv:

„A pomohly ty nové smlouvy Indiánům? Mně spíš připadá. že jste z nich udělali žebráky, čekající na almužnu.“

„To je, kamaráde, složitá věc. Nepřátele, kteří se do včerejška vraždili, nesbratříš několika podpisy na kusu papíru. Ani se nedalo čekat, že by se bílí a rudí přes noc počali mít rádi. I když pánové z královských kanceláří si to možná tak představovali.“ Honza se nad svými vlastními slovy ušklíbl: „Kdyby mě ti džentlmeni z úřadu pro indiánské záležitosti slyšeli, jak pomlouvám jejich dílo, seberou mi hodnost, než napočítám do tří.“

„Vždyť přece neříkáš nic špatného?“ udivilo to Martina.

„Možná ne. Jenomže hořkou pravdu, jak ji vidi obyčejný policajt, by pánové s cylindry a bílými rukavičkami poznat nechtěli. Pochop – já už své řemeslo dělám skoro tucet let. Jedním z úkolů nás, příslušníků královské jízdní policie, je dbát na to, aby bílí osadnici a Indiáni žili spolu v míru. Jenže zaručovat klid a pořádek v kraji, to je setsakramentsky těžký úkol, když nenávist a zloba přetrvávají. Smlouvy Indiánům možná zachránily holé životy. Zároveň je však odsoudily k živořeni, protože byli přinuceni opustit skoro všechno, co po staletí patřilo k jejich životu. Víš, Martine, dneska vidím leccos jinak. Tenkrát, když Indiáni odmítali jednat a bránili se podepsat, byl jsem přesvědčen, že ty primitivy musíme přinutit karabinami. Byl jsem hlupák. Horkokrevný policejní zelenáč…“

„Myslel jsem,“ překvapil Martina vážný tón Junkova hlasu, „že Indiáni podepsali dobrovolně!“

„Dobrovolně,“ hořce se v odpověď ušklíbl Honza. „Taky jsem měl tenkrát ten dojem. A ve skutečnosti? Představ si, dejme tomu, že tě teď přitisknu k zemi a řeknu: buď se svlékni do naha, nebo tě zastřelím – máš na vybranou. Jsem si jist, že rozepneš košili a spustíš kalhoty bez dalšího domlouváni.“

„Ale hrozně nerad. A budu každému říkat, že jsi mě donutil.“

„To se ví. Avšak s Indiány to bylo taky tak. Chtěli žít podle řádu, jaký přejali od předků, za nic na světě se nemínili vzdát svých rodových zvyklosti, porušit věčné indiánské zákony. A tak sedávali u poradních ohňů, kouřili tabák a pořád čekali na rady svého Manitoua. Nepomáhaly dary ani výhrůžky. Náčelníci tvrdili, že čekají na příznivou odpověď Velkého ducha, který svým hodným dětem a všemocným lovcům slíbil vrátit bizony. Až když kmeny neměly co jist a hrozilo jim nebezpečí, že nepřežiji zimu, neodvážili se náčelníci dál vzdorovat. »Velký Manilou se musí na své děti tuze hněvat!« prohlásil tenkrát nejvytrvalejší z náčelníků, nějaký Payepot. Ale nakonec i on si všechno na poslední chvíli rozmyslel a připojil náčelnický znak pod smlouvu, třebaže o rok později než vůdci ostatních kmenů.“

„Tys byl při tom, když se smlouva podepisovala?“ přerušil Junkovo vyprávěni Martin.

„Nešlo jen o jednu smlouvu. Byla jich postupně podepsána celá řada.“ odvětil Honza. „Ale zúčastnil jsem se parádní přehlídky kanadské jízdní, když se uzavírala dohoda tady ve Fort Qu’Appellu. Panečku, to bylo slávy.“ V nádherných dostavnících přijeli tenkrát zástupce místodržitele Severozápadních teritorií hrabě Alexandr Morris, taky ministr vnitra hrabě David Laird a spousta dalších hodnostářů. A představ si – na poslední chvíli Indiáni zase couvli. Celé čtyři dny odmítali jejich náčelníci potvrdit, že předávají svých pětasedmdesát tisíc čtverečních mil území a nejbohatších lovišť do rukou královských úředníků. »Tráva, stromy, kameny, voda, vzduch, všechno, co bledé tváře chtějí, patři nám,« říkali.“

„A měli pravdu!“ potvrdil Martin. „Byli tu přece první!“

„Ano. Ovšem! Ale… Tohle je, hochu, právě otázka, se kterou si já dodnes lámu hlavu. A nevím si s ni pořádně rady. Ovšemže tu Indiáni byli první. Celá Amerika patřila kdysi jenom jim. Myslíš si však, že kdyby byli dostatečně silní, měli dost zbrani a stejně účinných, s jakými přišli přes velikou louži Evropané, že by cizí vetřelce nezahnali zase zpátky do moře?“

„Nevím…,“ uvažoval Martin. O tomhle nikdy nepřemýšlel. „Asi ano.“

„Určitě ano! Vždyť brzy potom, co si přestali o běloších myslet, že jsou to vyšší bytostí, které jim jako učitele poslal Velký duch, se počali přistěhovalcům zuby nehty bránit. Poznali, jak skoro všichni jsou suroví a bezohlední. Pochopili, že s bledými tvářemi se nedá žít v míru. Ale primitivní indiánské zbraně neměly naději proti puškám a dělům. A kolonistů přibývalo, brzy jich bylo v Americe jako much…“

„Dobře, co tím však chceš říct? Přestávám ti rozumět. Patří tedy tenhle kraj Indiánům a běloši jim ho ukradli, úplně?“

„No právě! Ukradli jsme my bílí Ameriku? Jsi zloděj, Martine? A tvůj otec taky? Přepluli jste přes oceán, abyste tady v Kanadě začali hospodařit. Nebo ne? Jestli si někde postavíte ranč, bude to na zdejší indiánské půdě. Nebude tížit tvé svědomí, že si vezmete, co vám nepatří?“

Honza Junek se zastavil a Martin taky. Hleděli si z oči do oči. Martin jako by chtěl v pohledu staršího kamaráda vypátrat odpověď na tu prapodivnou otázku.

„Nevím…“ hlesl poté tiše „Opravdu nevím…“

„Ani já bych nedovedl odpovědět s jistotou,“ objal Martina zezadu kolem ramen Junek a jemně ho přiměl k chůzi. „Myslím si však dnes, že bez ohledu na to, kdo byl v Americe první, musejí běloši a Indiáni žít tady společně, pokud možno, v míru. Nic jiného jim nezbývá,“

„Ukradli jsme Ameriku?“ pálila otázka Martina.

„Sám ses určitě v Čechách učil o objeveni Nového světa…“

„To se ví – roku čtrnáct set devadesát dva – Kryštof Kolumbus.“

„Vidíš. Datum, které zná každé dítě v Evropě. Patři k nejvýznamnějším a asi nejslavnějším okamžikům v dějinách Starého světa. A nejen proto, že se tenkrát potvrdilo, čemu lidé dlouho nevěřili – že je země kulatá.“

„Máš pravdu,“ připojil se Martin. „My běloši jsme vlastně pyšni, že jsme Ameriku objevili.“

„A taille objevitelská pýcha se trochu pere s pocitem, že jsme Indiánům surově zabrali jejich vlast, viď?“ usmál se na Martina Junek. „Ale tak už to na světě chodí. Co přináší jedněm štěstí, bohatství a slávu, jiným ubližuje.“

„Neměli jsme raději Ameriku objevovat!“ napadlo Martina a hned to vyhrkl. Junek se rozesmál:

„Civilizaci nezadržíš, chlapče! Když už tenhle svět Kolumbus našel, nebylo sily, která by mohla příliv bílých kolonistů zastavit. Stalo se. co přijít muselo. Dnes tu vedle sebe žijí dvě rozdílné rasy a náš úkol, totiž můj dnešní a tvůj budoucí, je pomáhat, aby se alespoň snášely. Samozřejmě, bylo by ještě lepši, kdyby dokázaly žit v přátelství.“

„Honzo,“ s ruměncem ve tváři a sklopenýma očima stydlivě pravil Martin. „Já… já bych jednou chtěl být takový jako ty. A když ne takový, tak aspoň policistou jako ty!“

„Kdo ví,“ plácl Honza Martina po zádech a musel se přemáhat, aby potlačil dojeti. Zamiloval si toho zvídavého, přemýšlivého kluka s pihami a nazrzlými vlasy jako vlastního. Je to vůbec možné, pomyslel si, že se znají všehovšudy tří dny? „Třeba jednou budeš mým velitelem. Poslouchal bych tě na slovo,“ dodal s úsměvem.

Pak seděli před Junkovým stanem a vyhlíželi nedočkavě otce.

Martin byl pořád ještě myšlenkami u právě skončeného rozhovoru.

„Co vlastně z toho Indiáni měli, že vám podepsali ty nespravedlivé smlouvy?“ vrátil se opět k otázce, která ho nepřestávala pálit „Pět dolarů ročně, za které si nic nekoupí?“

Honza už viditelně neměl náladu přednášet. Nedokázal však Martinovi odepřít:

„Smlouvy nebyly tak docela nespravedlivé. Kdyby se skutečně dodržovaly, pomohlo by to Indiánům, kolonistům a taky nám, policistům. Umět srovnat strany nejen na papíře, ale i ve všedních dnech života – panečku, to by naše řemeslo přestalo být tak nevděčné.“ Odmlčel se a pak pokračoval: „Indiáni tenkrát nedostali jenom anglickou vlajku a stříbrnou pamětní medaili od královny. Přenechali jsme jim z erárních zásob mnoho přikrývek, šatstva, prachu a střeliva. Za to, že se ve smlouvách zavázali vzdát se nároků na území od jezera Superior až ke Skalnatým horám, dostali povoleni lovit zvěř a ryby na celém svém bývalém území. Maji vyhrazené rezervace, kde mohou obdělávat své vlastni pozemky. Dostali k tomu i nářadí, odvedli si dobytek. Ty každoroční peníze jsou něco jako přídavek navíc.“ Seržant však už musel myslet na svoje služební povinnosti. Šťouchl proto přátelsky do Martina a řekl: „Ale dost. Služba volá, příteli! A ty by ses měl podívat, kam se ti zatoulal tatínek.“

Martin ho po půlhodinovém obcházení od stavení ke staveni našel ve stáji, kde napájel volky a obdivně rozmlouval s mladíkem v pracovní uniformě o kráse a schopnostech policejních koní.

„Tys ještě na světě?“ podivil se otec. „Jaké to bylo v indiánském táboře?“ Ani na Martinovu odpověď nečekal: „Teď mi musíš pomoct! Zítra vyrážíme. Všechno jsem nakoupil a na všechno se vyptal.“

Martina při otcových slovech píchlo u srdce. Tak tedy zítra… už bez Honzy…

DÍL 2 / U BŘEHŮ SASKATCHEWANU

RANČ U HŘMÍCÍ ŘEKY

Dostavil se okamžik, který přijít musel. Brzy ráno druhého dne vyjelo spřežení Skokanových z pevnostní brány. Honza Junek ve své šarlatové uniformě královské jízdní policie naposled kráčel po Martinově boku.

Vyprovázel své přátele.

„Teď už nemůžete zabloudit. Pořád se držte téhle stezky. Zavede vás až do Prince Albertu.“ Všiml si chlapcovy svěšené hlavy. „Martine, co jsi tak zaražený? Pojď na saskatoonky! Už dozrávají. Natrhej si na cestu!“

Martin němě poslechl. Modravě ojíněné bobulky na nízkém keři chutnaly jako borůvky, ale chlapec to nevnímal. Měl na krajíčku.

„Podívej! Prérijní lilie,“ ukazoval mu Honza velké, sytě oranžové, cipaté květy.

Martin se pro jednu sklonil. Vzpomněl si na vzdálený domov – skoro kytky měli pod okny na zahrádce. Nosil je mamince na hrob. Nemohl ani polknout sliny, jak ho v krku šimralo. Utrhl zoufale jeden květ a utíkal k tatínkovi.

„No tak, Martine! Jsme přece chlapi, ne? Musíme umět zatnout zuby,“ chlácholil ho otec. Honza Junek, sám zaražený, dodal:

„Nebuď smutný, Martine. Však se nevidíme naposled. Vsaď se!… Zvlášť když vlastně teď trochu patříš k nám, ke královské jízdní. Vzpomínáš, co jsem říkal včera?“

„Že budu tvým velitelem a poslechneš mě na slovo,“ lítostivě se usmál Martin.

„A taky to splníme, platí?“

Přivinul na okamžik Martina k sobě, podal ruku otci:

„Tak hodně štěstí… A někdy – někdy na shledanou.“

Ještě se lehce dvěma prsty dotkl Martinovy tváře.

Po vojensku rázně se otočil a rychle, nezvykle rychle odcházel…

Jeli k severu. Stočili se o devadesát stupňů – měli před sebou více než sto padesát mil cesty, kolem osad Fort Pelly na řece Assiniboine a Fort Carlton při Severním Saskatchewanu. Celé čtyři dny drkotal povoz Skokanových po prašné stezce, aby se dostali do úrodného kraje, kde víc pršelo a nebyla, taková vedra.

Martin kráčel jako ve snách, mlčky, myšlenkami pohroužen do nedávné minulosti, plné krásných zážitků.

Krajina se příliš neměnila. Až později se počala vlnit, přibývalo lesnatých ostrůvků, nízkých topolů, osik a bříz. Minuli několik mrtvých jezer s vykvétajícími povlaky soli u břehů. Z močálů a drobných jezírek se před nimi zvedala obrovská hejna kachen, husí, labuti a volavek. Zahlédli i pelikány. Také vysoká bylá vidět stále častěji. Kroužící dravci, sokoli, orli a jestřábi pozorovali z výšin každodenně jejich přípravy k spánku.

„Vidím, že ten obchodník z Fort Qu’Appellu mluvil pravdu, když mi tenhle kraj popisoval,“ pochvaloval si otec jednoho večera. „Z jeho vyprávění jsem usoudil, že by to tu mohlo být hodně podobné krajině u nás doma. Teď vidím, že jsem se rozhodl dobře.“

Hned druhý den ráno spatřili něco, co nesmírně pozdvihlo jejich náladu. Už od amerických hranic se jim podobný pohled nikde nenaskytl: šedozelená pyramida větví smrku se ostře odrážela od svěže zbarvených listnáčů.

Obyčejný smrk!

Ale pro ně to byl v té chvíli nejkrásnější strom na světě. Martin měl větší radost, než kdyby spatřil ozářený vánoční stromeček.

Otec sjel dlani po rozpukané kůře kmene a něžně ji hladil,

„Bude se nám tu líbit, Martine. A možná i dobře hospodařit,“ prorokoval se šťastným úsměvem.

Objevovaly se další a další jehličnaté stromy, opravdoví velikáni. Jedle, borovice i modřiny počaly nasycovat vzduch líbeznou vůni. Mnohem lépe se jim pýchalo než v prachu dusně prérie.

Ale stále ještě nebyli na konci své cesty, ani na konci potíži.

Museli se prosekávat neproniknutelným houštím, které jim náhle zatarasilo cestu, brzy zase přeřezávat mohutné kmeny, vyvrácené vichřici a znemožňující průjezd. V noci bylo třeba bojovat ohněm a dýmem s myriádami dotěrných much a komárů. A starý Skokan, přece jen nejistý, je-li kraj bezpečný, se snažil raději spát co nejméně. Zvlášť od okamžiku, kdy v šeru lesa nedaleko jednoho z jejich ležení poprvé spatřil mihnout se stín obrovského medvěda.

Cesta Skokanových se nakonec protáhla na celý týden.

Pak ale jednoho odpoledne Martinův otec prudkým trhnutím opratí zastavil spřežení.

„Poslouchej, Martine!“ vybídl syna a sána znovu nastražil sluch. „Zdálo se mi něco, anebo…?“

Nemýlil se. Vzdálené údery jim prozradily, že nablízku jsou lidé. Káceli snad stromy.

„Máme vyhráno, Martine,“ radostně zvolal otec. „Už to nemůže být daleko.“

Brzy nato zaslechli táhlé zavytí.

Otec se rozesmál, když Martin prohlásil:

„Jen aby to nebyl vlk nebo kojot!“

„Ty bláhový, co tě nemá. Obyčejný Oříšek nebo Punťa nám zpívá na uvítanou!“

Les rychle řídl, až se ztratil docela. Vystřídala jej volná pastvina s roztroušenými ostrůvky křoví. Z nejbližšího na ně prudce vyrazil černý hafan. Žádný oříšek! Zběsile štěkající vlčák. Ale bylo na něm viděl, že jen vyhrožuje.

„No, no! Jen se nepřetrhni,“ uklidňoval ho Martin. „Jedeš? Nebo vezmu kámen a…“ Naoko se sehnul k zemi. Pes tomu pohybu náramně dobře rozuměl. Zakňučel, svěsil oháňku a prchl do uctivé vzdálenosti. Odtamtud zase spustil svůj koncert.

„Zpátky, Džidi, lehni,“ ozvalo se v tu chvíli zpovzdáli za křovím. Nějaký muž tam sekerou opravoval pluh. Teprve teď si ho všimli. Vztyčil se, hřbetem ruky si přejel zpocené čelo a zvědavě popošel, aby si mohl příchozí lépe prohlédnout. „Buďte zdráv! na konci světa,“ vítal je srdečně vousatý podsaditý rolník a kráčel jim v ústrety. „Vidím vás tisíckrát raději než Siouxy.“

„Siouxové, a tady?“ překvapeně se zeptal otec, když si s mužem vyměnili pozdravy.

„Sám jsem je bohudíky zatím neviděl. Ale potulují se tu prý v okolí. Přitáhli sem odněkud z Ameriky, říká se, že snad až z Wyomingu nebo z kterých čertů. Kradou, na co narazí. Dobytek, jídlo, všechno. Taky jsou mezi nimi Sitting Bullovi válečníci, Slyšeli jste o Sedícím býku? S jeho válečníky není žádná legrace…“ Muž si otce i Martina od hlavy k patě zkoumavě prohlédl a řekl pak: „Co vy? Noví? Ještě jsem vás tu nikdy nezahlédl. Odkud jedete?“

„Úplně noví. Jedeme z Fort Qu’Apellu.“

„A kam máte namířeno?“

„Nevím ještě přesně,“ pokrčil rameny Skokan. „Chceme se tu někde usadit a hospodařit, jestli to půjde.“

„No to vás snad sám pánbůh posílá!“ téměř nadšeně zvolal vousáč. „Zastavte tady! Zůstaňte! Nikam dál už nejezděte! Vedle mě je místa, že by se uživily ne dvě, ale tisíc rodin. Zaberte si pozemek vedle nás! Půda je tu dobrá – co říkám: výborná! Celé jsem to tady křižem krážem prošel s rýčem v ruce. Všechno co vidíte, až dolů k Saskatchewanu, se dá rozorat. Zaručuji vám dobrou úrodu. Věřte mi, trochu se v tom vyznám… Čestné slovo!“ Muž napřáhl ruku a Martin jen zíral. Takhle srdečné přijeti na druhém konci světa čekat nemohli. „Ale vždyť jsem se ještě nepředstavil,“ upamatoval se muž. „Norman Lawson. Přijeli jsme sem před dvěma roky ze Skotska.“

„A kluka – kamaráda tady pro Martina, náhodou nemáte?“ zeptal se žertem otec. Chlap se mu zamlouval, země kolem taky.

„Jeden by se našel, Martine,“ chytil se hned chlapcova jména Lawson. „Jenže moc nadšený bys z něho asi nebyl. Jsou mu teprve čtyři měsíce…“

Skokan popošel až k rolníkově rozoranému poli a znalecky prohlížel brázdu. Vzal trochu zeminy do dlani a zkoumal, jak se drolí. „Dobré!“ pokývl spokojeně. „Báječné, člověče! Báječné!“

„Smím to zkusit?“ obrátil se Skokan na svého nového přítele a ukázal na pluh, k němuž byla zapřažena dobře živená, svalnatá kobyla.

„Co by ne? Zorejte mi třeba celý lán,“ smál se a dvěma ranami zatloukl ještě trochu uvolněnou závlačku.

Otec viditelně pookřál Tohle byl zas po dlouhých letech jeho svět.

„Budeš vodit, Martine,“ poručil hned synovi. „Hleď, ať je brázda k světu a nenaděláme tu panu Lawsonovi z pole paseku.“

Po jak dlouhé době to zas držel v rukou pluh? – Bylo mu dobře.

Kráčel čerstvou brázdou a myslel na to, že brzy vyorá i první svou – vlastní.

K večeru seděli Skokanovi už ve srubu Lawsonových a u tepla krbu roztály poslední otcovy pochybnosti. Zejména když i milá a hovorná paní Lawsonová vytrvale přikládala na misku vah své pádné důvody.

„I pro vás to bude lepši, pane Skokane,“ tvrdila přesvědčivě. „Prožili jsme tu sami už dost dlouhou dobu, abychom věděli, že samota člověku neprospívá, nehledě na to, že nedodává pocitu bezpečí. Vždyť my se tady skoro bojíme! Pro vás i pro nás bude dobře, budeme-li vědět, že v sousedství je aspoň ještě jeden nebojácný chlap.“ C malou chvíli později už bylo vše jasné: „Podívejte se, moc pohodli u nás mít nebudete, ale do začátku vám můžeme poskytnout střechu nad hlavou.“ Paní Lawsonová otevřela dveře do útulně zařízené světničky. „Dcera je ve škole v Prince Albertu. Než se uděláte pro sebe, můžete bydlet v její místnosti. A s jídlem si starosti nedělejte. Pro dva krky navíc se do mých hrnců vždycky brambory vejdou,“ usmála se.

Lawson, s hořící dýmkou v ústech, souhlasně přikyvoval. Pohlédl na Skokana a dodal:

„Právě tak jako do mé stáje dva voli a potah…“ Plácli si, Lawson viditelně potěšen, otec s překotnými slovy diků na rtech. Tentokrát se na Skokanovy, zdá se, štěstí zeširoka usmálo.

Hned na druhý děn se otec s Lawsonem vydali do městečka Prince Albertu, ležícího nedaleko, u soutoku jižní a severní větve řeky Saskatchewanu, v sousedním kraji Wak-pa-ojate. Bylo to přes půl dne cesty.

„Potřebuji tam vyměnit pár pytlů zrní za mouku, pojeď se mnou,“ navrhl Lawson otci už v noci, když si pořádnou sklenici whisky připili hned na tykáni. „Můžeš se rovnou zastavit na pozemkovém úřadě.“ Otec souhlasil.

Teď seděl na kozlíku a ostýchal se příteli svěřit se svými starostmi. Potřeboval nakoupit nejrůznější potřeby pro první dny, zároveň se však strachoval vydat z peněz. Co když bude pozemek drahý?

„Nešel bys na pozemkový úřad raději se mnou?“ poprosil po dlouhém váháni Lawsona. „Nikoho tu neznám…“

A utěšoval se, že ho v nejhorším Norman zachrání aspoň tím, že se za něho zaručí.

Všechno však k velké radosti Skokanově proběhlo daleko snadněji, než očekával. Úředník v kanceláři pozemkového úřadu měl ulehčenou práci. Podle Lawsonova popisu vyznačil příští Skokanovu usedlost hned vedle jeho, odhadl přibližně vzdálenost od třetího, základního poledníku, zanesl potřebné údaje do pozemkových knih a stanovil takzvaný vstupní poplatek.

Jaké bylo překvapeni starého Skokana, když ho úředník požádal o zaplacení pouhých deseti dolarů! Vysázel je vyloženě s nadšením. Deset dolarů za takový obrovský pozemek? V Čechách by se na něm uživila pomalu celá Dubná!

Ještě se starý Skokan musel písemně zavázat, že na přiděleném pozemku setrvá nejméně tři roky a nevzdálí se z něho na dobu delší než šest měsíců v roce. Slíbil dále, že obdělá nejméně čtyřicet akrů půdy a zvelebí majetek tak, aby jeho hodnota vzrostla do tří let alespoň na tři sta dolarů.

„Panečku, takovéhle obchody bych uzavíral denně,“ smál se na Normana, když se zas ocitli na prašné uličce v centru Prince Albertu. „Musím se ti přiznat, že jsem se děsil, co nastane, jestli mi nebudou stačit peníze.“

„Co to říkáš, prosím tě,“ povzbudivě na něho pohlédl Norman Lawson. „Kráčí-li po boku bohatý, zazobaný soused, ne?“

A v týž den se na starého Skokana zasmála štěstí ještě jednou – v krátkém čase vlastně už potřetí. Jen zářil, když o tom večer v podkrovní světničce Normanova srubu, kam se nastěhovali, Martinovi vyprávěl:

„Představ si,“ zdůrazňoval každé slovo a po bůhvíjaké době si dokonce zapálil doutník, aby vychutnal svou radost všemi smysly, „představ si to: Jedeme po svahu nad řekou, vzali jsme to z Prince Albertu nazpátek oklikou, a já najednou slyším: drrrzzz – drrrzzz… Co myslíš, že to bylo? Chrápající“ grizzly, viď? Kdepak, člověče! Pila, Martine! Pila! Koukám a první, co vidím – fošny, latě, hranoly, prken až do nebe. V pěkně vyrovnaných hromadách. To se ví, že jsme tam s Normanem hned zarazili. Ta vůně, Martine, ta vůně hoblin, to si nedovedeš, chlapče, představit! Hned mi to připomnělo pilu v Dubné. Jestlipak jsem řemeslo nezapomněl? řikám si. Faktor si mě prohlíží, jako by mi viděl do palice. A povídá: »Co takhle, pane Skokane, nechtěl byste to u nás zkusit? Když vidím, jak saháte na dřevo a jak umíte vybírat, mám dojem, že jste to už někdy dělal.« Přiznal jsem barvu, a on rovnou: »Tak se seberte a já vás na to šup kupuju.«

»To mi jako nabízíte zaměstnám já na to.« A on: »Samo sebou, člověče.« Skokan slastné natáhl vůni tabáku, rozkuckal se, jak nebyl na kouření zvyklý, ale pak se šťastným výrazem ve tváři pokračoval: „Moc nechybělo, Martine, a kývl jsem. Ale chceme se přece udělat pro sebe, ne? Kvůli tomu jsme objeli půlku zeměkoule! Vysvětlil jsem proto faktoroví, že mám v úmyslu hospodařit na vlastním. A víš co on na to? »A co v zimě, člověče? Co budete dělat, když na poli nebude do čeho píchnout?« „Zíral jsem jak u vytrženi. Abych tě moc nenapínal: plácli jsme si! Slíbil jsem mu, že v zimě u něho budu pracovat a za to si smím už teď, hned a okamžitě, nařezat materiál, který budeme potřebovat na náš dům. Chápeš, co to znamená? Že než uhodí první mrazy, můžeme mít vlastní střechu nad hlavou!“

Kdy se stalo naposled, že starý Skokan chytil svého syna za uši a vtiskl mu na čelo chlapskou, mlaskavou pusu?

ZÁHADA VELKÉHO TOMAHAVKU

Hned od druhého dne počal starý Skokan docházet na pilu. Dřel tam do úmoru. Přál si začít se stavbou vlastního domu co nejdříve, aby nezneužíval pohostinnosti Lawsonových déle, než bylo nezbytně nutné. Do Prince Albertu to však přece jen bylo šest sedm hodin cesty. Rozhodl se proto přespávat tam a domů se vracel vždy za čtyři pět dnů.

Martinovi uštědřil mnoho dobrých ponaučení, jak se chovat, a svěřil ho do péče laskavé pani Lawsonové.

„Že musíš pomáhat a poslouchat, je samozřejmé,“ připomínal synovi. „Ale zapiš si taky za uši: octli jsme se v divočině, kterou neznáš. Nevzdaluj se tedy příliš od farmy. Slyšels, co strýc Norman říkal o Siouxech! Jistě by sis nepřál se s nimi setkat. Nebo si dokonce podávat ruku s medvědem…“.

Prvních pár dnů Martin poslušně dbal otcových rad. Vždyť vše kolem bylo pro něho nové. Pomáhal strýci Normanovi na poli i ve stáji, hřebelcoval jeho kobylu a snažil se ji spřátelit s voly Skokanových. Ani drobným posluhám v kuchyni se nevyhýbal. Ale ze všeho nejraději trávil čas po boku strýce, který dovedl vyprávět skoro stejné zajímavě jako Honza Junek.

Divočina za humny však Martina i přes otcovy výstrahy nepřestala přitahovat. Naopak. ČÍm víc se u Lawsonů cítil být doma, tím méně strachu v něm vyvolával hluboký les pár kroků od srubu. Siuxové ani medvědi už nebyli nebezpečím, kterého by se lekal.

Jediné, co Martinovi dosud bránilo vyletět z hnízda, byl slib tatínkovi. Zbývalo jen najít záminku, která by utišila výčitky svědomí. A to nebylo pro kluka jako Martin příliš složité: Poohlédnu se aspoň po nějakých kamenech na stavbu, namluvil sám sobě, když kteréhosi slunečného dne starý Skokan opět opustil ranč Lawsonových. Otec si přece stěžoval, že nemůže o kámen do základů ani zavadit, ospravedlňoval se v duchu chlapec.

A vyrazil přes louku k lesu.

Dlouho kráčel po jeho okraji, obcházel trnitá křoviska a co chvíli se zastavoval, neuslyší-li podezřelý šramot. První výlet do neznáma v něm vzbuzoval napětí.

Narazil na úzkou vyšlapanou stezku. Pustil se po ni. Vedla ho řídkým porostem olší, topolů a osik. Po třech hodinách rychlého pochodu se stočila do svahu. Za korunami stromů nezřetelně prosvitala jakási planina. Když Martin dorazil a prodral se oponou křoví, zajásal.

Pak že nejsem dítě štěstěny, pochvaloval si. Přesné ve středu mýtiny vyčnívalo z trávy několik balvanů.

Je to sem sice od ranče hezky daleko, ale přesto mě tatínek pochválí. Kde je kamenů deset, bude jich nablízku i tisíc, pomyslel si.

Podle toho, jak byly utopené v drnu, musely tu balvany ležet odedávna. Martin zkusil jeden z nich rozhýbat, samozřejmě ten největší. Ani se nehnul.

Že bych byl takový chudinka? Zkusím menši!

Bez výsledku.

Vybral kámen, který mu připadal nejméně vpadlý do hlíny.

Když teď vši silou zapáčil, balvan se nepatrně pohnul. Vychýlil ho dopředu, pustil zpátky. Vychýlil do strany a zas opačným směrem. Rval balvan ze země jako obrovský vykotlaný zub.

Po chvíli zápolení se zub v kořeni uvolnil. Překotili se oba. Balvan pod Martinovým náporem, chlapec setrvačností.

Několik černých brouků v zetlelém podloží vylekaně prchalo. Jeden z nich se pokoušel honem zavrtat do hlíny, ale ne a ne se mu to podařit. Martin nejdřív pobaveně sledoval jeho úsilí, pak se mu brouka zželelo a zkusil načechrat mu trochu drsnou půdy. Jeho prsty nahmataly cosi tvrdého.

Šutrem neprolezeš, brachu! řekl broukovi v duchu Martin.

Vtom si všiml podivného tvaru skrytého kamene. Spiš nahmatal než viděl, že je na jedné straně neobyčejně hladký a ostrý.

Počalo ho to zajímat. Vzal na pomoc nůž, aby vydlabal v tvrdé hlíně žlábek pro prsty. Dosti dlouho musel kámen viklat a páčit.

Potom ho držel v ruce a nezdržel se, aby nehvízdl překvapením.

Ten kámen byl buď obdivuhodná hříčka přírody, anebo jej něčí neznámé ruce musely kdysi dlouho opracovávat.

Martin nález co nejpečlivěji očistil od připečené hlíny. A vzápětí pochopil, co drží v ruce: kamennou čepel sekery. Bezpochyby! Byla to horní část indiánského tomahavku. Alespoň dvojnásobně většího tomahavku, než jaký kdy Martin spatřil. Pravda, viděl doposud jen dva – kdysi v Minnesotě.

Na užším konci měl kámen kolem dokola hladký zářez.

Aha, v tomhle místě byl přivázán k násadě, pochopil Martin. Ale ta už asi dávno shnila.

Komu mohla ta hrozná zbraň patřit? Obyčejnému Indiánovi? Sotva. Leda nějakému obru.

A proč někomu stálo za to schovávat tomahavk pod kámen? napadlo Martina.

Co když…, co když je to nějaké tajné znamení?

Čeho však?

Sedl si na jeden z balvanu a lámal si záhadou hlavu. Bylo to vzrušující, přemýšlet o tajemné věcičce, příliš veliké, než aby byla obyčejná, a příliš skryté, než aby ji někdo jenom ztratil nebo zahodil.

Teď to Martina napadlo!

Poklad! Někde pod těmi kameny se skrývá poklad. Co jiného může znamenat indiánská sekera zakopaná pod balvanem? Totiž: Pod jedním balvanem z mnoha!

Nebo že by i pod ostatními bylo ukrylo nějaké tajné znamení?

Jakmile Martin na tuhle možnost pomyslel, vyskočil a počal zkoušet jeden kámen za druhým. Snažil se vyrvat je z jejich travnatého lože. Avšak marně. Nedostávalo se mu sil.

Pot se Martinovi řinul z těla námahou a srdce mu bilo vzrušením. Jenomže vyčerpávající pokusy obrátit alespoň ještě jeden ze skupiny kamenů nevedly k žádnému výsledku.

Vrátím se sem co nejdřív s krumpáčem, sliboval si, a nepřestanu, dokud neobrátím celou tuhle hromadu šutrů vzhůru nohama.

Usedl. Zatímco tělo odpočívalo, mysl horečně pracovala dál.

Dejme tomu, přemýšlel, že pod ostatními kameny nenaleznu nic. Co to bude znamenat? To je přece jednoduché: klíč k tajemství bude v tom případě – tady! Pohlédl do hnědočerné změti tlejících kořínků a v tu ránu zabořil obě ruce do díry po uvolněném balvanu.

Jasně! Že mě to hned nenapadlo!

Jestliže byl tomahavk jen pod jediným z kamenů – to zatím s jistotou nevím a zjistím to až příště –, je označením toho pravého, nejdůležitějšího místa. Poklad bude ukryt přesně tu, ovšem někde mnohem hloub…

Martin nožem a prsty chvatně prohluboval dosud mělkou jamku.

Šlo to ztěžka, zem po léta lisovaná kamenem byla tvrdá na kost.

Nová myšlenka se vyloupla z chlapcovy rozrušené mysli:

Byla by to sice škoda, ale kde je psáno, že se zde skrývá zrovna poklad? Pod kamenem může být pro nálezce připravena třeba nějaká důležitá zpráva. Dopis se sdělením od neznámého pisatele, v každém případě však se sdělením neobyčejně závažným. Jinak by se přece ten tajemný tvor nenamáhal natahat sem na kopec tolik balvanů, aby zmátl zraky nepovolaných a zamaskoval klíčové místo celé planiny – totiž kámen, který Martin zcela náhodou vyvrátil…

To nebyla marná úvaha!

Avšak ať se chlapec lopotil sebevíc, do hloubky dvou stop nevydala jáma žádné nové svědectví.

Budu se muset dostat ještě mnohem hloub, usoudil Martin. Sotva však to dokážu bez krumpáče. Takže bohužel… Dneska se záhadě na kloub už nedostanu.

Vskutku, slunce se pomalu klonilo k obzoru a Martin měl před sebou dalekou zpáteční cestu.

Vstal, protáhl nohy zdřevěnělé dlouhým klečením, a aby je rozhýbal, přeskočil párkrát z kamene na kámen. Pak znovu, po jedné noze tam po druhé zpátky.

To je divné…

Cosi jeho mysli náhle nezřetelně napovědělo, že tady není něco v pořádku. Nechápal však co.

To jeho nitro mu dávalo nesrozumitelný signál. Ale jaký?

Pro jistotu se obezřetně rozhlédl kolem sebe. Nespatřil nic podezřelého. Kromě pisklavého zpěvu komárů a občasného zašustění sarančat vyskakujících z trávy si nepovšiml ničeho ani jeho citlivý, muzikou pěstovaný sluch.

A přece tu něco nehrálo!

Martina přepadl tísnivý pocit.

Raději to zakleté místo dnes už opustí. Nález tomahavku ho nejspíš příliš rozrušil a začíná kolem vidět bílé myšky…

Kde je tomahavk?

Proboha, kde je tomahavk?

Jako by se propadl do země. Ležel přece hned vedlo obnažené jámy! Martin bleskurychle přeskákal řadu balvanů, sklonil se nad vyhloubeným otvorem, avšak kamenná čepel sekery neležela ani uvnitř, ani v nejbližším okolí.

Počal horečně hledat. Nikoho přece neviděl! Už mu na planině vůbec nebylo dobře. Jen co tomahavk najde, vypadne odtud.

Stál zrovna na nejvyšším z balvanů, na horním konci řady a těkal očima z jednoho bílého vápencového kamene na druhý, aby se naposledy přesvědčil, jestli tomahavk někam bezmyšlenkovitě neodložil.

