Eduard Klein

Severino z ostrovů

I

Co pramice odrazila, stál tu a díval se zpátky na břeh. Ani se nepohnili, jen se díval, ačkoliv nikde nic k vidění nebylo Nic, kromě pruhu říčního štěrku a tři až čtyři metry vysoké pobřežní stěny, za níž se rozprostírala pampa, odkud přišel, nekonečnost řídké trávy s několika ostrůvky křovisek až k obzoru a ještě dál, tak daleko jako by se celý svět skládal z jedné jediné pastviny. A přece tam celou dobu upřeně zíral, jako by si. třebaže se jílově hnědý pás vody mezi pramicí a břehem rychle rozšiřoval. ještě nebyl jist, zda neměl raději zůstat tam na té straně.

Převozník měl, zatímco obsluhoval dlouhá vesla, čas, aby si ho prohlédl, a s důkladností člověka, který nemá každý den příležitost vidět nějakého cizince, zaznamenával každou podrobnost: kožešinovou kazajku a kožešinové pončo, stočené a přivázané za sedlem, sešlapané, zaprášené boty; a také jak hluboko cizincův kůň i oba jeho soumaři skláněli hlavy Nebyl nijak zvlášť velký tenhle cizinec, měl ale široká ramena a stál tu s nohama přesně jak rozkročenýma, jako by chtěl dát najevo, že z místa, na kterém jednou stojí, už jej nic a nikdo nedostane Do tváře mu nebylo vidět, odpoledni slunce stálo za ním, takže byla ve stínu široké střechy jeho klobouku, a hlavu neotočil ani tehdy, když se pramice, zachycená proudem, naklonila, až drátěné lano ve špatně promazaných kladkách zaskřípalo jenom stál a díval se.

A pak k němu patřil ještě pes, pravý oříšek, s vysokýma nohama a chundelatý jako ovčák, ale lovec. Ten nedůvěřivě sledoval každý pohyb převozníka a potichu vrčel. „Tiše. Pondělku,“ řekl cizinec.

Pes položil hlavu na přední tlapy, nespouštěl ale převozníka z oči.

„Divný jméno,“ řekl převozník. „Pondělek. Psa s takovým jménem jsem ještě neviděl.“ Cizinec neodpověděl Převozník minutku mlčel. „Zdaleka?“

„Dá se říct.“

„Ovčák?“

„Taky.“

Převozník nemohl poznat, zda se při těchto slovech na něj chlapík alespoň podíval, nebo jestli mluvil přes jeho hlavu, to ale pro něho nebyl důvod, aby v jednostranném rozhovoru nepokračovaly

„Něco takovýho já hned poznám,“ řekl, a protože opět nedostal žádnou odpověď, dodal: „Že se tady všecko ale změnilo, co?“

„Dost,“ jenom zase odpověděl cizinec, a z jeho hlasu se ani teď nedalo nic vytušit.

„Poněvadž jste totiž chtěl nejdřív ke starýmu brodu,“ řekl převozník. „Něco takovýho já hned poznám. Tam ale už žádnéj brod není. Vybagrovali ho, protože teď se ovce odvážej na lodích.“

„Je tu hodně ovcí?“

„Pro dobrýho ovčáka práce dost.“ Byli asi uprostřed řeky, a tady se ten cizinec najednou otočil, takže hleděl vstříc protějšímu, příkřejšímu a vyššímu břehu a stál tak otočen zády k převozníkovi.

Ten řekl: „Vozkusil bych to u Společnosti. V poslední době se tu pěkně roztáhla. Říká se, že má na svých pastvinách víc než padesát tisíc kusů, a pořád ještě přikupuje každej kousek země, kterej může dostat. Správu najděte tak asi patnáct mil za usedlostma. Pořád rovnou za nosem. Určitě to najdete.“ Chlapík mlčel.

„A pak je tu ještě několik malých chovatelů,“ řekl převozník. „Co mě se ale týká, tak bych to vozkusil u tý Společnosti, povídám.“

Díval se dychtivě na rozložitá záda před sebou. Tenhle cizinec vypadal na to, že by si dokázal klidně, hodit na, záda spoutanou ovci, přední běhy přes pravé rameno, zadní přeš levé, a odnést jit kam by bylo zrovna třeba. Chlapík ale opět odpověděl, aniž otočil hlavu:

„Ještě uvidím, jak dlouho tu zůstanu.“

Břeh se přibližoval, a převozník udělal ještě jeden pokus.

„Musí to být pěkně dlouhá doba co jste tady byl naposled. Dělám to teď už pomalu pět let, nemůžu si ale vzpomenout, že bych vás někdy viděl. A tváře, ty já si pamatuju.“

„Pěkně dlouhá doba,“ potvrdil cizinec, ale ani tentokrát neřekl nic bližšího.

„Být vámi, tak sem si to rozmyslel, jestli zůstat,“ řekl převozník. „Tak snadno jako tady člověk, kterej se vyzná v ovcích, práci nikde nenajde.“

Na to cizinec opět nic neodpověděl. Otočil se, odvázal kuně a poprvé ukázal svou tvář; Byla olivově hnědá, měla široký noc, plné rty a oči jako uhlíky. Převozník ještě jednou přejel zrakem mužův oděv. Jeho oči vteřinku utkvěly na měšci s peněz, který se chlapíkovi viditelně rýsoval pod košilí, když zvedl ruku, aby svého koně poplácal, a sklouzly až dolů k zaprášeným špínkám bot. A pak se znovu vrátily k obličeji, jako by tady podle jeho názoru něco nehrálo.

„Ještě něco?“

Převozník honem zavrtěl hlavou. Skoro si byl jist, že kolem úst v tmavém obličeji pohrávalo cosi jako posměšek.

Pak se za tou malou skupinou díval, jak pomalu a namáhavě stoupá příkrou pěšinou vzhůru. Vpředu jezdec, za ním oba mezci a vzadu pes. Trvalo to jen dvě; tři minuty, pak dosáhli horního okraje srázu, kde se osvíceni sluncem, chvíli ostře odráželi od jasného nebe, a pak pomalu zmizeli.

„Indián,“ řekl převozník. „Čistokrevnej Indián, kterej se jen tak potlouká a mluví jako křesťan. Moc by mě zajímalo, co ten tu hledá.“

Zavrtěl hlavou a ponořil dlouhá vesla znovu do vody.