A právě v té vteřině ho napadla pranepatrná maličkost, taková úplná hloupost.

„Proboha, tohle je opravdu bláznivé místo,“ řekl si Martin a tentokrát nahlas, protože nebyl s to pochopit, proč si vzpomněl zrovna na tohle a zrovna teď.

Avšak vnitřním zrakem viděl tu situaci jako živou: Stoji na náměstí v Dubné poblíž hloučku malých holek. Namalovaly křídou na chodníku před radnicí řadu bílých obdélníků, s kruhem na horním konci. Obrazec, představující tělo a hlavu obrovitého panáka. A pustily se do hry, do prastaré a hloupé holčičí hry, která u dubenských kluků vždy vyvolávala pošklebky.

Paňáco, skákej, nazývali tenkrát na Českomoravské vrchovině Zábavu, nad niž i Martin odjakživa ohrnoval nos.

Proč si, pro všechno na světě, právě nyní a na tomhle místě živě vzpomíná, že ji přece jen jednou v životě hrál taky?

Přemluvila ho tenkrát Anežka Bečvářová, docela prima holka, jen hrozně ošklivá. Donutila ho, aby hodil do některého z obrazců kamínek a pak po panákovi na jedné noze skákal sem a tam… Párkrát se k tomu snížil. Pravidla nesmyslné hry však nepochopil. Když Anežka prohlásila „vypadáš ze hry“, sebral se, udělal dlouhý nos a… Jako by to bylo dneska, vzpomíná si Martin dokonce i na to. co odvětil: „Tak si skákej, paňáco nadivanej, sama!“ A zmizel raději tlouci s kluky špačky. Proč však?

Vzpomínka živá jako nečekaný barevný sen zapadla zas v Martinově podvědomí, ale on stál přimražen. Už vůbec nemyslel na ztracený tomahavk!

Jak shlížel ze svého místa na vápencové kameny pod sebou, rázem mu bylo všechno jasné. Před ním v trávě ležel obrovský bílý paňáca, skoro jak namalovaný Anežkou Bečvářovou v Dubné na náměstí.

Jenže tenhle nebyl křídový! Kdosi neznámý ho sestavil z náramných valounů, přivlečených bůhví odkud.

Martin najednou zřetelně rozeznával dlouhé nohy, vysoké tělo, rozpažené ruce. Sám stál tajemnému obrovi na hlavě.

Zachvěl se, když pohlédl pod sebe. Krk chyběl: nejmenší oblý kámen se válel o kus dál. Na jeho původním místě jako by vyhřezla krvavá rána. Jáma, vyhloubená Martinovýma rukama a nožem!

Jak je možné, že si záměrného seskupení kamenů nevšiml dřív, když teď vidí bílou obludu ve zcela přesných obrysech? Chyběl mu nadhled?

Martin seskočil z hlavy netvora, poodstoupil pár kroků. Opravdu, figura se rozplynula do změti náhodně ležících kamenů. Tělo bylo tak obrovské, že jeho jednotlivé části splynuly v celek až při pohledu z dostatečné výšky.

Ještě jednou Martin vystoupil na kamennou hlavu.

A němý obr se opět vynořil z trávy. Zjevil se před Martinem v celé své ohromné hmotnosti a délce.

Teprve teď Martin pochopil: Samozřejmě, docela bezděčně jsem zaznamenal jeho obrysy zrakem, když jsem běhal po kamenech jako při paňáco, skákej!

To byly ony signály, které mi zmateně bloudily hlavou! A já, vyděšený blázen, div.

Martinovi se viditelně ulevilo. Avšak jenom na okamžik. Protože nejnepříjemnější poznání toho dne se doplavilo vzápětí a zcela zákonité.

Jestliže jsou kameny sestaveny do podoby člověka, mění to podstatně celou situaci, uvažoval Martin. Sotva by někdo podobným způsobem označoval poklad.

Co však může obr, nehnutě ležící na planině kdovíkolik let mít za význam?

Martin svraštil čelo, jak usilovně přemýšlel.

Obrovské tělo – obrovský tomahavk.

Souvisejí spolu nějak oba objevy?

Určitě. Ale jak?

Slunce už téměř zapadlo, ale Martin pořád ještě setrvával na místě.

Měl by spěchat! Vrátí se pozdě!

Červánky dodávaly planině ponurou atmosféru.

Martin ji vnímal s rostoucí úzkosti. A náhle jako by do něho sjel blesk.

Obrovské tělo – obrovský tomahavk – obrovský hrob!

Nevěřil na duchy, strašidla a obry! Už dávno ne. Nyní však. zejména, když si opět připomněl, že čepel kamenného tomahavku nevysvětlitelným způsobem a přímo před jeho očima zmizela, mu tohle vysvětleni připadalo nejlogičtější. Okamžitě ovládlo jeho smysly.

Pod nadlidskou mohylou z kamenů se dozajista skrývá hrob! Hrob obra nebo kohokoli jiného. V každém případě však tvora, který si dovedl vzít zpátky svůj tomahavk.

Myšlenky, překotně vířící Martinovi hlavou, ho doštvaly k největšímu spěchu.

Už nebude na tom prokletém místě ani vteřinu! A nikdy se na planinu bílého hrobu nevrátí!

Rozběhl se klikatou pěšinou mezi křovisky dolů, prchal podél setmělého lesa. a nezastavil se, dokud před sebou nespatřil střechu srubu Lawsonových.

Džidi na něho radostně štěkal a pelášil mu v ústrety. „Tiše, kamaráde!“ sotva ze sebe vypravil Martin. Nechtěl v tomhle, stavu vzbudit pozornost strýce Normana.

Ten však už vyhlédl ze stáje: „Je tam někdo? Džidi, k noze!“

„To jsem já, Martin,!“ objevil se chlapec se psem za křovím. „Trochu jsme se honili.“

Byl tak rozpálený; že by ho strýc neměl vidět zblízka… Na co se má vymluvit? Bohudíky lhát dál nemusel.

„Kdybys raději konečně srovnal polena u dřevníku,“ řekl Lawson stroze a vrátil se ke své práci do stáje.

Martinovi se ulevilo. Aspoň že jeho pozdní návrat se obešel bez výčitek!

Až do tmy pak poctivě rovnal dřevo. Sotva však těžkou kulatinu zvedal, tak byl unavený.

K BIZONÍMU SKOKU

„Uplynulo už několik dnů, ale Martin se na planinu Bílého obra, jak si tajemné místo pojmenoval, nevrátil. Neshledával v sobě dost odvahy. Strach, který tam zažil, pominul, neopustil však chlapce docela.

Zato v myšlenkách tomu bylo jinak: věčně musel záhadu převracet v hlavě.

A s odstupem času si počal uvědomovat, že se vyplašil přespříliš.

V bezpečí domova, kde jeho představivost nic nerozrušovalo, zapudil nejprve ztřeštěnou myšlenku, která ho nedávno přiměla k zbabělému útěku: hrob obra, tam nahoře, to není! Obři, mrtvi nebo živi, jsou přece pohádková smyšlenka!

Zato Martina stále víc pálila příhoda s tomahavkem. Jeho nepochopitelné zmizeni mu nedávalo spát.

Kdyby to byl oblázek, říkal si v duchu chlapec, mohl se někam zakutálet. Ale čepel větší než sekera drvoštěpa? Tu nemohl náhodně ztratil! Tu mu někdo musel vyfouknout před nosem! Z čehož plyne, že v kritické chvíli nebyl na planině sám! Někdo… ho musel z úkrytu sledovat! Nebo to nebyl někdo, totiž… živý člověk…, ale něco“! Brr…, Zachvěl se vždy znovu mrazivou předtuchou. A chuť podívat se na planinu znovu, honem zahnal… Potom se mu však přihodila věc, která načas záhadu planiny Bílého Obra odsunula stranou.

Otec ani Lawsonovi se už o Martina nestrachovali. Strýc Norman chlapce dokonce počal od stavení odhánět:

„Bál jsem se, Martine, že s tebou budou starosti. Ale teď vidím – ty jsi rozumný až přespříliš,“ řekl mu jednoho dne Lawson. „Měl by ses tady trochu otrkat, a ne se věčně točit kolem domu.“

Brzy nato sám navrhl Martinovi výlet k místu, kterému tu říkali Bizoni skok.

„Je tam krásná vyhlídka, Martine. A ve strži se dají najít kosti i bizoni zuby na náhrdelníky. Tam se ti bude líbit…“

Vyšli společně, Lawson dokonce s puškou, mínil ulovit alespoň tetřívka nebo křepelku. Jenomže po slabé hodince cesty se obloha rychle zatáhla. Blížící se bouře zahnala výletníky zpět.

Nazítří Martina napadlo, že vyrazí k Bizonímu skoku sám. Cestu přibližně znal, strýc Norman říkal, že je třeba dospět k řece a jít asi půldruhé mile proti proudu. Tam se na tok napojuje vyschlé koryto potoka, kaňon, se strmými srázy, vymletými během staletí jarními povodněmi.

Po stezce, která Martina minule zavedla na planinu Bílého obra, kráčel až k téměř neznatelnému rozcestí; Tentokrát však odbočil vpravo, zarostlou pěšinou.

Ale nebylo kam zabloudit. Pohyboval se po otevřené travnaté pláni, jen místy porostlé křovisky a skupinami, listnáčů. Dřív nebo později musí stanout nad řekou.

Maličko slehlá tráva – stopy po jejich včerejší návštěvě; náhle zmizela. Až sem došli se strýcem Normanem! uvědomil si Martin.

Notnou dobu ještě srdnatě kráčel dál.

A pak náhle stál nad temným veletokem Saskatchewanu. Řeka tu tvořila s okolní krajinou malebnou a zároveň divokou scenérii. Martin se nemohl vynadívat.

Loudal se proti proudu a obdivoval tu krásu.

Kaňon potoka, na nějž brzy narazil, byl opravdu pořádně hluboký. Když se Martin nahnul přes okraj převislé skály, rychle ucouvl, jak se mu zatočila hlava.

Tamhle je Bizoni skok! poznal cíl své cesty Martin.

Nedaleko od ústí kaňonu do řeky se koryto potoka ve velkém oblouku rozšiřovalo. Nápory jarních vod vymlely břeh do srázného půlkruhu.

Musí být nejméně sto stop hluboký, odhadoval Martin, jakmile se dostatečný přiblížil.

Lehl si na břicho, hlavu vystrčil přes převis a chvíli Si Bizoní skok prohlížel. Živě si hned počal představovat, co mu včera líčil strýček Norman…

Vidi, jak po louce směrem k převisu běží mladý Indián s bizoními rohy na hlavě a s kůži přehozenou přes záda. Zřetelně slyší hromový dupot kopyt. To obrovské stádo bizonů se valí bezhlavě v oblacích prachu za lovcem.

A teď – poslední lovcův skok!

Indián ze sebe bleskově shazuje převlek a přesně nacvičeným přemetem se přehupuje přes výčnělek skály. Ve zlomku vteřiny mizí zrakům bizonů, kteří ho jen taktak nedohnali.

Ale to už první, nejsilnější kusy splašeného stáda vidi hrozící nebezpečí. Jsou vzdáleny od převisu několik posledních skoků. Pokoušejíce zastavit. Pozdě však!

Valící se masa těl je odzadu tlačí do propasti. To zvířata z konce stáda, poděšená lomozem a jekotem ostatních indiánských lovců, kteří je zezadu obklíčili a nadhánějí je k Bizonímu skoku, shazuji své druhy a soukmenovce do smrtící tlamy kaňonu.

Je to kruté divadlo!

Martin slyší praskot kostí, bolestné sténáni a bučení raněných zvířat. A pak vidí, jak indiánští lovci sestupuji na dno kaňonu, aby zhasínajícím kusům uštědřili šípem nebo kamennou sekerou poslední ránu z milosti…

Chlapec sebou pohnul a promnul si oči.

Jak nepřítomně hleděl dolů z Bizoního skoku a představoval si dramatické okamžiky indiánského lovu, zazdálo se mu, že na dně koryta vidí bílou bizoní lebku.

Nález ho rázem vrátil do přítomnosti!

Panečku, to by byla krása, vyřezat si před srubem vysoký totem, ozdobit ho barevnými indiánskými ornamenty a na jeho vrchol připevnit pravou bizoní lebku!

Martina ta myšlenka nadchla. Z výšky však nemohl s jistotou rozeznat, zda ho zrak neklame. Kudy se dostat dolů? Bizoni skok byl příliš srázný.

Že by zkusil sešplhat po skále v místě, kde se oblouk srázu napřimuje? Tamtudy se nejspíš dostávali ke své kořisti indiánští lovci.

Jenomže Martin není Indián! Zabil by se, zvolit jejich cestu.

Musí tedy oblouk obejít a vyhlédnout si někde dál příhodnější místo. K Bizonímu skoku se pak spodem vrátí. Pro lebku! Už se Martin viděl, jak ji s vítězným pokřikem běží ukázat tátovi.

Oběhl sráz, pronikl daleko do křovisek, jimiž zde zarůstaly břehy na obou stranách, a brzy zjistil, že dno koryta zde opravdu neleží tak hluboko. Zato boky. kaňonu jako by někdo seřízl obrovitým nožem.

Tamhle!

Martin konečně objevil vytoužené místo. Vše podemílající voda tu ponechala na skále pár výstupků, které Martin při dobré vůli mohl považovat za své schody nebo žebřík. Dokonce na několika skalnatých výstupcích uviděl náušničky modravě ojíněných saskaloonek na zaschlých stopkách… Nebylo nesnadné ha. ně dosáhnout. Stačilo sešplhat asi do poloviční výšky strmého břehu, přehmátnout a zapřít nohu o výčnělek skály.

Hned to taky udělal.

Saslcatoonky byly vyzrálé, slaďounké, voňavé.

Na spodním keři o něco níž se jimi modralo.

Martin se přidržel pružné větve keře, který jako by mu až shora, z bezpečí nad srázem, podával svou ruku ku pomoci. A vtom se to stalo!

Chlapec vykřikl úlekem! Koneček zrádné větve mu zůstal mezi prsty. Instinktivně se pokusil najít rukama novou oporu, ale ztratil rovnováhu a zvysoka se zřítil na dno kaňonu.

Pocítil řeřavou bolest v rameni. Zkusil pohnout rukou. Zvedl prsty před očí, pořád ještě držely ulomenou zelenou snítku s několika listy.

Pak ztratil vědomí.

SETKÁNÍ S JARNÍM PTÁKEM

Indiánští stopaři a lovci se denně rozcházeli do všech větrných stran. Starší, zkušení, odjížděli na koních do vzdálenějších míst, mladí chlapci dostali na starost blízké okolí.

Také třináctiletý Nee-pin-pee-aysis svědomitě plnil náčelníkův příkaz. Hledal čerstvé stopy losích kopyt a buvolích paznehtů. Jak rád by se byl pochlubil před ostatními hochy z kmene Kríů radostnou zprávou, ale ať se namáhal sebevíc, neobjevil nic, co by nasvědčovalo, že velká zvěř je nablízku.

Dnes se vydal ve směrní, odkud vychází slunce, a zamířil dál než kdy jindy. V blízkosti tábora musÍ zvířata cítit kouř našich ohňů, uvažoval mladý Indián, a zdaleka se pak táboru vyhnou.

Souvislý porost vrbového houšti ho upozornil, že se ocitl u břehů řeky. Už slyšel její prudké vody, zvonící o ohlazené balvany.

Hle, je skoro u Bizoního skoku! Jak dávno zde už nebyl! Kde jsou ty časy, kdy sem lovci jeho kmene naháněli stáda. On, Nee, zná lstivý lov s maskou bizona vlastně jen z vyprávěni. Sám to napínavé dobrodružství nikdy nezažil. Vždyť bizoní tahy se staly v kraji vzácností. Už snad vyhynuli i střečkové a ovádi, kteří v celých mračnech bizony vždy provázeli a živili se jejich krvi.

Nejkratší cestou si to mladý Indián mířil k Bizonímu skoku.

Zaslechl výkřik. Vzdálený, téměř nezřetelný. Ale jeho cvičené ucho ihned odhadlo, že nejspíš patřil člověku.

Strž! Kdosi spadl z Bizoního skoku!

Doběhl k převisu v několika vteřinách. Avšak ať namáhal zrak sebevíc, na dně kaňonu nezahlédl nikoho.

Přece jen se mu to zdálo? Zavzlykal snad někde v blízkosti Skuhravý pták, věšticí nebezpečí? Jak Nee klečel u kraje propasti, povšiml si, že tráva kousek od něho je trochu polehlá. Z čerstvě zváleného místa mířila do nitra blízké houštiny jako vlas tenká a skoro neznatelná čára.

Stopy… Někdo zde byl! A není to dlouho, věděl hned Nee.

Rozběhl se bez rozmýšleni. Utíkal najisto. Už se prodíral křovím. Podle větviček ulámaných směrem dopředu poznal, že neznámý nemířil na opačnou stranu.

Někde z hloubi křoviska se ozval Skuhravý pták.

Martin s námahou pootevřel ztěžklá víčka.

„Co se to se mnou děje?“

Nad nim se skláněla snědá chlapecká hlava s černými rovnými vlasy, převázanými ozdobnou čelenkou bez per.

Sioux! lekl se Martin a vzpomněl si na otcova varování. Instinktivně sebou pohnul, jako by chtěl vstát a uprchnout. Tvář se mu zkřivila bolesti.

„Vezmi do úst a žvýkej,“ přidržel neznámý chlapec Martinovi u rtů několik zelených listů, podobných jitrocelovým. „Kouzelná medicína!“

Martin zavrtěl hlavou.

„Neboj se,“ vložil si opálený mládenec do úst jeden z listů sám a počal ho drtit mezi zuby. „Kyselé, ale zázračné!“

Usmál se dokonce. A mluvil docela obstojnou angličtinou.

Martin medicínu přijal. Byla tak hořká a kyselá zároveň, že ji okamžitě s odporem vyplivl.

„Kdo jsi?“ prskal Martin s úšklebky kousky listů.

Kluk povstal. Měl na sobě jednoduchou jelenicovou halenu, přepásanou koženým páskem, a kalhoty ze stejné kůže. Přidržel si pravou ruku u srdce a s vážnou obřadností řekl:

„Nee-pin-pee-aysis.“

„Indián? Sioux?“

„Stopař kmene Kríů. Siouxové nejsou ani přátelé, ani naši příbuzní.“

Jakže se jmenuje? přeslechl Martin to krkolomné jméno. Optal se znovu:

„Co to znamená… to Nee-bim-bum… pic – prásk?“

„Nee-pin-pee-aysis,“ opakoval indiánský chlapec zřetelně a kupodivu docela mírumilovně. „Vy, bledé tváře, to neumíte vyslovit. Mé jméno znamená Jarní pták.“

„A já jsem Martin Skokan. Anglicky to představuje takovou velkou zelenou žábu! Big Frog!“ ušklíbl se na Jarního ptáka.

Kluk ukázal na sebe, pak na Martina:

„Jarní pták a Big Frog nejsou nepřátelé.“

„Ne Frog! Skokan!“ počal si ťukat na prsa Martin, protože tohle pojmenováni se mu za mák nelíbilo. Otvíral na nového kamaráda pro jistotu pusu jak na hluchoněmého.

Ve chviličce však bylo všechno v pořádku. Martin věděl. že Indián ho nepřepadl, ale našel, celého potlučeného. A oba uzavřeli dohodu, prostou, srozumitelnou:

Zdravý se jmenuje Nee, potlučený Martin.

Společně s Neem Martin ohledal své šrámy. Oděrky na hlavě – to byla maličkost, třebaže trochu krvácely. Zhmožděné rameno, z něhož při sebemenším pohybu jako by vystřelovaly jehly bodající do zad i paže, Martina skličovalo mnohem víc. Občas se neubránil, aby nesykl bolesti. Přitom ale nechtěl dát před Indiánem najevo, jak je na tom mizerně. Nemůže se přece zrovna teď před nim chovat jako baba!

Nejhorší zradu připravila však Martinovi pravá noha. Když mu Nee pomáhal vstát, zavyl Martin jako kojot a klesl zpět mezi kameny. Divoká bolest v kotníku ho povalila.

„Ta je zlomená!“ sykl Martin.

Nee se pokusil přítele poponést na podušku z haluzí, které o kus dál natrhal a vystlal jimi nejbližší rovné písčité místo. Nedostávalo se mu však sil.

„Opři se o mě,“ poručil Martinovi. „A skákej po jedné.“

Při každém odrazu levačkou Martina v pravé noze pekelně bodlo.

Jakmile dosedl do měkkého, zjistil, že má nárt vtočený nepřirozeně dovnitř.

„Zlomená na dvě půlky,“ zaštkal. Pohled na zmrzačenou nohu vůbec nebyl vábný.

„Sám s tebou nic nesvedu,“ přiznal Nee. „Musíš tu počkat. Přivedu pomoc.“

„Za jak dlouho?“

„Snad se vrátím dřív, než slunce klesne k půlnoční straně.“

Indián zas nabídl Martinovi hrst kyselého listí, usmál se povzbudivě a neslyšně zmizel.

Martin si lehl na záda. Počal bezmyšlenkovitě žvýkat indiánskou medicínu a říkal si v duchu, že ode dneška bude mít soucit se všemi kozami, jestli se taky musejí živit tímhle šťovíkem.

Ze spánku Martina probral podivný šustot. Připadalo mu, jako by se dnem kaňonu pohybovalo obrovské zvíře.

Medvěd! napadlo ho. Grizzly!

Zvuk sílil. To nebyl jeden medvěd, ba vůbec žádný ale stádo mamutů, valících před sebou kameny. Medvěd přece našlapuje úplně nehlučně!

Když už Martin, neschopný pohybu, nalož útěku, napětím zcela zapomněl na palčivou bolest v kotníku, vyběhl z ohybu kaňonu Nee.

„Fuj, tys mě poděsil!“ oddechl si Martin. „Myslel jsem, že Indiáni se pohybuji jako jaguáři. A zatím… Nejedeš náhodou s kanónem?“

V ohybu se za Neem objevila indiánská žena a Martin pochopil. Za uzdu vedla poníka se smykem. Tenhle prapodivný dopravní prostředek bez kol Martin ještě nikdy neviděl. Dřevěný rám, na němž byla napjata bizoni kůže, se smýkal po kamenitém dnu potoka s ohlušujícím hřmotem.

„Bál ses?“ usmál se na Martina Nee. „Běžel jsem, jak se dalo nejrychleji.“

Martin se na kamaráda vděčně podíval: „Vylekali jste mě až vy s touhle… co to vůbec je? Sáňky? Nebo snad rovnou rakev?“

„Vůz. Ale bez kol. Nemysli si, že to není šikovná věc!“.

Martin zdvořile pozdravil ženu, která mezitím k němu s mírným, skoro neznatelným úsměvem přiklekla. Asi Neeova maminka, pomyslel si. Byla oblečena v šedých jednobarevných šatech po způsobu Evropanů. Její černé, do copánků spletené vlasy, sešikmené oči. snědý obličej, čelenka ve vlasech i mokasíny na nohou však jasně říkaly, že je to Indiánka.

Pohlédla na Martinovu zmrzačenou nohu a lehce oběma rukama objala kotník.

„Ne!“ Martin skoro křikl. „Je zlomená!“

Žena se obrátila k Neeovi a pronesla několik nesrozumitelných vět.

„Prý je to dobré,“ překládal Nee. „Máš jenom vymknutý kotník. Matka ti ho vrátí zpátky. Bude to bolet, tak zatni zuby.“

Krindapána, pomyslel si Martin, to bude ostuda! Pot mu vyvstal na čele, ani snad ne z pomyšleni na příští bolest jako z obavy, že se před Neem rozbrečí.

„Opři se pořádně,“ obrátil se Nee k Martinovi zády, rozkročil se a pevně mu stiskl pochroumanou nohu v koleni a nad kotníkem. Mocně ji táhl k sobě. Matka napínala chodidlo opačným směrem! Její prsty obemkly nárt a patu.

Kupodivu to není tak strašné, pomyslel si Martin. Spiš měl dojem, že mu v nejbližší vteřině nohu přetrhnou na dva kusy.

Náhle žena chodidlem škubla. Martin zařval. Zaslechl zřetelně lupnutí. Když se na nohu zase podíval, měl chodidlo v normální poloze.

Netrvalo dlouho, a bolest se trochu utišila.

Že by Nee měl maminku doktorku? pomyslel si.

Indiánka zatím vytáhla z Vaku, upevněného na smyku, několik velkých zelených lupenů. Poslala syna, aby je namočil.

Nee se rozběhl suchým korytem kaňonu k řece a vrátil se až za hodnou chvíli zadýchaný spěchem.

Společně s matkou pak Martinovi oteklou nohu do lupenů pevně zabalili.

„Shagganappi!“ kývla žena směrem ke smyku. Nee přinesl jakési vysušené šlachy, jimiž kotník nemilosrdně sešněrovali. Martin cítil jak mu ve výronu mocně lepe. Vlhké listy však odsávaly horko a příjemně chladily.

Pomohli mu vstát, Nee přivedl poníka se smykem až těsně k Martinovi. Uložili ho pak na velkou bizoní kůži, roztaženou přes příčky smyku.

A vydali se na cestu.

Když Martin vysvětlil Neeovi, že bydli u Lawsonů, chlapec kývl a radostně blýskl očima:

„To nemáme od sebe příliš daleko!“

Velkou oklikou se dostali z kaňonu. Ale potom už Nee vedl poníka nejkratším směrem.

Přesto dorazili za tmy. Otec, který se toho dne vrátil z pily, nedočkavě vyhlížel na zápraži. A Martin musel nasadit veškerou svou výmluvnost, aby ho uklidnil. Přítomnost Neea a jeho maminky nakonec zachránila situaci. Když se s otcem a Lawsonovými zachránci Martina loučili, volal na ně starý Skokan upřímná slova díků. Lawsonovi marně nabízeli Indiánce a jejímu synovi nocleh. Zmizeli ve tmě noci.

„Tak máš konečně kamaráda?“ usmál se na znaveného Martina otec.

Chlapec Odvětil zasněně:

„Nevím. Snad! Budu-li mu dost dobrý.“

„Buď! To záleží na tobě!“

VÝPRAVA ZA LEBKOU

Martinův kotník řadu dni nebyl v pořádku. Silný výron ustupoval jenom pomalu. Chodit chlapec nemohl. Také zhmožděné rameno ho dost trápilo. Ale pani Lawsonová o chlapce pečovala jako o vlastního syna. Jídlo mu nosila pod nos, na kloub přikládala podle návodu Indiánky obklady, dokud otok nezmizel, a když viděla, jak Martin nedočkavě vyhlíží, svého nového přítele, utěšovala ho:

„Uvidíš, zítra tu bude jako na koni.“

Nee však nepřicházel. Rozhněval se? Vždyť nebyl důvod! Anebo zazlíval bílému kamarádovi pár bolestných stenů, které se mu vydraly z úst při napravováni vymknutého kotníku? Přespříliš zbaběle se Martin při tom přece nechoval!

Vybelhával na dvůr, sedával na pařezu u cesty vedoucí k Prince Albertu.

Marně!

Pak už byl Martin zdravý jak severská bříza, leč po příteli se slehla země.

„Jestli jsou všichni Indiáni takoví.“ řekl jednoho večera Martin otci zklamaně, „jak by mohli chtít, aby jim běloši byli přáteli?“

„Zvykneš si, Martine. Aby se člověk mohl stát někomu přítelem, na to jsou přání jednoho krátká… Musejí chtít oba!“

I starému Skokanovi bylo lito, že synova radost trvala pouhou chvíli.

Slunečný den volal po dobrodružství.

Je to těžké, prožít něco mimořádného osamoceně. Ale Martin plán měl! Přišli týden už chce otec navozit z pily v Prince Albertu nařezaný stavební materiál a pustit se do velkého budováni. Práce bude nad hlavu a Martin při ni nemůže a ani nechce chybět. Má-li otec dřevo pohromadě, Martin doposud své přípravy nevykonal! Budoucímu dokonalému vzhledu srubu farmáře Skokana je třeba ještě pomoci důležitou maličkosti: schází bizoni lebka na totem pro průčelí! Martin svůj nádherný plán přece neopustí jenom proto, že mu v cestě na dno Bizoního skoku zabránil nešťastný pád.

Sluncem vybělená lebka tam, doufejme, pořád leží. Čím dřív ji ovšem Martin odnese, tím menši hrozí nebezpečí, že mu ji jiný zájemce vyfoukne před nosem. Chlapec se ještě toho dne, hned po obědě, vydal na cestu. Pro jistotu přepásán lanem, se sekyrkou z dřevníku a s nožem po boku. Musí spěchat, kdovíjak je taková Věcička těžká, možná se s ni na zpáteční cestě pořádně pronese;

A pak… ještě by chtěl…

Kráčel pěšinkou při okraji lesa a váhal, zda má, či nemá… Nemohl se rozhodnout. Trochu z dřívějšího strachu v něm zůstalo. Na druhé straně tajemné vábení bylo příliš silné, už mu stěží několik dnů odolával.

Cosi ho volalo na planinu Bílého obra!

Když totiž lenošil nedávno na verandě a v myšlenkách převracel – pokolikáté už! – každou podrobnost, když hledal, tentokrát klidný a nerozrušený tísnivou atmosférou místa, nějaké přirozené zdůvodněni existence kamenného obra, něco ho napadlo. Rozpažené ruce z balvanů by mohly někam ukazovat! Naznačovat směr! Například: Kráčej od západu k východu, tak a tak daleko, narazíš… Samozřejmě, byla to jen Martinova domněnka, nedala se však zatratit, dokud ji pádnými důkazy nevyvrátí.

A pak – Martina tahle představa lákala také z jiného důvodu: Kdyby totiž klíčem k tajemství byly rozpažené ruce obrovy, podstatně by to měnilo celou situaci. Kamenný lidský pomník by nebyl hrobem! Nebylo by se tedy čeho bát, neboť strašidelná hrobka pod balvany, jak ji v Martinově mysli vykreslila fantazie, by prostě neexistovala! Naopak, mohyla by pro zasvěceného byla nenápadným ukazatelem správného směru k tajemnému cíli, zatímco v očích nevítaného návštěvníka by představovala výrazný klamný bod, odvádějící pozornost. Jakousi falešnou stopu! Dokonalou lest!

Vždyť i Martin mohl naletět! Chystal se přece rozkopat celý vrchol planiny, věřil, že pod kameny leží poklad… a zatím se bohatství drahokamů a zlata mohlo skrývat o kus dál, kdesi ve směru, kam ukazovala pravá čí levá ruka obra!

Martin si byl skoro jist, že jeho úvaha je správná. A jestli i teď, cestou k Bizonímu skoku, váhal odbočit a na planině se zastavit, skoro nechápal, jaká sila mu v tom brání.

Přece jen strach; utajený kdesi v podbřišku: Vtom sebou škubl. Daleko vepředu se zpod clony lesa vynořilo několik pohybujících se bodů. Jezdci na koních! Hnali se při okraji smrkového porostu přímo směrem k Martinovi.

Několika skoky zmizel chlapec v křovisku. Sekl sebou o zem, až mu zapraštělo v kostech. Brzy nato kolem něho projelo snad tucet Indiánů s puškami v rukách. Siouxové!

Martin sotva dýchal, jak měl staženou bránici. V tomhle kraji se dosud s ozbrojenými Indiány nesetkal! Ještě hodnou chvíli potom, co dusot kopyt umlkl, ležel chlapec bez hnuti ve svém úkrytu.

Sebral odvahu a vyhlédl. Nikde nic – ticho a klid.

Má jit dál, anebo se má raději vrátit?

Nejraději by se sebral a běžel domů. Jenomže to by musel jít ve směru, kterým zamířila skupina jezdců. Sesednou někde z koni, třeba k pouhému odpočinku, a on jim padne rovnou do náruče!

Rozhodl se počkat a vyrazit na zpáteční cestu později.

Usedl na pařez a neklidně obhlížel obzor. Napadla ho maličkost, která mu trochu spravila náladu. Uvědomil si, že jezdci měli stejné kožené blůzy a nohavice, jaké měl na sobě Nee když se seznámili. V tom případě to ovšem sotva mohli být Siouxové! Zvlášť když Nee tvrdil, že Siouxové nejsou příbuzní jeho kmene.

Zase už jsem vyplašený jako baba, pustil se Martin do své úzkosti. Pak se se mnou má Nee přátelit! Zahlédnu Indiány, nic mi neudělají, dokonce jsou to možná jenom lovci ze vsi, kde bydlí Nee, a já hned zalezu do křoví jak zbabělý pes. Div bych neběžel k tatínkovi!

Se srdnaté stisknutými rty a novým odhodláním vykročil zas Martin rázně na cestu. Úplně pookřál, když zjistil, jaký je to vlastně příjemný pocit, překonat vlastní slabost rozhodnosti a odvahou.

Jak vidím, statečnosti se, člověk musí učit, uvědomil si:

Na rozcestí, kde se pěšina větvila, neváhal. Na pravou, vedoucí k toku Saskatchewanu a Bizonímu skoku, jenom pohlédl a v duchu si řekl: za dvě tři hodiny jsem tu zpátky. Stihnu i cestu pro lebku!

Zamířil vlevo k planině Bílého obra.

Ani se mu nesvíralo hrdlo, když stoupal mírným svahem k výšině, kde za stěnou křovisek a korunami listnáčů se prostírala okrouhlá paseka s kamennou mohylou.

Po zbytek cesty kul plán výzkumu: Musí nejdřív důkladně prohlédnout paže obra. Píď po pídi! Aby si ověřil, zda na kamenech není třeba vyryto nějaké znamení, které by mu poskytlo bližší údaje. Anebo úplně nejdřív – to bude nejrozumnější – si ověří, zda některá z rukou nemíří někam na výrazný bod. Na osamělý kámen, vyvýšeninu v terénu, na kmen stromu nebo jiné pozoruhodné místo. Vždyť skrývačka nemusí být přehnaně složitá! Nejjednodušší triky bývají nejméně nápadné a jsou hej účinnější.

Protáhl se skulinou v houštině a stanul na planině.

K Bílému obru došel skoro po špičkách. Jako kdyby nechtěl rušit klid mrtvého.

Co zas blázním? překvapila la vtíravá myšlenka Martina.

Tohle není žádný hrob! A basta!

Jakmile zjistil, že stojí u levé paže obra, přímo u kamene představujícího dlaň, propukla v něm objevitelská horečka. Podřepí a bedlivě, kousek po kousku, prohlížel nejdříve vnější konec valounu v touze najit výčnělek, který by mohl připomínat prst. Nepadlo mu do oka nic, co by se prstu podobalo. Balvan sem byl kdysi donesen až z řeky, jejíž vody ho v průběhu věků stačily dokonale vyhladit.

Anebo přece?

Panečku, to by bylo!

Když Martin povstal a obhlédl celý kámen, hned zpozoroval, že má vejcovitou podobu. Na vnějším konci vejce vybíhalo do špičky, při bližším zkoumání docela zřetelně.

Kámen tedy neukazoval směr prstem, ale rovnou celou dlani! Kam?

Martin na balvan nalehl, přimhouřil oči a pátral po nějaké pozoruhodnosti v naznačovaném směru. Avšak ať se snažil sebevíc, nenalezl v blízkosti ani v dálce nic zvláštního. Vejce prostě ukazovalo do křoví. V jedné chvíli se houština trochu rozhýbala, zrovna když ji Martin zevrubně prohlížel.

Asi tetřívek, pomyslel si chlapec. Větve praskavě zasténaly a z křoviska vyletěl malý ptáček, snad kolibřík. Hleďme, co to mrně nadělá! napadlo Martina a se špetkou zklamání nad prvním nezdarem se pohledem vrátil k paži obra, aby prohledal podlouhlý vápencový kvádr, představující předloktí.

Nic! Žádné znamení, žádná vyrytá kresba. Ani rýha, ani písmeno, ani magický znak. Martina přepadly první pochyby o správnosti jeho teorie.

Dřív než se pustil do prohlídky poslední, ramenní části levé paže, napadlo ho, že alespoň letmo okoukne dlaň pravičky. Vyskočil obrovi na hrudník a chystal se k seskoku na druhou stranu balvanu.

V tom okamžiku chlapcovým tělem projel blesk!

V zajeti nové domněnky o smyslu existence obra zapomněl na okamžiky, které tu před časem prožil. Nyní se vzpomínky vrátily se vši živoucí naléhavosti. Neboť Martin spatřil krk Bílého obra! Nad hrudníkem, na němž právě stál, nezela už černohnědá hluboká rána. Díra, kterou nedávno Martin vykopal, zmizela. Nezbyla po ni ani hromádka navršené zeminy po straně. Balvan, tenkrát odvalený dva tři kroky stranou, ležel zas na svém místě.

Bílý obr se uzdravil!

Anebo byl kýmsi neznámým uzdraven!

A ten neznámý je… možná… ještě v této chvíli zde!

Martin se zajíkl hrůzou. Prokletá planina!

Ten kolibřík před několika okamžiky nemohl sám nadělat takový rámus!

Jakmile Martin bleskurychle zvážil v horečně pracující mysli všechny okolnosti, nebylo sily, která by ho tu zadržela.

Prchal z planiny Bílého obra rychlostí větru, jako nedávno.

Nikdo ho nepronásledoval. Jen strach, který mu zakleté místo snad záměrně nahánělo.

Zastavil se až na úpatí táhlého, povlovného návrší, kde stezka vedoucí od planiny se vinula rovinou podél lesa. Pohlédl zpět.

A spatřil u levé strany houštiny, kryjící vstup na planinu, siluetu pasoucího se koně…

Na výpravu za lebkou neměl Martin už pomyšleni. Dávno minul rozcestí, z něhož chtěl ještě před několika hodinami vyrazit k Bizonímu skoku. A jak se blížil k domovu, mísil se v něm čím dál víc strach právě zažitý se strachem novým, teď náhle předvídaným. Jeho mysl ovládla zlá předtucha.

Co když jezdci, které potkal cestou k planině Bilého obra, přece jen byli Siouxové? A co když…, nedej bože… Jeli přece směrem, odkud se Martin po poledni vydal!

Znovu se chlapec s vypětím sil rozběhl:

Mohli mířit jen k usedlosti Lawsonových!

Úzkost, že najde srub v plamenech, Martina nutila vydat se z posledního zbytku sil. Na osud strýčka Normana a paní Lawsonové nechtěl ani pomyslet. Avšak v jeho podvědomí se vynořovaly ty nejčernější představy. A nezávisle na vůli.

Jak se mu ulevilo, když zahlédl krov srubu a po několika okamžicích uslyšel i hlas strýčka Normana! „Džidi, co zas vyvádíš? Králíky bys chtěl honit?“ volal nevzrušeně starý Lawson na štěkajícího vlčáka. „Jen je nech na pokoji!“

Vyčerpaný Martin klesl do trávy. Jak je to někdy pěkné, svalit se na vonící zem. Zvlášť když zároveň člověku spadne ze srdce takový balvan!

Dobrou čtvrthodinku Martin ležel v trávě a čekal, až se jeho tělo i smysly dají zas do pořádku. Ačkoli by s chuti přiběhl k strýci Normanovi a křikl: To jsem rád, že vás vidím živého, netroufal si ukazovat se v tomhle stavu, zchvácený jako kobyla a vyplašenější než prérijní králík. Ostatně, strýc by se jistě podivil, proč ho Martin vitá do života!

Z větve rozložitého starého smrku nedaleko Marina cosi s tlumeným úderem dopadlo na zem. Chlapec ležící naznak se obrátil na břicho a pozvedl hlavu: šiška!

Zase. Nová šiška se zapíchla do trávy.

Veverka?

Martin se po čtyřech tiše doplížil pod smrk a očima ohledával větev po větvi, jestli se někde neobjeví chlupatý ocásek.

Opět něco. šustlo. Tentokrát několik metrů před chlapcem. Popošel pár kroků. A nová šiška dopadla přímo na jeho hlavu.

„Co dělá kotník?“ ozval se hlas za jeho zády.

Martin se zprudka otočil.

Přesně na plácku, kde ještě před chviličkou ležel, seděl teď na pařezu kluk. Usmíval se a dělal pošklebky. Měl radost, jak snadno se mu podařilo odlákat několika šiškami Martinovu pozornost jinam a zaujmout jeho místo.

Martina píchlo. Cítil, jak mu naskakuje na tvářích ruměnec. A bylo mu to strašně trapné.

„Běháš se svou nohou za veverkami docela čile,“ neodpustil si nové šťouchnutí Nee.

Smál se jako dřív. Jako tenkrát…

„Ty ještě žiješ?“ vypravil ze sebe Martin.

Byl by se rád tvářil uraženě. Nešlo mu to.

„Myslel jsem…,“ trochu koktal. „Myslel jsem…, že už tě sežrali vlci.“

„Ne. Myslel jsi, že už nikdy nepřijdu, viď…,“ nasadil vážný tón indiánský chlapec. „Promiň. Nemohl jsem.“

To byla Martinova chvíle.

„Nemohl jsi? Netrefils zpátky?… To by uměl říct každý.“

Teď konečně naštvaný obličej ze sebe vyloudil!

„Martine, ještě ten večer, co jsme se s matkou vrátili do vsi, přijeli naši stopaři se zprávou, že na půlnoční straně objevili malé stádo bizonů.“

„No a? Mám se oběsit?“

Sám cítil, že už to trochu přehání. Jenomže ho taky trochu mrzelo, že se od Neea dal tak obelstít šiškami.

„Lovci museli hned druhý den ráno vyjet. Stádo se pohybovalo blízko hranic našeho loviště a bylo nebezpečí, že je překročí a stane se kořistí Siksiků. To jsou naši nepřátelé.“ Martina to počalo zajímat. „A já jsem, Martine, poprvé dostal svolení, abych jel taky. »Jarní pták,« řekl otec, »je silný i vytrvalý, ale nezkušený. Musí se naučit lovit. Jarní pták pojede za svou první bizoní kořisti.« Podívej!“

Na Neeově krku visel kožený řemínek s několika bizoními zuby.

„Podobný mám taky. Dostal jsem ho od náčelníka Assiniboinů,“ prohlásil chlubivě Martin. „Jenomže na něm mám zuby z vlků a z medvěda. A ne z nějakého býložravého bizona.“

„To je můj první úlovek,“ řekl Nee důstojně a náhrdelník něžně pohladil. „Zuby z medvěda, kterého jsi neulovil, ani vlčí tesáky, když jsi je jen dostal, tě před ničím neochrání.“

„Ty jsi vážně ulovil bizona?“

„Jenom jednoho. Zato ale docela sám,“ odpověděl Nee a dodal: „Ještě vykonám několik obřadů samoty, hladu a vytrvalosti a budu se směl zúčastnil tajných slavnosti dospělých lovců i bojovníků.“

„Jakých tajných slavností?“ V Martinové hlase se ozvala trocha závisti.

„Sám je přesně neznám. Nikdy jsem neviděl ani místo, kam se muži kmene chodí klanět Velkému duchu a kde prosí o mužnost a odvahu k boji nebo o příznivý lov. Do kmenových kouzel budu teprve zasvěcen.“

„A prozradíš mi je pak?“ vyhrkl Martin nedočkavě:

Jak rád by už teď přiměl Neea, aby se s nim podělil o čarovné znalosti indiánských válečníků a lovců!

„Sotva. Asi nikdy. Jakmile se Jarní pták stane mužem, je vázán mlčenlivosti a musí všechna tajemství utopit v srdci.“

„To je škoda,“ přiznal Martin hluboké zklamáni. „Tak tys byl opravdu na lovu bizonů? A tos mi nemohl dát o sobě vědět?“

„Vyjeli jsme téměř okamžitě. A také jsem myslel, že se vrátíme dřív. Jenomže bizoni se ztratili a dlouho jsme znovu pátrali po jejich stopě,“ vstal Nee a paže přátelsky položil na Martinova ramena. „Odpusť! Martin a Nee jsou pořád přátelé.“. Indiánský chlapec sáhl za výstřih své kožené vesty a cosi vložil Martinovi do dlaně. „Myslel jsem na tebe.“

Martin rozevřel prsty.

V rukou držel kožený řemínek s navléknutými bizoními zuby. Týž, jaký visel na Neeově krku.

Přátelé se na sebe zeširoka usmáli.

MARTINOVI HROZÍ NEBEZPEČÍ

Pro Martina nastaly krásné, radostné, nezapomenutelné časy. Skoro denně se nyní vídal se svým indiánským přítelem, a čím lépe ho poznával, tím víc se mu musel obdivovat. Nejen jeho mrštnosti, rychlosti a sile. Nee uměl kdeco. Přesně házet kamením i šiškami, právě tak jako lovit ryby a vyřezávat rozkošné figurky z kůry, na dálku poznával po dle letu a tvaru křidel kdejakého ptáka na nebi, věděl hned, kterému zvířeti patří otisk stopy v měkké hlíně, ba rozpoznal dokonce; jestli běželo, stálo, či číhalo na kořist, přitisknuto k zemi.

Třebaže Martin v tomhle všem nemohl Neeovi stačit, a přiznával si to často s lítostí o to hlubší, že nevěděl, čím by se aspoň občas před přítelem blýskl, indiánský chlapec se nikdy nechoval povýšeně. Nestalo se, že by dal Martinovi najevo, jak si je vědom vlastní převahy. Naopak! Skoro to vypadalo, jako by přenechával Martinovi v jejich malém společenství hlavní slovo. Tolik mu vycházel vstříc, že když postřehl nějaký Martinův záměr, hned byl nakloněn dát mu přednost a bez dlouhých řečí jej uskutečnit.

Martin si Neea zamiloval.

Řekli si časem o sobě všechno. Martin indiánskému příteli vyprávěl o domově, o tom, co všechno viděl cestou přes Evropu a co protrpěl na zaoceánském parníku, když jeho žaludek nenavyklý plavbě sužovala mořská nemoc. Udivilo ho, kolik toho o Evropě ví jeho kamarád. A dozvěděl se, že Nee chodil několik let do školy v Prince Albertu. Naučil se tam číst, psát i počítat, obstojně zvládl angličtinu, a dokonce získal pár vědomostí i o Starém světě.

Kde leží Čechy s vesničkou Dubná, to mu samozřejmě musel Martin nakreslit do pisku klacíkem, a beztak z toho Nee nebyl moudrý.

Při kterési z rozmluv Nee jednoho dne překvapil Martina ještě jinak…

Indián tehdy právě naslouchal Martinovu vyprávění o mamince, ležící na hřbitůvku v Dubné. Do chvíle ticha řekl:

„Já jsem vlastně taky trochu z Evropy. V mých žilách koluje i krev bledých tváři. Tatínek a maminka jsou Indiáni, ale jeden děd byl běloch: mámin otec. Pocházel z Francie. Víš, kde je Francie? Byl důstojník. Nikdy jsem ho neviděl. Padl. Prý byl krásný. Maminka je taky krásná, vid?“

Martin si vzpomněl na mladou ženu, která mu ošetřovala vymknutý kotník.

„Ale druhý děd, otec mého otce, byl nejlepší,“ pokračoval Nee. „Zemřel, když mi byly dva roky. Prý to byl nejstatečnější a nejsilnější z náčelníků našeho kmene. Měřil sedm stop. Přerostl ostatní bojovníky o dvě hlavy! Byl to obr!“

Když tohle tenkrát, po několika týdnech každodenních schůzek Nee dořekl, nahrnula se Martinovi krev do hlavy. Opět, pokolikáté už, si vzpomněl na své tajemství. I on, Martin, má svého obra!

Jenomže z bílých kamenů…

Měl v tom okamžiku před Neem výčitky svědomí. Stali se bratry, přáteli na život a na smrt, a přece jednu věc Neeovi utajil. Existenci planiny Bilého obra – kousku půdy, obklopené magickým kruhem záhad.

Bylo to od Manina opravdu hloupé a vlastně i nečestné, že právě s nejpalčivější jizvou ve svém mozku se příteli nesvěřil, a navíc z důvodu, které by ospravedlnily leda koňského handlíře…

Pravda. Martina už dlouho mrzelo, že Neeovi o planině Bílého obra neřekl hned v den, co se znovu setkali. Tím spíš byla tehdy příležitost, že měl čerstvého zážitku plnou hlavu, srdce i upřímně řečeno – kalhoty. –

Avšak on nechtěl lacino ztratit svůj hlavni trumf!

Zachoval se hloupě. Dnes to ví.

Neprohlásil však Nee, že Martinovi nikdy neprozradí ani slovo o obřadech bojovníků kmene Kriů?

Martina se Neeovo odmítnutí trochu dotklo. – Mohl snad v téže vteřině, kdy se. Indián div nedušoval příští mlčenlivostí, on – Martin – vyrukovat s velkým tajemstvím svého života?

Tak by se zachoval leda hlupák!

Vždyť doposud se nesvěřil ani otci. A pak – řeřavý uhlík z ohniště obchodnické lstivosti v Martinově nitru přece jen doutnal: Zboží za zboží! Tajemství za tajemství! Martinův trumf se dřív nebo později bude hodit…

Vskutku, bylo to tenkrát tak, Martin to mockrát přiznal sám sobě: Představoval si, že až se stane Nee zasvěceným bojovníkem, bude možná ochoten zasvětit do válečnických tajemství a obřadů i Martina, nabídne-li mu za to výměnou hádanku kamenného obra.

Hezkých pár dnů už Martin věděl, jak to byl nesmyslný nápad. Poznal dobře povahu mladého Indiána a pochopil, že Nee mu kdykoli poví vše, protože je to čestný a upřímný přítel, nikdy se však nesvěří ani slovem, bude-li vázán slibem. Neboť Nee umí držet jazyk za zuby!

Jenomže… Chyby plodí další chyby. Od doby, kdy Martin poznal, že vůči příteli selhal hned na začátku, bál se to otevřeně přiznat.

Co si Nee pomysli, když se Martin se svou ohromnou novinou vytasí s takovým zpožděním? Určitě si řekne – strašilo chlapce: Jarní pták a Martin už nejsou bratři. Martin Jarnímu ptáku neříká vše, co může… Jarní pták proto Martinovi nevěří…

Mnohokrát se Martin chystal jedinou temnou skvrnu svého vztahu k mladému Indiánovi otevřeným přiznáním očistit. Zejména ve chvílích, kdy se musel obdivně sklonit před některou z Neeových předností. Pokaždé si pak připadal jako bídák. V rozhodném okamžiku však znovu a opět ztrácel odvahu z obavy, že ztratí i nejlepšího přítele.

Pochybil víc, než mohl domyslet. Kdyby byl Neeovi vyklopil vše včas, mohl být ušetřen přetrpkých chvil…

Nee učil toho dne Martina střílet ze svého malého luku. Na dvoře Lawsonových sázel jeden šíp za druhým do středu terče, který vyrobili ze slaměné rohože. Červenou barvou na ni vymalovali kruhy a pověsili terč na dřevník.

„Z padesáti kroků skoro vždycky trefím běžícího zajíce,“ pochlubil se Martinovi mladý Indián, „a ty se to brzy taky naučíš. Víš, jak se to dělá? Musíš s napjatou tětivou sledovat běh zvířete, potom náhle kořist jako předběhnout a… fjúůů…“

Naznačil pohyb lukem. Další z ostrých hrotů šípu se zapíchl do terče, malý kousek pod středem.

„Mám nápad, Martine!“ pokračoval, když se přesvědčil, že mířil správné. „Vyrobíme ještě jeden luk. Pro tebe. Zítra nebo pozítří půjdeme do lesa vybrat prut.“

„Opravdu?“ zaradoval se Martin.

„Teď je nejvhodnější doba. Dřevo je vyzrálé. Nebude se při sušení štěpit,“ vykládal mladý Indián.

„Při sušeni?“ překvapilo to Martina. „Nezdá se ti, že se suché dřevo musí při napnutí zlomit?“

Vzpomněl si, jak doma na Českomoravské vrchovině na jaře vyráběli luky z mladých lískových prutů. Míza z nich skoro kapala. Kdo by byl chtěl stvořit prut ze suchého klacku, tomu by se vysmáli kluci z celé vsi.

„Co tě vede,“ odporoval Nee. „Dřevo se musí samozřejmě nejdřív pořádně připravit. Promazat tukem, vysušit nad ohněm, znovu promazat a pak teprve ohýbat.“

Ještě chvilku Nee Martinovi popisoval složité tajemství úspěšné výroby indiánského luku. když vtom se cosi živého mihlo mezi dřevníkem a přilehlým přístavkem pro drůbež.

Nee si přiložil prst k ústům a pohybem hlavy Martinovi naznačil: Podívej!

Také prapodivné zvířátko se zastavilo. Začalo větřit nebezpečí. Bez hnutí civělo na oba chlapce. Trochu připomínalo kočku. Bylo černé jako uhel. Jen po obou stranách Martin zahlédl bílé pruhy, vycházející od hlavy.

„Kočka?“ špitl Martin a užuž se rozběhl, aby se přesvědčil. Ještě spatřil velký huňatý ocas, který zvíře výhrůžné nadzvedlo. Takový přece kočka nemá…

„Stůj! Ani krok!“ zvolal Nee a chytil ho za rukáv. „Vždyť je to skunk! Copak ho neznáš, člověče? Měsíc by s tebou nikdo nepromluvil, kdyby tě postříkal. Jednou se nám dostal do stanu. Co jsme mohli, to jsme raději spálili.“

Martin se rozpomenul. Skunk! Ten obávaný smraďoch.

Strýc Norman mu o něm jednou vyprávěl. Tvrdil, že tchoř je proti němu úplný břidil. Totiž pokud by oba smraďoši soutěžili v puchu…

„Ještě žes mě zastavil!“ uznale přiznal kamarádovi.

Oba šli ještě pro jistotu nahlédnout do králičích a drůbežích kotců, aby se přesvědčili, jestli se skunk nerozhodl vyhlídnout si tam nějakou kořist. Dokonce nízký dřevěný přístavek obešli.

Skunk zmizel, vše bylo v pořádku.

Až na jednu maličkost!

Z boku dřevníku, v místě, kolem něhož už jistě prošli, trčel šíp.

Jak to, že si ho nevšimli?

Martin se zarazil a přistoupil blíž. Spatřil, že hrotem šípu je k trámkové stěně přibit kus březové kůry o velikosti rozevřených dlaní.

Nee byl u nálezu jediným mocným skokem. Vyrval šíp z neštíplého dřeva. Sňal destičku z kůry. Chvíli na ni bez hlesu civěl. Nápadně zbledl.

Potom ji s vážným pohledem, zamyšleně a beze slova, pomalým pohybem ruky podal Martinovi.

Rudou barvou krve byla na bílé straně kůry namalována klikatá čára. Martin si všiml, že z její dolejší části stekly nepatrné červené stružky. Vypadalo to, jako by čáru, nadvakrát ostře se lomící, rozpustil trochu předvčerejší déšť.

To by ovšem znamenalo; že si nikdo z rodiny šípu nevšiml už nejméně tři dny!

„Co to představuje?“ zašeptal stísněně Martin.

„To je hromový blesk. Indiánské znamení pomsty. Anebo symbol výstrahy,“ bezbarvým hlasem odpověděl Nee. „A je určen tobě!“

„Jaks to poznal?“ V Martinových očích se zračila úzkost. „Otoč kůru!“

Touž červenou barvou bylo na rubu napsáno výrazně: FROG.

„Ale to přece nejsem já!“

Užuž se Martinovi ulevilo, ale vtom si vzpomněl na svou úplně první rozmluvu s Neem, tenkrát v korytě Bizoního skoku. Tam se přece dohadovali, že Martin se nejmenuje Frog – Žába, ale Skokan!

Ještě cosi bylo na rubu kůry! Několik skoro nečitelných slov, rozmazaných, zapsaných zkomolenou angličtinou:

„L… e… f… de… d… alon…,“ pokoušel se Martin přečíst. Po chvíli opakoval: „Lef ded alon.“

„To má být správně: Leave a dead alone!“ rozuměl nápisu Nee, ale Martin už taky:

„NECH MRTVÉHO NA POKOJI“

Výstraha, která Martinem tolik otřásla, byla zatím srozumitelná jen jemu samotnému. Nee vyčkával beze slova na kamarádovo vysvětlení, Tak tedy sám osud nakonec Martina donutil, aby konečně před přítelem přestal tajit pravdu!

Zmateně a přerývaně chlapec mladému Indiánovi vyklopil vše, co zažil a co ho trápilo od okamžiku, kdy poprvé navštívil planinu Bílého obra. Popsal nález vápencových balvanů, sestavených do tvaru lidské postavy, se zatajeným dechem vylíčil zmizeni mamutího ostří tomahavku i vzrušující příhodu poslední. Svěřil Neeovi, jak místo, ve kterém hledal poklad, zase kdosi neznámý uvedl do původního stavu. A připustil i možnost, že při poslední návštěvě byl z houští někým pozorován.

Když Martin dovyprávěl, zůstal Nee nehybně sedět. Mlčel. Dlouho mlčel.

Podezřele dlouho!

Martinovi se zatím honily myšlenky hlavou. A náhle si se vší naléhavosti cosi uvědomil…

Pronikavé se zahleděl do Indiánovy tváře.

Jako by chtěl nahlédnout pod Neeovo zachmuřené čelo a rozpoznat, co se děje v jeho mozku. Neboť si s nepříjemným zamrazením vzpomněl, že první, kdo pronesl slovo Frog, byl on sám, Martin Skokan, a jediný, kdo tohle jeho anglické jméno – ke všemu ještě zcela falešné a nepřesně přeložené! – slyšel, byl… přítel, který sedí naproti! Nee-pin-pee-aysis! Sotva kdo jiný mohl Martina tak pojmenovat! Vždyť ho tu kromě manželů Lawsonových a kamaráda Neea nikdo nezná! Natož aby pro něho vymyslel touž náhodnou přezdívku, se kterou si v kaňonů zraněný Martin vypomohl při představování…

To bylo snad nejhroznější, a přitom zároveň nejlogičtější zjištění, k jakému Martin v řešeni záhad, souvisejících s případem kamenného obra, dospěl.

Ano! Jediný, kdo tedy mohl napsat na březovou kůru přibodnutou šípem k dřevníku jméno FROG… byl Nee! Už i proto, že měl nejsnazší možnost! Mohl dopravit výstrahu na místo určení prakticky kdykoli…

Martin seděl proti Neeovi a naprosto nevěděl, co má učinit. Indián byl pořád ještě lichý jako pěna.

Pohlédl zkoumavým, chladným zrakem na Martina.

Dívali se teď na sebe cizíma Očima. Jako by Si němě říkali, že jejích přátelství se rázem zhroutilo. Martin to v Neeových očích četl, právě tak jako Nee v jeho.

Pak Nee rozhodným, ale neobyčejně tichým hlasem řekl:

„Chci to místo vidět! Zaveď mě tam! Zaveď mě na planinu Bílého obra!“

„Nepůjdu!“ odsekl Martin zlým, studeným tónem. A napadlo ho, co by ještě před půlhodinou musel považovat za šílený nápad choromyslné obrazotvornosti.

Chce mě tam vlákat do nějaké pasti! Nevím proč, ale chce mě dostat na tu prokletou planinu a tam… Bože na nebesích, může být něco věrolomnějšího než přátelství Indiána?.

„Nepůjdu s tebou nikam!“ zvedl se Martin. Byl připraven okamžitě začít křičet, jestli se na něho Indián teď vrhne. Jestli se dovedl tak přetvařovat, je schopen čehokoli! Ještě štěstí, že seděli jen nepatrný kousek od srubu strýčka Normana!

„Půjdu tedy sám!“

To je mi ale podraz. Předstíral před chvíli, že ani neví, kde planina Bílého obra leží! překotně uvažoval Martin. Nechal si dokonce vysvětlit cestu… Přitom tam byl jistě tisíckrát, s těmi svými šamany! Proboha, čím Martin zhřešili že mu osud vybral tak proradného přítele?

Kdoví – vždyť to bylo docela dobře možné, napadlo zas Martina, ale co možné! Skoro jisté, že při poslední návštěvě na planině ho tam z úkrytu pozoroval právě on! Jarní pták!

Pěkný ptáček! Deset minut po návratu Martina se náhle objevil se svými vtipky… s házením šišek. Vlk, který nepořídil, připlížil se tedy znovu ke své kořisti – v beránčím rouše.

Bože na nebesích! Jak je všechno, cosi teď Martin dodatečně uvědomuje, logické! Jak jedno vyplývá z druhého! Jak se to mohlo stát, že on, celkem důvtipný chlapec, prohlédl, až když je téměř pozdě…?

Ve skutečnosti trvalo nanejvýš dvě tři vteřiny, než si tohle všechno Martin uvědomil. Víc času nepotřeboval. Myšlenky se řítily jeho hlavou jak rozvodněný proud Saskatchewanu.

Nee ho z nějakého nejčernějšího důvodu klamal, to bylo teď naprosto jasné. Kromě jediné věci: co má Martin udělat.

Nee se náhle zlobně vztyčil:

„Vím, na co myslíš. Půjdu!“

„A já okamžitě všechno řeknu otci!“ výhružně pronesl Martin.

Několika rychlými skoky byl Indián pryč. Jakmile zmizel Martinovi z dohledu, chlapec se obrátil a tryskem běžel domů. Padl na lůžko.

„Co je ti, Martine?“ přiběhla pani Lawsonová. „Co se stalo?“

„Musím ihned mluvit s tátou!“ procedil Martin skrze slzy.

„Jestli se nemůžeš svěřit mně, budeš muset počkat až do večera,“ sedla si paní Lawsonová k Martinovi a pohladila ho po vlasech. „Víš přece, že chlapi dnes jeli pro kámen do základů až k břehům Saskatchewanu. Ti se jen tak nevrátí… Ale pověz, co se stalo?“

„Ne! Nic… Až tátovi!“

TAJEMSTVÍ PLANINY BÍLÉHO OBRA

Pozdní večer vrhal na Martinovo lůžko temné stíny. Šeřilo se a otec se strýčkem Normanem nepřijížděli. Martin počítal vteřiny.

Co má vlastně otci říct? uvažoval Martin. Samozřejmě, vyklopí dopodrobna vše; co vÍ o planině Bílého Obra. Ukáže otci pohrůžku na březové kůře. Poví b Věrolomnosti Neea! O tom, že z neznámých důvodů usiluje o Martinův život…

Tu si chlapec uvědomil, že tohle mu otec nebude s ta věřit. I když poví i nejmenší podrobnosti, bude tatínek přesvědčen, že se on, Martin, zbláznil. Zná Neea úplně jinak. Ještě předevčírem, jak tolik promokli, pomáhal jim Nee vytrvale nakládat na pile v Prince Albertu řezivo na stavbu srubu a do noci ho s otcem pak skládali na pozemku, Zatímco Martina přemohla únava a musel jit spát, Nee vydržel, dokud z povozu nesložili poslední trám.

Otec měl Neea rád a těšilo ho, že se s Martinem tolik přáteli. Zanic na světě si nedá vyložit, že Nee je ve skutečnosti.

Klepání na okenní tabuli rázem vytrhlo Martina z tísnivých úvah.

Ten zrádce je zase tady!

Venku už byla téměř tma. Těsně za sklem se na Martina dívaly černé lesklé oči. Čísi ruka na Martina kývala. Volala ho ven.

Nikdy!

Martin odskočil ze světelného oválu, který na zem vrhala petrolejka. Skryl se do hlubokého stínu v rohu pokoje.

Tvář za sklem zmizela.

V několika vteřinách se otevřely dveře. Stála v nich paní Lawsonová, strkala před sebou Neea a volala na Martina:

„Máš tu kamaráda, chlapče!“ Směrem k Neeovi dodala: „Měl bys ho trochu rozveselit. Je z čehosi hrozně vyplašený, ale nemohu z něho nic dostat.“

O Martina se pokoušely mdloby.

A táta, táta pořád nikde!

Stáli několik vteřin proti sobě. Nee zprudka napřáhl směrem k Martinovi ruku. Držel v ní obrovské ostři tomahavku.

„Podezíráš mě, a sám jsi lhář! Tomahavk nezmizel! Byl na svém místě! Pod balvanem!“ Nee vážil každé slovo. A po chvíli dodal: „Vím, co sis myslel…“ Nee položil kamennou sekeru na stůl. Posadil se. „Myslíš, že šíp s březovou kůrou jsem zabodl do dřevníku já. Neudělal jsem to! Jarní pták nelže. Indián umí lhát. Avšak jen nepřátelům, a to je válečná lest…“

„Kdo to tedy udělal?“ Martinovi se trochu vrátila krev do tváří. Nee mluvil vážně, bez obvyklého dobrosrdečného výrazu ve tváři. Avšak tónem, který budil spíš důvěru než ještě hlubší nepřátelství! –

„Nevím, kdo vystřelil šíp s výstrahou,“ přemýšlel nahlas. „Vím jenom, že jsem to nebyl já. Avšak musel to být jistě tvor, který věděl, že ty jsi Skokan, Skokan že je žába a žába – Frog!“

Usilovně přemýšlel. Pak řekl:

„To jsem – kromě tebe – věděl jen já. A pak… Pak ještě můj otec. Sněžný pták.“

„Tys mu o mně říkal?“

„Vyprávěl jsem otci o našem prvním setkání. Ví jak se jmenuješ, co se ti přihodilo v Bizoním skoku. Ale brzy potom, co jsem se vrátil z lovu, mne Sněžný pták zavolal.“

„A co? Vadilo mu, že se stýkáš s bělochem?“

„Ano… Žádal, abych se nepřátelil s bledou tváři. »Frog má studenou krev,« řekl tenkrát. »Sněžný pták si nepřeje, aby Jarní pták hledal bratra tam, kde najde jen zlobu a neúctu.«„

Chlapec se zachvěl, Nechápal, proč muž, který jeho, Martina, nikdy neviděl, mohl o něm tak zlobně smýšlet.

„Čím je tvůj otec?“

„Říkal jsem ti to už přece! Sněžný pták je náčelníkem našeho kmene. Léta však leží upoután na bizoních kůžích. Šípový jed nepřátel Siksiků ochromil otcovy údy. Lovce i bojovníky vede proto Zachmuřený orel.“

Martin si uvědomil, že před časem spolu o náčelníkovi Sněžném ptáku mluvili.

Neea se teď přestal bát. Nebyl však z toho všeho o nic moudřejší než předtím.

„Jak to, žes otce neuposlechl, a kamarádil ses se mnou pořád dál?“ zeptal se. Zarazil se a pak dodal: „Až dodneška?“

„Přiznal jsem otci, že jsme se stali bratry. Na život a na smrt.“

„A on?“

„»Zloba Žáby,« řekl, »je hlubší, než Sněžný pták myslel. Žába nemá úctu ani k otcům, ani k synům, ani k bratrům…,«„ vzpomínal Nee, na nedávná otcova slova. „Nerozuměl jsem mu. Nenaléhal však dál, abych tě už nikdy neviděl, protože jsem žádal, aby mi nejdříve vysvětlil důvody.“ Martin visel očima na Indiánových ústech. Ale Nee mluvil nekonečně pomalu. Aspoň to Martinovi tak připadalo. »Frog je ovládán zlými duchy a draze zaplatí své kousky,« řekl tehdy Sněžný pták. »Až se Nee-pin-pee-aysis stane bojovníkem a Sněžný pták mu bude beztrestně směl ukázat zlobu falešného bratra, té malé bledé tváře, pochopi pak a opustí jedovaté přátelství. «

„Nee…,“ šeptl Martin, kterému proroctví Sněžného ptáka vrylo vrásky do čela. „Co jsem provedl?“

„Nevím,“ odvětil. „Tuším však!“

„Proboha, co tedy? Co mysliš?“

„Byl jsem poprvé na planině Bílého obra. A pochopil jsem, že je to posvátné místo bojovníků našeho kmene. Tajné shromaždiště lovců i mužů na válečné stezce. Věděl jsem že existuje… Neznal jsem však kde.“

„To tedy znamená, že jsem svými návštěvami porušil nějaký indiánský zákaz?“

„Zneuctil jsi posvátnou půdu. Já… já dnes také!“

„Myslíš, že výstraha byla vážná? Že pohrůžku na březové kůře napsal někdo doopravdy?“

„Martinovi hrozí pomsta bojovníků kmene Kríů. A mě, Jarního ptáka, ztrestá Velký duch. Ani já dosud nemám právo otisknout své stopy do trávy kouzelné mýtiny.“

Oba chlapci seděli teď proti sobě u stolu a hleděli si do oči.

„Jsme… bratři?“ hlesl Martin.

„Dosud ano. Nevím však, zda zítra nebude svět jiný.“

Nee to říkal, jako by prorokoval.

Martin si zas vzpomněl na šíp s krvavou výstrahou.

„Tvůj otec přece,“ uvědomil si Martin nahlas, „nemohl střelit šíp! Říkal jsi, že neopouští své týpí! A byl přitom jediný, kdo znal to prokleté Frog! Kromě nás…“

„Mohl vyslat některého ze svých bojovníků,“ pokrčil rameny Nee.

To bylo pravděpodobné.

Ještě chvíli rozmlouvali. Nedostali se však o krok dál. Zejména se nemohli dohodnout, jak se stálo, že Nee tomahavk zas nalezl pod kamenem, odkud ho Martin před časem vytáhl, aby mu vzápětí záhadně zmizel.

„Co budeme dělat? Ty i já jsme v pěkné kaši,“ řekl Martin a dodal: „Já v trochu větší.“

Po chvíli se rozhodl:

„Povím vše otci.“

„I to, cos mu chtěl říct, než jsem se vrátil od Bílého obra?“

Martin se smutně usmál a vzpomněl si. jak ještě před chvíli Neea těžce podezříval. Zavrtěl hlavou. Nee však navrhl:

„Neříkej nic. Vyčkej! Den nebo dva. Nejdříve všechno povím otci já.“

To bylo moudré Usnesli se, že to tak udělají. Nee ukáže Sněžnému ptákovi i tomahavk a přizná, že bez zlého úmyslu znesvětil místo obřadů.

„Co ti otec udělá, až tohle přiznáš?“ obával se Martin přítele. Jak mu to teď vlastně přinášelo vnitřní radost i úlevu, že mladý Indián je zas tím, kým Martinovi byl: bratrem na život a na smrt.

„Tresty uděluje Manitou!“ odvětil Indián.

Povstal, pohlédl Martinovi do oči. Otočil se a zmizel ve dveřích.

V INDIÁNSKÉM TÁBOŘE

Nazítří, hned brzy dopoledne, přiběhl Nee pro Martina.

„Sněžný pták přikázal, abych tě přivedl,“ sdělil Martinovi s vážnou tváři. Ohryzek skočil chlapci do krku. Nee vycítil, co se v Martinovi děje. „Nemusíš se bát. Dávám ti své slovo, že se do večera vrátíš živý a zdravý, a Nee tě doprovodí až ke dveřím domu,“ položil mladý Indián ruce na prsa.

„Na tobě to přece vůbec nezávisí!“ vrtěl hlavou Martin.

„To je slib mého otce, Sněžného ptáka!“

„Půjdeš se mnou?“ strachoval se Martin představy, že by do náčelnického stanu měl vstoupit sám.

„Sněžný pták chce hovořit s oběma,“ odpověděl Nee.

Martin se po chvíli váháni rychle převlékl a vyrazili k indiánské vsi. Dosud Neea doma nikdy nenavštívil. Přítel ho nepozval a sám se ostýchal požádat, třebaže byl už dlouho velmi zvědavý, jak Nee bydli. Za normálních okolností by se na návštěvu nesmírně těšil. Dnes ale Martin šel stezkou po Neeově boku s tajenou úzkosti.

Lup-dup-lup-dup-lup-dup…

Indiánské ležení se ohlašovalo nepřetržitým rytmem úderů, které sílily, jak se chlapci k táboru přibližovali.

„Tamtamy?“

„Kdepak!“ odvětil na Martinovu otázku Nee. „Něco důležitějšího. Nech se překvapit!“

Už zas vířily Martinovou hlavou podezíravé představy. Viděl v duchu před sebou vířící bubny tanečníků, poletujících kolem mučednického kůlu…

Stromy před nimi se náhle rozestoupily a chlapci se ocitli na sluncem ozářené mýtině. Na temném pozadí lesa se na jejím druhém konci odrážely velké siluety stanů. Vedle nich, kolem ohňů nebo pod rozložitými jedlemi, pracovaly skupinky žen. Některé seděly ve dřepu, jiné klečely a soustředěně všechny do čehosi bušily paličkami.

To je to bubnování, uvědomil si Martin.

„Co to dělají?“ obrátil se k příteli.

„Pemmikan…,“ odpověděl Nee.

„Aha, pemmikan…,“ opáčil s žertovným úšklebkem Martin. „Tos mi to tedy vysvětlil. Teď už nepotřebuji nic vědět!“

„Promiň. Připravují jídlo na zimu. Z bizonů, které jsme nedávno ulovili. Pojď se podívat,“ chytil Martina za loket a táhl ho bliž k jedné ze skupinek žen.

Už si jich všimly mladé indiánské dívky, seběhly se do hloučku, zvědavě Martina okukovaly, něco si špitaly a pak se rozesmály na celé kolo. Martin cítil, jak se mu žene krev do tváří. Styděl se. Nee je minul bez povšimnuti, s netečnou lhostejnosti k holčičím hloupostem.

Dospěli k hloučku Indiánek, které kamennými paličkami roztloukaly usušené maso na prášek. Dvě ženy masovou moučku sesypávaly do kožených vaků a zalévaly ji roztaveným tukem. Třetí z nich, mladá hezká dívka, přidávala do směsi saskatoonky, aby měl pokrm lepši chuť.

„Takhle maso vydrží i přes zimu. Dokonce někdy několik let. Nám ale pemmikan tak dlouho nevydržel nikdy,“ zasmál se Nee a vtažením břicha naznačil prázdný žaludek.

Uvedl přítele do nádherně zdobeného týpí. Martin tam vstoupil s nehty zaťatými do dlani.