Nahoře byla krajina do všech stran otevřená. Zatímco kůň postupoval pomalým krokem vpřed, rozhlížel se cizinec, jako by obraz, který měl před sebou, porovnával s jiným, který v sobě nosil jako vzpomínku. Pampa na druhé straně řeky, odkud přišel, byla ovšem i před deseti, padesáti nebo sto lety stejná jako dnes: Zelené moře, do něhož vítr tam, kde byla tráva dostatečně hustá, kreslil stříbrošedé, třpytivé vlny, zatímco jinde, kde byla řídká, z něho vyfukoval do výše hnědá oblaka prachu. Ani změny, k nimž možná došlo v mohutném oblouku hlubokého řečiště, se nedaly měřit lidským věkem, a také pohoří, které se rozkládalo bezprostředně před ním, bylo určitě stále stejné: nebetyčná stěna, jejíž zelené hřbety byly korunovány černošedými skalisky se sněhovými a ledovými povlaky, jež jako by vysílaly dlouhá a bílá ramena dolů do údolí. Nové snad byly jenom drátěné ploty, které na této straně řeky, kde tráva byla většinou vyšší a hustší, prořezávaly zem. A také malé, tu a tam rozhozené domky ze dřeva či hlíny, které patrně tvořily to, co převozník nazval poněkud nadneseně usedlostmi. To všechno ale byly zcela bezvýznamné změny v porovnání s rozlohou této země, která se třemi směry ztrácela v bledém oparu vedra, a s výškou pohoří, jež ji strmě a bez nejmenší prolákliny uzavíralo, jako by chtělo rozetnout vedví dokonce i samo nebe.

Cizinec jel pomalu, a pes před ním běžel s vyplazeným jazykem. Bylo opravdu horko. Cesta byla zřejmě často používána, koleje byly od kol hluboce vyježděny.

Před první usedlostí cizinec zastavil. Za plotem se rozprostírala kukuřičná a bramborová pole, a nechyběly ani pastviny, na nichž se páslo několik tuctů hovězího dobytka. Dům se zdál poměrně nový, na dosud nenatřených prknech byly ještě znát stopy hoblíku. Cizinec si vše prohlížel se svraštělým obočím. Vpravo a vlevo na bráně byla zavěšena lebka pumy na znamení, že Vlastník si umí své stádo před lupiči ochránit.

Zpoza domu se vyřítil se zběsilým štěkotem velký ovčák, a cizinec jel dál. Pes však běžel na své straně plotu vedle Pondělka, v jednom kuse štěkal a zdálo se, že se chystá proklouznout mezi ostnatým drátem, aby vetřelci skočil na hrdlo. Pondělek si ho ani nevšiml, takže pes ztratil chuť pokračovat v této hře a uháněl zpátky. Cizinec nechal koně volně jít. Zdálo se, že přemýšlí.

Za usedlostí se táhly opět neoplacené louky a pastviny, a pak tu najednou stála vedle cesty nízká, dlouhá bouda. Obchodní dům a restaurace stálo na štítě nade dveřmi. Cizinec seskočil a koně i mezka připoutal ke kůlu. Kromě jeho zvířat byl u kůlu už jenom ospalý strakoš a jeden šiml – krásný, silný hřebec, který toho dne určitě ještě moc pohybu neměl, protože navzdory vedru netrpělivě pohazoval hlavou. Z přístřešku visely od trámu k trámu dlouhé šňůry, na nichž byly navlečeny kukuřičné klasy. Cizinec je musel nadzvednout, když vstupoval dovnitř. Pes šel za ním.

Uvnitř byla tma a čpělo to tu kořalkou, kořením a kůží. Jen u dvou z pěti stolů sedělo po jednom hostu. Každý měl před sebou sklenici a láhev. Jeden vypadal tak čisťounce a svěže Jako ten šiml venku. Druhý seděl zády ke dveřím, takže z něho bylo vidět jenom žluté pončo a černé dlouhé vlasy, které mu splývaly hluboko na záda. Krčmář stál za výčepem, jenž byl zřejmě zároveň krámským pultem.

„Dvojitého,“ řekl cizinec.

Hospodský přinesl láhev a sklenici.

„Nalej si kolík chceš.“

Vypadal tak, jak má správný krčmář vypadat a jako by mu to, co prodával, šlo samotnému nejlíp k duhu. Hbitýma očkama v červeném obličeji teď napjatě sledoval, jak si cizinec nalévá a pak pije jedním douškem.

„Říkají mi tu v okolí Čtvrtlitr.“ řekl. „Protože z mý kořalky nikdo míň nepije.“

Cizinec neodpověděl, a také si svou sklenici znovu nenaplnil. Stál a rozhlížel se po místnosti, jako by se pokoušel ze skrovného zařízení a ze zboží v regálech, na bednách a sudech vyvodit nějaké závěry. Jeho zrak spočinul na několika přikrývkách z husté krátkosrsté kožešiny divoké lamy guanaka, jaké tu šijí Indiánky a jimž se zde říká quijanga.1

„Máš asi pěknou fůru krásných kožešin,“ řekl Čtvrtlitr a kývl hlavou ven, kde u kůlu postávali oba pořádně naloženi mezci.

„Ujde to,“ odpověděl cizinec.

„Lišky nebo viskači?“

„Lišky.“

Venku se ozval dusot kopyt a Čtvrtlitr natahoval krk, aby viděl, kdo to tam, zahalen oblakem prachu, přitáhl koni uzdu tak, že se

zvíře málem posadilo. Jezdec vstoupil. Mladý muž v pestré košili a kalhotách z koňské kůže. Na jeho uhřáté tváři se perlily kapky potu. Všechno na něm, také klobouk se širokou střechou, pošoupnutý hluboko do týlu, vypadalo až příliš nově.

„Brý den, Luisi,“ řekl Čtvrtlitr, přistrčil i jemu láhev a sklenici, a hned se věnoval zase cizinci.

„Jestli jsou to ale opravdu dobrý kožešiny, pak se vždycky najde někdo, kdo je rád dobře zaplatí.“

„Dnes neprodávám,“ řekl cizinec.

Host, kterému patřil šiml přede dveřmi a který dosud seděl mlčky nad svou sklenicí, zvedl hlavu. Jeho tvář byla rozpálená kořalkou.

„Když ti Čtvrtlitr dělá nabídku, pak ji máš přijmout. Nenaučil ses ještě způsobům?“

Krčmář a cizinec jako by nic neslyšeli.

„Lepší ceny než u mne tady nikde nedostaneš,“ řekl Čtvrtlitr.

„Tolik, kolik tyhle kožky vynesou na severu, nemůžeš zaplatit ani ty.“

„Já to hned poznal,“ řekl ten, kterému patřil šiml, od svého stolu, „že nezná způsoby.“

Muž v pestré košili se opřel lokty o pult a zvědavě si cizince prohlížel. Nepřijel, jak se zdá, sám. Ještě jeden muž vstoupil těžkým krokem dovnitř. Oba měli stejné košile a také stejné kaštanové vlasy.