Uprostřed stanu pod otvorem v placatě, se černalo ohniště, pečlivě obloženě kameny. Bylo vymetené. Teď v létě ho asi nepoužívají, usoudil Martin. Poblíž stálo na zemi několik zdobených hliněných hrnců, v mělkém košíku z březové kůry byly srovnány dřevěné lžíce a naběračky a na stěně visely několikerý sněžnice. Ty nejmenší zřejmě patřily Neeovi. Podlaha byla kolem dokola vystlána medvědími kožešinami. Na jedné z nich seděl v nažloutlém přítmí stanu, opřen o proutěné opěradlo, téměř bělovlasý muž. Nemohl být příliš starý, třebaže život vryl do jeho obličeje bezpočet hlubokých vrásek a někdejší havraní hřívu proměnil ve dva stříbřité vodopády, stékající, v pečlivě spletených copáncích po stranách hlavy. Indián se podobal soše. Seděl toporně, ani se nehnul, když chlapci vstoupili, a jeho úzké, sešikmené oči hleděly do jednoho místa. Náčelníkův pohled pronikal Martinovým tělem a zabodával se někde v nekonečnu. Že by si chlapec uvnitř stanu připadal jako doma, to rozhodně říci nemohl.

Teprve po dlouhé chvíli se Sněžný pták pohnul. Namáhavě a poněkud křečovitě počal míchat v dřevěné misce tabák, který vysypal z ozdobného vaku. Nee ihned podal otci kamenný talířek s olejem, v němž nepatrným plamínkem hořel knot věčného ohně.

Sněžný pták si připálil a rozvážně vypustil z úst šedavý závoj dýmu. Pokynem hlavy naznačil chlapcům, aby usedli proti němu na koberec z kožešin.

„Kdyby mládě bledých tváři nebylo bratrem Jarního ptáka, mého syna,“ pronesl indiánský náčelník hlasem tak hlubokým a podmanivým, že Martin sotva postřehl, jak špatnou angličtinou se vyjadřuje, „a kdyby Jarní pták nepřesvědčoval svého otce, že Želená žába Frog není otráven jedem zloby, dostihla by návštěvníka mého stanu pomsta Velkého ducha… zítra, pozítří anebo příští den.“ Martin taktak že dýchal. „Kdo ruší klid posvátných míst, ať je zatracen! Tak žádá Manitou…,“ pomalu a hrozivě soukal ze sebe slova muž s vyřezávanou dýmkou.

Zmlkl. Nadlouho. Mlčeli všichni.

„Planina u Hřmící řeky;“ pokračoval, „je odedávna obřadním místem bojovníků kmene Kriů. Tam se klaněli duchům už moji dědové, když vyráželi na Válečnou stezku. Tam dodnes děkují lovci Sněžného ptáka za dobrou kořist, když Manitou ukáže svým dětem stopu bizonů či otisky losích kopyt. Jen vyvoleným náleží právo vstupovat na posvátné území. Avšak nikomu, žádnému živému tvoru při Hřmící řece. Velký duch beztrestně nedovolí, aby tam jako pominutý převracel hlínu. Aby se dotýkal kouzelných kamenů v podobě zabitého muže. Jen ubožák pokousaný Otrávenými zuby šakala a zbavený rozumu se nebojí zdvihnout bílý balvan z mohyly mrtvého bojovníka.“

Tak přece jen leží na planině Bílého obra hrob! proletělo Martinovou rozčilenou mysli.

„Na každém kameni lpi krev Největšího medvěda. Krev mého otce,“ zamyšleně pokračoval Sněžný pták. Nehýbal se, oči pořád upíral mimo tento svět, kamsi do vzdálené minulosti. „Sahat na kamenné tělo nejudatnějšího z Indiánů kmene Kríů mohou proto jen jeho pokrevní bratři. Žádnému jinému z lidí nepřičaruje Velký duch nic z obrovské síly. odvahy a moudrosti Největšího medvěda. Naopak! Krev na kamenech přivolává neštěstí na hlavu každého, kdo se odváží…“

To se už Martin zachvěl. Že tam kdy chodil! Co ho to, proboha, napadlo, hledat poklad na takovém místě!

„Frog chtěl v mohyle objevit zlatý poklad?“ otázal se v téže chvíli Sněžný pták, jako by četl myšlenky z chlapcova čela. „Žádný poklad Kríové nemají. Kmeni Sněžného ptáka byla odedávna pokladem loviště bez konce. Ale ta jsou zdupána. Ztichla a zmrtvěla příchodem bledých tváří. Jen jediný poklad skrývala mohyla Největšího medvěda. Tento…“ Indiánovy černě oči se pohnuly. Upřeně se zadívaly k zemi. A Martin si teprve teď v přítmí stanu všiml předmětu ležícího před náčelníkem. Na malém kožešinovém polštářku spočívalo kamenné ostři obrovského tomahavku! „Jen tato zbraň zbyla bojovníkům kmene Kríů po náčelníku Největším medvědovi. Planina u Hřmící řeky nikdy nevydala svoje tajemství. Mladá bledá tvář snad ví, jak zemřel nepřemožitelný Největší medvěd?“

Martin němě zavrtěl hlavou. Jak by on, zrovna on, měl znát věci, které neví ani Sněžný pták?

„Proč tedy jedovatá Zelená žába odvalil bílý kámen a vykopal tomahavk? Aby uškodil bojovníkům kmene Kríů? Anebo… anebo dokonce aby rozmlouval s duchem Největšího medvěda? To potom Frog musí vědět, kde se Největší medvěd skrývá… Kde leží jeho sedm stop velké tělo…“

Náčelníkův zlobný pohled Martina ještě pevněji přikoval k zemi.

„Nevím… nevím nic,“ špitl bezbarvě. „O Největším medvědovi jsem jenom slyšel. Nee;.. tady Nee mi vyprávěl!“

„Mluví-li Frog pravdu, ať mi potom vysvětli, proč vyhloubil jámu? Proč posvátnou“

„Hlínu z jámy opět navršil vedle, na zbraň Největšího medvěda? Co mělo znamenat to kouzlo? A kde se mu Frog naučil? U šamanů nepřátel?“

Pane na nebesích! Martin vykulil oči a plácl by se nejraději dlaní do čela. Jako by se mu náhle rozsvítilo v hlavě. Může chodit po zeměkouli větší hlupák, než je on? Záhada, která mu týdny nedávala spát, ve skutečnosti žádnou záhadou nebyla! Spiš nesmyslným, trapným nedopatřením. Je vůbec možné, že tohle ho za celou dobu nenapadlo?

Ano! Ovšem! Jasně! Tomahavk, který při jeho první návštěvě na planině Bílého obra tak najednou nevysvětlitelným způsobem zmizel, nesprovodilo ze světa žádné kouzlo! Sám on, Martin, ho při horečném hloubení jámy zaházel vydolovanou hlínou! Hledal poklad, a ani si v rozčilení nevšiml, jaký zapeklitý hlavolam sám sobě nachystal. Stačilo trochu víc soudnosti, o špetku míň ukvapenosti, a možná se věci mohly odvíjet úplně jinak…

„Vysvětli Frog Sněžnému ptáku svoje čáry a kouzla?“ vrátil netrpělivý tón náčelníkova hlasu Martina do skutečnosti,

„Neča… nečaroval jsem,“ soukal ze sebe chlapec. „Neumím žádné kouzlo. Vůbec jsem nechtěl pohněvat bojovníky vašeho kmene. Ani vás… totiž… tebe, Sněžný ptáku…“

„Co tedy chtěl Frog? Musel být na planině u Hřmící řeky alespoň dvakrát! Poprvé, když řádil jako zbavený rozumné hlavy, jej nikdo neviděl. Podruhé však jej pozoroval lovec Opeřený šíp…“

Aha, ten divný kolibřík, co rozhýbal i dlouhé větve, vzpomněl si Martin. A před očima se mu v té chvíli znovu vynořila tmavá silueta koně, kterou spatřil, když se při útěku z planiny ohlédL

„Než lovci kmene Kríů vyrazili stopovat stádo bizonů, je tomu už skoro tolik dnů, co má Frog prstů na rukou i na nohou,“ pokračoval zamyšleně Sněžný pták, „šli na posvátné místo prosit Velkého ducha o příznivý lov. Uprostřed měsíčné noci však nalezli v kamenném těle zabitého muže hlubokou ránu. Nevěděli, že planinu u Hřmící řeky poskvrnila stopa Zelené žáby. Zacelili jizvu v těle Největšího medvěda a vrátili pod bílý kámen jeho zbraň. Usmířili tak zlobu Velkého ducha a bizoni za to ukázali lovcům stopu. Vrátili se s dobrou, tučnou kořistí. Ale ještě v ten den, který následoval po noci díkůvzdání, Frog opět poskvrnil území obřadů! Celá skupina lovců se vrátila z noční slavnosti diků za velkou kořist, jen Opeřený šíp nejel domů a zůstal na planině. Tak jsem rozkázal já, Sněžný pták…“. Všechno souhlasí, uvědomil si Martin. Potkal přece tehdy skupinu jezdců… A vzpomněl si, jak se poděsil, že to je tlupa Siouxů. Ke všemu se nakonec ještě mylně domýšlel, že se rozjeli vyplenit ranč Lawsonových! Sněžný pták se teď zabodával pohledem do Martinovy tváře. Jako by z ni chtěl vyčíst, co jemu samotnému dosud nebylo jasné. Mluvil však dál:

„Ano, rozkázal jsem zjistit, kdo jedovatýma rukama způsobil zkázu. Dřív než jsem očekával, stopař Opeřený šíp věděl, do kterého z lidských příbytků vedou šlépěje zloby!“

„Nechtěl jsem…,“ pokusil se znovu hájit Martin. Indiánský náčelník ho však v tom okamžiku nemínil pustit ke slovu:

„Sněžného ptáka bolestně udivilo, že zlo pochází z rukou které se pouty přátelství spojily právě s Nee-pin-pee-aysi sem, nejmilejším z mých synů. Nebýt tomu tak, nespokojil by se Sněžný pták s pohrůžkou na březové kůře, kterou přikázal jednomu z bojovníků dopravit do dřevěného stanu Zelené žáby. Za znesvěcení posvátné půdy by jindy zaplatila bledá tvář celou cenu svého života!“ Náčelník pootočil hlavu a dlouze se zadíval na svého syna. „Frog musí být vděčný Nee-pin-pee-aysisovi,“ pokračoval Indián. „Můj syn. Jarní pták omlouvá svého pomateného bílého přítele na všechny větrné strany. A já, Sněžný pták, dosud nevím; činí tak proto, že také on poskvrnil posvátné místo, a je svázán s žábou Frog provazem zlého kouzla, anebo proto, že jeho srdce hovoří pravdu?“ Nepatrně se pohnul. Znovu Martina pronikl zkoumavým pohledem. A dodal: „Frog je nyní v týpi Sněžného ptáka. A náčelník kmene Kríů chce vědět vše. Potom rozhodne. Domluvil jsem. Howgh.“

Martin věděl, že teď je řada na něm. Ale nemohl ze sebe vypravit ani slovo. Mlčel. A dlouho mlčeli všichni tři, bylo to k nevydrženi.

Nee se odhodlal. Povstal, přiklekl k Martinovi a dotkl se přátelsky jeho ramene:

„Nemáš se čeho bát, Martine! Řekni otci vše! Ať pozná, že jsem ho neklamal…“

Martinovi to dodalo odvahy. První slova sice ze sebe vyloženě páčil, vykoktával omluvy, které k ničemu nebyly, ale jak si počal vzpomínat na jednotlivé podrobnosti svého dobrodružství, rozvázal se mu jazyk. A v následující půlhodině pověděl o všem, co zažil. O tom, jak objevil planinu Bílého obra náhodou, jak se marně snažil nalézt cestu k neexistujícímu pokladu, jak sám sobě připravil kruté zděšení, když bezděčně a omylem opět zahrabal nalezený tomahavk. Nesmlčel nic. Dokonce ani to ne, že podezíral z nejčernějších úmyslů přítele Neea, když si nedovedl vysvětlit, kdo jiný by mohl napsat na zlobné varováni jméno Frog.

V tom okamžiku se poprvé připojil i Nee: „Poznal jsem, otče, že mě Martin podezírá, a věděl jsem proč. Přitom jsem však příliš nerozuměl tomu, co mi předtím vyprávěl. Šel jsem proto na planinu, abych se dopátral, co se vlastně stalo. Doufal jsem, že naleznu nějaké důkazy. Že Martinovi pomohu a on mě přestane považovat za nepřítele. Tušil jsem, že planina je posvátné místo kmene. Musel jsem však něco podniknout! Hromový blesk určený Martinovi vylekal i mne!“ Nee se odmlčel a pak tiše dodal: „Chtěl jsem odvrátit nebezpečí, které Martinovi hrozilo…, za jakoukoli cenu.“

Málokdy byl Martin tak naměkko. Kdyby se teď na svého přítele podíval – a tolik se mu chtělo poděkovat mu a omluvit se aspoň pohledem –, docela určitě by se rozbrečel vděčností. Koukal proto raději na botu a v duchu si říkal:… ochozený podpatek, ochozený podpatek, ochozený podpatek…

Nastalé ticho přerušil hluboký hlas Sněžného ptáka: „Velký Manitou snad uvěří vám oběma, právě tak jako nyní důvěřuji svému synu i Zelené žábě já, Sněžný pták. Neshledávám zlobu a neúctu ve vašich srdcích. A přeji si, abyste zůstali přáteli a bratry.“ Oba kamarádi se na sebe šťastně podívali. Martin, k sakru, pořád ještě očima, poznamenanýma dojetím. „Až Nee-pin-pee-aysis vykoná obřady zasvěcení a stane se bojovníkem,“ vztáhl ruku indiánský náčelník a bylo vidět, jak mu pohyb dělá potíže, „vrátí se na planinu u Hřmíci řeky znovu. Sám! Bez Frog! Zelená žába už ke kouzelným balvanům nikdy nevkročí!“

„Ne! Čestné slovo, že ne!“ vyhrkl Martin.

Náčelník, jako by Martina nevnímal, mluvil dál:

„Nee-pin-pee-aysis půjde neozbrojen, obklopen strachem noci. Vrátí mohyle mrtvého bojovníka tento tomahavk Největšího medvěda. Vloží zbraň pod kámen, odkud ji včera vyňal. Dovolí-li Velký Manitou, aby se Jarní pták dostal živý zpět do tábora, bude to znamenat, že neprozřetelný čiň byl prominut.“

„Poslechnu, otče. A uvidíš, že se vrátím!“

Toho večera po návratu z indiánského tábora nemohl Martin dlouho do noci usnout. Jak byl šťastný! Jak se celý svět rázem proměnil! Opět, a bez podezírání se může radoval z přátelství nejskvělejšího kluka na světě Zase jsou před Neem a Martinem dny desítek zábav a dobrodružství, jaké uměli vymýšlet a prožívat jenom oni dva.

Jediná věc trochu kalila Martinovi náladu. Dokud ho nepřemohla dřímota, pořád převracel v hlavě, zda udělal dobře, když slíbil Neeovi, že o všem, co ví, neřekne otci, ani Lawsonovým – nikomu na světě. Když teď nebezpečí pominulo a záhady se vysvětlily, moc rád by se před tatínkem ukázal v roli hlavního hrdiny toho podivuhodného příběhu. Jenomže… neudělá to!

Ne! Nesmí kamaráda zklamat! Slíbil mu přece, když ho Nee doprovázel až k ranči, že tajemství planiny Bílého obra utopí v srdci. Nemůže dopustit, aby někdo nepovolaný opět znesvětil půdu, svatou Neeovi i všem jeho příbuzným. Nebo dokonce aby z Martinovy viny jednoho dne nalezl třeba tatínek výhrůžné znamení hromového blesku…

KOUZELNÁ PÍŠŤALKA

Panečku, Nee byl k nezaplacení!

Doopravdy uměl snad všechno na světě. Rozdělat oheň, který bez přikládáni vydržel hořet půl dne, číst indiánské obrázkové písmo, vyrábět oštěpy a hroty z jeleních parohů – pokaždé Martina překvapil něčím novým.

Jednou se vytasil s nápadem závodit v házení šiškových šipek.

„Uvidíš, to je úplně jednoduchá věc,“ odpověděl na Martinovu zvědavou otázku, o co jde, a rozběhl se k lesu pro ještě nerozvinuté smrkové šišky. Do širšího konce každé z nich zarazil hřebíky.

„To budou hroty, ostřejši než šípové,“ vysvětloval.

Za lepkavé šupiny potom zastrkal do vějíře praporce per z velkých dravců. Vznikla tak jakási směrová kormidla A šipky lítaly vskutku dokonale.

Samozřejmě že mistrem kraje kolem Hřmící řeky v házeni smrkových šipek se stal podle očekávání Nee. Martin byl tenkrát druhý, hned za Indiánem.

„Na bělocha, který se tomuhle indiánskému sportu nikdy nevěnoval, jsem se umístil docela dobře, ne?“ žertoval Martin a Nee mu se smíchem přitakával.

Ano, chlapci prožívali konec léta v pohodě a v bratrské shodě.

Nee se téměř stal dalším členem domácnosti Lawsonových a druhým synem otce Skokana. Zejména od slavnostní chvíle, kdy starý rozhodl započít se stavbou domu. Dřevo, na rozměr nařezané na pile v Prince Albertu, už leželo v úhledných hromadách blízko příštího staveniště, kameny do základů také.

A tak se všichni tři, ba za časté pomoci Siláka Lawsona, pustili do velkého budováni. Nee ochotně pomáhal kopat základy a byl později starému Skokanovi neustále k ruce, když širočinou sbíjel a zatesával trámovou konstrukci. Otec do stavby srubu vložil veškeré svoje tesařské uměni, a nebylo ledajaké. A na indiánském chlapci bylo doslova vidět, jak nejen obdivuje Skokanovu šikovnost, ale jak se zároveň snaží odkoukat co nejvíc z jeho řemeslného fortele.

Srub za vydatné pomoci obou chlapců rostl jako z vody. Ostatně Martinův otec si po dlouhých poradách se strýcem Normanem vymyslel jednoduchý plán, jak pro letošek postavit pouze jedno křídlo farmy, aby do zimy mohli Skokanovi bydlet už ve svém, a byl rozhodnut napřesrok usedlost podstatně rozšířit o další místnost, stáj a hospodářský přístavek.

Takže netrvalo dlouho, a na pozemku vyrostl bytelný srub z přesně otesaných trámů, dokonce s dvojitými stěnami, které Martin a Nee s obdivuhodnou pílí několik dnů vycpávali suchým mechem a pilinami.

Bylo načase! Rána pozdního léta už ohlašovala blížící se podzim citelnými chladny a někdy i hustými závoji mléčné mlhy.

Když otec počal vyrábět jednoduchý nábytek a strýc Norman rozorávat další kus planiny pro jarní setí, získali. kluci opět víc času pro sebe.

Měli proč se svými dobrodružstvími spěchat. Strýc Norman den co den tvrdil, že letos bude zima krutá a dostaví se dřív než jindy.

Kteréhosi časného jitra se Nee a Martin vydali konečně na dlouho odkládaný lov ryb. Mladý Indián navrhl, aby šli k slepému ramenu Hřmící řeky. Dlouhý a široký jazyk s klidnou vodou ležel na polední straně, nepříliš daleko od koryta Bizoního skoku, sotva dál než dvě hodiny cesty po proudu Saskatchewanu.

Chlapci si nadešli zkratkou, takže se ocitli u cíle dřív, než se slunce vylouplo z mlhy nad vodou. Museli ovšem projít po stezce vedoucí k planině Bílého obra. Tajila se před nimi v dálce na výšině a představovala přibližně střed vzdálenosti mezi Bizoním skokem a slepým říčním ramenem.

„Než dorazíme k vodě, musíme projít skoro neproniknutelnou houštinou,“ zasvěcoval Nee Martina. „Sám bys asi neprorazil. Vrby, olše a křoviska se tam tak proplétají, že se nedostaneš ke břehu ani plížením. Znám však jedno schůdné místo!“

Šli svěžím krokem, jako kdyby spěchali do práce. Přesto Martin cestou stihl okouknout Neeovy udice. Panečku, ty byly!

„To sis vyrobil sám?“ zeptal se.

„Vždyť to nic není! Tahle je pro tebe,“ vtiskl Martinovi jednu do ruky. Chlapec ji přijal s upřímnými diky. „Do malého špalíčku tvrdého dřeva zapíchneš páteřní kost nějaké větší ryby,“ vysvětloval Indián výrobní postup. „Její trnovitý hrot není pro dravé ryby o nic méně nebezpečný než ocelový háček, který užívají bílí lovci. A aby štiky návnadu lépe viděly, ozdobí se špalíček pestrými korálky a peříčky. Vy takové návnadě říkáte třpytka, jestli se nemýlím!“

Ocitli se před neproniknutelnou zdí zeleného porostu; který lady v blízkosti řeky bujel s nezkrotnou živelností. Nee chytil Martina za ruku a vtáhl ho do houštiny. Některými úseky se museli plazit po břiše, jinde dostaly slovo nože, netrvalo však dlouho, a stáli na břehu široké a hnědavě zkalené říční tůně.

„Mohlo by tu být ryb dost,“ znalecky odhadl Martin.

Brzy se však ukázalo, že se buď zmýlil, anebo jim nepřálo rybářské štěstí. Skoro celé dopoledne se bezvýsledně pokoušeli chytit aspoň jednu jedinou malou štiku.

„Nemá to dneska cenu,“ prohlásil nakonec zklamaně Nee. „Neberou. Ale víš, jaký mám nápad? Pořád jsem ti ještě nevyrobil luk, co jsem ti jednou slíbil. Tady by se dal najit skvělý prut!“

Hned vysvětlil Martinovi, jaké má mít vlastnosti, a vydali se při břehu nějaký vhodný kus dřeva hledat.

„Drž se po svahu, ať se tu nezamotáš a nezabloudíš!“ nakazoval Martinovi Nee. „Jak uvidíš nějaký pěkný rovný, zavolej. Jestli ho objevím dřív já, zahoukám jako sova. Stačí, když půjdeme kousek od sebe.“

Byla to perná práce, postoupit propletencem kmenů, křivolakých větví a bujného mlází byť jen o pár kroků. A těžko se vybíralo. Stromy byly většinou zakrslé, jak si vzájemně bránily v růstu. Jejich nepřirozeně pokroucené větve a výhonky připomínaly Martinovi nestvůry z pohádek.

Brzy poté, co si chlapci zmizeli z oči, zaslechl Martin nezvyklý, rytmicky šramot. Nemohl se ozývat zdaleka;

Jako by někdo krouhal dřevo, říkal si v duchu chlapec. Teď to vypadá, jako když se tupá pila zakusuje do stromu. Co mi to jen připomíná?… Aha, už to mám! Někde vpředu pracují bobři!

Už tolikrát je toužil spatřit! Počínají prý si jako lidé. Dovedou porážet i vzrostlé stromy a z kmenů stavět hráze;

Za nimi! poručil Martin sám sobě. Taková příležitost!

Snažil se plazit co nejrychleji a zároveň tiše. Jedno ani druhé se mu však nedařilo. Sunul se píď po picli dolů ze svahu, směrem k vodě, odkud zvuky přicházely.

Daleko se nedostal. Živý plot, který se mu postavil do cesty, se zdál nepřekročitelný.

Co teď? Plížit se oklikou, anebo houštinou nějak prorazit?

Zvolil druhou možnost: vši silou se opřel do nejbližších svazků větvi a snažil se je pažemi roztáhnout. Jakmile protáhne hlavu, dostane dál i tělo! Podařilo se mu posunout se trochu vpřed, vklínit se do vzniklé skuliny. Větve ho nepříjemně sevřely.

K sakru, je tu jak skřípnutý v obrovské pastičce na myši!

Co teď?

Vzepjal se k novému útoku na svou zelenou klec. V témže okamžiku mu cosi suše zachrastilo nad hlavou. Cítil, jak mu něco velmi nepříjemného sjíždí po krku a po zádech.

Rys nebo rosomák!, napadlo ho v zlomku vteřiny. Teď mě kousne! Už cítil ostré tesáky v zátylku. Neodvážil se pohnout.

Ale zbytečně. Nic se nedělo. Neozvalo se ani výhrůžné zavrčení.

Byla to asi uschlá větev, zlobil se Martin, sám na sebe: svezla se mi po zádech.

Pomalu otočil hlavu. A to, co uviděl, napjalo vzápětí i poslední Martinův sval – chlapec se uprostřed svého vězení vztyčil doslova skokem a vší silou zakřičel:

„Nee! Pojď sem! Nee… honem!“

„Našels?“ ozval se hlas Indiána pár metrů před nim.

„Našel…,“ odpověděl tiše Martin a nebyl s to se pohnout.

Nee se k příteli prodral s obdivuhodnou mrštností.

A pak oba svorně dlouho dobu němě civěli… na vybělené zbytky lidské kostry!

Dva svazky žeber stále ještě držely pohromadě, silné kosti končetin se pohybem z výšky poskládaly přes sebe, lebka teď ležela opodál a její hluboké oční otvory opětovaly pohled chlapců…

První se z mrazivého úleku vzpamatoval Nee:

„To tu leželo?“ hlesl se zdrženlivou úctou.

„Spadl… spadl mi… sjelo mi to po zádech…,“ brebtal Martin. A za notnou chvíli dodal: „Myslíš, že ho tu pohřbili?“

„Těžko. My, Indiáni, taky někdy pochováváme mrtvé do korun stromů, nebo na vysoké kůly. Ale ve volné krajině. Nikdy v takovéhle ošklivé houštině,“ odpověděl potichu Nee.

Martina uklidňovalo, že Indián celkem neztratil hlavu. Teď dokonce přiklekl k lebce a dokázal si ji zblízka prohlédnout.

„Je podivně velká!“ připustil po chvíli. „A člověk, kterému patřila, byl raněn. Podívej – tady vzadu je kost rozdrcená. Myslím, že ta rána byla smrtelná.“

„Jak by se mohl mrtvý vyšplhat nahoru do větví?“

Martinovi to připadalo nesmyslné.

„Nevím. Možná že byl ten člověk smrtelně raněn a sem se ukryl před nepřáteli. Některý z nich ho udeřil kamenem nebo sekerou. Doplazil se do úkrytu a… zemřel tu,“ nahlas přemítal Nee.

„Nahoře? Ve větvích?“

To bylo nemožné!

„Leží tu už dlouho. Mnoho let… Jak hustý porost dorůstal, nadzvedával jeho vysušenou kostru a vynesl ji až do téhle výšky,“ vzhlédl Nee, aby si ověřil, jestli tomu tak mohlo opravdu být.

I Martin zdvihl oči k polámaným větvím.

„Támhle! Něco tam visí!“ křikl Martin.

Přitáhl se vzhůru za nejbližší silnou haluz a jednou rukou se dotkl podivného předmětu, houpajícího se asi metr vysoko nad ním. Teprve na třetí čtvrtý pokus se mu podařilo zažloutlou a podlouhlou věc uchopit.

Viselo to na koženém řemínku, zčernalém a seschlém. A byla to kost.

„Co to může být?“ udivila ošklivě vyhlížející tretka Martina.

Nee se podíval zblízka a řekl:

„To je píšťalka! Píšťalka z orlího křídla. Čarovná…“

Když mu ji Martin podával, ucukl Nee a pravil: „Tys ji našel. Nech si ji! Měla by ti přinést štěstí.“ Po chvíli dodal: „A já teď vím, že ten mrtvý byl Indián. Běloši kostěné píšťalky nenosí.“

O několik minut později už Martin a Nee běželi směrem k indiánské vsi kmene Kríů. Nález byl příliš závažný, než aby o něm mohli mlčet. A komu jinému se svěřit než náčelníku Sněžnému ptákovi? Zvlášť když Nee několikrát opakoval, že zemřelý musel být Indián.

Vyplazili se nekonečnou spletí mladých semenáčů, obrostlých listovím kapradin. vysokou trávou a bezpočtem šlahounů plavuní. Vyběhli na volnou travnatou pláň a indiánským pochodem spěchali do tábora.

Sněžný pták přivítal Martina přátelským pokynutím – od první návštěvy už byl Martin ve vsi několikrát a přijímali ho tu s neokázalou, ale upřímnou indiánskou srdečnosti.

Zatímco Nee otci svou mateřštinou stručně líčil, co se chlapcům přihodilo, když hledali vhodný prut na lučiště, sňal Martin z krku řemínek s píšťalkou a podal nález Sněžnému ptákovi.

Indián dlouho píšťalku prohlížel s rostoucím údivem a pak už skoro s posvátnou úctou. Mlčel. A zůstal tichý ještě dlouho potom, co Nee příběh o objeveni kostlivce dovyprávěl.

Pak obrátil zrak k Martinovi a vážně pronesl:

„Velký Manitou poctil Zelenou žábu největší přízní. Bílý bratr Jarního ptáka bude mít v životě velké štěstí, když si ho Velký duch vybral, aby vložil do jeho ruky posvátný amulet.“

Indiánský náčelník kývl na Neea, aby přistoupil:

„Hleď. Nee-pin-pee-aysisi. Vidíš vyrytého dravce? Touto kouzelnou píšťalkou přivolávali předkové našeho kmene válečné štěstí. Prosili o přízeň Velkého ducha. O mužnost, sílu, odvahu a přesné oko. Čarovný amulet, teď promluvil k Sněžnému ptáku. Prozradil starému muži dávné tajemství rodu…“

„Jaké tajemství?“ vzrušeně se otázal Nee.

„Sněžný pták ví, kdo leží v křovisku u mrtvého jazyka Hřmící řeky. Amulet mu to říká.“ Oba chlapci na indiánského náčelníka hleděli jako očarovaní. Neboť on prorockým gestem vztáhl před sebe ruce, kdysi téměř ochromené jedem nepřátelského šípu, a zahleděl se do své náhlé vidiny. „Sněžný pták spatřuje teď minulost, jako by se odehrávala před jeho očima… Vidí čas, kdy s jarem táhlo kolem osad Kríů bezpočet bizonů. Tehdy musel udatný mezi udatnými, náčelník Největší medvěd, vykopat válečnou sekeru. Dávní nepřátelé Kríů. Indiáni Siksika, si chtěli přivlastnit jejich zítřejší kořist. Na posvátné planině u Hřmící řeky rozjímal Největší medvěd po několik dnů a nocí s Velkým duchem. Již mu Manitou přislíbil vítězství v blízkém boji. Když tu…“ Zorničky Sněžného ptáka se rozšířily a zářily neobyčejným leskem. „Ano. Tak to bylo! Velký duch vede teď Sněžného ptáka do minulosti… Sněžný pták vidí posvátnou mýtinu Kríů. K Největšímu medvědovi se zezadu plíží několik lstivých nepřátelských bojovníků kmene Siksika. Největší medvěd rozmlouvá s Velkým duchem a neví proto, co se děje za jeho zády – Vidím urputný boj. Obr mezi indiánskými náčelníky udatně bojuje s přesilou. Jeden z nepřátel mu zasazuje úder tomahavkem. Těžce poraněnému Největšímu medvědovi padá z ruky jeho mohutná zbraň. Nemá sílu ubránit se přesile. Má však nohy jako antilopa. Rychlé a hbité. Prchá do tmy noci a pronásledovatelé ho nemohou dostihnout. Skrývá se v neproniknutelném houšti u mrtvého jazyka Hřmící řeky. Plíží se k vodě, aby omyl uštědřené rány. Chce se mu pít. Trýzni ho žízeň… Několik stop od břehu, kde teče kalná, ale chladivá voda, duše Největšího medvěda opouští však obrovské tělo a odchází do věčných lovišť…“ Sněžný pták umlkl. Dlouho trvalo, než se z prorockého zasnění vrátil zpět do skutečnosti. „Ano, tak to přibližně bylo,“ obrátil se pak k oběma chlapcům, stojícím jako u vytržení. „Bojovníci kmene Kríů našli druhého dne na posvátné planině jenom zkrvavený tomahavk, dvakrát větší než zbraně nepřátel. Největší medvěd se statečně bránil přesile.“

„Jak víš, otče, že to tak bylo? A proč ti Manitou prozradil tajemství až nyní? Což tenkrát jste Největšího medvěda nehledali?“

„Sám jsem vedl bojovníky, abychom vysvobodili Největšího medvěda, živého nebo mrtvého. Mysleli jsme, že upadl do zajeti. Kouzelník Letha-Witata však zjistil, že náčelníkovo tělo vzal Manitou k sobě, neboť bylo příliš velké pro prostý indiánský hrob… Moji bojovníci proto alespoň postavili mohylu v podobě zabitého muže. Největší mohylu v kraji při Hřmící řece – prázdný hrob největšího z náčelníků celé bizoni krajiny. A uložili do mohyly, co zbylo… tomahavk!“

„A proč až amulet prozradil tajemství, které si Velký duch nechával tak dlouho pro sebe?“ otázal se dychtivě Nee.

„Kouzelná píšťalka k Sněžnému ptákovi promluvila dávno ztichlým zpěvem. A Sněžný pták rozumí její řeči: Amulet s vyrytým orlem směl nosit jen Největší medvěd.“ Sněžný pták se obrátil k Martinovi: „Děkuji ti, Zelená žábo, že jsi poselství Velkého ducha přinesl až sem. Sněžný pták může díky tobě po letech pochovat svého otce. Nee i já budeme na tebe s vděčností vždycky vzpomínat. Nyní však, když kouzelná píšťalka Největšího medvěda vyzpívala své tajemství, ji přijmi zpátky. Je tvá!“

„Ale já ji nechci.“ zvolal Martin skoro s odporem. Od začátku se mu ta věcička příliš nezamlouvala. Už když ho nutil Nee, nechal si ji jen proto, aby ho neurazil. On, běloch, přece na její kouzla nevěří. A kdyby věřil, stál by o píšťalku ještě méně!

Sněžný pták pronesl k synovi několik vět ve svém indiánském nářečí.

„Otec říká, že by byl velmi rád, kdybychom si mohli amulet ponechat. Nemůže tě však ani přemlouvat, ani nutit!“

„Proč by taky?“ udivilo to Martina. „Budu mít radost, když si ho ponecháte. Odedávna patři píšťalka vašemu rodu, proč by vám tedy měla přestat patřit, právě když jsme ji zase našli?“

Sněžný pták Martinovi ještě dlouho děkoval a zavěsil si amulet na krk.

„Až navždy odejde Sněžný pták. bude jej nosit tvůj přítel a bratr Nee.“

„Moc bych ti přál, Nee, aby ti píšťalka přinášela vždycky jen štěstí,“ odvětil s vážným výrazem Martin.

V té vteřině si připadal trošku jako indiánský prorok.

„Sněžný pták i Nee budou nyní na Zelenou žábu v dobrém myslet. A zůstanou jeho přáteli!“ zněla dlouho v uších Martinovi poslední náčelníkova slova. Cosi se mu na nich nelíbilo a nepříjemný pocit nezmizel ani nazítří, když Nee proti očekávání nepřišel. Ba než se zase setkali, trvalo to celé tři dny. Netrpělivý Martin se za přítelem jen taktak už nerozběhl sám…

POLÁRNÍ ZÁŘE

A čas běžel…

Uplynulo několik týdnů, v nichž chlapci plnými doušky vychutnávali všechny slasti slunečného, třebaže letos citelně chladného podzimu. Žili prací i radovánkami, scházeli se, kdykoli to čas jen trochu dovolil, a pro bílé i rudé obyvatele kraje při březích řeky Saskatchewanu se brzy stali nerozlučnou dvojicí.

Oba dva, Martina i Neea, čekaly ovšem s přicházejícím podzimem i mnohé povinnosti.

Martina zapřáhl do práce starý Skokan. Před příchodem dešťů bylo zapotřebí pokrýt zbývající část střechy, chráněnou dosud jenom prozatímní a nedokonalou krytinou z odřezků prken a narychlo zrosených proutěných došků. Také v obou místnostech nového srubu, vybaveného zatím jen nejzákladnějším zařízením, bylo práce až nad hlavu. V zimě by už bylo pozdě naříkat na nedostatek pohodli! I zásobu dřeva musely nachystat něčí ruce – porazit pár stromů, rozřezat je, naštípat a srovnat polena do obrovitých homolí, které se po boku srubu docela malebně vyjímaly.

Starý Skokan měl mnoho plánů, a ne všechny bylo myslitelné v čase tak krátkém uskutečnit. Ale jednu důležitou věc za vydatné pomoci synovy ještě do mrazů dokázal: společně s Martinem rozorali nevelký sice, pro začátek však postačující lán louky. Martin několik dnů chodil za pluhem s krvavými mozoly, unavený a zpocený, nicméně nenaříkal. Měl radost z prvního skrojku obdělaného pole právě tak jako jeho otec. A pak – lecčemus se už naučil od svého indiánského přítele. Mimo jiné i překonávat únavu, bez hlesu snášel tu trochu bolesti v dlaních a těšit se z pocitu, že dovede vzít s fortelem za práci.