„Brý den, Juane Manueli,“ řekl Čtvrtlitr. „Vobsluž se.“

Pak se zase obrátil na cizince: „Kam až máš vlastně namířeno?“

„Mendoza, možná Buenos Aires. Ještě uvidím.“

„Byls už tam nahoře?“

„Jinak bych tam sotva chtěl.“

„Tohle ale není ta nejkratší cesta.“

„Tamhle,“ řekl cizinec a ukázal palcem přes rameno na cestu, kterou přišel, „tamhle kdysi stávalo toldo, indiánská chatrč.“

Čtvrtlitr váhal.

„Myslíš Raimundovo toldo?“

„Správně.“

Luis a Juan Manuel postavili rázem sklenice na stůl: ozval se pouze jeden Jediný, krátký úder.

„Tady, bratrům Cortínezovým,“ řekl Čtvrtlitr, „těm teď patří pozemek, na kterým stálo kdysi Raimundovo toldo. Ten dům s lebkáma těch dvou pum na vratech.“

Cizinec se k nim pootočil. Juan Manuel se napřímil. Zdálo se, že Luis, který vstoupil první, je pouze zvědavý.

„Dostali jsme ten pozemek od vlády,“ řekl Juan Manuel. „Když jsme sem přišli, nestálo na něm žádný toldo, ani toho Raimunda, ani nikoho jinýho.“

„Možná,“ odvětil cizinec.

„Co to má znamenat, to možná. Říkám to, a tak to taky je. Nebo snad chceš tvrdit, že lžu?“

„Řekl jsem možná.“ Cizinec se díval na nažloutlá záda Indiána u dalšího stolu! Ten sebou až dosud ani nepohnul a také nepromluvil ani slovo. „A taky jsem řekl, že tady nezůstanu.“

Luis uchopil opět svou sklenici.

„Pro nás za nás můžeš;“ řekl smířlivě. „Je to náš pozemek, a nikomu Jsme ho nesebrali. Nikomu nic nebereme.“ Stále ještě si cizince měřil. Jako by se pokoušel uhodnout, co se za tou jeho otázkou mohlo skrývat.

Juan Manuel se ještě nezdál spokojený. Něco si mručel.

„Raimundo je mrtev,“ řekl Čtvrtlitr. „Už asi půl roku.“

„Slyšel jsem o tom. Já ale hledám jeho toldo. Nebo je snad taky mrtvé a pochované?“

Čtvrtlitr sklonil hlavu a podíval se. cizinci do tváře.

„Ty jsi Severino, Raimundův syn.“

„Ano,“ řekl cizinec, „já jsem Severino.“

„Blas vždycky říkal, že se vrátíš. Nikdo už tomu nechtěl věřit, ale on to vždycky říkal. Je mi to líto, to s tvým otcem.“

„Kde je Blas teď?“

„Jsou to dva týdny, co jsem ho viděl. Tvoji lidé teď mají svý chatrče v údolí Mračen, hodinu cesty odsud.“

„Syn Indiána Raimunda,“ řekl majitel šimla od svého štolu. „Já puknu smíchy.“

Luis si Severina stále ještě se zájmem prohlížel. Juan Manuel se opět věnoval kořalce. Také Severino si ještě jednou nalil.

„Je opravdu dobrá, že?“ řekl Čtvrtlitr rozvážně. „Dobrá proti zimě, dobrá proti vedru, a dobrá, když člověk musí spolknout fůru hořkosti.“

„V údolí Mračen jsou dobré pastviny,“ odpověděl Severino, „ale je jich tam málo.“

„Hej, ty, synu Indiána Raimunda,“ vmísil se do rozhovoru opět ten, co mu patřil šiml, „posad se ke mně, mám toho ve flašce ještě, dost.“

Čtvrtlitr ho vzal konečně na vědomí. „Nech ho na pokoji.“ A k Severinovi: „Mnoho tvých lidí po tobě odešlo, zvlášť mladých. To se pak ostatní, když se objevili první osadníci, vydali výš do hor, kde jsou lepší pastviny. Pro ně je jich tam i teď ještě dost. Jak dlouho jsi vlastně byl pryč?“

„Deset let.“

„To je hezky dlouhá doba. Dost na to, aby člověk nachytal pořádnou hromadu lišek.“

„Já dělal ledacos. Ovčáka, námořníka, lovce tuleňů i velryb a znovu námořníka. Přitom se už někam dostaneš. Až do Buenos Aires a ještě dál na sever. Většinu času jsem ale byl v Ohňové zemi a na ostrovech.“ Byla to ta nejdelší odpověď, jakou Severino až dosud dal.

„Rád bych věděl, proč si se mnou nemůže dát skleničku. Nesnáší to, nebo…,“ ozvalo se od stolu.

„Drž zobák,“ skočil mu Čtvrtlitr do řeči. „Nechci ve svý hospodě žádný hádky.“

„… nebo si snad zakládá na tom, že je synem zloděje dobytka?“

Na vteřinu zavládlo v místnosti hrobové ticho.

„A není to tak? Byl to přece zloděj dobytka, tenhle Indián Raimundo. Každý to tady ví.“

Severino pohlédl se svraštělým obočím ještě jednou na Indiána, který tam stále seděl, jako by neviděl a neslyšel, co se kolem něho děje.

„Já vím jenom jedno,“ řekl Čtvrtlitr chvatně. „Je načase, abys výpad. A to hned.“

„Tak dobrá ta tvoje břečka zase není, abych to nepřenes přes srdce.“ Chlapík vstal. „Můžu na něho přece počkat venku, aby mi vysvětlil, proč si o sobě tolik myslí, že si nechce s křesťanem zavdat.“

„A já můžu jít s ním, abych mu pomoh vysvětlit ti to,“ řekl Luis.

Jeho bratr mu položil ruku na rameno.

„Nemíchej se do toho. Nikdo neví, jak to opravdu bylo.“

Zdálo se, že si Severino těch dvou pořádně všiml teprve teď.

Chlapík, kterému patřil šiml, přišel toporně k pultu. Ostruhy na jeho botách břinkaly. U Severinových nohou se ozvalo hluboké zavrčení.

„Ticho, Pondělku,“ řekl Severino.

Muž hodil minci na pult.

„Ještě není všem dnům konec, a on řek, že tu pár dnů zůstane. Já puknu smíchy, syn Indiána Raimunda!“ Pak koukl dolů k Severinovým nohám: „Helemese na tu, potvoru, něco takovýho by se mělo vodprásknout.“

Když za ním zapadly dveře, bylo ještě minutu ticho. Teprve, když venku dozněly údery kopyt, sebral Čtvrtlitr minci. „Co sem vůbec leze, když mu moje kořalka nechutná, to bych taky rád věděl.“

„Že se s tím chlapem vůbec bavíš,“ řekl Juan Manuel svému bratrovi. „Takovej je v stavu podpálit ti barák, až budeš na pastvě. A jak to opravdu bylo, to přece nevíš ani ty.“

„Když si myslí, že si tady může na každýho troufnout, pak už si nemůže být nikdo jistý. Takovýho musí člověk praštit hned napoprvé.“

Hádali se ještě, když vycházeli z hospody. Jenom Luis ve dveřích znovu koukl po Severinovi.

„To sis teda vybral ten právej okamžik,“ zazněl dovnitř ještě jednou hlas Juana Manuela.

Čtvrtlitr stíral hadrem pult. „Je mi to opravdu líto, to s tvým otcem,“ řekl znovu.

„Co o tom vlastně víš?“

Čtvrtlitr se patrně rozhodl leštit pult tak dlouho, dokud nezmizí i ten poslední z nesčetných flekanců, které za ta léta do dřeva vypálily všechny druhy kořalek.

„Přesně to vlastně neví nikdo. Jen se tak povídá.“

„Například?“

Čtvrtlitr nechal desku konečně na pokoji. Zkoumavě si Severina prohlížel a zdálo se, že uvažuje. Pak vyšel před výčep. Pes znovu zavrčel.

„Klid, Pondělku,“ řekl Severino.

Čtvrtlitr zůstal stát v uctivé vzdálenosti. „Divný jméno pro psa,“ řekl a opřel se loktem o pult.

„Našel jsem ho jedno pondělí. Na skalnatém břehu, polomrtvého hlady. Tam by ani on nic nenalovil.“

„Musel ale někomu patřit,“ řekl Čtvrtlitr nedůvěřivě. „To přece není žádnej divokej pes.“

„Byl to zlý podzim. Na břehu se povalovalo taky několik vyplavených prken. Vypadala jako z kutru.“

Čtvrtlitr mrkl po psu okem. „Kdybych měl stádo ovcí, nevím, jestli bych ho k nim pustil.“

„To bych ti taky neradil. Je to vydrař, a takový prokousne ovci hrdlo, než vůbec stačí zabečet.“

Čtvrtlitr svraštil obočí. Severino se na něho díval vyčkávavě, a hospodský pokrčil rameny jako člověk, který si myje ruce.

„Jak už jsem řek, nějak přesně to vlastně nikdo neví. Jistý je jen to, že se tady nikdy nekradlo tolik dobytka jako zrovna v tomhle roce, no a osadníci jsou už všichni trochu nervózní. Viděls Juana Manuela.“

Severino se na něho stále jen díval. Klobouk měl pošoupnutý z čela, a zdálo se, jako by jeho oči četly slova z Čtvrtlitrových rtů dřív, než je vyslovil.

„Stopy vedou vždycky do hor. Pokud se vůbec nějaký najdou,“ řekl Čtvrtlitr obezřele. „Většinou se to ale stane za deštivý noci, a pak se prostě nenajdou žádný.“

„Kam se tady dá schovat ukradený dobytek?“

„To není nic těžkýho. Od tý doby, co parník jezdí každý dva týdny nahoru proti proudu, se tady nakládá spousta dobytka. To se sjíždějí osadníci odevšad, a vždycky se mezi nimi najdou takoví, co si ho rádi naloží dvacet i třicet kusů, pokud jsou k máni lacino.“

Severino kývl.

„Některý to možná dělají v dobrý víře,“ řekl Čtvrtlitr. „Většinou je to jalový dobytek, ještě neoznačený.“ Odmlčel se. „Když se ale nějaký stopy najdou, pak vedou vždycky do hor,“ dodal. „Nikdy k řece. A v horách žijou tvoji lidé. Proto jsou taky některý osadníci nervózní.“

Hluboce se nadechl, když od něho Severino konečně odvrátil zrak. Ten se teď díval na zadní stěnu kvelbu, jako by před sebou ani neviděl od země až ke stropu samé regály a v nich nacpané všechno možné, co se může na pampě či v lese potřebovat, od sedel a sekyr až po hřebíky a zápalky, ale jako by viděl hory, které se za těmi regály, za tou zdí a pampou tyčily až někam do nebes – stěna bez jediné mezery, která označovala konec světa.

„Když se dobytek zažene opravdu do hor, pak přece musí v některém údolí také být.“ Čtvrtlitr pokrčil rameny.

„Hledali často, nikdo ale ještě nic nenašel.“ Znovu se odmlčel. „Totiž až na jednou.“

Kroutil rameny celý nesvůj, ale očí, které v tmavém obličeji svítily jako uhlíky, už si ho vzaly na mušku.

„Našli Raimunda, totiž tvýho otce, vysoko v horách. Tam nikdo nehledal, protože je to nesmysl, hnát dobytek až nahoru. Tam cesta nikam nevede, a píce je tam málo. Asi se zřítil i s koněm, leželi totiž oba pod jednou skalní stěnou. A pak tam nahoře pochytali ještě asi tucet jednoročních koní, které někdo týden před tím ukrad.“ Opět škubl rameny. „Říkám jen to, co sem slyšel.“

„Kdo ho našel?“

„První byl Luis. Před chvílí jsi ho tady viděl. Luis je v pořádku. Jeho bratr, Juan Manuel, taky není špatný, ale Luis je lepší.“

„Až na to, že jeho dům stojí zrovna tam, kde stálo dřív naše toldo.“

„Povídám, že chlapi Córtínezovi jsou v pořádku,“ opakoval Čtvrtlitr důrazně.

Oba se asi minutku dívali z okna na usedlost u cesty. Syrové prkenné stěny na slunci svítily a lebky obou pum na vratech vypadaly jako dva nepatrné bílé body.