A Nee? Ten měl taky co dělat! Shromáždit zimní zásoby pro celý kmen nebyla pro lovce Sněžného ptáka maličkost. Vůbec ne proto, že by byli tak málo zkušeni, nebo snad že by jejich starým ručnicím, koupeným za babku ve vetešnictví kterési okrajové uličky v Prince Albertu, chyběla přesná muška a Indiánům přesné oko! Ale zvěře bylo málo: Méně než v kterákoli jiná léta. Stopaři kmene Kríů se vraceli ze svých průzkumů zpravidla s nepořízenou. Nee se s nimi vydával i několik dnů cesty na polední, příště zas na půlnoční stranu. Stopy losů samotářů, či občas kopyta jelena byly jediné, kterými se mohl po návratu otci pochlubit.

A tak život obou chlapců, určovaný teď spíš povinnostmi než zábavou, se po několik týdnů obešel bez nových vzrušujících příhod. To se ví, že se vídali! Společně vynesli ze dna kaňonu u Bizoního skoku obrovskou, sluncem vybělenou lebku, dovlekli ji až k srubu Skokanových a po řadu dnů potom vyráběli ze statného kmene bohatě vyřezávaný a barvami zářící totem. Lebka se zakroucenými rohy se stala jeho majestátním a také strašidelným vrcholem. Mnohokrát byli na rybách, společně utráceli úspory na trhu v Prince Albertu, ba dokonce se zúčastnili se starým Skokanem a strýčkem Normanem napínavého honu, na jehož konci si Martinův otec vydobyl proslulost vynikajícího lovce: skolil jedinou přesně mířenou ranou na kohoutek parádní losi krávu. Když pak největší část masa přikázal starý Skokan odvézt do tábora kmene Kríů, stal se v očích Indiánů mužem, zasluhujícím přátelství a úctu.

V den podzimní rovnodennosti, kdy Velký duch víc než jindy popřává sluchu svým rudým dětem, prožil jeden z nejvýznamnějších okamžiků svého života Martinův přítel Nee. Při slavnostním obřadu, kterého se zúčastnili všichni dospěli muži kmene, byl přijat mezi bojovníky. Měl z toho oči navrch hlavy, ale Martinovi o průběhu slavnosti mnoho nevyprávěl. Chlapec ostatně nenaléhal: tabu Indiánů se stalo nedotknutelným i pro něho.

Také tomahavk Největšího medvěda se pak o několik dnů později, za noci, kdy měsíc byl v úplňku a rozléval po kraji při Hřmící řece bledé studené světlo, ocitl zas na svém místě – pod nejmenším z balvanů na planině Bílého obra. Novopečený bojovník kmene Kríů Nee-pin-pee-aysis se z posvátného území vrátil zcela bez úhony, třebaže s pohledem, prozrazujícím nejvyšší vzrušení. Alespoň Martin, který na Neea trpělivě téměř celou noc čekal v uctivé vzdálenosti od planiny, měl dojem, že Nee při návratu přílišným klidem neoplýval.

A kteréhosi dne napadl první sníh!

Martin byl tenkrát na návštěvě v indiánské vsi a dohodoval hned s Neem, že jakmile se poprašek promění v bělostnou peřinu, zapřáhnou do saní psi spřežení a vyjedou na pořádný výlet. Mnohokrát o tomhle plánu už mluvili a chlapec se nesmírně těšil.

Nee však jen pokrčil rameny – bylo to v náčelníkově týpí – a pohlédl na otce; Sněžného ptáka. Indián doposud mlčky naslouchal rozmluvě obou kluků. Teď promluvil, Martin v první chvíli příliš nechápal dosah jeho slov:

„Prudké vody Hřmící řeky se valí stejně rychle jako dřív. I slunce vychází a zapadá, a bude tomu tak navěky. Zato život lovců kmene Kríů už není, jako býval. Manitou napomíná své děti!“

Proč to říká? udivilo Martina. A proč se obrací pohledem k němu?

„Padá sníh. A žádné stopy na sněhu moji lovci nevidí. Ubývá losích i bizoních kopyt.“

To je pravda! pomyslel si Martin. Nejen vysoká zvěř, ale i ptáci se uchylují do nových revírů. Otec mu nedávno vysvětloval, proč tomu tak je:

„Tam, daleko na severu, zůstávají lesy ještě pořád tiché a tajemné jako dřív. Ale tady? Co jen nových přistěhovalců minulo naše staveni za tu krátkou dobu! Kácejí lesy, vypaluji křoviny. rozorávají travnaté porosty – a vylekaná zvěř se stěhuje. Prchá před rušiteli klidu.“

Zatímco tohle Martinovi ve zlomku vteřiny proběhlo hlavou. Sněžný pták pokračoval:

„Bizoni, losi i sobi, co ještě zbývají, odešli k půlnoční straně. I kmen Sněžného ptáka se chystá odejit. Manitou volá své děti do jiných lovišť…“

„Ne!“ sjelo ze rtů Martinovi, do hloubi srdce zasaženému nečekanou novinou. Co by si tu počal bez svého nejlepšího přítele! Ozval se znovu, svůj protest skoro zakřičel: „To přece nemůžete udělat!“

„Sněžný pták se radil s Velkým duchem a rozhodl. Kmen Kríů už brzy rozboří svá týpí,“ pronesl náčelník a neznatelné se usmál. „Zelená žába už nebude moci vídat svého bratra Jarního ptáka. Žába nedohlédne. Nemá zrak, který by dovedl proniknout přes hluboké hvozdy. Avšak přátelé se nerozcházejí! Ani tenkrát, když se rozejdou jejich stopy.“

„Nechoďte, Sněžný ptáku!“ Martin lítostí skoro prosil. A vzápětí ho napadla spásná myšlenka. „Vždyť byste mohli zůstat tady, zrovna jako jsme tu my! Usadit se a hospodařit. Copak pole by vás neuživila? Je tu úrodná půda a můžete…“

„Ne!“ uslyšel hluboký hlas Sněžného ptáka. „Manitou si nepřeje, aby lovci a bojovnici kmene Kríů stáli jako zajatci mezi klečemi pluhů a na konci brázdy utírali zpocená čela. Je těžké ulovit bizona – je těžké obracet pluhem zemi. Muži Sněžného ptáka však nemohou žit připoutáni k půdě, jako liška nemůže být šťastná v pasti. Ptáci milují svobodu. Muži Sněžného ptáka také. Nemohou a nechtějí se stát ochočenými bobry, ani orly s přeraženými perutěmi.“

Martin rozuměl.

Pohlédl na přítele Neea. Ten stál jak totemový sloup.

Vyšli ze stanu. Dál padal drobný, třpytivý, sypký sněhový poprašek. Kráčeli směrem od indiánského tábora k Martinovu novému domovu.

Jdeme tudy naposled?

Celou cestu urazili beze slova, se klopenými hlavami. Nechávali za sebou jen dva řetízky čerstvých stop.

Loučení – těžké, smutné, takové, jaké bývá vždy, když se rozcházejí lidé, kteří k sobě měli blízko…

Oba chlapci usedli v ten poslední večer na vyvráceném kmeni na okraji lesa. Po sněhu nezůstalo ani památky, rychlá obleva první poprašek během jediného dne smetla z povrchu země.

Nee i Martin mlčeli, uhýbali očima k nebi. Obloha na půlnoční straně zesvětlela, žloutla silněji a silněji.

„Bude polání záře,“ špitl Nee. Před očima chlapců se počaly rozvinovat a kroutit žlutozelené, modravé i červené rolety pomíjivých světel. Postupně se rozzářila skoro celá polovina oblohy. Nejprve zeleně, později získala rudý až fialový nádech.

Dlouho to trvalo, než počaly vlnící se záchvěvy duhových barev dohasínat.

„Vypadáme, jako bychom měli odejit do věčných lovišť,“ řekl s úsměvem náhle Nee a položil Martinovi ruku na rameno. „I husy a labutě odlétají a zase přitáhnou zpátky. My se taky vrátíme. Uvidíš! Jarní pták opět přiletí.“

Prudce vstal a kvapně odešel, znenadání, skoro jako tenkrát, když se poprvé setkali.

„Hodně štěstí! Ať tě kouzelná píšťalka ochraňuje!“ zvolal Martin. Ale volal do tmy.

Dlouho se ještě díval vzhůru k obloze, kde slábly a mizely poslední paprsky polární záře. A čekal, až ho přestane svíravě šimrat v nose.

DÍL 3 / V ŠARLATOVÉ UNIFORMĚ

KROK DO ŽIVOTA

Táta bude koukat, pomyslel si Martin, když se opona hustých borovicových větví pootevřela a po zas po dlouhé době zahlédl hřeben střechy svého domova. Z vysokého komína, vyzděného z bělavých kamenů a zvenčí přiléhajícího ke kratší straně dřevěného srubu, se kouřilo.

Panečku, jak ten čas letí, uvědomil si vysoký štíhlý mladík v barevné kostkované košili s velkými kapsami a blyštivými knoflíky. Kráčel svižným krokem domů, šel cestou, po které se před třemi lety bezpočtukrát honil sem tam se svým indiánským přítelem. Na palouku, lemujícím stezku z pravé strany, tehdy spolu stříleli z vrbových luků po motýlech, usedajících na modravé květy krokusů. A v borovicovém lese nalevo? Kolik drobných dobrodružství tam prožili! Hleďme – rozeklaný pahýl jejich „posvátného“ smrku pořád stojí na svém místě! Tenkrát – to byl ještě kluk – strom zlomila letni vichřice, topili jeho dřevem až do mrazů. S přítelem Neem se potom snažili zbytek kmene. z něhož vyčnívalo do stran několik větví, upravit sekerami a noži do podoby zvířecí nestvůry. Moc se nám to nevydařilo!, usmál se Martin při pohledu na zetlelý pomníček chlapeckých her.

Jak ten čas letí! Má za sebou tři roky internátní školy v Prince Albertu, v kapse nese domů pečlivě složené závěrečné vysvědčení a diplom premianta, stal se z něho silný a docela urostlý chlap. I nazrzlá hříva na hlavě, dřív neovladatelná, se dá už učesat, pih ve tvářích ubylo, na bradě a pod nosem mu vyrašilo několikabarevné chmýří, které musí alespoň jednou týdně – tajně, v ústraní, aby se mu svědci nesmáli – shazovat nasucho břitvou. Ano, téměř dospěl. Avšak v těchhle okamžicích, na jedné z cestiček dětství, přestal vnímat běh času. Vzpomínky ožily a připadalo mu, že vše, co tu za humny domova kdysi prožil, jako by se odehrálo včera.

Martin už došel k první mezi otcova pozemku. Z této strany, tedy při cestě z Prince Albertu, tvořila přirozenou hranici jejich usedlosti malebná skupina břízek.

Zas hodně povyrostly, uvědomil si mladík. Při občasných návštěvách domova nikdy neopomněl poměřit, o kolik se odtud poodhalil průhled na otcovo stavení. Když tenkrát poprvé vyrazil do Školy v Prince Albertu, pruty břízek vytvářely svými výhonky neprůhledné mlází. A dnes? Ujaly se jen nejzdatnější z nich, vyhnaly do výšky, kmeny se pokryly bílou rozpraskanou kůrou a mladé koruny listnáčů teď už necloní výhled na pohledný srub posazený do tmavozelené kulisy lesa v pozadí.

Plot s bránou? To je mi novinka!

Martin s radostným překvapením zjistil, že od jeho pobledni návštěvy o velikonocích stačil otec postavit při cestě nízké hrazeni z planěk, čerstvě natřených na hnědo, a dokonce ozdobná dřevěná vrátka, zasazená do silných dubových sloupků. Po boku branky se skvěla tabulka vyzdobená několikabarevnými ornamenty, obklopujícími nápis Uprostřed: Skokanova farma. Malovanou cedulku, tolik připomínající svými kvítky, srdíčky a rozvilinami listů ornamenty z jihomoravských žuder, chránila shora šikmá sedlová stříška.

Kde ten táta bere čas, že si může takhle hrát? Martina těšilo, že otec i bez jeho pomoci dokázal během tří let farmu rozšířil a zvelebit, zbudoval společně se starým Lawsonem novou stáj. sýpku, dílnu, kamennou udírnu, dokonce i prostý zastřešený přístavek na zemědělské nářadí. Obdivoval nezměrnou otcovu pracovitost! Vždyť starý Skokan k tomu ještě stihl nejen obdělávat, ale každoročně i rozšiřovat svoje pole a část zimního období věnovat práci na pile nedaleko Prince Albertu. Že však si přese všechno vyšetří bůhví kolik dnů. aby mohl oplotit svůj pečlivě udržovaný dvůr, to už Mariin nemohl pochopit. Plot beztak neměl žádný jiný smysl, než aby dodal usedlosti přívětivějšího zevnějšku. Na to, aby farmu chránil před hlodavci, či dokonce zloději, byl příliš nízký a příliš řídký.

Tatínek je vážné hračička, usmál se Mariin, když stanul před cedulí hýřící ornamentálními výtvory Skokanovy fantazie; Zatímco já musel poslední týdny dřít jako dřevorubec, on si snad po večerech omalovával kraslice! hudroval v duchu mladík. Otcova zručnost ho však udivila. Nikdy by neřekl, že vůbec umí vzít do ruky štětec!

Starý Skokan už zřejmě vyhlížel z okna. Protože jak se Martin zastavil před vrátky, otec se objevil na zápraži.

„Tak tě vítám na Skokanově farmě, synu!“ přicházel se šťastným úsměvem Martinovi v ústrety. „Co tomu říkáš?“ Rozmáchl se pyšně oběma pažemi, jako by chtěl obejmout své vzkvétající hospodářství. „Líbí se ti, jak jsem to tu vypiplal?“

Čekal na pochvalu. Byl v té chvíli jako malé dítě.

„Nádhera, otče! Zrovna jsem přemýšlel, kolik lidi zaměstnáváš. Kdykoli přijedu, má náš dům vždycky o něco blíž ke křišťálovému zámku!“

„Nepochlebuj, kluku ušatá!“ předstíral starý Skokan, že ho synova slova zas tak moc netěší. Ale radost měl velikou. Protože tu konečně byl někdo, kdo pochválí dílo. A protože to byl zrovna milovaný syn.

Chvíli dělal Martinovi průvodce po svém království, nechal si nitro šimrat lichotkami a pak, zrovna poplácávali po bocích mladého ryzáka a stejně starou hnědavou klisnu, kterou koupil před několika týdny od potulného handlíře v osadě Batoche poblíž Prince Albertu – pak náhle vzkřikl v úleku:

„Proboha – bramboračka!“

Beztak mám nejbezvadnější ho tátu na světě! uvědomil si v tom okamžiku Martin. A skoro dojatě hleděl za otcem, prchajícím kulhavými skoky ke srubu. Ani na bramboračku nezapomněl… Až teď!

Usedli spolu za stůl. Pořád to byl ten jejich starý, z bytelné namořené fošny, avšak tentokrát pokrytý čistým slavnostním ubrusem. Nebyl sice modrotiskový, na jaký kdysi prostírala maminka, ale. voněl škrobem, a hlavně domovem.

„Koupil jsem ho na trhu od nějakého míšence. Pěkný, ne?“

Ubrus zdobily pestrobarevné výšivky, sestavené do hranatých indiánských vzorů. A měl po všech stranách dlouhé třásně.

„Moc hezký, táto!“ kývl hlavou Martin. Ponořil lžíci do husté vřelé bramboračky. Voněla česnekem, kůží od špeku i správnou mírou majoránky.

Hezky dlouho už spolu takhle nepoobědvali!

„Přetekla mi… omlouval se otec. „Ale říz má! Nebo nemá? To víš. z nových brambor to není ono!“

Srkali rozkoši.

Seděli pak proti sobě ve stínu verandy. Otec vyštrachal i sváteční doutník a labužnicky vychutnával jeho čpavý, štiplavý kouř.

Mlčeli. Oběma bylo skvěle. A přece ne tak docela!

Martin to cítil. A věděl, že by už měl všechno vyklopit!

Otec se ho zřejmě první nezeptá!

Sice to nechápal, ale za celé půldne nepadlo o škole ani o plánech do budoucnosti z tatínkových úst jediné slovo.

Anebo otcovu mlčení Martin rozuměl?

V zimě, když starý Skokan přespával u faktora na pile, se v Prince Albertu často měli možnost vídat a všechno několikrát odpředu i odzadu probrali. Nedospěli tenkrát ke konečnému závěru. Otec na rozloučenou Martinovi řekl:

„Máš ještě pár měsíců na rozmyšlenou! Nemohu tě přemlouvat, ani nutit. Rozhodni se sám. Dospěl jsi – nechtěl bych, abys měl jednoho dne pocit, že sis nemohl zvolit budoucnost a určovat život podle svého…“

Martin tehdy otce doprovázel, vedli se spolu v podpaží rozblácenou cestou za městem. Když se zastavili, aby si naposled stiskli ruce, otec ještě dodal:

„Až se vrátíš ze školy, povíš mi, jak ses rozmyslel. Budu čekat.“

O velikonocích nepadlo ani slovo. A nyní, nyní otec vyčkává, až Martin začne. To je úplně jasné!

Jenomže Martinovi se do kyselého jablka ani trochu nechce. Dobře ví, že rozhodnuti, které udělal, konečné a nezvratné, otce uvnitř raní. Ne, nebude lamentovat! Nebude Martina přemlouvat, nebo snad dokonce prosit! Otec skoro určité jeho poslední slovo přijme navenek klidně, bez rozruchu a zloby. Martin však bezpečně ví, že svůj velký krok do života učiní v rozporu s tatínkovým přáním a jeho tajnými sny.

Nuže, do toho!

Slova nechtějí ven. Mlčení se protahuje, Martin je uvnitř pořádně rozrušený – myšlenky na to, co bude, se v jeho mysli překotně misi s myšlenkami na to, co bylo.

Co bylo?

Tři roky střední školy, které musel stihnout ve dvou a půl letech. Hned zjara, jakmile počalo tát a v mizejícím sněhu se ztratily i poslední stopy po odchodu přítele Nesa a jeho kmene, odvedl Martina starý Skokan do Prince Albertu. Od prvního dne se pobyt v oprýskané školní lavici stal pro Martina peklem. Opravdu si vytrpěl na začátku svoje! A začátek trval déle než rok!…

Byl nenapravitelné pozadu za ostatními žáky. Vlastně neznal nic. Vědomosti nabyté ve škole v Dubné byly tady, v severozápadní Kanadě, téměř k ničemu. Tedy kromě toho, že dovedl počítat, číst a psát. Ale číst a psát česky! Co mu to dalo přemáháni, aby neutekl domů, když se spolužáci vysmívali jeho krkolomné výslovnosti, jeho cizokrajnému přízvuku, desítkám hrubek v písemných cvičeních. Učili ho slova, která neznal. Namluvili mu, že mají takový a onaký význam. Jakmile jich však použil, třída se rozřehtala na celé kolo: v dobré vůli proniknout do tajů angličtiny, přijal Martin za spisovné i nejsprostší výrazy kluků z ulice, aniž tušil, že mu spolužáci falešný význam slov nakukali. Kolikrát skončily podobné žertíky rvačkou! Kolikrát potom v noci plakal pod houni na kovovém internátním lůžku a toužebné si přál, aby se mávnutím čarovného proutku ocitl ve vybílené třídě trojtřídky v Dubné!

Oči Martina, sedícího v dřevěné lenošce na verandě srubu, se při té vzpomínce viditelně zamračily. Starý Skokan syna úkosem mlčky pozoroval zpod obláčků tabákového dýmu. Martin si toho nevšiml. Byl v mysli dál ponořen ve vlastní minulosti…

Uvědomoval si teď, jak ani učitelé ho zpočátku neměli moc v lásce. Neprospíval, párkrát se popral, když nebyl s to nechat si líbit pošklebky, a dlouho potom trvalo, než ředitel, pastor i učitelé změnili názor, který si o něm vytvořili Nepříznivý první dojem se příliš zapsal do jejich paměti a pověst rváče, třebaže od samého počátku přehnaná, v nich falešné představy o povaze a schopnostech nezdárného syna přistěhovalce jenom ještě posílila.

Houževnatostí a pili Martin postupně svou pošramocenou reputaci napravil. Zvládl anglickou mluvnici, přestal chybovat v mluveném projevu i v diktátech, český přízvuk ztratil na výraznosti, a třebaže každý, mohl i nadále snadno poznat, že je cizinec, nejbližší okolí si na podivnou melodiku Martinovy mluvy postupně zvyklo a přestalo ho považovat za bílou vránu. Časem se spolužákům vyrovnal nejenom vědomostmi a prospěchem – chlapci ve třídě si ho počali vážit i za jeho nestrojenou prostotu a bezelstnost, s jakou ke každému z nich přistupoval. Když už se ostatním vyrovnal, ba v některých předmětech své stejně staré sousedy ve škamnách předstihoval, zjistil dokonce, že spolužáci nejsou tak zlí a špatni; jak se mu zprvu zdálo. S propouštěcím vysvědčením v kapse se v dojetí loučil se už s lidmi, kteří mu svého času škodolibě ztrpčovali život, ale s přáteli, na jejichž schválnosti dávno nemyslel.

„Bude bouřka!“ poznamenal starý Skokan, aby vytrhl syna ze zamyšleni

„Asi,“ hlesl Martin bezbarvě. Chce už něco slyšet! pochopil. Ale jak to říci šetrně?

Mladík vyhlédl zpod verandy k nebi. Obloha se od západu vskutku zatahovala těžkými modročernými mračny.

Bude bouřka! Jen aby se nesnesla na mou hlavu, proletělo Martinovou mysli.

Otec si nesmírně přeje, aby Martin zůstal doma a hospodařili společně. Vždyť to při jedné ze zimních rozmluv v Prince Albertu řekl zcela otevřeně! Martin si vzpomněl, jak tenkrát nevěděl, co na jeho naléhání odpovědět.

„Že by se nám vedlo špatně, to ne, víš to sám, chlapče,“ zpovzdáli tehdy zamířil tatínek k bolavému místu celé věci. „I jarka poslední rok dobře vymetala, a jestli se nepřihodí něco zlého, nakoupil bych mašiny, ba možná bych se poohlédl i po páru pomocných rukou! Už se nebudeme muset uskrovňoval jako dřív…“

Martin se zahleděl do vrásek stárnoucího muže naproti. Uvědomil si teď s lítostí, že otci už je hodně přes padesát a počal šedivět.

„A sám přece na všechno nestačím.“ přiznával tenkrát. Znělo to jako výzva, aby se Martin po návratu ze školy stal onou pomocnou rukou a zároveň spoluhospodářem.

Jenomže… Jenomže on. Martin, už je rozhodnutý. Dávno! Šarlatové uniformy mu učarovaly, hned když je poprvé spatřil, a v mysli svému snu zůstal po celá léta věrný. Otec to dobře ví! Je však těžké, přetěžké, přiznat to nahlas, a zrovna teď, dneska, po dlouhé době odloučení!

Letní lijavec se spustil naráz, znenadání a divokou silou. Prudké bubnování na střechu verandy znělo jak jednotvárný zpěv indiánských žen při tanci slunce. Martin hleděl otci do tváře, napůl zkoumavě, napůl provinile, a marně shledával v sobě odvahu konečně něco pronést.

„Potluče mi to pšenici!“ řekl starý Skokan.

Martin věděl, že už nemůže otálet. Sáhl do kapsy své košile.

„Neboj! To je jen přeháňka!“

Podal otci beze slova závěrečné vysvědčení a diplom.

Skokan obě lejstra rozložil, každé z nich uchopil do jedné ruky a očima přebíhal z prvního papíru na druhý.

„Máš dobrou hlavu, chlapče…,“ řekl. Pokyvoval přitom. A byl trochu naměkko. „To se nedá nic dělat!“

„Tati,“ Martinovi se jazyk nechtěl odlepit od patra, jak měl vyschlo v hrdle „Chtěl jsi, abych, až přijdu… až se vrátím… abych ti řekl…“

Nešlo to. Právě v okamžiku, kdy se Martin ocitl cíli na dosah, začal dokonce znovu váhat, jestli má vůbec právo učinit krok, jímž otci způsobí takové zklamáni. Celý život tatínek dřel, a on, Martin mu oplatí takhle…

Má to smysl? Nebude lépe tváři v tvář Skutečnosti změnit rozhodnuti a zapomenout na všechna předsevzetí? Připadal si v těch chvílích jako nevděčný a lehkomyslný kluk. „Tati…, chtěl jsem…“ nešlo to zas.

„Já vím, chlapče!“ přišel Martinovi na pomoc otec. Řekl to hlasem, prozrazujícím hluboké pohnuti. „Věděl jsem už tenkrát, že zůstanu sám. Ale neboj se! Vidíš, že farma vzkvétá i bez tebe. Jestli mi bude zdraví sloužit, nějaký ten pátek to ještě mohu táhnout. Týhle ruce…“

Skokan napřáhl k synovi mozolnaté, chlapské dlaně.

„Tyhle ruce už něco vydržely a ještě vydrží! Jsme přece chlapi, ne, Martine?“

Červnový lijavec bubnoval na střechu srubu.

„Děkuju, táto!“ splynulo Martinovi ze rtů.

Seběhl z verandy po třech vrzajících schůdcích do trávy. Vzhlédl k nebi. Divoký déšť studil do tváří, stékal mu po klku za košili. Bylo to nádherné.

V UNIFORMĚ POLICSTY

Martin vyklouzl z udýchaného vláčku a nejistě se rozhlédl po zšedlém, skromném nádraží. Ocitl se mezi ubohými dřevěnými chatrčemi s plochými, střechami. Barabizny byly kolem něho rozhozeny jako nepotřebné staré bedny uprostřed vysušené prérie. Stáje, kůlny, dřevníky se tu vedle sebe nakupily do společné změti s hromadami hnoje, bizoních kostí a stohů slámy. Vetší patrové domy čněly dále v pozadí. Ani ty však svým vzhledem nedodávaly Regině, novopečenému hlavnímu městu Severozápadních teritorií, příliš důstojného zevnějšku.

Všude se Martin shledával s nepořádkem a špínou. Silná vrstva šedivého prachu a navátého jemného prérijního pisku smazaly rychle každý rozdíl mezi starým a nově postaveným. Zase skřípal Martinovi prach mezi zuby, zase ho škrábal v krku a usazoval se v nose. Trpký, nepříjemný. Jako před lety, když opustili Minnesotu a vystoupili na nádraží ve Winnipegu.

Skupinky osmahlých farmářů v propocených širácích, klátivé postavy montanských kovbojů i nuzně oděných Indiánů, mezi nimiž se Martin proplétal, mu připomněly dobu, kdy z Winnipegu, brány prérie, vyjeli s otcem na severozápad a nevěděli, co je čeká.

Hlavní stan královské jízdní policie byl jako naschvál až na druhém konci Reginy. Ale za ohybem říčky, už v dálce uviděl červené cihlové budovy policejních kasáren.

Dozorčí u brány ukázal prstem přes nádvoří na jednopatrový domek, nad nímž se na žerdi ve větru třepotala vlajka:

„Předposlední dveře vpravo!“

Povzbudivě se na Martina usmál.

U dveří Martin dlouho váhal, než se rozhoupal. Pak ale rázně vzal za kliku, a vstoupil.

Prošedivělý důstojník za těžkým dubovým stolem nestačil ani doříci své:

„Vstupte!“

Seděl za stolem oblečen jen tak nalehko, v rozhalené šedivé košili. Když Martin srazil podpatky a hlasitě, jako by už byl jedním z podřízených, ze sebe vysypal svou žádost, zabořil důstojník podezřele rychle hlavu do lejster a začal v nich listovat.

Tenhle efektní vstup Martin doma nacvičoval, a jak je vidět, zapůsobil! Anebo ten chlap div nezalezl pod stůl, protože Martin něco udělal špatně a jemu to přišlo k smíchu? Ne! Spíš o něčem dumá! Nejsem mu dost velký? Sedm stop, jako Největší medvěd, nemám, to je pravda!

V té chvíli důstojník vyskočil, jako když ho píchne, a počal si Martina prohlížet.

Co se mu nezdá?

Je to… je to možné? To není možné!

Oba se vzájemně na sebe dívali, jako by se vzápětí chtěli poprat.

Martin na stěně zahlédl velký kovový emblém, pečlivě vycíděný, s nápisem: NWMP. A jakmile se důstojník pohnul, uviděl za jeho zády ještě něco. Nečekanou věc. A nezvratný důkaz, že Martina nešálí smysly.

Na stěně visela na červené šňůrce… trubka – Honzy Junka!

„Honzo! Poznáváš mě? Já jsem Martin Skokan!“

„Martine! Chlape hromská!“

Padli si po chlapsku do náruče.

„Hned jsi mi byl podezřelý, člověče!“ hlaholil radostné Junek. „Ale mohlo mě napadnout, že z tebe vyroste takový pořízek? Jak dlouho jsme se vlastně neviděli? A co dělá táta? Povídej!“

Mleli chvíli páté přes deváté a oba se pořád osahávali očima, jako by se navzájem chtěli přesvědčit, že ten druhý je pravda, a ne vidina.

Takové skvělé přivítáni Martin opravdu nečekal! Netušil, že seržant Junek to u královské jízdní dotáhl za uplynulá léta na kapitána a stal se jedním ze zástupců hlavního velitele celého Severozápadního teritoria. Třebaže doufal, že se s přítelem dřív nebo později setká, nenapadlo ho, že zrovna Honza bude prvním, komu padne do ruky, a že ho přijme s tak nelíčenou srdečnosti.

Bylo to vynikající!

„Vzpomínáš, Honzo? Když jsme se loučili, říkal jsi, že se jednoho dne stanu tvým velitelem a ty mě budeš na slovo poslouchat…,“ s úsměvem připomněl Junkovi Martin. „Ale jak vidím, jsem bez nadějí.“

„Nějak to spravíme, chlapče. Třeba tak, že jakmile vyfasuješ uniformu, vyměníme si je,“ smál se Honza. Potom však vážným tónem dodal: „Martine, čeká tě teď pár měsíců tvrdě dřiny. Nemysli si, že tě tu budou chovat v peřinkách. Výcvik je perný a služba taky. Rozmyslel ses dobře?“

„Nejsem už malý kluk, Honzo. Vím, že mám před sebou krušnou vojnu. Zvyknu si…“

Ještě téhož dne seděl nováček kanadské královské jízdní policie Martin Skokan dávno po večerce na svém kavalci, přehraboval se v hromadě zimního a letního prádla, řemínků, stanových kolíků, dek, příborů, polních šálků, kotlíků, lopatek, sumek a spousty jiných věci. Měl pocit, že omylem nafasoval všechno dvakrát. A vůbec už nechápal, že by se jeho nepřeberný majetek měl vejít do jediné malé skříňky.

Kapitán Junek nepřeháněl. Martin to poznal, sotva oblékl pracovní uniformu. Základní výcvik byl mnohem namáhavější, než si představoval. Od budíčku do večerky honili instruktoři své svěřence jako soumary. Martin doslova neměl čas vydechnout. Kavalec bylo jediné místo, kde se mu jednou denně dostávalo klidu a samoty, ovšem až po večerce. A někdy ani tehdy ne: to když zadula polnice útvarového trubače, ohlašující uprostřed noci cvičný poplach.

Budili je v průběhu noci jednou, dvakrát, i třikrát. Sotva pak padli na lůžko jako podťati, s říznými nadávkami na rtech, už je břeskná fanfára budíčku nevyspalé a polámané vyhnala zase na rozcvičku, na ranní úklid a společný nástup. Od svítání do soumraku se pak plahočili cestou necestou, zdolávali překážky, přeorávali polními lopatkami ztvrdlou vyprahlou zem, učili se střílet a plížit a padat k zemí a vstávat a obranný boj a útočný boj a zteč muže proti muži a sebeobranu a plavání a jízdu na koni a… bylo toho nekonečně.

Den co den se nováčci vraceli do kasáren ubití, upocení, zaprášeni od hlavy k patě, s puchýři na nohou od nových bot a s puchýři na rukou od nových okopů. Pořadová cvičeni, od podstaty strašně nudná, se svým věčným vpravo v bok, vlevo v bok, čelem vzad a pochodem v chod, považoval nakonec Martin za jeden z nejpříjemnějších druhů skrovného odpočinku. Dokud si na pravidelný rytmus vojensky přísného života nezvykl, dokud zas nepovolily jeho svaly, do posledního bolestivě namožené, dokud se nenaučil okamžitě usínat při první příležitosti k odpočinku, dokud pořádně nerozšlápl svoje vysoké kožené holiny a dokud se nesžil s přáteli na světnici, byl Martin prvními týdny, prožitými ve službách královské jízdní, notně zklamán. Přece jen si všechno představoval trochu jinak.

A když viděl, že mnozí z nováčků ztrácejí nervy, nedostává se jim sil ani vůle a vracejí se domů, míval občas cukání zmizet také. Táta by ho přece na farmě přivítal s otevřenou náruči! Co by však tomu řekl Honza Junek? A čím by se ospravedlnil sám před sebou? Mohl by bez ztráty sebedůvěry a hrdosti omluvit takový nedostatek vytrvalosti a odříkavého sebezapření? Ne, nikdy! Nemůže přece utéci jenom proto, že skutečnost je krušnější než představy, které si kdysi o policejní službě udělal na základě povrchních a dětinských dojmů! Nezbaví se práva nosit sváteční šarlatovou uniformu jenom proto, že v té pracovní se den co den musí válet v prachu nebo v blátě a potit krev!

Ne! Nevzdá se!

Nevzdal se. Zatínal zuby, nadával jako ostatní, ale nepovolil.

Ještě jedenkrát Martina přepadly zaječí úmysly. To když začal jezdecký výcvik. Seržant, který jej vedl, byl divoký hromotluk nevybíravých způsobů, surový a neurvalý chlap. Každá jeho věta duněla nadávkami. Na koni byl doma, to je pravda. Ale s dlouhým bičem v ruce se stal postrachem celé výcvikové čety. Martinovi jízda na koni ze začátku nešla. Stehna měl rozedřená do krve, i na zemi při každém delším kroku viděl všechny svaté a bolestí se mu ježily chlupy na nohou. Uráželo ho, když se mu Kobylí hlava – tak seržantovi velmi případně přezdívali – za to posmíval. Ale věděl, že se nesmí ozvat.

„Sedíš jak na nočníku, náfuko! Nechceš si sundat kalhoty, když tě tak dřou?“ Kobylí hlava nevynechal příležitost, aby Martina před druhými nezesměšnil. „Klusem! Cvalem! Tryskem! Klusem! Cvalem! Tryskem!“ A pořád dokola, znovu a znovu křičel seržant kteréhosi dně v jízdárně. Martinův hřebec zaostal. „Přidej, Skokane! Nebo tě osedlám!“

Za zadními běhy Martinova koně zasvištěl dlouhý bič s uzlíky a zasáhl nohy hřebce u kotníků. Kůň se vylekal. Vyhodil! A vzápětí se Martin s obličejem zkřiveným bolestí zvedal z prachu jízdárny.

„Ale copak. Skokane? Našli jsme hroudu zlata? Let vzduchem ti jde líp než cval!“ dobře se bavil Kobylí hlava. Smál se na celé kolo a současně vztekle řval: „Víš vůbec, kde máš koně? Nebo jsi to zapomněl?“ A pak znovu: „Jestli se neumíš dostat bez pomoci do sedla, dojdu ti pro kapitána Junka. Určitě tě vysadí, když se s ním tak dobře znáš! A bude mít ze svého miláčka radost!“

Martina v tu chvíli popadl bezmocný vztek. Ani jednou, za dlouhé, nekonečné týdny výcviku nedal najevo, že se zná se zástupcem velitele. Ani ho nenavštívil. Nechtěl si naříkat, a především – nemínil vzbudit u ostatních dojem, že nad ním někdo drží ochrannou ruku. Nepotřeboval žádné výsady! Ostatně Junek ho nemohl zbavit ani jedné z každodenních povinnosti. Tím spíš se ho teď do hloubi duše dotýká, když najednou nějaký hňup…!

Martin se zvedl ze země a bílý neovladatelnou zlostí se pomalu blížil k seržantovi. Výmluvně zaťaté pěsti zřetelně signalizovaly, jak míní naložit s hlavou Kobylí hlavy. Ano, urazí mu ji jediným mocným rozmachem paže! Konečně udělá, k čemu se chystá už dávno. Nenechá se věčně urážet!

„Kapitán Junek ví, že jsi rváč, Skokane?“ zeptal se mrazivým nepřátelským tónem Kobylí hlava. „Asi ještě ne! Možná že ho to bude zajímat víc než tvoje pokroky v jízdě na koni. Ty nestojí za řeč.“

Stáli několik vteřin proti sobě a nenávistně si hleděli do oči Martina od dalších nepříjemností zachránil jen poslední strážný bod na dně vědomí zastřeného vztekem: v kritické chvíli mu došlo, že rvačkou s nadřízeným by nejspíš skončila jeho nedávno započatá dráha příslušníka jízdní policie…

Avšak nezapomněl Kobylí hlavě nic!