„Já tvýho otce znal,“ řekl Čtvrtlitr. „Byl to dobrej člověk.“

Severino se už zase upřeně díval na ty nacpané regály. „Jenom blázen by hnal kradený dobytek do hor. V údolích se nedá ukrýt a někde výš musí pojit hlady.“

„Prostě se moc povídá.“ V hlase Čtvrtlitra byla opět znát jeho počáteční obezřetnost. „Někerý tvrděj, že tvoji lidé už zas našli Kondoří průsmyk.“

„Kondoří průsmyk? Báchorky. Těmihle horami žádný průsmyk nevede. Kondor, ten je přeletí, to ano, ale jezdec s koněm se přes ně nedostane. A stádo dobytka už teprv ne.“

„Já jen říkám, co se povídá. A že jako ten průsmyk opravdu existuje, to jsem slyšel na vlastní uši.“ Čtvrtlitr pozoroval Severina jen tak koutkem oka. „Ten, kdo zná Kondoří průsmyk, tomu patří celý pohoří, toho nikdo nečapne, protože v údolích a mezi skalami zmizí jako duch. Zrovna tak to prý bylo taky před třiceti lety, když tvoji lidé ještě bojovali s vojskem.“

„Pohádky a plané řeči. Kdyby průsmyk existoval, mohl by ho najít každý.“

Čtvrtlitr pokrčil rameny. „Tvoji lidé každopádně odtáhli do hor, když přišli osadníci.“

„To vím. A stopy toho ukradeného dobytka, pokud vůbec nějaké existují, tam vedou taky. Ještě dobře, že ta tvoje kořalka je lepší než ty tvoje povídačky.“ Severino udělal čelem vzad.

„Říkám jenom, co slyším,“ hájil se Čtvrtlitr. Vyprovodil ho ze dveří. „Je mi to opravdu líto, to s Raimundem, tvým otcem, povídám.“ Na prahu otočil Severino ještě jednou hlavu. Indián seděl ve svém žlutavém ponču u stolu tak jako před půlhodinou; vypadalo to, jako by byl celou tu dobu spal.

Čtvrtlitr sledoval, jak se Severino vyhoupl na koně; jeho pohled už zase těkal po těch naložených mezcích.

„A nezapomeň, jestli to jsou opravdu dobrý kůže, lepší ceny než u mě tady nikde nedostaneš.“

„Určitě tu nezůstanu. Nejvýš dva tři dny. A na severu jsou ceny vyšší.“

Čtvrtlitr ještě chvíli postával a hleděl za Severinem. Celá skupinka, jezdec, kůň, mezci a pes, se rychle zmenšovala, až z ní zbyla jen nepravidelná skvrna, která se po mírně stoupajícím travnatém svahu blížila k horám, jako stín oblaku, který nikdo nezadrží, na který ale taky nikdo nevzpomene, jakmile jednou zmizí.

Pohoří, které měl Severino v posledních dvou dnech neustále před očima, zprvu jenom jako slabou, sotva znatelnou čáru na obzoru, potom ostře a jasně ohraničené, vystupující do stále větší výšky, tohle pohoří ho přijalo slavnostně. Jeho výběžky, pokryté hustým lesem, mu napřahovaly vstříc stovky svých zelených paží, skály žhnuly ve světle pozdního slunce, a nepřátelské, odmítavé ledové vrcholky jako by se za ně schovávaly. Údolí slibovalo klid a osvěžení po tom hrozném vedru, které panovalo v pampě, les bezpečí po parných, nekonečných rovinách. Tu a tam stály skupiny planých jabloní a spadané plátky květů tvořily pod nimi lehké koberce. Tyhle stromy daly kdysi indiánským kmenům jejich jméno: Manzaneros, Jabloňoví lidé. Koruny jihoamerických buků po obou stranách svahu se propletly a vytvořily tak jakousi střechu. Tu a tam bylo vidět temné kužele horských cypřišů. Stopy lidské blízkosti se našly všude, Severino však, co vyšel od Čtvrtlitra, nepotkal nikoho. Jel podél malého potůčku, jehož nespočetné zákruty už dávno zahradily pohled zpátky na rovinu, a rozhlížel se dychtivě na všechny strany, jednou či dvakrát narazil na ohniště; ale popel byl už vychladlý.

Na písčitém kousku země se zastavil a dovolil koni a mezkům, aby se napili. Tady byly stopy ještě hustší. Zdálo se, že tohle místo sloužilo často jako napajedlo. Kdesi v dáli, nad údolím, zpoza příčně se táhnoucích horských hřbetů, stoupaly z lesa tenké modravé sloupy kouře kolmo k tichému večernímu nebi. Vzduch voněl hořícím dřevem.

A led také něco zaslechl. Blížil se dusot kopyt, a to nejméně tuctu zvířat. Za nejbližším ohybem se objevila skupina koňů, poháněná jenom jedním jezdcem. Přiběhli sem vysokou trávou, s rozšířenými nozdrami a vlajícími hřívami, chviličku, s očima nedůvěřivě upřenýma na něho, zaváhali, ale pak ponořili tlamy s funěním do vody.

„Mari, mari,“ řekl Severino. „Stokrát stokrát štěstí.“

„Mari, mari.“

Pozdrav mu zněl nezvykle, i když jej sám použil. Deset let – vyslovíš to v okamžiku, jak dlouhá doba je to však ve skutečnosti?

Jezdec na druhé straní potoka se sem díval pozorně. Zdálo se, že váží slova oděvem bílého muže. On sám byl oblečen zcela po Indiánsku, s Čamalem, jakýmisi kalhotami ze širokého pásu látky, který se ovíjel kolem boků a stehen, a pončem. Ostruhy si připevnil na bosé nohy. Už před deseti lety byla většina mladých lidí zvyklá na pohodlnější oděv. V nejasném světle prvního soumraku rozeznal Severino úzký, mladý obličej, a pak zpozoroval i čelní pásku, jíž měl jezdec sepnuté vlasy. Přivřel oči. Omyl byl vyloučen. Tahle čelní páska nepozůstávala pouze z pruhu látky, ne, do její zářivé zeleně byl vetkán vzor, a kromě toho byla poseta drobnými stříbrnými penízky. Severino se nadechl.

„Jak se ti vede, Blasi?“ řekl.

Zdálo se, že chlapec strnul. Pak se k němu blížil potokem tak pomalu, jako by se bál, že ho snad klame zrak i sluch. Severinovi bylo, jako by hleděl do vlastní tváře, tak jak vypadala před deseti lety, a zároveň v ní četl nedůvěru, a velkou otázku.

„Já jsem Severino,“ řekl, „a ty nosíš otcovu čelní pásku.“

Chlapec teď popohnal koně vpřed, až voda vystříkla. Těsně před ním zastavil, a Severino viděl jeho pochyby, viděl jeho radost i zmatek. Naklonil se dopředu a položil ruku na pěst, která třímala otěže. Blas seděl na koni bez sedla, rovněž po indiánském způsobu.

„Bylo ti právě šest let, když jsem odcházel. A já slíbil, že se vrátím a odvedu si tě, až ti bude tolik, jako mně bylo tenkrát.“

Viděl, jak radost definitivně zaplašila všechnu ostatní, a také, jaké úsilí Blase stálo, aby ji nedal moc najevo a aby se choval jako muž.

„Věděl jsem, že přijdeš. Všichni říkali, žes zapomněl, já to ale věděl, a teď jsi tady.“

Z jeho hlasu zaznívala pýcha a také něco jako hrozba. Jako by teď někomu nemělo být do smíchu.

„Nikdy jsem na to nezapomněl. Byl jsem na ostrovech, na jihu, kde se nikdo žádného muže neptá, odkud přichází, a kde se soudí jenom podle toho, jak přesné má oko a kolik síly v rukou. A byl jsem také ve městech na severu, kde se muž posuzuje jen tím, co má v kapse; ale myslel jsem na to vždycky, a teď jsem tady.“

Proti své vůli hleděl na čelní pásku a viděl, že si toho Blas všiml.

„Tys to už slyšel?“

„Ano.“

„Není to pravda. Neudělal to.“

„Ovšemže ne. Ty i já, oba to víme.“

„A také odhalíme pravdu,“ řekl Blas. „A pak už mě nikdo nebude nazýval synem zloděje dobytka.“ V jeho hlase bylo už zase slyšet hrozbu.

„Jenom blázen si to o něm může myslet.“ Severino konečně ruku odtáhl. „Kde stojí vaše…,“ opravil se, „… tvoje toldo?“

„Nedaleko odtud.“ Blas ukázal vzhůru údolím. „Žiju ale u Antulefa.“

„U Antulefa?“

„U starého Nicoláse. Říká si zase Antulef. Vrátil se ke svému indiánskému jménu.“

Severino přelétl zrakem Blasův úbor.

„Zdá se, že to není jenom jméno, ke kterému se vrátil. Pořád ještě mluví o tom, jak statečný byl v boji proti vojsku?“

„Byl ke mně dobrý a já u něho žiju od té doby, co se to stalo,“ řekl Blas; dodal ale ihned, jako by se chtěl omluvit: „Půjdeme kolem starého tolda.“

Jeli vedle sebe vzhůru údolím. Teď už byla skoro úplná tma. Vysoká tráva, která ve večerním chládku začínala vonět, šustila pod kopyty koní.

„Byls hodně dlouho pryč,“ řekl Blas.

„Život mezi bílými se tě zmocní a už tě nepustí. Na ostrovech, a ještě víc ve městech nahoře na severu. Může to být ale dobrý život, je tam půda, nad níž i v zimě stojí slunce hodně vysoko, kde rostou broskvoně a vinná réva, můžeš tam žít, i když ses nenarodil mezi bílými.“

„Otec nechtěl, abychom zůstávali mezi bílými. Byl jedním z prvních, kdo si tady nahoře postavili nové loklo, když sem přišli osadníci.“

Blas seděl na svém neosedlaném koni, jako kdyby s ním srostl. Severino si ho znovu prohlížel.

„A tys nezapomněl, že si pro tebe mám přijet?“

„Věděl jsem, že se vrátíš,“ odpověděl Blas. jeho tvář už nebylo možno v té tmě jasně rozeznat. „Tamhle je to,“ řekl a napřáhl paži.

Na kraji lesa stála, takřka k nerozeznání od pozadí, velká chatrč. Teprve když přijeli blíž, postřehl Severino vstupní otvor. Jediný ve stěně, a jako by se byl právě teď pro něho otevřel. Za toldem se rozkládalo napolo zpustlé, malé kukuřičné pole.

Oheň v místnosti byl už tak dlouho vyhaslý, že se i vůně zuhelnatělého dřeva dávno rozplynula. Byla tu taková tma, že nebylo vidět ruku před očima. Ani stěny nemohl Severino rozeznat. Nebyla to chatrč, v níž vyrostl, ta stála dole na kraji pampy, a přece to byla ona. Stál a naslouchal, jako by mu stěny, udusaná půda, ba i ovzduší uvnitř stále ještě měly co říci, jako by mu tisíci hlasy šeptaly věci a vzpomínky, kterým rozuměl jenom on. A tak dýchal velmi tiše.

„Zítra si tam zajedeme,“ řekl za ním, blízko dveří, Blas. „Hned zítra. Uvidíš, ani ten, kdo otce vůbec neznal, tomu nemůže vážně věřit.“

„Samozřejmě že si tam vyjedeme.“

„A pak tomu přijdeme na kloub, jak to opravdu bylo.“

V chatrči táhlo. Ve stěně musela být někde trhlina.

„Nepátrali jste ještě po těch zlodějích dobytka?“

„Ne tak, jak se do toho teď pustíme my.“

„Je to už dlouhá doba,“ řekl Severino. „Víc než půl roku. Třeba se už nedá nic najít.“

Otočil se směrem, z něhož se předtím ozýval Blasův hlas, ten však mlčel.

„Říkals, že teď žiješ u Antulefa…?“

„Není to daleko odtud,“ odpověděl Blas a jeho hlas zněl, jako kdyby poprvé neřekl vše, co si myslel.

II

Vypadalo to, že přišli všichni muži, kteří žili v široko daleko roztroušených toldech. Po jejich tvářích se křižovaly záblesky ohně, který planul před chatrčí a jehož světlo klouzalo z jednoho na druhého, jako by mezi nimi hledalo skulinu, jenže kruh byl příliš hustý, obklopoval oheň jako živoucí plot. Jen když plameny vyšlehly příliš vysoko, protože do ohně někdo právě přihodil smolné poleno, přeskočila záře ohradu osvětlených tváří a pronikla volným prostranstvím až k oběma kůlům, mezi nimiž dosud visel zabitý skopec, z jehož krve každý upil doušek na jeho, Severinovu, počest.

Severino měl žaludek plný pečeného masa a hlavu lehce omámenou z kvašené jablečné šťávy. Bylo mu teplo a byl sytý.

Seděli před chatrčí starého Nicoláse, a také ji vyrval oheň tmě. Hustá stěna z trávy, vysoká, příkrá střecha se dvěma otvory, jimiž unikal kouř z menšího ohně, který uvnitř hořel den co den. Velký oheň osvětloval i Nicoláse, který se zkříženýma nohama seděl před svou chatrčí, oblečen po indiánsku jako Blas, tvář zbrázděnou množstvím vrásek a lemovanou bílými vlasy. Ještě Severina nevyzval, aby vstoupil pod jeho střechu. Pohostil ho, neodvedl ho však dosud přes svůj práh. jistě tak teprve učiní.

„Přivedl jsem si ho do svého domu, tvého bratra,“ řekl chraptivým, tvrdým hlasem, „a taky ke svému ohni, a říkáme mu Railef, Jelení běh, protože je rychlý jako andský jelen. Nechceme, aby měl jméno jako nějaká bílá tvář. Tak jako já jsem Antulef, Běh slunce, a už ne Nicolás, a jako můj vnuk je Epulef, Dvojběli, a můj otec, kazik, který znal tajemství Kondořího průsmyku a který jedl srdce svých nepřátel, byl Pangilef, Lví běh.“

Nicolás odjakživa vedl nesmyslné řeči. Už tenkrát, když on, Severino, odcházel. A už tenkrát se mu většina smála. A stejně zůstane pro něho i pro všechny ostatní Nicolásem. Stará jména byla právě tak mrtvá jako starý život.