Uplynulo několik týdnů, pak několik měsíců, a Martin si zvykl. Změnil se během krátkého času k nepoznáni. Jeho svaly ztvrdly, pleť dostala osmahlou, větrem ošlehanou barvu, hlas zmužněl a získal na kovově zvučném lesku, dlouhodobé odříkáni i vypětí dodalo Martinově sebedůvěře nový rozměr! Už nebyl zelenáč a padavka, ale chlap, který: vydrží kdeco. Už nereptal a nefňukal, ale přecházel drobné nehody, bolesti i spory se samozřejmostí člověka, kterého maličkosti nerozruší, protože překonávat je patří k všednímu životu. Ani celodenní jízdy s plnou polní na zádech, ani namáhavé pěší noční přesuny už Martina zdaleka tolik nevyčerpávaly, jako když nastoupil k útvaru a měl za sebou první dny základního výcviku.

Martin Skokan se stal vojákem-policistou, tvrdým chlapem, jehož jen tak něco nezlomí.

Pak jednoho krásného dne na sklonku podzimu nastal okamžik, na který se už dlouho předem těšil. Na náměstí v Regině se konala slavnostní přísaha policejních nováčků. Mezi stovkami přihlížejících stáli tenkrát poblíž velitelské tribuny i starý otec Skokan a strýček Norman. Přijeli se na tu velkou slávu a na významný Martinův krok do života samozřejmě podívat. To bylo vítáni! Napřed s Martinem, pak hned s Honzou Junkem. Ovšem až po přehlídce. A po přísaze, kterou Martin zpaměti odříkával ve vzorném pozoru a s trochu chvějícím se hlasem:

„Já, Martin Skokan, slavnostně přisahám, že jako příslušník policejního sboru Severozápadních teritorii budu svědomité a přesně vykonával všechny povinnosti a plnit svěřené úkoly. Budu se důsledně řídit zákonnými předpisy a rozkazy nadřízených. Budu je plnit bez bázně a nestranně ke kterékoli osobě nebo skupině… K tomu mi dopomáhej bůh!“

Otce Skokana to do hloubí duše dojalo, když viděl, jak synovi šarlatová uniforma sluší, jak mužně a důstojně sedí na ztepilém grošáku a jede v prvním trojřadu přehlídkové formace.

„Vidíš ho, Normane?“ ptal se pyšně. „Sekáč, co?“

Už nelitoval, že Martin nezůstal domu, na farmě. A nelitoval dvojnásob, když k němu přistoupil kapitán Honza Junek, blahopřál mu. chválil Martina a pak dodal:

„Tak ho budete mít zase blízko. Vyhověli jsme mu. Půjde sloužit do Fort Carltonu. A to má domů, co by kamenem dohodil.“

STAHUJÍ SE MRAČNA VZDORU

Brzy po přísaze byl Martin Skokan vskutku odvelen do Fort Carltonu. A dříve než ve svém novém působišti nastoupil poprvé do služby, dostal několikadenní dovolenku. To se ví, rozjel se nedočkavě domů. Pomohl otci pokácet pár stromů, společně vyspravili komín krbu a utěsnili sklep se zimními zásobami, aby ovoce a brambory nepomrzly. Martin se potěšil s pětiletým synkem strýčka Lawsona – roztomilý kučeravý Micky rostl teď jako z vody a už s ním byla správná legrace.

O mnoho víc však už Martin nestihl: dovolenka utekla, ani se nenadál.

Večer před Martinovým odjezdem seděli všichni tři – otec, strýček Norman a novopečený policista Skokan, kolem krbu. Tyhle černé hodinky milovali tím víc, čím méně příležitosti se jim naskýtalo k setkání.

Otec přiložil na litinový rošt několik dalších polínek. Plameny vydávaly mihotavé útulné světlo.

„Byl to špatný rok,“ řekl otec, Opět se posadil.

Rozhostilo se ticho, rušené jen praskáním hořících polen.

Vskutku, byl to špatný rok. Sucho, které koncem léta sežehlo prérii, připravilo o úrodu i nejbohatší farmáře. Na sebepečlivěji obdělaných polích vzrostly jen drobounké klásky, většinou prázdné a zubaté. Zrno se nemělo čím nalit, řídká tráva zchřadla, dřív něž se zazelenala. Močály vyschlý, prérijní potoky se už v polovině léta ztratily docela. Ptáci, zvěř i dobytek neměli co pít. Vysoká prchla k severu, stáda krav citelně prořídla. Tam, kde sluneční výheň na něco zapomněla, přihnala se mračna sarančat a dílo zkázy dokonala. „Dej bože trochu dešťů! Nechť příroda zas nastaví milosrdnou tvář!“ modlili se ustrašení hospodáři. Marně však. Zbytečně ráno co ráno obraceli zraky k obloze. Blahodárný déšť sE za celé horké léto dostavil jen třikrát nebo čtyřikrát, a ještě v podobě náhlých krátkých lijavců, jejichž vláhu rozpukaná země pohltila, aniž uhasila divokou žízeň. Jenom kvílivé větry se proháněly prérii a se škodolibou radosti zasypávaly zbytky skomírajících rostlin jemným piskem a rozptylovaly milióny a milióny semen úporných plevelů po lukách i polích. Vidina hladu, nedostatku a strádáni – to byla budoucnost bílých. Pro Indiány a míšence už se katastrofální bída stala holou skutečností. Nemilosrdná příroda nejvíc trestala ty nejchudší…

V teple srubu mysleli nyní na chmurnou budoucnost všichni tři. Starý Skokan i Lawson sice přes veškeré strázně nahospodařili dost, aby při, svém skromném způsobu života vydrželi přes zimu, obavy z budoucnosti však doléhaly i na ně.

„Ano, byl to rok, jaký tady nepamatuji,“ po dlouhé odmlce pronesl do ticha Lawson. „A jestli bude celá zima takhle suchá a tuhá, nevím, co s námi bude napřesrok. Nebude ani co sít.“

„Tak to v životě chodí,“ nahlas přemýšlel starý Skokan. „Dřeš do úmoru, přemáháš vlastni síly, ženeš se vpřed za novými nadějemi – jednou bude líp, přesvědčuješ sám sebe, když už jsi malomyslný a nejraději bys se vším praštil. Ale podle nějakého tajemného zákona schválnosti tě nakonec pokaždé něco zaskočí, a zpravidla těsně u cíle! Nemoc, smrt, válka, požár, anebo alespoň sucho. Asi to tak má být… Možná že člověk má právo vždycky jenom začínat, a ne dokončovat dílo. Třeba je to naše prokletí.“

Byla to ponurá slova. Málo se hodila do přívětivé světnice srubu, k mírumilovnému plápolání oline v krbu. Stísněná nálada však už přátele neopustila. Ještě chvíli pokračovali v tichém rozhovoru a potom vyšli na mrazivý vzduch. Starý Skokan s Martinem se Lawsonovi nabídli, že ho ještě doprovodí domu. Nebylo tak pozdě.

Tssss! Obrovská sněžná sova se přehoupla na svých křídlech těsně nad hřebenem střechy.

„To je ale mráz!“ zadupal Martin. Sotva vyšli, už ho záblo. „Musí být nejmíň čtyřicet pod nulou!“

Oblékli se poctivě, dokonce si přehodili přes ramena houně, ale nestačilo to.

Pak v temném koutě dvora zaslechli podezřelý šramot.

Na protější straně usedlosti, kde byla pod dřevěným přístřeškem uložena suchá píce pro dobytek a pro koně, se něco dělo. Skryli se při stěně srubu a udělali několik kroků tím směrem. Vzápětí se pootevřená vrata přístřešku trochu hnula. Martin zahlédl obrysy dvou tmavých postav s velkými ranci na hřbetě.

Zloději!

„Stůj! Stůj!“ vyřítil se za nimi, shodil ze sebe houni a rychlým pohybem uvolnil pistoli v pouzdře.

Neznámí vetřelci běželi k lesu. Martin je s každým metrem svižnými skoky doháněl. Jeden z lupičů, kterému ranec dělal při útěku velké potíže, zavrávoral a uklouzl. Dřív než uvolnil ramena z řemenů, aby mohl vstát a prchnout, držel ho Martin nacvičeným chvatem v železném sevření.

Všechno se odehrálo v několika málo vteřinách.

Chlap hekal námahou i vzrušením.

„Kůň… trochu potrava… nemáme!“ drmolil vylekaně lámanou angličtinou.

Martin ho pustil a vstal.

Teprve teď si všiml, že chýlil starého, vychrtlého, bělovlasého Indiána, jehož potrhaný kožešinový oblek až příliš výmluvně svědčil o jeho zbědovaném stavu.

Martin by sám sobě nejraději vrazil facku. Mohl však tušit, že sklad pice navštívili dva takovíhle ubožáci?

„Vem…“ ukázal na ranec. „A běž! Utíkej!“

Zašeptal to. Bylo mu v tu ránu všechno jasné. Avšak jak ho melo napadnout, že pár minut po rozmluvě s otcem a Lawsonem si vlastníma rukama osahá strašnou bídu tohoto kraje?

Tatínkův zákon schválnosti… napadlo Martina.

Indián se zvedl ze země.

Pozdě! Otec a Lawson už dorazili.

„Zloději! Lumpe nestydatý!“ štěkl vztekle starý Skokan a vzal do ruky obrovský potrhaný pytel, nacpaný senem. Čouhalo z každé díry.

„Co s ním uděláme?“ zeptal se Lawson Martina a hlavou naznačil, že myslí nezvaného hosta. Strýc viděl v Martinovi přece jenom muže zákona.

„Pustíme ho!“

Martin už byl rozhodnut prosadit svou vůli i proti otci: „Tatínku, prosím tě, dej mu ten pytel…“

„Zbláznil ses? Sami máme málo, a ještě budu rozdávat zlodějům?“

„Copak nechápeš? Nemají, co by dali do úst, ale na sebe nemyslí. Zvířat je jim líto! Anebo jsi už slyšel, že zloději kradou seno?“

„Až ti pod nosem seberou poslední kalhoty, budeš mluvit jinak! Jsi nenapravitelný blázen, Martine!“

Trochu syna chápal.

Praštil pytlem o zem. uraženě se otočil a společně s Lawsonem se raději vytratili.

Popletený indiánský děda vzal nohy na ramena, ale s potížemi, pytel s lupem mu překážel.

Martin se za ním díval, jak mizí v lese.

A nejraději by mu ranec poponesl.

Několik, dni po návratu z dovolenky – měl zrovna svou třetí strážní službu vůbec – stal se Martin Skokan očitým svědkem nové, a mnohem bolestnější příhody. Odehrála se před palisádovou ohradou Fort Carltonu. A Martina posílila v přesvědčení, že svět kolem něho je zmrzačený do nebe volající nespravedlností. Ta příhoda zatvrdila jeho srdce…

Na strážnici, kde měl pohotovost, vběhl onoho rána rozčilený velitel posádky major Crozier:

„Skokan, James a Riddle!“ křikl. Strnuli v pozoru. „Okamžitě jeďte zjistit, co se stalo té Indiánce před bránou. Řádí jako pominutá!“

Skočili do sedel a vyjeli.

Stará Indiánka zmateně pobíhala kolem ohrady, zanechávala ve sněhu stopy svých bosých nohou, kvílela, chvílemi cosi nesrozumitelného vykřikovala a rvala si vlasy. Chytili ji, ale nedostali z ní kloudného slova. Jenom vyděšeně ukazovala kamsi k jihu, tam, kde začínala prérie.

Měla omrzliny. S Willym Jamesem ji proto posadili na Martinova grošáka, zahalili do dek a dali jí loknout kořalky.

Asi za půldruhé hodiny, po strastiplné cestě, při níž Indiánka neustále vydávala chroptivé zvuky šílence, dorazili k několika zuboženým indiánským stanům. Byla to obydlí bez života. Jejich majitelé zřejmě marně dlouho bloudili sem a tam za obživou, marně křižovali pusté pláně – nakonec asi neměli už sílu svoje stany složit a vláčet se s nimi.

Opustili je navždy, anebo se vrátí?

„Tam… tam!“ sípala žena s očima čarodějnice a ukazovala směr vysunutou bradou.

Kráčeli dál, nedávno zavátými stopami.

Po další hodině cesty spatřili uprostřed nedozírné pláně polozbořenou dřevěnou barabiznu. Stačilo, aby přišel silnější vítr, a musel ji zbořil. Už zdálky viděli hlouček lidí kolem chýše, nejspíš Indiánů z opuštěného ležení.

Přiblížili se.

„Tamhle je Star Blanket, jejich náčelník!“ hlesl Willy James. „Chudák, vypadá, že je už nad hrobem. Měl bys ho vidět dřív. Bez bohatého přehozu se zlatými hvězdami se neukázal. Vždycky byl samé zlato. Koukám, že mu ze zašlé slávy zbyla jen opelichaná medvědí čepice.“

Už si jich Indiáni všimli. Mlčky se rozestoupili.

Star Blanket si policisty změřil zlým pohledem:

„Červené kabáty snad přicházejí pomoci mým rudým dětem?“

Odmítavě zavrtěl hlavou.

„Není třeba! Nic od vás nechceme…,“ probodávaly je náčelníkovy oči zpod přivřených víček. „Zahnali jste nás od stezek obživy a nyní se jdete podívat na své dílo? Ano, moji bojovnici jsou vychrtli jako kojoti před příchodem jarního slunce. Mají hlad. Umírají. Protože tímhle své děti Star Blanket nenakrmí!“

Indián vytáhl zpod pláště zmačkaný arch papíru. Zamával jím policistům před očima a pak ho pomalu, téměř obřadně začal trhat na kusy.

Na pošlapaný sníh před chýší se snesly cáry jedné ze svatých smluv bělochů s rudými. Zlomenou pečeť, která ještě před okamžikem byla k listině přivázána trojbarevnou ozdobnou šňůrkou, přišlápla náčelníkova noha, obutá do starého odřeného mokasínu.

Policisté se ani nehnuli. I zdivočelá Indiánka, schoulená na hřbetě Martinova grošáka, zmlkla a hleděla udiveně na působivý projev bezmocného hněvu Star Blanketa.

Ticho přerušil opět indiánský náčelník. Vztáhl ruku směrem k chybějícím dveřím chýše a přikázal:

„Vstupte, Červené kabáty! Pohleďte na totem bratrství bledých a rudých tváří!“

Poslechli ho, zlobný tón náčelníkova hlasu jako by si podrobil jejich vůli.

Ovanul je uvnitř nasládlý pach krve. A co spatřili, ochromilo všechny jejich smysly. Na zemi, uprostřed děsivého tratoliště, ležela tři zkrvavená těla. Dvě zavražděné indiánské děti a dospělý polonahý muž, Indián, zřejmě jejich otec.

Martin se odvrátil. Chtělo se mu dávit. Nemohl snést pohled na dějiště strašné tragédie.

První se vzpamatoval Willy James.

„Běloši? To udělaly bledé tváře?“

Star Blanket neznatelně zavrtěl hlavou.

„Ne! On sám…,“ očima sjel k nehybnému tělu Indiána na zemi. „Nemohl se dívat na svoje děti umírající hladem. Rozum Dešťového oblaku se pomátl. A sám přivolal ptáka smrti. Chtěl vzít s sebou do věčných lovišť i svou squaw. Avšak pták smrti byl nasycen. Velký duch odebral Dešťovému oblaku sílu. Nechal jeho ženu utéci…“

„To je strašné,“ nevydržel Martin s nervy. Vyběhl z chýše.

Indiáni se mezitím pokoušeli vrátit do smysluplného života ženu Dešťového oblaku. Ležela na sněhu, zabalená do policejních dek. A ztichla. Vysílením.

Martin, Willy i Duke Riddle nechali Indiánům všechny potraviny, které měli s sebou, Martin přidal svůj vlněný svetr a dohodl se s druhy, že ohlásí ztrátu dek. Náhradu pak všichni tři zaplatí společně ze žoldu.

Vraceli se k Fort Carltonu se svěšenými hlavami.

Hlášeni podal majoru Crozierovi služebně nejstarší z nich, Willy James. Martin byl rád, že při tom nebyl! Asi by se neudržel!

A nad prérií se počala stahovat mračna. Chmurná oblaka vzdoru! Stále častěji se na stole majora Croziera, velitele útvaru královské jízdní policie ve Fort Carltonu objevovala alarmující hlášeni: Bojovnici Velkého náčelníka míru, proslulého Poundmakera, vykradli obchod v Jižním Battlefordu! Z usedlosti bělošského farmáře Mikea Browna odvedli neznámí pachatelé tři kusy dobytka! Indiáni prérijních osad se vrátili k zakázaným obřadům, které jsou neklamnou známkou připrav k boji!

Ano! Den ze dne přibývalo zpráv, z nichž vyplývalo, že Indiáni se rozhodli vykopat tomahavky a vrátit se na válečnou stezku. Od jejich nočních táborových ohňů zaznívalo teď temné dunění bubnů. A tiché vřeni začalo i mezi míšenci. Na tajných shromážděních čím dál častěji kolovalo od úst k ústům jediné jméno: Luis Riel!

Do Fort Carltonu zatím prosakovaly jenom kusé a nesourodé zlomky zpráv. Major Crozier nebyl dosud s to učinit si jasný obraz o rozsahu a síle hnutí, ani o jeho bližších záměrech a cílech. Jedno však bylo jasné: Vzdor hladových a zubožených dříve nebo později vzkypí v otevřenou vzpouru! Vždyť už nyní útvary jeho policejního sboru měly plné ruce práce. Nevyspalí, k smrti unaveni Crozierovi muži objížděli blízké i vzdálené osady, urovnávali čerstvé spory propukající hned tu, hned onde, a co především – snažili se svou všudypřítomností udržet povstalecké nálady na uzdě. Někdy bylo těžké dokázat to bez použiti zbrani! Jestliže totiž dřív míšenci a Indiáni měli alespoň jakous takous povinnou úctu k Červeným kabátům, projevovali jim nyní při každém setkání otevřené nepřátelství. Dokonce i kmeny, které ještě nedávno považovaly policisty za své přátele a ochránce před příkořími ze strany bělošských osadníků – například Indiáni náčelníka Poundmakera – zcela změnily v posledním čase svůj postoj a muže v uniformách počaly přehlížet.

Při jednom z každodenních ranních nástupů předstoupil major Crozier před mužstvo s chmurnými vráskami na čele:

„Mládenci, situace je od hodiny k hodině vážnější. Obávám se, že v nejbližších týdnech, ne-li dnech, budeme stát tváři v tvář krvavým srážkám. Dostal jsem zprávy, že kněz Luis Riel počal tajné organizovat mezi míšenci a Indiány pravidelné povstalecké vojsko. Jeho pobočnici, zejména nenávistný míšenecký farmář Dumont, vyjednávají s okolními kmeny o spojenectví. Je docela dobře možné, že vzpoura propukne zcela nečekaně, v předem smluveném okamžiku a na mnoha místech najednou. Považuji za vyloučené, že bychom její ohniska dokázali zlikvidovat vlastními silami. Sami víte nejlépe, že už nyní musíte držet služby téměř nepřetržitě a bez dnů volna, na které máte nárok. Po zralé úvaze jsem se proto odhodlal informovat o situaci hlavní policejní stan Severozápadních teritorií v Regině a zprávu s žádostí o pomoc jsem zaslal i velení armády.“

Martina slova velitele pobouřila. V noci se vrátil ze služby a měl ještě v čerstvé paměti nejnovější konflikt, srážku stejně hloupou a zbytečnou, jako byly téměř všechny, které dosud vyjel hasit: Tři opilí běloši včera večer zbili do bezvědomí svého souseda za to, že dal Indiánovi z kmene náčelníka Poundmakera trochu brambor.

Když si teď Martin na nejčerstvější důkaz lidské nesnášenlivosti vzpomněl, neudržel se a vykřikl:

„Armádu chcete zvát na hladové? Karabinami a kulkami, pane majore, Indiány nenasytíte. Ať se raději přijedou podívat běloručky z Ottawy, jak tu lidé chcípají hlady. Kdyby místo Zelených kabátů poslali jídlo, nemuseli bychom tu my, policajti, dělat hlídací psy, nemocné vzteklinou! Vždyť je to ostudné!“

Major Crozier strnul.

Mužstvem, stojícím v pozoru, se převalila vlna udiveného, avšak souhlasného vzrušeni. Tohle tady ještě nebylo! Teď si Skokana starý vypůjči!

Velitel se však opanoval a jen stroze rozkázal:

„Okamžitě po rozkaze se ohlásíte u mne, Skokane!“

Pak byl rozchod a Martinovi kamarádi se kolem odvážlivce shlukli:

„To bude tanec, člověče!“

„Zamává s tebou! Viděls, jak byl na vztekaný? Týden ostré basy bude málo, Martine!“

Hlouček bzučel jak roj sršňů. A Martin už věděl, že to přehnal.

Šel do velitelovy kanceláře jak na popraviště. Ale nedá se! Neřekl přece nic špatného! Jestli není major slepý, musí jeho oči vidět stejně.

Zaklepal a na drsné „vstupte“ se zachoval podle předpisů.

„Omlouvám se, pane majore! Nechtěl jsem vás urazit. Ale…“

Už by Martin zase začal nanovo, kdyby ho byl Crozier nepřerušil:

„Pamatujte, Skokane, že vám nepřísluší protestovat proti rozhodnutím velitele. Dvojnásob ne před mužstvem! Když už shledáváte důvod vznášet námitky, zachovejte příště služební postup, a učiňte to písemně. Měl bych vás dát zavřít… Jenomže…“ Major Crozier se odmlčel, povstal ze židle a zcela neslužebně si sedl na stůl. Pak pravil: „Zatím jste nepodal raport o nočním konfliktu v osadě Whilewood. Co se tam dělo?“

„Spal jste, pane majore, když jsme se vrátili. Chtěl jsem vás informovat hned po nástupu.“

„Nuže, máte možnost. Dejte se do toho!“

„Byli jsme s Willym Jamesem na noční hlídce. Kousek za krčmou ve Whitewoodu se strhla rvačka. Slyšeli jsme křik. Když jsme dorazili na místo, zadrželi jsme tři opilé bělochy a Indiána. Bylo kolem mnoho lidi a chtěli rudocha lynčovat. Vzali jsme ho pod ochranu!“

„A dál?“ netrpělivě popohnal Martinovo vyprávěni major Crozier, když se Skokan na chvíli odmlčel.

„Zjišťovali jsme, co se stalo! Ukázalo se, že starý Poundmakerův lovec Wandering Spirit přišel do vsi poprosit svého známého, bělocha Adama Nelsona, o trochu jídla pro svoje děti. Nelson dal Indiánovi bez dalšího prošení a zcela dobrovolně několik liber brambor. Opilci, vracející se z krčmy, je Wandering Spiritovi vyrvali z rukou. Jakmile zjistili, že je neukradl, ale dostal, a dokonce od bělocha, vtrhli do staveni Adama Nelsona, vyvlekli ho na ulici a zbili ho tak, že omdlel. Indián chtěl svého přítele ochránit. Znemožnili mu to však lidé, vybíhající z okolních domů. Dorazili jsme v okamžiku, kdy Wandering Spirit dostal prvních pár ran pěstmi a krvácel ze rtů.“

„Kdo tedy rvačku podle vás vyvolal?“

„Zcela určitě opili chlapi z krčmy. Indián byl nevinný.“

„Tak proč jste je nezatkli?“

„Křičeli na nás, že snad mají v Kanadě právo vypit, kolik chtějí. Když jsme poukazovali na to, že způsobili zranění svému sousedovi, smáli se a jeden z nich prohlašoval, že s Nelsonem, přítelem Indiánů, už mají nevyřízených účtů pořádnou hromádku. A řvali, že prý mu výprask neuškodí. Míněni čumilů okolo bylo při nich. Proto jsme s Willym rozhodli dát přednost tomu, že odvedeme Indiána do bezpečí.“

„Odvedli jste ho do Poundmakerova leženi?“

„Ano. Pro jistotu jsme před odchodem z Whitewoodu prohlásili, že Wandering Spirita zatýkáme, aby nám neunikl a mohli jsme ještě jednou celou věc přešetřit. Lidé ve Whitewoodu tomu s radosti uvěřili. Protiindiánské nálady bělochů jsou v osadě zřejmě tak vyhraněné, že nenávist už otupuje jejich soudnost.“

Martin se odmlčel a po chvilce se vrátil k příhodě při nástupu:

„Pane majore, mě ta ostudná záležitost ve Whitewoodu tak pobouřila, že jsem se při rozkaze nedokázal ovládnout, když jsem si na ni vzpomněl. Chápete? Vždyť přece když sem narukuje armáda, vyvolá to ještě větší vzájemnou nenávist!“

Major Crozier nepatrně kývl hlavou. Souhlasně?

„Byl zde, Skokane, hned ráno jeden z rádců náčelníka Poundmakera. Přišel poděkovat za to, že jste Wandering Spiritovi zachránili život. Tvrdil, že prý bez vašeho zásahu by Indián už nebyl mezi živými. Děkuji ti! Jsem rád, že ty i Willy jste nalezli způsob, jak štít královské jízdní policie uchovat čistý. Vyslovil bych ti veřejnou pochvalu, kdybys byl… při rozkaze… Ale nechme toho!“

„Ještě jednou se omlouvám, pane majore!“

„Není za co, Martine!“ Hleďme, najednou byl major Crozier ke svému podřízenému docela přátelský. „Ostatně nemysli si, že jsem slepý. V posledních třech měsících jsem čtyřikrát psal do Ottawy. Podrobně jsem ve svých zprávách vylíčil, jak tady situace vypadá. Požádal jsem o pomoc. Prosil jsem, aby vyslali někoho z komise pro indiánské záležitosti. Naléhal jsem – dodejte nám potraviny! Brambory, obilí, maso! Přikrývky a staré, vyřazené armádní uniformy. Doslova jsem žebral, aby nám vyšli vstříc. Jenomže Ottawa mlčí. Pány v kožených lenoškách nezajímá osud desetitisíců lidi někde na druhém konci světa.“

„Zřejmě nechápou, do jaké situace vystavuji nás, jízdní policii.“

„Samozřejmě! Je jim to lhostejné. Domnívají se, že karabiny spraví cokoli…“

„Teď mluvíte jako já, pane majore!“

„Překvapuje tě to? My policisté jsme přece dnes jediní, kterým ti chudáci Indiáni mohou ještě trochu věřit.“

„Možná už ani nám ne,“ hlesl Martin. „Víte, někdy mě popadá chuť se vším praštit!“

„Vždyť ses sotva otrkal, Martine!“

„A vás taková služba těší?“

Major Crozier rozpačitě pokrčil rameny.

HON ZA ZLODĚJI DOBYTKA

Necelý týden po poslední rozmluvě Martina Skokana s majorem Crozierem připravil posádce ve Fort Carltonu předčasný budíček honák z farmy Mikea Brown. Časně za svítání zabušil na zavřenou bránu pevnosti a netrpělivě volal na stráž, aby otevřela. Honákův hřebec byl téměř zchvácený.

„Kde je velitel? Musím mluvit s velitelem!“

O pět minut později už pohotovostní družstvo konstábla Robinsona běželo do stájí k předem osedlaným koním. Martin vyskočil z kavalce, v běhu zapnul blůzu uniformy, nasadil přílbu, chopil se na chodbě kasárenské budovy své karabiny, a dřív než se dozvěděl, co se děje, rychlým cvalem se na svém grošáku vzdaloval po boku ostatních od palisád pevnosti.

Panečku, to byla rychlost, divil se ještě celý rozespalý. Přece jen to šetři čas, když pohotovostní služba spí oblečená!

„Kam jedeme?“ křikl na Willy ho Jamese. Docela se s tím prudkým, trochu drsným, ale odvážným synem dřevorubce spřátelil.

„Prý na Brownovu farmu! Chytili tam dva Indiány. Zloděje dobytka…“

„Aha! To by mohli být ti, co už jednou Brownovi ukradli tři krávy!“ vzpomněl si Martin. „A kde je mají? Ty Indiány myslím!“

Konstábl Robinson, který je právě předjížděl, zaslechl Martinova poslední slova a zvolal:

„Zamkli je ve stáji! A teď mají Brownovi honáci strach pootevřít vrata, aby jim zas neupláchli!“

Hnali se zasněženou pláni jako o závod.

Mike Brown, malý podsaditý chlápek, přivítal policisty s brokovnicí v rukou. Dva jeho kovbojové přecházeli sem tam u vrat chléva, jeden s koltem na opasku, druhý se sekyrou, a oba se svorně třásli zimou.

„Pořád jsou uvnitř?“ zamířil rovnou k věci konstábl Robinson.

„Jo. A zřejmě jsou opili, protože od půlnoci povyku jí a tlučou se vším, co se jim dostane do rukou,“ odvětil farmář.

„Jak jste je chytili?“

„Tuhle Ronny slyšel uvnitř podezřelý šramot a došlo mu, co se asi děje. Tak se potichu připlížil, vrata zabouchl a zamkl na petlici.“

Honák, o němž Brown mluvil, hrdě vypjal prsa, jako by čekal, že mu konstábl vzápětí připne metál.

„Dolů z koní, mládenci!“ poručil Robinson svým mužům a šel obhlídnout situaci V chlévě byl klid Nikdo opile nehulákal a nikdo ničím netloukl „Jste si jisti, že někudy neutekli?“ zeptal se konstábl honáků, když se vrátil z obhlídky „Z druhé strany chléva je čerstvě rozštípaná fošna. Už je vám jasné, proč dělali rámus? Abyste nepostřehli, že si chystají díru!“ Kovbojové se na sebe vzájemně podívali, ale nevěděli, co odpovědět. Robinson to udělal za ně:

„Ve sněhu za chlévem však nejsou žádné čerstvé stopy. Bohužel ani vaše, mládenci! Té vás nenapadlo, podívat se, jestli je na druhé straně všecko v pořádku?“ Kroutil hlavou nad tak trestuhodným nedostatkem vtipné kaše. „Skokan a James k díře vzadu, Nichols a Riddle k vratům, ostatní v rozestupech kolem chléva!“ zavelel konstábl. Vyčkal, až jeho muži splní rozkaz, a potom z plných plic křikl na adresu Indiánů uvnitř chléva: „Hej, vy tam! Vzdejte se! Jste obklíčeni a nemáte kudy uniknout. Pokusíte-li se klást odpor, může vás to stát život! Odložte zbraně a s rukama nad hlavou si stoupněte na tři kroky od vrat.“

Lhostejné zabučení jedné z krav bylo konstáblu odpovědí.

Že by mi nerozuměli? uvědomil si Robinson.

Požádal Timma Dobbese, míšence od Saskatchewanu, aby jeho rozkaz opakoval jazykem indiánského kmene Kríů. Jinou možnost po ruce už neměL

Z chléva se neozvalo ani zabučeni krávy.

„Odjistit zbraně!“ křikl na policisty. „Nichols a Riddle! Otevřete vrata!“

Oba mladici v uniformách si zavěsili karabiny řemením přes krk, uchopili je do pravé ruky a Riddle odemkl a sňal zámek z petlice. Nichols pak mohutným kopnutím otevřel pravé křidlo vrat. V chlévě se to zamlelo pohybem zneklidnělých krav. Ale zloději dobytka se neukázali.

„Čtyři muži opatrně dovnitř!“ zněl úsečný příkaz konstábla Robinsona.

Vnikli několika přískoky do chléva a jali se krok co krok pročesávat jeho rozlehlý prostor.

„Mohou se ukrývat nahoře na seníku,“ zaslechli ještě muži, kteří zůstali venku.

Pak třeskl výstřel. V první chvíli nebylo jasné odkud. Zda zevnitř, nebo zvenku.

V témž zlomku vteřiny ucítil Martin Skokan, hlídající vzadu za chlévem, několik kroků od čerstvé díry v dřevěné zdi, ohnivé bodnutí v pravém rameni. Sykl bolesti. Nečekaný útok tak překvapil Willyho Jamese, že místo aby neprodleně zjistil, odkud protivník vystřelil, rozběhl se k Martinovi a cestou teprve nabíjel karabinu. Jeho zaváháni poskytlo zlodějům dobytka nezbytné tři čtyři vteřiny. Prosmýkli se jako lasičky dírou a několika skoky zmizeli z dostřelu za poctivě srovnanou hromadou rozřezaných kmenů.

„Prchají!“ zařval Willy na ostatní z plných plic. A Martinovi skoro stejně silně křikl do ucha: „Můžeš běžet? Přiveď koně!“

Sám se pak pustil do pronásledování uprchlíků.

Martin se vracel pro koně, jak mohl nejrychleji. Než doběhl, byli už ostatní v sedlech. Riddle zas rychle seskočil, aby Martinovi pomohl nahoru. Kulka v rameni při každém pohybu nesnesitelně bodala.

Zloději měli před Willym náskok dostatečný k tomu, aby honem doběhli do bezpečí listnatého lesa nedaleko Brownovy farmy, Policista sice po nich párkrát vystřelil, avšak bezvýsledně. Jakmile mu zmizeli z dohledu, neodvážil se za nimi vniknout do houšti. Odkudkoli mohl očekávat smrtící kulku. Vyčkal tedy, než dojedou ostatní. Náskok uprchlíků se tak zvýšil.

U lesa poručil konstábl Robinson svým mužům jít ze sedel. Mladé listnáče hned při kraji vytvářely houštinu, kterou by koně pronikali jen s obtížemi.

Policisté počali pročesávat kraj lesa.

Vtom vykřikl Nichols:

„Ti pacholci tady měli ukryté koně!“

Z houštiny asi o pět set yardů dál právě vyrazili dva jezdci, usilovně pobízející zvířata k trysku.

„Mizerové mazaní!“ zaklel kdosi.

Jasně! V mlází svoje připravené ryzáky odvázali, zavedli je do hloubi lesa, kde jim vzrostlé listnáče už nebránily v jízdě, kus popojeli a vrátili se o něco dál zase na cestu.

Než se policisté pustili do jejich pronásledováni, uplynuly další drahocenné vteřiny.

Hnali se zasněženou cestou s větrem o závod. Martin držel uzdu jen v jedné ruce, pravou paži tiskl loktem k tělu, aby tlumil bolestivé nárazy. Moc to nepomáhalo. Zatínal zuby a proklínal svou do nebe volající nepozornost.

Náskok uprchlíků se však pomalu snižoval. Pronásledovali je dobré tři míle, už byli jezdci vpředu téměř na dostřel. Zejména Nicholsův kůň a dobrý, vytrvalý Martinův grošák dělali pravé divy. Dostali se s nimi dobrých dvacet délek před ostatní.

„Zkus vystřelit!“ volal na Nicholse Martin. „Já nemohu!“

Hned první ranou se Nicholsovi podařilo lehce zasáhnout zadního koně.

Zřejmě ho kulka jenom škrábla, protože klopýtl, vypadl z rytmu a hodil bokem do strany. To však stačilo, aby jezdec vyletěl ze sedla a mohutným obloukem přistál na sněhu. Kůň se dál hnal tryskem za jezdcem vpředu.

V několika okamžicích byli Martin a Nichols u svého zajatce, liž je očekával s rukama poslušně vzhůru. U jeho: nohou na zemi se válel kolt.

Martin držel levačkou uzdu a karabinu zároveň. Oba policisté pro jistotu nesklonili zbraně.

„Vždyť to není žádný Indián!“ zvolal překvapeně Nichols.

Martin to už poznal taky. A poznal víc!

Neboť zarostlý a kostnatý čahoun před ním měl utržené levé zápěstí!

To snad není možné! proletělo Martinovou mysli. Ve zlomku vteřiny se rozvzpomněl na starý příběh, který mu před lety vyprávěl Honza Junek u ohně policejního táboru ve Fort Qu’Appellu. Je vůbec myslitelné, že by únosci Šarlatové čelenky byli ještě naživu?

Mezitím se kolem přehnali ostatní z družstva konstábla Robinsona. Willy a Riddle zarazili koně a zůstali, aby zajatce pomohli odvést.

„Hej! Vraťte se s nim do pevnosti!“ ohlédl se ještě za nimi v plné rychlosti Robinson.

Willy s Nicholsem muže spoutali. Riddle zatím ošetřil Martinovo postřelené rameno.

A pak se svým úlovkem vyrazili na zpáteční cestu k Fort Carltonu.

Když bylo po všem, uvědomil si teprve Martin, že ztratil hodně krve. Cítil, jak ho přemáhá slabost a únava. Vydržel však bez hlesu až domů. Felčaři z pevnostního lazaretu se ho hned ujali. Ale ještě než ho odvlekli na lůžko ošetřovny, zeptal se Martin zajatce: „Jak se jmenujete?“

Muž neodpověděl. Martin to udělal za něj;

„Říkáte si Jack Samotář. A máte na krku smrt Šarlatové čelenky!“

Martin to neřekl přesně. Vlastně to všechno popletl: chtěl čahounovi jenom připomenout, že ví o jeho účasti na dávném únosu indiánské dívky. Ale reakce bezrukého byla velmi nečekaná. S očima vytřeštěnýma zděšením ze sebe vyhrkl:

„Ne! Proboha ne! To jsem nebyl já! Čelenku zastřelil Breardy!“

Martin oněměl překvapením. Poručík… jak se jmenoval ten poručík? Lenny? Ano, Lenny! Na příjmení si Martin ne a ne v rozčilení vzpomenout. Poručík Lenny tedy přece jen nebyl původcem smrti Šarlatové čelenky?