Nicolásovo předloktí bylo hubené a šlachovité, z jeho tmavé kůže pod pláštěm ze srsti guanaka ostře vystupovaly žíly, v ruce držel kus skopového masa. a po bradě mu stékal tuk. Vedle Nicoláse seděl Blas, a proto Severino řekl:

„Byls mému bratrovi druhým otcem. Nikdy ti to nezapomenu.“

„U mne z něho bude bojovník. Takový, jakými jsme byli dříve všichni.“

„Dnes je dobré, když muž ví o věcech, které nenajde ani v horách, ani v pampě.“

Severino hleděl přitom na Blase, nedá-li se z jeho tváře vyčíst alespoň stopa touhy po velkém světě tam za těmi vysokými horami, který dnes přinesl s sebou na tuto mýtinu a před Nicolásovu chatrč. Ale v Blasově obličeji se nepohnul ani sval, a také teď neotvíral ústa častěji než dosud. Jako by od bratra očekával nějaké slovo, které zatím ještě nevyslovil.

„Co je ti to platné, naučíš-li se jít cestami vinků, bílých,“ řekl Nicolás a jeho hlas byl teď ještě chraptivější. „Tvůj život je buď náš život, nebo vůbec žádný.“

„Žít tak, jako žijí bílí, znamená, že tvoje děti jsou vždy, syté a že nikdy nemrznou. Jejich život je plný věcí, které bys už nechtěl postrádat, jakmile je jednou poznáš.“

„Copak jsou to za věci, o nichž nám tady povídáš a které mají být tak dobré?“ ozval se jeden z kruhu.

„Například půda, která rodí dvojnásobnou úrodu, a když sis na té půdě jednou postavil svou chatrč, nemusíš ji už nikdy opustit.“

Cítil, jak je těžké chtít jim, kteří nikdy nepřekročili pohoří a tuto pampu, právě zde, u ohně, vylíčit, barvy života, o němž neměli ani zdání.

„Dostal jsi snad kus té země, co dvakrát rodí, a postavil sis snad na ní chatrč?“

Vždycky u nich platilo jenom to, čeho se mohli dotknout.

„Už brzy tomu tak bude,“ řekl. „Brzy.“ Když to říkal, cítil lehký tlak měšce, který nosil stále na těle pod košilí.

Těsně u ohně ležel Pondělek. Natažen, hlavu na předních tlapkách, čelem k ohni, oči napolo zavřené, jako by, snil o lovech a bojích na těch studených ostrovech.

Jeden z mužů po něm napřáhl ruku.

„Lež, Pondělku,“ zvolal Severino zostra. Paže v posledním okamžiku jen taktak uškubla, bílé zuby se zahryzly pouze do ponča. Teprve teď Pondělek zavrčel. Jeho oči zeleně jiskřily, kolem dokola smích.

„Jel jsem jednou dolů podél potoka,“ řekl jeden mladý muž, a protože seděl vedle Blase, byl to patrně Epulef, Nicolásův vnuk. „Mají tam velký člun, větší než sto kánoí, je celý ze železa, ale pluje bez pomoci vesel.“

„A mají vozy,“ odpověděl Severino, „a ty jezdí bez koní. Na ocelových pásech. Především ale mají jedno velké tajemství, jmenuje se písmo, a kdo je zná, ten se dozví, jak to vypadá na druhém konci světa, aniž by opustil svou chatrč. A tím písmem sepsali něco, čemu říkají zákony.“

Jedna dívka se protlačila do kruhu. Také ona byla oblečena zcela po indiánsku. Patřila určitě k Nicolásově rodině. Její čamal byl otevřený a spadal jako sukně až ke kotníkům, dlouhé černé copy jí visely na prsa. Posadila se za Pondělka. Ten otočil hlavu.

„Dej pozor,“ řekl Severino.

Pod její rukou však Pondělek přitáhl uši k hlavě a blaženě zavřel oči. Zdálo se, že dotek jejích prstů vychutnává jako kočka. Severino to pozoroval se svraštělým obočím. Dívka pozvedla oči. Jejich pohledy se spojily, a on v jejích očích četl, že zkouší, zda má nad Pondělkem moc právě proto, že viděla, jak předtím chňapl po lovci.

„Je to pravda,“ řekla, „že u bílých si dívky vybírají muže samy?“

Odkudsi se ozvalo ženské zahihňání, chlapci se šklebili.

„Nestydíš se, Marujo?“ plísnil ji Nicolás. „Co tady vůbec hledáš? Sedět u ohně, to je věc mužů.“

Dívka se posunula, aniž vstala, kousek zpátky, až ji už nebylo vidět. Nezdálo se ale, že by kruh opustila a že by už zase seděla mezi ženami, které měly své místo víc vzadu, ve tmě.

„Ta loď,“ řekl Epulef, „byla jako velký dům, větší než všechny naše domy dohromady. A když nastal večer, tak v každé místnosti viselo malé slunce, a…“

„Ať si zůstanou ve své zemi, když je to tam takové dobré,“ přerušil ho Nicolás.

Blas stále ještě mlčel. Severino cítil, že ho pozoruje.

„Teď ses ale i ty vrátil od vínků, od bílých tváří, k nám,“ řekl Nicolás mírněji. „A v pravou chvíli.“

Nic se za těch posledních deset let nezměnilo. Ani Nicolás. Konec poslední velké indiánské války prožil ještě jako mladý lovec. Později oba jeho synové padli v boji proti bílým, když se pokoušeli vzít spravedlnost do vlastních rukou. Nicolás nenáviděl bílé tváře jako smrt.

„Slíbil jsem Blasovi, že si pro něho přijdu,“ řekl Severino.

„Tenkrát byl ještě dítětem. Neznal vinky, a ani Raimundo, váš otec, je neznal. Alespoň ne tak jako později. Hodně se toho od té doby seběhlo. Ve vaší chatrči už oheň neplane.“

„Byla to nehoda. Slyšel jsem o tom.“

Z mlčení, které se náhle v kruhu rozhostilo, pohnal, že to nebyla ta nejsprávnější odpověď, a, právě, teď mu zase přišlo na mysl, že Nicolás mu stále ještě nenabídl přístřeší.