Náhle bylo Martinovi všechno jasné!

Obrátil se k Willymu a rozhodným hlasem řekl:

„Prosím tě! Utíkej ke Crózierovi, ať za mnou ihned zajde na ošetřovnu! Musím mu sdělit něco nesmírně důležitého!“

Major Crozier přišel hodně pozdě. Martin se ho nemohl dočkat. Potil se bolestmi, ale vytrvale odmítal doktorovo naléhání, aby si dal co nejdřív vyjmout kulku z rány.

„Až promluvím se starým!“ tvrdil stále dokola.

„Co se děje, Martine?“ rozlétly se pak dveře ošetřovny a major konečně vstoupil. „Snad nám neumíráš? Willy říkal, že rána není vážná!“ Chytil ležícího Martina přátelsky pod bradou. Zjistil, že mladík je propocený. A uvědomil si, že s tím umíráním to bylo trochu nemístné. „Jsi statečný chlap! Hned zítra zažádám Reginu o tvoje povýšeni!“ řekl na omluvu.

„Ne! Ještě dnes pošlete do Reginy zprávu kapitánu Junkovi, že jsme dopadli nebezpečného vraha!“

„Vraha?“

„Ano! Jacka Samotáře! Kapitán Junek už bude vědět, co má udělat, až uslyší to jméno!“

„Který z těch dvou to je?“

„Robinsonovi kluci chytili i toho druhého?“ vybafl Martin.

„Ano. Před chvíli ho přivedli. Proto jsem se tak zdržel. Vyslýchal jsem ho. Zjišťoval jsem, co hledali na Brownově farmě.“

„Nejmenuje se náhodou Bready?“

„Ne. Tedy alespoň o sobě tvrdí, že je lesní dělník, že se jmenuje Stanley Charlton a do Brownova chléva prý se svým kumpánem vlezl proto, že jsou oba nezaměstnaní, hledají práci a chtěli přespal na seníku. Povedená pohádka, není-liž pravda.“

„Lže! Vsadil bych celý žold, že je to druhý z únosců Šarlatové čelenky!“ vystřelil Martin od boku.

Teprve nyní si major Crozier vzpomněl. O tom případu přece slyšel! Ale už je to dávno!

Požádal Martina, aby mu připamatoval podrobnosti. Martin to několika stručnými větami učinil, řekl veliteli o lásce seržanta Černé lasičky ke krásné indiánské dívce, o jejím únosu, o nevysvětlené záhadě je ji smrti. A dodal:

„Celá léta žije jeden z přátel kapitána Junka, nějaký Lenny – tenkrát byl poručíkem – v přesvědčení, že Šarlatovou čelenku náhodou zastřelil. A mně naprosto šťastnou a neuvěřitelnou náhodou právě před dvěma hodinami přiznal Jack Samotář, že dívku zabil jeho kumpán Bready! Chápete, proč chci, aby se hned o všem dozvěděl kapitán Junek? Ty dva chlapy je třeba pořádně zmáčknout ne pro pokus o krádež dobytka, ale pro dokonanou vraždu!“

Major Crozier hleděl na polonahého mladíka s ovázanou půlkou těla s uznalým respektem.

„Jsi pašák, Martine!“ sevřel major pěst a nepopsatelným pohybem ruky po vojensku ukázal, jaký je Martin v jeho očích skvělý chlap. „Tvůj velitel učiní, jak poroučíš. A tobě zas poroučí, aby ses teď hned a okamžitě nechal operovat.“

O tři dny později vstoupil do Martinova lazaretního pokojíku kapitán Honza Junek v doprovodu velitele Fort Carltonu.

„Gratuluji k povýšeni, konstáble Skokane!“ vrhl se Junek radostně k lůžku a zatahal Martina bodře za vlasy. Nejraději by ho objal, avšak obvazy, jimiž byla Martinova zraněná pravačka přimknuta k hrudníku, kapitána včas odradily.

„Díky, Honzo… totiž: Díky, pane kapitáne!“ opravil se Martin s úsměvem. Okem mrkl na Croziera, ale ten se rozesmál, když spatřil, jak se novopečený konstábl lekl nepředpisového osloveni.

„Jen klid, konstáble! Nic neslyším!“ ujistil Martina,

„Tak jak se daří? Ruka funguje?“ zajímal se Junek.

„Zatím ne, ale živá je. Mrtvou bych tolik necítil. Nemyslím čuchem…,“ žertoval. „Při pohybu! Jak s ni hnu, soptím vzteky. Kdybych aspoň věděl, který z těch dvou mi to udělal. Zapomněl jsem se bezrukého Samotáře zeptat…“

„Já ti povím, kdo tě postřelil!“ významně zdvihl obočí kapitán Junek.

„Kdo?“ vyhrkl Martin.

„Postřelil tě vrah!“

„Willy Bready? Mizera jeden!“

„Ne! Vrah!“

Tohle Martina zmátlo.

„Koho myslíš?“

„Myslím lotra, který zákeřně zastřelil před více než pěli lety indiánskou dívku jménem Šarlatová čelenka.“

„Tedy přece jen Bready!“

„Mýlíš se,“ prohlásil rozhodným hlasem Junek. Ale už nechtěl Martina dál napínat, tím spíš, že šlo o tak vážnou záležitost. „Šarlatovou čelenku zastřelil jednoruký Jack Samotář.“

„To bude omyl! Tvrdil přece, že…“

„Ano, tvrdil! Chtěl vraždu hodit na svého kumpána. Ten zas obviňoval jeho. Vzájemně si příští oprátku hezky dlouho nabízeli. A stejně dlouho trvalo, než jsme se vůbec vyznali, který z nich lže a který říká pravdu.“

„Říkáš tedy, že Indiánku zastřelil Jack Samotář? Je to možné?“

Martinovi to pořád nešlo na rozum. Myslel, že šťastnou souhrou okolností rázem rozřešil starou záhadu, a teď… Vlastně se dal napálit!

„Martine, vůbec se neznepokojuj! Tvoje první zpráva, kterou mi tady major Crozier poslem doručil do Reginy, se ukázala falešná. To je fakt. Na druhé straně se ti povedl mistrovský kousek. Tak jsi vylekal Jacka Samotáře, když jsi na něho vybafl dávno zasutou historii, a navíc ho oslovil zapomenutým už jménem, že kápl okamžitě božskou.“

„Ačkoli lhal.“

„Budiž, lhal. Přiznal však vraždu! Který z nich ji vykonal, to už nebylo tak nesnadné odhalit. Když jsme je trochu – a bez rukaviček – přimáčkli ke zdi, pravda byla brzy venku. Ale nebýt tebe, možná že by spravedlnosti unikli. Vždyť jsi byl jediný, který tady ve Fort Carltonu mohl jednorukého poznat.“

Junek se odmlčel a Martin se s rozkoší koupal ve vlastni pýše. Vlastně je tedy kabrňák!

„Víš, jak si od jisté doby říká Jack Samotář? Teddy Bačkora! Snad chtěl i jménem předstírat beránka!“

„Kde Bready a Jack po celá léta byli?“

„Kradli ve Wyomingu, v Minnesotě, kde se dalo. Teď ucítili svou příležitost tady. Pochopili, že kdejakou loupež a zlodějnu budou zdejší běloši připisovat na vrub Indiánům…“

„Honzo, mně vlastně pořád není jasné, co se tenkrát odehrálo…,“ zachvěl se Martin nepatrně při nové vzpomínce, „víš kde… Na místě, kde dnes leží hrob Šarlatové čelenky.“

„To ti už dnes mohu povědět dost přesně.– Škoda že se téhle chvíle nedožil Lenny Hobbes… Zemřel vloni na oboustranný zápal plic. Nachladil se, když zachraňoval tonoucí voraře na Saskatchewanu.“ Kapitán Junek udělal malou pauzu, aby nabral dech. „Vzpomínáš si, jak jsem ti výměnu unesené Šarlatové čelenky líčil? Bready a Samotář tenkrát dojednali s Lennym Hobbesem, že mu dívku vydají, ale jen jemu samotnému, mimo dostřel karabin ostatních policistů a pouze za tu cenu, že únoscům zaručí svobodný únik. Lenny Hobbes přijel na stanovené místo. Sesedl z koně a vyčkával na příjezd únosců. Ti zůstali v sedlech a obstoupili Lennyho ze dvou stran. Bready vezl spoutanou Šarlatovou čelenku. Uvolnil ji jenom provazy na nohou, postavil ji na zem a postrčil k Hobbesovi. Pak křikl to svoje: »Vracím ti ji živou, odneseš si ji mrtvou!« A tasil kolt. Lenny Hobbes chtěl Breadymu zabránit ve výstřelu. Sáhl po pistoli taky. Byl to bleskurychlý střelec. V okamžiku, kdy chtěl zmáčknout spoušť, otočil se zády k Jacku Samotáři. A ten ho v tu ránu srazil kopancem do vazu k zemi. Lenny ještě vystřelil. Ale kulka odletěla někam do vzduchu. V témž zlomku vteřiny promluvil kolt jednorukého Jacka Samotáře. Zblízka střelil Šarlatovou čelenku, přicházející radostně k Lennymu, do prsou. Byl rád, že udělal špinavou práci za Breadyho. Chtěl se mu ve všem vyrovnat, ale s jednou rukou byl za nim pořád pozadu… Takhle se aspoň zavděčil.“

Kapitán Junek zdvihl obě ruce a spustil je s plácnutím na kolena: to je vše, naznačil. Rozhostilo se němé ticho.

Pak major Crozier, který předtím poslouchal tichý jako myška, hned využil situace:

„Martine! Příští týden se stěhuješ do Prince Albertu! Budeš mít kousek domů k tátovi, ne?“

„Ale já…“

„Neboj se, nepojedeš sám. Stěhujeme se všichni. Komisař Irwin to nařídil. Nechce, aby nás tu povstalci do jednoho pobili. Pevnost už je vetchá stařenka, stačí jeden pořádný blizard, a složí se jak domek z karet. Natož aby vydržela ozbrojený útok.“

„Děje se snad něco?“ Tady v pevnostním lazaretu byl Martin jako odříznutý od světa. Ani přítel Willy za nim ještě nezašel. A felčaři, jimž zřejmě nakázali nerozrušovat ho ničím z událostí za zdmi lazaretu, mlčí jako ryby.

„Půda nám hoři pod nohama!“ odpověděl Junek místo majora Croziera. „Indiáni kmene Krí od Severního Battlefordu se vzbouřili. A současně Luis Riel vyjednává s náčelníkem Poundmakerem o společném boji. Poundmaker prý už povstaleckým míšencům Rielovým přislíbil podporu. A koncem týdne je zatměni slunce. Luis Riel na ten den svolal velké shromáždění míšenců a Indiánů k osadě Duck Lake. Obávám se nejhoršího! Proto, jsme sem do Fort Carltonu s komisařem Irwingem přijeli, abychom rozhodli, co dál. Už abys byl zdravý, Martine! Potřebovali bychom tě! Major Crozier mi říkal, žes prokázal nějaké dobrodiní kmeni starého Poundmakera!“

„To nic nebylo,“ stydlivě odvětil novopečený konstábl. „Honzo, jaká opatřeni chcete udělat? Jit střílet?“

„Nevím…,“ pokrčil rameny Junek. „Ale možná nám nic jiného nezbude.“

Skoro tři týdny ležel Martin Skokan upoután na lůžko. Nestaly se za tu dobu věci, které očekával, a stalo se mnoho jiných, o nichž neměl tušeni.

Především stěhováni posádky královské jízdy z Fort Carltonu bylo odloženo na neurčilo. Odsunovalo se den ze dne, až se konstábl Skokan mezitím uzdravil.

Zato vývoj událostí za branami pevnosti spěl rychle k svému vyvrcholeni.

Několik dnů po Junkově návštěvě u Martinova lazaretního lůžka došlo k výbuchu vášni na shromážděni Indiánů a míšenců u Duck Lake. Míšenecký pastor Luis Riel uměl s davem zacházet naprosto dokonale, a dovedl si také zvolit nejvhodnější příležitost. Tentokrát svolal shromážděni, při němž očaroval masu lidí mocným kouzlem.

„Bůh dá dnes vám i mně, vašemu vůdci, zřetelné znamení, že žehná našemu příštímu boji a že boj budě úspěšný. Zanedlouho zakryje svými dlaněmi slunce a zahalí zemi do stínu.“

Okázalými gesty vštípil Riel shromážděným Indiánům a míšencům představu, že je v tajemném spojení s bohem. Mráz běhal lidem u Duck Lake po zádech, když viděli, jak slunce se opravdu počalo schovávat za temný záhadný kotouč.

„Bůh mi vnukl, abych vaším jménem zaslal do Ottawy poslední prosbu,“ pokračoval Riel, když po několika minutách magické kouzlo přestalo působit a slunce se zas vyhouplo na oblohu zpod stínu měsíce. „Učinil jsem tak. V listině práv jsem žádal pro nás všechny to, co vláda dávno přiznala bělochům. Jsme si všichni rovni, moji bratři! Všichni se rodíme nazí! Ale jen někteří z nás nazí po celý život zůstávají, jenom někteří z nás jsou odsouzeni k hladu, bídě a umíráni zimou! Jste to vy, bratři! A já se ptám – proč? Jste snad horší než běloši?“

Ano, strhující byla vášnivá síla vzdoru Luise Riela! Zas po patnácti letech tento věčný rebel a míšenecký vlastenec, v soukromí nesmírně lidský, prostý a dobrotivý člověk, pozvedl prapor vzpoury. S touž energií jako kdysi: Tehdy před patnácti lety se odvážil vyhlásit na Červené řece samostatný stát pro tisíce míšenců, a plukovník Wolsley musel překročit Červenou řeku s celým regimentem Zelených kabátů a s několika jezdeckými švadronami, aby vzpouru, která tolik vylekala ottawskou vládu, dokázal potlačit. A nyní?

„Poslal jsem do Ottawy listinu práv, zaručující spravedlnost i pro nás, muže a ženy, v jejichž těle koluje indiánská krev. Víte, jakou odpověď jsem dostal v Clarkes Crossingu? Stručnou, ale zdrcující a jedovatou. Vláda nám prý odpoví kulkami, neustaneme-li ve věčných rebeliích. Ano! Náš hlad má být nasycen – naši vlastni krvi!“

Je to vůbec pravda, je to možné, že Luis Riel, legendární hrdina od Červené řeky a milovaný vůdce míšenců, je vnukem první bělošky, která se narodila na kanadském západě?

„Ve vlastni krvi máme utopit touhu po spravedlnosti a životě důstojném člověka! Boži přikázáni nás žádá – nezabiješ! Není to však v rozporu s míněním pána na nebesích, rozhodneme-li se čelit útokům nepřátel! Říkáte, že nemáme zbraně? Nemáme! Nemáte je vy, ani já! Ale běžte, a vezměte si je! Nedaleko od vás, v Mitchelově obchodě jich je dost. V pevnosti Fort Carlton ještě víc! Běžte berte!“

Toho dne, kdy zfanatizovaný dav oddaných posluchačů Luise Riela u osady Duck Lake vydrancoval Mitchelův obchod a se zbraněmi v rukou se vydal na cestu k Fort Carltonu, propuklo povstání míšenců a Indiánů doopravdy.

Majoru Crozierovi nezbylo než povolat na pomoc dobrovolníky až z Prince Albertu. S vlastními skrovnými silami zatím předešel útoku míšenců, vedených Rielovým pobočníkem, fanatickým a zlobným nepřítelem všech bělochů, farmářem Dumontem.

Na planině nedaleko Duck Lake, kam Crozievův policejní oddíl vytáhl vstříc protivníkovi, došlo k prvnímu krvavému střetnutí. Bylo by dopadlo pro příslušníky kanadské královské jízdní policie velmi zle, kdyby včas nedorazily posily občanské gardy z Prince Albertu.

Avšak i tak si krvavá srážka u Duck Lake vyžádala pět mrtvých a několik desítek raněných na straně bělochů. Ještě citelnější byly ztráty povstalců.

Tohle vše se Martin dozvěděl až později: Byl rád, že nemusel…

Ale bylo mu zároveň jasné, že tohle je jenom začátek!

Trestná výprava federální armády – pluk Zelených kabátů pod vedením generála Middletowna – už vyrazila, dozvěděl se Martin brzy poté. A v duchu se modlil, aby nemusel se zbraní v ruce jít proti svým… Čím mu to vlastně Indiáni a míšenci byli? Přáteli, nebo nepřáteli? Uměl si odpovědět přesně. Byli to přátelé! Ale věděl zároveň, že jeho srdce a rozum se tentokrát dostaly do bolestného rozporu s jeho povinnostmi příslušníka policie…

Vodo hluboká, jak je ten svět naruby!

PŘEPADENÍ!

„Čekám na tebe jako na smilování!“ přivítal konstábla Skokana major Crozier, když Martin konečně vyměnil vycházkovou uniformu za pracovní a dostavil se zase po dlouhé době k raportu. „Cítíš se dost silný? Potřebuji tě poslat k Poundmakerovi! Rozbil svůj tábor někde u Severního Battlefordu.“

„Jsem zdráv a mohu vyrazit třeba hned. Sám?“

To by Martin přece jenom nerad…

„Willy pojede s tebou. Máš něco proti tomu?“

Souhlasně mrkl a zeptal se:

„Co se vlastně děje?“

„Náčelník Poundmaker, jak víš, slíbil pomoc vzbouřencům Luise Riela. Vykopal válečnou sekeru a chystá se prý také zaútočit. Musíš mu to rozmluvit, Martine! Je třeba zabránit dalšímu zbytečnému krveprolití,“ důrazně udeřil zaťatou pěstí do stolu major Crozier, vstal a přistoupil k mapě na stěně. „Vojáci generála Middletowna se blíží. Jeho pluk postupuje na sever – tudy, s tisícovkou dobře vyzbrojených vojáků. Chápeš, co to znamená? Že Poundmakera může zachránit jen rozum. Middletowna si vezmu na starost já. Pokusím se přemluvit ho, aby byl co nejzdrženlivější.“

„Domníváte se, že náčelník dá na rady obyčejného policajta? I když mě vybavíte plnými mocemi, myslím, že s ním příliš nesvedu!“ zapochyboval Martin o účelnosti svého poslání.

„Nemám koho jiného vyslat! Víš o někom vhodnějším?“ otázal se velitel. „Tobě je přece Poundmaker zavázán. Určitě nezapomněl na dobrodiní, které jsi prokázal Wandering Spiritovi. Důvěřuje ti…“

„Nevzpírám se, pane majore! Jen se obávám, že…“

Crozier konstáblovi skočil do řeči:

„Ani já si nedělám velké naděje. Ale za pokus to stoji!“

O hodinu později už byli Martin, a Willy v sedlech. Spěchali. Neměli čas na zastávky, jeli bez odpočinku celý den.

„Přenocujeme v Battlefordu!“ rozhodl Martin. „Zeptáme se tam našich, kde Poundmaker rozbil tábor. Určitě o něm budou mít čerstvé zprávy.“

Pak ale k večeru dospěli před brány městečka. A naskytla se jim zdrcující podívaná. Osada Battleford přestala existovat! Poslední plameny olizovaly zbytky ohořelých krovů, oslepená okna a ostění dveří. Mračna černého dýmu kreslila na pozadí červánků proměnlivé obrazce.

Oba policisté zastavili své koně a z nízkého návrší nad Battlefordem mlčky shlíželi na dílo zkázy. Už posledních několik set metrů jeli tryskem, hnáni zlou předtuchou. A výhled, jenž se jim otevřel, jen potvrdil, co před chvilkou signalizoval kouř.

„Tak přece jen to nebyly táborové ohně,“ hlesl Martin do ticha.

„Ještě doufáš, že přiměješ Poundmakera k rozumu?“ Ve Willyho hlase zaznívala špatně tajená zloba. Pohlédl na přítele, aby vyčetl z jeho tváře, zda alespoň tenhle pádný důkaz otřese Martinovou naivní představou o Indiánech. Dávno nemohl pochopit, z jaké studnice Martin čerpá tu všeobjímající mírumilovnost. „Tohle mohli udělat jen ti tvoji.“

Willy jen taktak nedodal – prašiví psi! Nedělal si o rudoších iluze. Ovládl se však. Měl Martina přese všechny výhrady rád. Dokonce snad na konstáblovi v nejzapadlejším koutku duše obdivoval zrovna tu vlastnost, která ho na něm rozčilovala nejvíc: jeho neotřesitelnou touhu hledět na věci nezaujatě. Anebo že by i on, otrlý Willy, vyciťoval, jak krutosti Indiánů jsou především jedovatou sklizní setby, kterou zaseli jiní? V téhle chvíli se tomu jeho mysl vzpírala. Nemohl prostě hledět na doutnající trosky bělošské osady bez nenávistné zloby.

„To je strašné!“ zašeptaly Martinovy rty.

„A my jedeme zbytečně…,“ ponuře pronesl Willy. „Jenom riskujeme, že někde ze zálohy koupíme kulku do hlavy. Navrhuji obrátit koně!“

„Třeba to neudělali oni… ,“ mdlým hlasem sám sebe přesvědčoval Martin.

Willy jen údivem zakroutil hlavou. Přesvědčí toho nenapravitelného naivku něco jiného než vlastni skalp? Ale mlčel.

Pomalu pak projížděli Battlefordem. Snad polovina dřevěných domů padla za oběť požáru. Ostatní staveni byla vydrancována. Na několika místech si všimli, že po zemi se povaluji zbytky jídel, otevřené konzervy, ba dokonce i cenné potraviny, které útočníkům buď nechutnaly, nebo je neznali. Nebylo pochyb! Takhle rabovat mohli jen Indiáni. Nějaká bělošská zločinecká tlupa by si odnesla jiné a drahocennější věci než právě jídlo. Neodvedla by obyvatele! A město… město bylo liduprázdné…

„Tak co?“ otázal se znovu Willy, když ze stop po nájezdu vyčetli dost, aby i Martin pochopil, co se tu odehrálo. „Uděláme čelem vzad?“

„Musíme dál, Willy! Máme příkaz.“

„A kdo ohlásí, že byl Battleford vydrancován? Že zmizelo i naše strážní družstvo?“

„Ne-li někdo před námi, tak my! Ale později. Musím mluvit s Poundmakerem!“

Měsíc visel na nebi jak stříbrný peníz. V okoralém sněhu bylo vidět každé smítko. Oba policisté mířili po cestě vedoucí z Battlefordu na sever. Stopy před nimi byly v měsíčním světle dobře vidět.

„Cesta jako mlat a šiří dobrá pro královské spřežení,“ pravil Willy. „Každý hřebík v podkově, každý. cvoček v botě si můžeš ve stopách spočítat.“

„Počítám, kamaráde, a trochu se mi ulevilo,“ pokyvoval Martin. „Stopy nejsou staré. A Indiáni nemají takhle okované koně, natož mokasíny s cvočky. Chápeš, co to znamená? Tudy nedávno šli lidé z Battlefordu. Zřejmě je naši ze strážního oddílu včas odvedli do bezpečí. Krk bych za to dal.“

Willy dodal:

„Asi máš pravdu. S tuctem pušek zřejmě neměli naději na úspěšnou obranu, tak raději vydali osadu bez boje. Ostatně, museli bychom přece…“

„… najít v Battlefordu nějaké mrtvé,“ doplnil Martin. „Taky jsem na to myslel!“

„A víš na co myslím já teď? Že děláme všechno pro to, aby první mrtví klesli aspoň na téhle cestě. Uvědomil sis, jaký jsme terč? Musí nás být vidět nejmíň na půl mile. Připadám si tu jak na pranýři.“

Willy měl pravdu. I Martin si už dlouho přál, aby co nejdřív dorazili do stínu jehličnatého lesa, který vroubil cestu nedaleko před nimi.

Jakmile však byli u cíle, jakmile zastavili a slezli z koní, překvapily je nové stopy. Pozorně je oba chvíli prohlíželi.

„Všechny směřuji na tenhle kamenitý jazyk,“ zjistil Willy. „Tam se ztrácejí.“

Cesta tu byla oddělena od lesa úzkým pásem kamenu, sníh na nich ve dne zřejmě roztál. Anebo ho někdo dokonce záměrně teplem roztavil?

Stopy, ačkoli jich bylo dost, se na kamenech vytrácely. Willy přeběhl na druhý konec kamenitého koberce, až k prvním smrkům.

„Tady pokračuji í“ zvolal na Martina tlumeně, a než přítel dorazil k němu. objevil ve skrytu mlází několik ohořelých větví. Jednu z nich podržel konstáblovi před očima.

„Je to jasné, Martine!“ dokazoval. „Pokusili se odbočit nepozorované z cesty, ale zřejmě spěchali a neudělali to dokonale. Měli ohněm roztavit i stopy na cestě. Nemohli bychom si pak všimnout, že odbočují.“

„Teď jde o to, komu ty stopy patři. To z nich asi sotva vyčteme.“ odvětil Martin.

„Vsadím krk, že Poundmakerovým lidem!“ Kéž by ne! přál si Martin. Pořád ještě doufal, že s vypálením Battlefordu neměli Indiáni velkého náčelníka míru nic společného. Na druhé straně všechny okolnosti nasvědčovaly, že tomu bylo právě naopak. Tím spíš však musel Martin s Poundmakerem mluvit! Bylo třeba pokusit se odvrátit zkázu od jeho kmene, za každou cenu. ačkoli zřejmě ani sebeupřímnější domluvy už tu nebudou teď, po nájezdu na Batteford. stačit. A navíc přijdou pozdě.

Teď si Martin uvědomil, že má zcela rozporuplná přání: Byl by rád, kdyby stopy koňských kopyt, vedoucí do nitra smrkového lesa, patřily bojovníkům náčelníka Poundmakera. protože by ho dovedly k cíli. A na druhé straně by tolik chtěl, aby náležely nějakým jiným, neznámým jezdcům…

Ano, dost nesmyslně potřeboval obojí najednou: Aby stopy vedly a zároveň nevedly k jeho indiánskému příteli.

Oba policisté se vrátili na cestu pro koně a vydali se Opatrným krokem do nitra lesa. Zdupaný sníh tu tvořil úzkou, zřetelnou však stopu, která je vedla zcela neomylně.

Po chvíli musel Martin zklamaně zatratit poslední jiskřičku naděje, že by stopy mezi obrovitými smrky nemusely nutně náležet zrovna nájezdníkům na Battleford: ve sněhu spatřil odhozenou, násilím otevřenou krabici od vojenské masové konzervy, vycíděné do poslední mastné skvrny…

Jezdci postupovali vpřed co nejtišeji. Ale i pouhé zapraskání přelomené větvičky znělo v nočním tichu jako výstřel.

„Oddechnu si, až se začne rozednívat,“ šeptl Willy. „Takovéhle zimní projížďky místo spánku na kavalci člověku moc nesvědčí! Nerad bych nastydl… od kulky studící v zádech.“

Černý humor nevyloudil úsměv ani na rtech Willyho, ani na Martinových.

Pak se před jezdci počala nezřetelně rýsovat jakási světlina.

„Počkej!“ zastavil Martin svého přítele pokynem ruky a zašeptal: „Už budeme na konci lesa. Trochu se porozhlédnu. Přidrž koně!“

Svezl se ze sedla, podal Willymu uzdu a seběhl k průsmyku. Proplížil se na samý okraj houšti. A zůstal jako očarován. Objevil se před ním půvabný údolní palouček, téměř bez sněhu. Studené měsíční světlo stříbřitě ozařovalo sněhový poprašek na větvích košatých jedli kolem. Středem paseky protékal nepatrný potůček, pohádkově vyzdobený ledovými převisy a blýskavými rampouchy, které vyrůstaly při březích a z vyčnívajících kořenů vrb.

Noční idyla! Ticho, klid a mír.

Martin úplně zapomněl na svoje poslání.

Zasnil se a hltal tu nádheru očima.

Z temného pozadí lesa se k roztřesené hladině potoka, zrcadlící měsíční paprsky, zvolna přibližovaly dvě červenavé srny. Jedna sklonila hlavu k vodě, druhá zdvihla čenich a větřila do okolí.

Na Martina dosedl naléhavý pocit, že tohle místo už někdy viděl. Přesně tady musel už jednou ve svém životě být! Tak mu bylo povědomé.

A pak si vzpomněl… Ocitl se ve světničce stísněné starobylým vyřezávaným nábytkem, uslyšel klokotání vroucího čaje, ucítil nasládlou jablečnou vůni a už se soukal do klína své babičce. Zadíval se nad postel, kde nad pelestí ve hlavách visel přesně tenhle obrázek! Stříbrný palouk, přeťatý zamrzajícím potokem, ke kterému přišly za noci srny pit… Ano! Opět se jednou ocitl ve svém dětském světě, doma v Čechách…

Slabé zapraskáni, a pohádkový přelud se z Martinovy zasněné mysli vytratil. Ještě spatřil, jak srny ladnými skoky tanči k lesu. Vzápětí ho neznámá drtivá síla přitiskla k zemi. Před očima se mu zatmělo. To černá houně se ovinula kolem jeho hlavy. Kdosi mu násilím zkroutil ruce dozadu a počal je pevně svazovat. Provazy se mu zařezávaly do zápěstí. Teď mu odepnuli pistoli! A všechno se neznámým útočníkům podařilo tak bleskově a snadno, že Martinovi ani nezbyl čas upozornit na nebezpečí svého druha Willyho.

Ranami ho postrkovali dopředu. Raději tedy vykročil dobrovolně, bez dalšího odporu. Něčí tlapa ho přitom vedla klikatou stezkou, neznámo kudy.

Brzy Ucítil zápach kouře. Konečně mu sňali houni. Pohlédl před sebe a spatřil Willyho, pevně sešněrovaného a s roubíkem v puse. Nebyl s to se hnout, ale zlobně blýskal očima po dlouhovlasém Indiánovi, který ho z bezprostřední blízkosti držel na mušce.

Dva muži počali svazovat Martinovi nohy. Nebránil se. Jen bolestně sykl, když jím necitelně smýkli do stanu. Vzápětí na něho dopadl Willy. Jeden z rudochů na ně vytasil dlouhý nůž, jehož čepel se hrozivě blýskla těsně nad Martinovým hrdlem… Oba zajatci dobře rozuměli tomu drsnému posunku… Jestli se pokusí o útěk, čeká je nemilosrdný konec!

Když se ve tmě rozkoukali, zjistil Martin, že Willy má ještě roubík. Po delším úsilí se mu podařilo vlastními zuby ho vyjmout z Willyho úst. Ale neměl to dělat! Přítel v neštěstí si počal ulevovat nejjadrnějším slovníkem královských policistů a přivolával na hlavy věznitelů hromy a blesky tak dlouho, dokud ho nepřemoh! spánek.

To je povaha, panečku, záviděl Martin Willymu. Ten chlap klidně usne i pod šibenici!

Ještě se ani nerozednilo a dva ozbrojeni Indiáni vkročili do stanu. Rozvázali zajatcům nohy a drsně je vyhnali na vzduch. Prošli v doprovodu stráže dvěma kruhy stanů. Přivedli je před největší indiánské týpí, stojící uprostřed leženi. Ornamenty nastanu, barevné symboly hvězd, měsíce, slunce i klikatých blesků, byly už pořádně vybledlé. Tmavý pták bouřlivák téměř splýval se zšedlým potahem a znamení míru – klenoucí se duhu, proměnil čas ve špinavý bezbarvý oblouk. Přesto Martin poznal stan náčelníka Poundmakera.

„Přece jen jsme dorazili!“ poznamenal s úšklebkem.

„Pěkně děkuju!“ uplivl si Willy vztekle.

Postrčili je dovnitř.

Na proutěném lehátku s vy pelichanou bizoni kůží, přehozenou přes opěradlo, seděl Velký náčelník míru. Pohublý, vrásčitý už, ale hrdě vzpřímený. Po jeho boku seděli jako sochy se zkříženýma nohama dva bojovníci s pomalovanými tvářemi.

„Rozvažte ho! Rozvažte oba! Rychle,“ poručil indiánský náčelník, jakmile poznal Martina. Pohlédl pak na nejstaršího ze strážců a udiveně se otázal: „Wandering Spirit mi přivádí spoutaného bratra? To mu zbrklost a vášeň zakalily zrak! Což nepoznává Wandering Spirit, že za nepřítele považoval Červený kabát, který mu dal svobodu?“

Poundmaker si přiložil pravou ruku k srdci a počal nedorozuměni omlouvat.

Martin ho hned taktně přerušil:

„Není třeba slov, Velký náčelníku. Jak nás měli tvoji lidé poznat? Chytili nás v noci, blízko tábora, ozbrojené a v uniformách. Nemohli vědět, že nepřicházíme se zlými úmysly!“

Willymu se Martinova mírumilovnost tuze nelíbila. Ostatně pořád ještě cítil čelisti, namožené od roubíku!

„Ať nám aspoň vrátí zbraně a dají nažrat koním!“ nevrle štěkl.

Nepatrný Poundmakerův pokyn rukou stačil, aby se jeden ze strážců vytratil a za chvíli přiběhl zpátky s pistolemi. Jakmile se oběma policistům zase jejich zbraně houpaly v pouzdrech na opascích, posadili se na kožešinové podušky a Martin se rychle ujal slova. Chtěl náhlého obratu v situaci, kdy ze zajatců se rázem stali vážení hosté, co nejrychleji využít.

„Jsi k nám přátelský, mocný náčelníku. A také my přicházíme jako přátelé. Pověz však, čím se na tvých bojovnících provinili obyvatelé Severního Battlefordu? Proč jste jim vyplenili obydli? Odkdy muži Velkého náčelníka míru loupí a vypaluji pokojné příbytky?“

Poundmaker se velmi zachmuřil. Dlouho hledal slova.

„Stalo se, čeho jsem se obával. Ani příště nebude v mé moci zabránit zkáze, dokud malé děti budou umírat hlady a jejich matky nebudou mít mléko. Odcházejí děti bledých tváří do věčných lovišť jenom proto, že jejich otcové nemají, co by jim dali do úst? Vaše obchody jsou plné, naše loviště prázdná. To není vina mých bojovníků, že v kraji, kterému dřív žehnal Velký duch, musí dnes poslední zdraví rudí muži násilím bránit holé životy nemocných a hladovějících…“ Tvrdá a krutá Poundmakerova slova na oba policisty zapůsobila. A náčelník pokračoval: „Neposlal jsem své bojovníky pálit příbytky. Kázal jsem, aby přinesli potravu pro hladové. Maji rudé děti právo jist? I Velká bílá matka ví, že ano. Avšak co? Hlínu a kamení?“ Hrozivá odmlka podtrhla Poundmakerova slova. Obžalovávala všechny bělochy. I Martin s Willym v té chvíli měli pocit, že nesou tíhu viny. „Vlci raději požírají vlky, než aby zahynuli. Hladem umírající lidé nejsou lepši něž jiní živí tvorové.“ Poundmaker se vztyčil. „Mé srdce bolí, co se stalo. Má hlava ví, co bude následovat. Avšak neviním své rudé děti. Mohu jim poroučet – jed zloby však je už mocnější než výzvy k pokoře.“

Martin teď sotva shledával odvahu kousnout do kyselého jablka a najít způsob, jak splnit příkaz majora Croziera! Musel se však alespoň pokusit!

„Vím, jak trpí tvůj kmen. Jenomže násilí jen přilévá olej do ohně svárů. Zapřísahám tě, náčelníku, odvrať od svých dětí truchlivou budoucnost – je to v tvé moči, zahnat ještě ptáka smrti!“

„Nikdy jsem nepřivolával ptáka smrti!“ položil ruku na srdce Indián. „A nechci ani teď, aby přiletěl, ačkoli slyším, jak Velký Manitou volá už své syny do věčných lovišť. Co však může udělat náčelník míru? Obléknout své bojovníky do babských košil?“

„Dozvěděli jsme se, že se chceš spojit s rebelanty od Duck Lake, s Luisem Rielem! Míníš prý obrátit své zbraně proti Červeným kabátům. Ublížili ti naši lidé?“

„Ne. Jste naši přátelé,“ odvětil Poundmaker. „Také oni, Indiáni a míšenci Luise Riela, jsou však našimi přáteli!“

„V takovém případě nezbývá, než abys zvolil, na kterou stranu se přikloníš!“ naléhavě zněl Martinův hlas.

„Budu se na vás dívat. Budu sledovat vaše i jeho kroky. A rozhodnu později. Dobře jsem se rozmyslel. Kmen náčelníka Poundmakera půjde s těmi, kdo rudým dětem navrátí staré časy hojnosti. Ty, co slíbila Velká bílá matka a její služebníci. Věřil jsem dřív jejich slovům, mluveným na papíře, proto jsem podepsal. Sliby však odvál vítr a pták smrti krouží had mým ležením…“

Dříve než indiánský náčelník stačil dokončit svou smutnou, vznešenou však řeč, vrazil do stanu zvěd, a sotva popadaje dech, vykřikl:

„Zelené kabáty! Vojáci! Chystají se přepadnout leženi! Je jich jako sarančat…“

To je konec! uvědomil si zoufale Martin. Armádní trestná výprava generála Middletowna tedy už dorazila! Crozier se s Middletownem nestačil spojit? Anebo ho nedokázal přemluvit ke zdrženlivosti? V tom případě se naděje na smiř s konečnou platnosti rozplynuly.

Martin povstal. Poundmaker přistoupil až těsně k němu. Chvíli si upřeně hleděli do očí.

„Slyší můj bílý přítel hlas ptáka smrti? Rozhodl za nás oba!“

Náčelník důstojně vyšel ze stanu a udělil několik stručných rozkazů. Tábor vřel přípravami k boji.

„Vy odejděte s ženami a dětmi hluboko do lesa!“ obrátil se, ledově klidný, k Martinovi a Willymu, kteří mezitím opustili náčelníkovo týpí a sledovali s napětím, jak se Poundmakerovi muži houfuji do bojových družin.

„A-a-ha-he-ha! Aj jo ho! Ha kos e mat! Spum o kil a son ki ta pí! Aj jo ho!“

Do válečného pokřiku Indiánů se rozléhala zvučná slova Poundmakerova:

„Všichni poslouchejte rozkazy svých náčelníků! Ustoupit za tábor! Bránit se Zeleným kabátům, jenom když nás napadnou první!“

Výstřely vojenských pušek na sebe nedaly dlouho čekat. Průzračný vzduch v malebném údolí se zkalil dýmem. Zatím však střílela jen jedna strana. To vojáci čelným útokem napadli tábor a pálili do stanů hlava nehlava. Trvalo několik minut, než si uvědomili, že jejich nápor mířil do prázdna. V týchž chvílích naplňovali ozbrojeni Indiáni rychle a skrytě Poundmakerův bojový záměr. Neslyšně se plížili lesem, dvěma oddělenými proudy, jimiž ve velkých obloucích postupně obemkli rozptýlené vojáky, zmatené pobíhající od týpí k týpí.

Střelba ustala, velitelé Zelených kabátů počali svolávat svá družstva. Ale pak náhle propukla vřava nanovo. Napadení Indiáni se stali útočníky, role se vyměnily. Vojáci se ocitli v ohni z obou boků i zepředu. Nové a nové smrtící kulky je kosily k zemi. Několik Zelených kabátů se dalo na útěk. Blízký les jim však nemohl poskytnout úkryt ani na jedné, ani na druhé straně tábora, naopak, právě odtud štěkala nejdivočeji střelba. Ti, co se stačili vrátit, skočili za svými druhy do indiánských týpí a pokoušeli se bránit. Opětovaná střelba se však míjela účinkem. Zatímco vojáci se pro Indiány stali skvělým terčem, sami své soky, skryté v křoviscích a za pařezy, nemohli vidět. Nebylo na koho mířit. Několik desítek vojáků zaujalo kruhovou obranu za chatrnou hradbou, narychlo sestavenou z hromady dlouhých polen a dovlečených smyků. Ale potom se stalo něco, co obklíčeně vojáky rázem zdvihlo k panickému útěku. Náčelnický stan s obrovským výbuchem vyletěl do povětří! A vzápětí další! Třetí!

„Snad nemají ti rudoši děla?“ slyšeli Willy a Martin, skryti za mohutným neforemným kmenem, vystrašený výkřik kteréhosi z vojáků.

Oba policisté se na sebe udiveně podívali, Willy už ale chápal:

„Nevšiml sis? Poundmaker měl ve stanu bedýnky se střelivem! Určitě explodovalo!“

Čtvrté týpí vyletělo do povětří a hořící cáry pomalované kůže stanu se snášely k zemi. To už vojáci ve zmatku prchali jediným možný směrem – vzhůru protáhlým jazykem údolí. Ani nestačili svůj nespořádaný ústup krýt střelbou.

Teď teprve se Indiáni vynořili z úkrytů. Pustili se do pronásledováni nepřátel. S vítězným pokřikem v hrdlech!

Ta-ta-ta-ta-ta-ta-ta-ta!

Rytmické staccato těsně za sebou štěkajících rán prořízlo vzduch. Několik projektilů zahvízdalo v bezprostřední blízkosti skrýše obou policistů. Martin strhl kamaráda za kládu:

„Strojní puška!“ sykl na Willyho do chvilky ticha. Oba ji znali jen z doslechu. Teď promluvila doopravdy, nesmlouvavě a s překvapujícím účinkem. Indiány rázem přibila k zemi. Nemohli pochopit, jak je to možné, že prchající nepřítel, obrácený k nim zády, počal znovu rozsévat smrt. Kouzelná puška rychlostí výstřelů a průbojnosti Indiány zaskočila. Zalehli. Přestali pálit a nehnutě čekali, jako by se jich zmocnila hrůza z nadpřirozené moci neznámé zbraně.

Ta-ta-ta! Ta-ta-ta-ta-ta-ta!

Strojní puška držela teď Indiány v šachu krátkými dávkami. Pak se na dost dlouho odmlčela.

„Přece jen není ta zbraň úplně dokonalá,“ pochopil Willy. „Musí se nabíjet!“

„Teď by se měli Indiáni zvednout a zmizet v lese! Jinak boj prohráli,“ šeptal Martin a nejraději by svou radu z plných plic na ně křikl.

Nebylo třeba! Pochopili!

Na pokyn kteréhosi z náčelníků se v několika vlnách zdvihli z úkrytů a prchali do stran, do bezpečí lesa.

Ta-ta-ta-ta-ta-ta, promluvila opět strojní puška a její projektily dostihly ještě tři nebo čtyři opozdilce Avšak o pár okamžiků později se rozhostilo na bojišti ticho, rušené jen občasnými steny raněných. Vojáci i Indiáni zmizeli v lese a ani jedna strana neměla pro tuto chvíli chuť pokračovat v boji.

Na bitevním poli se ještě dlouho poté, co Indiáni ustoupili do hloubi smrkového hvozdu, převaloval dým z hořícího ležení kmene náčelníka Poundmakera

„Zítra tě vojáci generála Middletowna vyhledají a napadnou znovu, Velký náčelníku míru,“ důrazně připomněl Martin svému indiánskému příteli, když se s nim navečer setkali. Seděl v kruhu rádců a zřejmě probíral možnosti, které zbývají.

„Vím,“ odvětil Poundmaker chmurně.

„Začni vyjednávat! Žádej klid zbrani. Kouzelná puška vás jinak umlčí navždy. Máš málo bojovníků, málo střeliva, málo naděje. Je To smutné, ale je tomu tak…“ Martin svá slova říkal s hlubokou lítostí v srdci, ale věděl, že vyjadřují holou skutečnost.

„Vím,“ opakoval zas zamlklý Poundmaker. „Až bude měsíc nad lesem, rozhodnu. Rudé děti buď odejdou do zajetí anebo uniknou drápům šelmy jako lasička.“

„Nemůžeš prchnout daleko. Dřív nebo později tě dohoní.“

„Pták smrti se snese zítra, pozítří, nebo jiný den. Já vím!“

Ponuré proroctví ve tmě noci působilo tísnivě.

Poundmaker pomalu pootočil hlavu k policistům:

„Vy však nyní odejděte, Červené kabáty! A kdyby se naše stopy už nikdy nesetkaly, řekněte bledým tvářím, že náčelník Poundmaker chtěl žit na této zemi v míru.“

OSUDNÝ NÁVRAT

Willyho sivák už se sotva vlekl. Ani Martinův kůň na tom nebyl o mnoho lépe. A jezdci také ne. Nekonečná cesta, napětí, hlad, nevyspání, všechny prožité strázně se nyní mocně hlásily o slovo V podobě celkového vyčerpání.

Martin v brašně lovil kus okoralého chleba. Schovával ho pro nejhorší chvíle.

„Nejvyšší čas, abychom se o železnou zásobu podělili,“ pravil, ale nemohl chleba najít.

„Přece jsem ho nesnědl!“

Znovu vše prohrabal až na dno. Nevydoloval nic.

„Někdo ho vzal. Nejspíš Indiáni,“ pochopil a hned dodal: „Asi ho potřebovali víc než my. Určitě víc!“

Willyho kůň klopýtl a poklesl v předních bězích. Policista jen taktak nepřepadl přes jeho hlavu.

„K sakru, jestli ho nenakrmíme, je s nim amen,“ lamentoval Willy. „Tohle nebylo obyčejné zakopnutí!“

„Musíme si odpočinout!“

„Kamaráde, jestli zastavíme, je to jeho konec,“ odporoval Willy a poplácal siváka lítostivě po krku. „Lehne a nevstane, ani když pod nim rozděláme oheň. Kdybych mohl, hodím sám sobě sedlo na hřbet a ponesu jeho Je to dobrý kůň, ten můj chudák!“

„Mám nápad, Willy!“ Martin si s tou myšlenkou pohrával už hodnou chvíli, „Do Prince Albertu to máme skoro o půl dne cesty dál než… než na farmu k tátovi.“

„A co raport majorovi? Vždycky děláš ze všeho vědu, a najednou…“ Willy dobře věděl, jak dlouho už Martin otce neviděl. „To znamená, že tam přespíme a do pevnosti dorazíme až zítra?“

„Můžeme vyjet, jakmile se vzbudíme! Hned za svítání,“ odvětil Martin.

„To je pravda. A pak,“ uvědomil si Willy, „beztak už moc pokazit nemůžeme. Osud Poundmakera teď závisí na jeho vlastním rozhodnutí. My ani major Crozier nic neovlivníme. Jedem!“

„Jediný háček tkvi v tom,“ napadlo teď Martina, „že musíme jet kolem Dumontovy farmy. A tam by nám mohlo být sakramentsky horko. Ten mstivý, divoký chlap je s to udělat cokoli, aby si zchladil žáhu.“

Tohle Willyho nelekalo.

„V nejhorším můžeme farmu objet v uctivé vzdálenosti lesem,“ namítl, ale hned dodal. „Především však, Martine, nejsme už zelenáči. Nám přece kvůli jednomu vzpurnému míšenci nespadne srdce do kalhot! Už se vidím u vás za stolem s vrchovatým talířem brambor a pořádným hrncem mléka.“

Šetrně pobídli koně a nabrali kurs k farmě starého Skokana.

O několik hodin později se ocitli před Dumontovou usedlosti. A museli zastavit a slézt z koní, třebaže hrozilo nebezpečí, že zvířata lehnou a už je na nohy nikdo nedostane.

Vše, co ještě nedávno bylo Dumontovou farmou, se před nimi válelo v ubohých troskách! Dům byl téměř srovnán se zemi.

„Čistá práce!“ utrousil Willy. „To snad museli rozstřílet kanónama a hlavně děl přitom rozpálit do červena. Vidím, že vojáci generála Middletowna rozumějí řemeslu.“

Muži z trestné výpravy ušetřili z celé usedlosti vzbouřence jedinou věc – očouzenou dřevěnou tabulku s nápisem: Farma G. Duvionta. Dokonce obětovali dva polní šálky, které trochu naplnili drobným kamením a pověsili je po stranách cedule. Jak vítr miskami pohupoval, chvílemi zvonily. Na výsměch Dumontovi, Luisi Rielovi i ostatním povstalcům.

Podivný umíráček! napadlo Martina. Pohled na vypálené staveni zaplavil Martinovu hruď vlnou úzkosti. Jako by ho přepadla zlá předtucha. „Willy,“ hlesl bezbarvě. „Pojeď!“ Po pár krocích dodal:

„Anebo nech siváka, ať si řekne tempo sám. Jedu napřed! Drž se pořád cesty – nemůžeš zabloudit!“ Pobídl svého hřebce.

Bože na nebesích!

Otec, sehnutý skoro až k zemi, se belhal po rumišti. Nad místem, kde stávala Skokanova farma, se povaloval mrak hrubého, černého kouře. Starý unavenými a pomalými pohyby vybíral z trosek, co by se ještě mohlo hodit.

Martin, zdrcený tou strašnou podívanou, popojel blíž. Už ho tatínek spatřil! Posadil se na kámen, povlečený tlustou vrstvou sazi, a skryl obličej v dlaních.

„Bůh tě potěš, otče!“ Martina nenapadla jediná kloudná věta. Takhle si shledáni nepředstavoval!

„A vstaň, prosím tě, nebo nastydneš!“

Teprve teď si mladý Skokan všiml, jak se táta změnil. Byla ho sotva polovina, život vryl do jeho rysů bezpočet i nových jemných vrásek, poslední kaštanové vlasy zmizely, hlavu měl bílou jako sníh.

„Tak jsem zas na začátku, chlapče,“ tiše řekl starý Skokan. Neznělo to naříkavě. Spiš jako modlitba, při které pokyvoval mírně hlavou, „Pamatuješ, když jsme kdysi do těchhle míst přišli? Myslel jsem tenkrát, že jsme nalezli oázu uprostřed pouště. Ani se mi nechtělo věřit, že sen se může proměnit ve skutečnost. Stalo se! A teď?“ Zmlkl na okamžik, potom dodal: „Kdepak! Nenarodil jsem se na šťastné planetě!“

„Začneme znova, táto!“ hlesl Martin. Přál si v duchu, – aby to znělo rozhodně.

„Na to já už nemám ani odvahu, ani sílu, chlapče!“

„Uvidíš, že to dokážeme! Vrátím se!“ pokoušel se Martin nalit do otcovy mysli alespoň krůpěj povzbuzení. Vzpomněl si na tatínkovo staré úsloví a sám zjihl, když tu větu protlačoval skrze rty: „Jsme přece chlapi, ne?“

Starý Skokan se nepatrně pousmál. Smutně. Ale pro Martina to v té chvíli byl nejšťastnější tatínkův úsměv v jeho životě.

Obešli spolu pomalým krokem trosky staveni. Nebylo toho příliš, co se zachovalo. Z polozbořené ohořené stáje se šířil zápach spáleného masa a rohoviny.

„Můžeš zatím bydlet zas u strýčka Normana,“ navrhl Martin a v téže chvíli sebou trhl novým úlekem! „Proboha, co je s Lawsonovými? Taky?“

Otec zavrtěl hlavou a napřáhl ruku kupředu. Lawson právě přicházel.

Ačkoli se dávno neviděli, pozdravili se s Martinem jen smutným pokývnutím.

„Nestačili jsme vyvést všechen dobytek,“ pravil strýc. Norman po chvíli mlčení a obrátil se k Skokanovi. „Škoda… Budeš muset, Karle, orat mými koňmi. Snad tě budou poslouchat.“ Když Lawson viděl, jak nelehko je Martinovi, vzal ho v podpaží a odvedl kousek stranou: „Neboj se, Martine. Otec bude u nás. Postaráme se o něho.

Máme dost! A jestli se někdy vrátíš, můžete začít znovu. Je z tebe chlap jako buk!“

„Kdo tu spoušť udělal? A proč si vybrali zrovna nás?“ pohlédl Martin zasmušile znovu na čpící rumiště.

„Půjčka za oplátku! To všechno ten Dumont se svými lidmi! Je zřejmě posedlý pomstychtivosti,“ odvětil Lawson. „Msti se a nevybírá si. Snad už to nemá ani v hlavě v pořádku.“

„Vojáci mu vypálili farmu. Jel jsem kolem.“

„Já vím,“ kývl Lawson. „Na vojáky nestačí, tak si vybiji vztek na nevinných. Buď rád, Martine, že to dopadlo takhle. Nechybělo příliš a…“

„A co?“

„Dumont tady řval na otce jako nepříčetný: Dal jsi kluka k Červeným kabátům, k zavšiveným policajtům tady máš jeho prokletý žold! Vydělává si na chleba bojem proti nám? Můžeme připlatit! Kulkami pro tebe i pro něho! Jen taktak se otec na Dumonta za ty urážky nevrhl. Stálo by ho to dozajista život.“

Dorazil Willy. Ošetřili společné koně, nakrmili je, pak se teprve najedli sami. Přenocovali u Lawsonů, všichni i otec. Jako před lety, když do kraje u Hřmící řeky vstoupili poprvé.

Willy promluvil teprve před usnutím:

„Když začne vyhazovat jankovitý kůň, kope do všech stran. Někdy zasáhne i nevinné kolemjdoucí. Tvého nevinného tátu nabral kopyty, že snad víc nemohl. Copak Dumontovi lidé nevědí, jak o lidech indiánské krve doopravdy smýšlíš?“

„Jsem běloch, Willy. V jejich očích je to stejný zločin jako naopak v očích bělochů skutečnost, že oni jsou rudoši nebo míšenci. Nenávist vidi očima psa: jen černou a bílou!“

ROZHODUJÍCÍ STŘETNUTÍ

„Vrátím se, táto, brzy domů. Opravdu!“ znovu slíbil Martin starému, když se druhého dne loučili. „Beztak mě už služba netěší.“

Pobídli s Willym koně a vyrazili. Martin se raději ani neotočil. Bál se té smutné podívané. Otec stál nehnutě uprostřed trosek svého domova a němě hleděl za vzdalujícím se synem.

Bylo slunečné, ale chladné jitro pozdní zimy.

Nejeli příliš dlouho. Urazili snad deset dvanáct mil. a museli ze sedel. Z návrší, ležícího vysoko nad břehy jižní větve Saskatchewanu, se před nimi rozevřel pohled na jediné velké bitevní pole. Skupina keřů na stráni jim poskytla dobrý úkryt. Měli odtamtud bojiště pod sebou jako na dlani.

Řeka se údolím točila ve tvaru tmavozeleného těla užovky. V hlavním ohybu toku nebyl pravý břeh strmý, ale přecházel v rozlehlou, povlovně stoupající pláň. Tam, těsně u řeky, se rozkládal válečný indiánský tábor tvořilo jej několik desítek ušpiněných stanů, chráněných přerušovanou linií mělkého okopu. Hlavní čára povstaleckých zákopů se z výšiny nad břehem jasně rýsovala o něco výš, tři sta čtyři sta kroků od tábora. Byla velmi protáhlá a vroubila téměř celé údolí kolem osady Batoche. Na jedné straně zasahovala obranná linie až ke krajnímu domu osady, k patrovému staveni s ozdobným štítem nad průčelím, na svém opačném konci se dotýkala hřbitůvku s kostelíkem. Také okrouhlá zídka hřbitova byla obehnána dvojitým zákopem. Na nejvzdálenějším viditelném místě, v dalším eso vitém ohybu řeky směrem proti proudu, se rozkládal mohutný vojenský tábor.

„Tak tedy boj! Ti u řeky jsou zřejmě povstalci Luise Riela. Míšenecké a indiánské jednotky! A proti nim stojí hlavní sily Middletownova pluku,“ řekl Willy, když odhadl podle počtu stanů i palebné prostředky obou stran. „Je mi předem jasné, jak to dopadne. Vojáci mají proti povstalcům aspoň dvojnásobnou převah!“

„Zřejmě jsme se namanuli k rozhodujícímu střetnutí. Chápeš, co to znamená? Jistotu, že major Crozier se s generálem Middletownem buď neměl čas domluvit, anebo nepořídil.“

Až doposud bylo bojiště celkem klidné. Jen občas se na některém místě zákopů objevil obláček dýmu a vzápětí zaslechli oba policisté výstřel. Nyní se však rozštěkala svým hrozivě rychlým rytmem armádní strojní puška. A druhá! Pod clonou krycí palby vyrazily na zteč muži v tmavozelených uniformách – v jednom – dvou – teď už ve třech sledech. Z úkrytu na strmém břehu Saskatchewanu je Martin s Willym viděli jako nepatrné černé figurky pěšců na nějaké obrovsky velké šachovnici.

„Počátek ofenzívy!“ řekl Martin. „Podívej, berou útokem povstalecké zákopy před kostelem! Tam je zřejmě hlavní stan Luise Riela.“

Vskutku, rojnice Zelených kabátů se rychle blížily k vnějšímu kruhu zákopů kolem hřbitova. Obě nepřátelské strany už dostaly povel k palbě. Několik černých bodů znehybnělo, to první mrtví a ranění Vojáci padli do vlhkého sněhu pokrývajícího pláň.

Dutá rána přehlušila nepravidelný praskot výstřelů. Další. A po chvíli znovu. Promluvila děla generála Middletowna. Ještě než první sled Zelených kabátů dorazil k linii vnějšího obranného okopu povstalců, aby se s indiánskými obránci hřbitova utkal v boji muže proti muži, hřeben střechy kostelíka se v jednom místě provalil. Zela v něm tmavá ošklivá díra po šrapnelu.

Bitva nabývala na zuřivosti. Třetí sled vojáků vnikl do zákopů, útočníci tak získali nad povstalci rozhodující převahu a bylo jen otázkou času, kdy se jim podaří zlomit ohniska zběsilého odporu. Indiáni v zadních liniích zákopů nemohli své druhy vpředu účinně podpořit. V boji na bodák se situace před nimi stala zcela nepřehlednou. Nemohli riskovat, aby podpůrná střelba rozsévala smrt i mezi vlastními spolubojovníky. Avšak když už převaha Middletownových vojáků byla očividná a hrozilo nebezpečí, že v příštích okamžicích útočníci okopu dobudou a obrátí pak své karabiny proti Indiánům v druhé, vnitřní zákopové linii, vyrazili povstalci k odvetnému úderu. Vynořili se ze země jako přízraky a s ječivým hrdelním pokřikem se vrhli proti nepříteli. V rozptýlených řadách vojáků propukl zmatek. A proměnil se v paniku a divoký ústup, jakmile z brány hřbitova náhle tryskem vyjelo i několik desítek povstaleckých jezdců. To Luis Riel poslal do vřavy posily, svou indiánskou kavalérii, bojovou zálohu a zároveň nejsilnější zbraň.

Desítky vojáků zůstaly ležet tvářemi ve sněhu. Zbývající Zelené kabáty téměř nekladly odpor, opustily užuž dobytý okop a hledaly nejkratší cestu zpátky, ke svým. Rielovi indiánští jezdci je pronásledovali a s obdivuhodnou přesností je z trysku ostřelovali ze svých starých ručnic s krátkými hlavněmi.

„Riel je pašák!“ ocenil Willy takticky dokonalé vedení povstalecké obrany. „Počíná si jako zkušený vojevůdce!“

Manévr Luise Riela byl o to obdivuhodnější, že tohle byl způsob boje, který donedávna Indiáni vůbec neznali. Tak jako jim chyběla trpělivost a vytrvalost k dlouhodobému obléháni bělošských pevností, právě tak jim byla cizí obrana v zákopech. Dřív by je ani nenapadlo skrývat se do děr v zemi po způsobu bezmocných syslů. Indiáni milovali buď boj lstí, anebo čelný, otevřený výpad. Pokud se hned napoprvé přepad nezdařil, vzdali se obvykle dalších pokusů a zmizeli ihned z bitevního pole, mihli se na svých koních jako stíny a zahladili za sebou stopy.

„Jak vidět, lecčemu se naučili!“ I Martinovi se líbilo, jak velitel povstaleckých míšenců a Indiánů do posledních vteřin vydržel s pevnými nervy a ohromil útočníky generála Middletowna teprve v okamžiku, kdy se domnívali, že mají vítězství na dosah ruky.

Znovu se však z opevněných pahorků na pravém křídle bojiště rozštěkaly strojní pušky. A v hrozivě dlouhých dávkách! Rielovi jezdci, ačkoli velice rychli a pohybliví, se pro neobyčejně účinnou novou zbraň stali dobrými terči. Koně se s bolestným ržáním vzpínali na zadních a klesali do sněhu. Jiné dostihl smrtící projektil v plném trysku. V krkolomných přemetech shazovala raněná zvířata své jezdce. A křečovité záchvěvy zdvižených koňských běhů vypovídaly o hrůze smrti zřetelněji než nehybné lidské postavy, jimiž bylo, dějiště bitvy čím dál hustěji poseto.

Hlučná kanonáda Middletownových děl předpověděla nástup nové fáze bitvy. Šrapnely z armádních kanónů zničily věž kostelíka, na několika místech probořily hřbitovní zídku. Dělové výbuchy rozsévaly teď zkázu téměř po celé délce povstaleckých zákopů. A pak, o několik minut později, se pod clonou dělostřelby opět rozběhli pěšáci v tmavozelených uniformách mnoha proudy proti povstaleckému valu. Do boje nastoupila i švadrona vojenské jízdy.

„To je konec!“ hlesl Martin.

Několikanásobná početní přesila útočníků byla teď očividná. Zarputilý boj vzplál na celé délce fronty. Hlavní úderná pěst generála Middletowna opět zamířila proti velitelskému stanu povstalců, k pahorku s hřbitovem a kostelíkem na levém křidle. Šrapnely v tom místě doslova přeorávaly bílou, zasněženou pláň. Otevřená země se teď proměňovala v černohnědé pole.

„Jestli Riel nemá žádné další zálohy, je s Indiány do půlhodiny konec!“ posoudil vývoj událostí Willy. Bylo však zcela zřejmé, že povstalci nasadili už všechny své síly. K nejcitlivějšímu bodu obrany, ohroženému Rielovu stanovišti, nebylo odkud přesunout posily.

A pák se to stalo! Když situace indiánských a míšeneckých povstalců počala být kritická, objevila se ve vratech kostela černá kněžská sutana.

„Riel!“ vyhrkli oba kamarádi současně. „Co ho to, proboha, napadlo?“

Neohrožený kněz, přítel hladovějících Indiánů a míšenců, se zlatým křížem v ruce natažené před sebou překročil rozvaliny hřbitovní zdi a kráčel teď trochu topornou, avšak vznešenou chůzi vstříc nepřátelským hlavním pušek kanadské armády. Objevil se uprostřed vřavy jako mračný přízrak. A šel vpřed, deštěm kulek, svištících kolem něho z obou stran. Nepochopitelným zázrakem se tomu muži, působícímu dojmem tvora zbaveného smyslů, projektily vyhýbaly.

Kráčel bitevním polem jako indiánský bůh smrti!

Bylo to děsivé.

Palba kolem hřbitova utichla. Bojovníci na obou stranách byli zjevením šokováni. A brzy poté se rozhostilo ticho na celém bojišti. Zákopy indiánských a mileneckých vzbouřenců byly dobyty.

Riel stál uprostřed rozlehlé pláně a s rukama vzepjatýma k nebi se modlil. Prohrál svůj velký, spravedlivý boj! Jeho zlatý kříž chvíli co chvíli blýskl odraženými slunečními paprsky.

Martin a Willy seděli na studeném balvanu se skloněnými hlavami. Ani jednomu nebylo do řeči. Za jejich zády, dole v údolí Saskatchewanu, sbírali nosiči v tmavozelených kabátech padlé a raněné. Povstání Luise Riela bylo potlačeno dřív než plnou silou stačilo vzplanout. Ani Poundmaker nestihl přijít Rielovi na pomoc, napadlo Martina. Kde je mu asi konec?

Martin bezmyšlenkovitě ulomil uschlý trs vysoké šalvěje a počal otrhávat pokroucené zhnědlé listy.

„Podívej, Martine,“ zatahal ho Willy za rukáv. „Jaro se už ozývá!“

Ukázal před sebe.

Mezi loňskými šalvějovými stonky se nizoučko u země krčil nový život. Něžné, ještě téměř zavinuté číšky modrých krokusů, pobledlé a bezbranné, se stydlivě prodíraly k slunci.

Martin se jich jemně dotkl prsty. Byly vlhké.

STÍN PTÁKA SMRTI

Dávno přešlo krátké jaro, ohlašované melodickými hlasy skřivánků a hrubým, krákavým křikem robinů. Barvy prérie se rozjásaly v ostrém slunci léta. Dorostly divoké třešně, saskatoonky. Pak listy vrb, olší, bříz i osik počaly opět nabírat; zlatožlutý podzimní nádech.

Martin se po několikaměsíční nepřítomnosti vrátil do Fort Carltonu. S Willym a několika dalšími přáteli byli hned s příchodem jara. jakmile roztál sníh, posláni na sever. Na Peace River, aby tam za pomoci místních dřevorubců a osadníků vybudovali novou policejní stanici.

Těžká každodenní dřina dala Martinovi časem zapomenout na bolestné zážitky, jichž se stal svědkem. Den ze dne mu. Však Willy musel promlouvat do duše a jen stěží v mysli konstábla SkokaNa rozptýlil úmysl vzdát se služby v jízdní policii. Jestliže se mu to nakonec podařilo, tedy jen proto, že Martin nebyl s to odejít, aniž splnil uložený úkol. Avšak nastal konec října, a policisté se mohli vrátit ke své posádce.

Jednoho podzimního listopadového dne se proto Martin objevil v kanceláři majora Croziera, aby mu předal písemný raport o úspěšném dokončeni stavby.

„Gratuluji vám k povýšení, seržante Skokane,“ uvítal Martina velitel a radostně mu tiskl pravici. „Diky za to, co jste dokázali! Měls moc potíží?“

Martin mávl rukou: to nestojí za řeč.

„Co je tu nového?“ byl zvědavý.

„Mnoho a nic. Podle toho, co všechno víš…,“ odpověděl Crozier.

„Poslední noviny jsem četl ještě zjara!“

„Že nám generál Middletown předal Luise Riela, to jsi se asi dozvěděl, ne?“

„Ano,“ odpověděl Martin. „Už byl souzen?“

„Dodneška seděl v policejní věznici v Regině. Čekal na trest.“

„A?“

„Dostal provaz. Osmnáctého září se měla konat poprava. Jenomže ze všech stran se počaly hrnout petice. Od míšenců, od Indiánů. Desítky proseb, aby byl trest zmírněn, došly i od bělošských osadníků. Lidé připomínali dřívější zásluhy i mírumilovnost Rielovu. Děsili se toho, že má být popraven vysvěcený kněz. A někteří dokonce dokazovali, že skutečnými viníky povstání Luise Riela byli právě lidé, kteří ho nyní posílají na šibenici.“

„To je můj názor taky!“ pevně řekl Martin. Zahleděl se Crozierovi do očí. Ten pokrčil rameny a uhnul pohledem. I jeho soukromé představy o věci byly v rozporu s míněním, které musel jako velitel útvaru královské jízdní policie navenek zastávat!

„Byl změněn rozsudek?“ zeptal se novopečený seržant Skokan.

„Ne. Jenom byla poprava odložena.“

„Na kdy?“

„Na šestnáctý listopad…“

„To je… dnes. Koná se tady?“

„Ne! V Regině…“ Major Crozier pohlédl na hodinky. „Možná že to má, chudák Luis Riel, už za sebou…“

Oba policisté chvíli mlčky pozorovali prkna v podlaze. Bylo to jak minuta ticha.

„Co je s Dumontem?“ zeptal se Martin.

„Podařilo se mu utéct do Montany. Honili jsme ho pár dnů po porážce povstání, ale bezvýsledně.“

„A Poundmaker?“

„Poundmaker dal na tvoje domluvy a začal vyjednávat s generálem Middletownem Obdržel však ponižující odpověď. Na Indiánovy prosby, aby mu vojáci nejdřív poskytli nejnutnější potraviny a trochu střeliva k lovu, mu generál vzkázal: Mám dostatek vojska, abych vás všechny zničil. Hladem a nouzi, nebo zbraněmi. Tak to nějak stálo v jeho poselství. Pohrozil pak Indiánovi, že zbytek jeho kmene vyvraždí, jestliže se do konce května on. Poundmaker nedostaví i se svými rádci k jednáni do Severního Battlefordu.“

Martin poslouchal a před jeho vnitřním zrakem znovu ožívala scéna z posledního setkání s Velkým náčelníkem míru… Nikdy jsem nepřivolával ptáka smrti! Mám však obléknout své bojovníky do babských košil? Tak to tenkrát říkal…

„Sklonil hlavu?“ zeptal se Martin.

„Ano. S ohnutým hřbetem se Poundmaker dostavil k mírovým jednáním. Jenomže jakmile se s družinou rádců objevil v Battlefordu. vojáci se ho chopili a i s průvodci strčili Indiána za mříže. Middletown se zřejmě špatně vyspal a neměl náladu poslouchat náčelníkovy rozvláčné prosby.“

„Je to pořád stejné, majore! Myslel jsem, že v téhle zemi žije spravedlnost. A že ji v červeném kabátě mohu s hrdostí sloužit,“ drtil Martin mezi zuby slova své nové rostoucí zloby. „Ale už tomu nevěřím!“

„Ty ani já nejsme s to přinutit Zemi, aby se začala točit obráceně,“ zdvihl obě ruce do výšky major Crozier na důkaz vlastni bezmocnosti. „Mám tě rád, Martine. Ale pořád jsi ještě trochu kluk. Chtěl bys dokázat zázraky, jako bys nechápal, že čáry a kouzla ve skutečnosti nesvedou ani indiánští šamani. Počkej, na něco jsem si vzpomněl,“ dodal velitel, otevřel zásuvku svého prostorného dubového, stolu a počal se v ni přehrabovat.

„A jak to s Poundmakerem dopadlo?“ vrátil se k přerušené rozmluvě Martin.

„Dostal tři roky těžkého vězeni. Nedávno ho převezli do Stone Mountainu v Manitobě. Ale pochybuji, že přežije. Vezli ho tam s chatrným zdravím, vyhublého, zlomeného na duchu…“ Seržant Skokan smutně pokyvoval. „Kam já jsem to dal?“ bezvýsledně hledal major Crozier ve svém stole. „Nechal ti tu cosi jeden mladík. Ale kamsi jsem to založil, a ne a ne to teď najit.“

„Znám ho?“

„On tvrdil, že ano. Pořád tě chtěl vidět.“

„Jak se jmenoval?“

„Nevím, už si nepamatuji.“

„Á kdy tu byl?“

„Brzy po Middletownově vítězství u Saskatchewanu. Pár dnů po porážce indiánského povstání.“

Martin nechápal, kdo by se po něm mohl tolik shánět.

„Jak vypadal?“

„Nepamatuji si ho. Viděl jsem ho jen jednou a všehovšudy chvilku.“

„Už pak nikdy nepřišel?“

Martin cítil, jak v něm roste vnitřní napětí.

Crozier přeslechl seržantův dotaz. Prohrabal se právě na dno další ze zásuvek svého stolu a se šťastným úsměvem řekl:

„Konečně! Už jsem myslel, Martine, že jsem tu věcičku ztratil!“

Přešel kolem stolu na druhou stranu, aby drobnost, kterou svíral v dlani, předal Martinovi, sedícímu v služebním křesle pro podřízené.

Napřáhl ruku.

Mezi majorovými prsty se prosmýkla podlouhlá hůlka a za ukazováček uvázla na řemínku. Houpala se.

„Ten mladý Indián té pozdravuje a vzkazuje ti, že tohle si máš ponechal. Prý budeš mít v životě štěstí.“

Když se hůlka zastavila, všiml si Martin nepatrné rytiny orli hlavy. Posvátný amulet Největšího medvěda! Pozdrav nejskvělejšího kamaráda z dávno uplynulých let měl přímo před očima.

„Kouzelná píšťalka z kosti!“ křikl Martin s očima dokořán a vyskočil z křesla. Pak dlouho držel píšťalku z orlí perutě v dlaních, jako by to bylo slunéčko sedmitečné.

Amulet byl vážně čarovný. V Martinově mysli vykouzlil živý, živoucí barevný obraz milovaného přítele – indiánského bratra Neea.

„Vrátili se! Kde je? Nenechal mi vzkaz, kde ho najdu?!“ uchopil náhle Martin majora Croziera za rameno a netrpělivě jim zatřásl. Hořel vzrušením. To je skvělé! Nee! Nee se vrátil a poslal mu pozdrav! Kostěnou píšťalku Největšího medvěda!

Velitel zavrtěl hlavou.

„Nenechal!“ Martin se zkoumavě zabodl do majorovy tváře. Ten pohledu uhnul. „Tvůj přítel zemřel týden po bitvě u Saskatchewanu na těžké zraněni… Ležel tady u nás, v pevnostním lazaretu… Blouznil… Pořád chtěl mluvil s tebou! Zavolali mě k němu těsně před smrti…“ major jen stěží skládal slova do vět, když viděl Martinovu bílou tvář. „Prosil mě, abych ti amulet dal… Když byl při vědomí, choval se statečně. Prý to byl jeden z nejodvážnějších obránců povstaleckého hlavního stanu Luise Riela!“

Mrtvé ticho. Zavřené oči. Chvějící se ruce. Nějaký hlas – odkudsi z velké dálky.. Ne, to je majorův hlas:

„– – – jako bys ty mohl, Martine… Ale nemysli už na to! Chtěl jsem s tebou mluvit o něčem docela jiném.“

Ruka jemně dolehla na Martinovo rámě. Prsty stiskly: „Potřebuji pomoc. Kolem Peace Riveru žiji především Eskymáci a Indiáni. Ty jim přece rozumíš! Co bys tomu řekl. kdybych tě tam navrhl jako velitele?“

Martinova hlava dělá ne! No-e!

Nee! Příteli!

„Teď určitě ne! Nemohu… Možná někdy později. Ale raději už nikdy…“

Mrtvé ticho.

Bídný světe! Kde jsi, můj sne o míru a přátelství? Kde jsi, spravedlnosti?

Teď se kdesi venku rozezvučel zvon.

Velebně? Křaplavě?