„Blas mi ukáže, kde se to stalo,“ dodal. „Zítra. A za několik dní pak odjedeme na sever, kde slunce i v zimě stojí vysoko nad zemí a hřeje.“

Odmlčel se. Něco teď bylo jaksi jiné. Třebaže všichni stále ještě seděli kolem ohně, zdálo se, jako by jeho slova už nedosahovala jejich sluchu. Domníval se, že zná důvod. Pokud to bylo něco nejasného kolem smrti jejích otce, pak bylo jeho a Blasovou povinností zjistit, zda existuje nějaký viník, a pomstít krev zase krví. Ani po této stránce se za posledních deset let určitě nic nezměnilo a tomuto nepsanému zákonu padla už nejednou za oběť i celá polovina kmene.

„My všichni jsme Rairhunda, tvého otce, znali,“ řekl Nicolás a jeho pohled se mu vyhýbal. „Byl to dobrý muž. Kdo ho nazývá zlodějem, lže. Ti praví zloději ale také vědí, jak přišel o život.“

Severino se díval do té vrásčité tváře a věděl, že se bude muset vyjádřit jasněji.

„Dříve,“ řekl, „jsme znali jenom mstu, kterou jsme mohli smýt krev. A msta vyvolávala novou mstu a ta zase novou. Dnes existují lepší způsoby.“ Všiml si zklamání v Blasově obličeji a dodal: „Pokud to opravdu nebyla nehoda.“

Promluvím si s ním, umínil si Severino. Hned zítra, až budeme sami. Pochopí, když mu to vysvětlím.

„Jaké cesty?“ dolehl k němu. Nicolásův hlas. „Cesty vinků, bílých?“

A teď Severino poznal, že Nicolás ho už do své chatrče nepozve. Ani dnes, ani zítra.

„Doby se změnily, dnes se může i Indián dovolat spravedlnosti proti vinkovi.“

„Mluvíš, jako bys sám už byl jedním z nich. Když jsi odcházel, byl náš kmen stále ještě velký. Měli jsme pastvin, kolik jsme jich potřebovali. A lovišť také. Teď žijeme tak, že jsme zády opřeni o hory, a guanaka a jelínci jsou stále vzácnější. Uhnout už nemáme kam a Vinků přichází víc a víc.“

Severino, ruce ovinuté kolem přitažených kolen, hleděl upřeně do ohně. V duchu zase viděl dům z prken s lebkami dvou pum nad vraty. Bylo to jako jemné, tiché bodnutí u srdce.

„Bílí dělají všechno jinak.“ jeho hlas zněl, jako by ani mluvit nechtěl. „Jsou teď pány v této zemi, to ale není pravý důvod, proč bychom se měli řídit podle nich. Je to proto, že jejich způsoby jsou lepší. V jejich zákoně stojí, že nemá být msta, ale trest.“

„Když je tak dobrý a spravedlivý, ten jejich zákon,“ zeptal se Epulef, „jak nám tedy mohou brát naši půdu, aniž by je někdo potrestal?“

„Raimundo, tvůj otec.“ řekl Nicolás, „si také myslel, že bychom mohli s vinky vyjít. Kdyby se jednoduše staral každý sám o sebe a šel tomu druhému z cesty. A co mu to bylo platné?“

„Mluvíš, jako by nebylo pochyb, že ho usmrtili bílí.“

Viděl, jak Blas sklonil hlavu, a věděl, že to byla zase nesprávná odpověď.

„A ty mluvíš, jako by tvůj otec byl opravdu zloděj,“ řekl Nicolás výsměšně. „Buď tak, anebo tak. Když jím nebyl, tak to byli vínkové, a pak to taky nebyla žádná nehoda.“

Severino zavrtěl hlavou. „Zítra se tam podívám. Blas mi to ukáže.“

Blas se však na něho ani teď nepodíval, díval se dál před sebe na zem, a třebaže se nikdo ani nepohnul, jako by se celý kruh trochu roztáhl.

Zítra ale nastane nový den. Starý život a staré zákony, to vše už bylo mrtvé. Blas to určitě pochopí, když mu to v klidu vyloží. Určitě pochopí, že nebyla-li smrt jejich otce opravdu jen nehodou – msta by si vyžádala opět jenom novou krev a že tedy i v tomhle případě jsou nové cesty lepší než staré.

„Muži už dnes nejsou žádnými muži,“ řekl Nicolás. „Dříve jsme jedli srdce našich nepřátel a vinkové se nás báli,“

Byl jako starý, napůl odumřelý kmen, kterému za oněch dlouhých, krvavých bojů osekali větev po větvi, až mu zbyl už jenom jeden vnuk, Epulef, ale stále ještě mluvil o válce a byl rozhodnut bránit se, jako před deseti lety. Tenkrát se mu většina smála. Dnes mlčky a pozorně naslouchali. I Blas. Ten především. Severino se schoulil pevněji do ponča.

„Můj otec,“ řekl Nicolás, „Pangilef, nikdy oštěp neodložil, a protože byl statečný, znal tajemství Kondořího průsmyku, takže nemohl být nikým přemožen.“

Severinův pohled těkal z tváře na tvář. Oči všech visely na Nicolásových listech. Copak už zase začali věřit těm pohádkám z minulosti, té staré pověsti o Kondořím průsmyku, protože v

přítomnosti nemohli najít žádné opravdové východisko? Pouze Epulef na něho pohlédl, jako kdyby snad očekával, že bude odporovat. A zrovna ten, Nicolásův vnuk, ne Blas.

„Co říká Domingo, váš kazik?“

Až když tu otázku vyslovil, napadlo ho, že se slůvkem „váš“ z jejich kruhu vlastně sám vyloučil. Ale nebyl i tak už vyloučen? Náhle si uvědomil, že Domingo v jejich kruhu nesedí. Místo něho měl hlavní slovo Nicolás.

„Domingo je sice naším kazikem, ale především je to bečka. Jemu se hory nikdy neotevřou.“

„Žádný průsmyk pohořím nevede,“ řekl Severino. „A minulost je mrtvá. Před třiceti lety jsme uzavřeli mír, a všichni, kdo nechtěli odložit oštěpy, zemřeli, Nicolási.“

Ten zahrozil pěstí. Severino viděl, že v jeho paži vězí stále ještě síla, a pochopil, že Nicolás tu hájí památku svých mrtvých synů.

„Ale byli to muži. Vinkové se jich báli a my mohli žít. A jakpak vypadá ten tvůj mír dnes?“ Znovu zaujal nehybný, důstojný postoj. „A dokud budou žít skuteční muži. bude žít i tajemství Kondořího průsmyku. Všechny nás může zachránit a hory nás nedají. Kdo zná Kondoří průsmyk, ten zmizí před zraky nepřátel mezi skalami a opět se z hor vynoří, kdekoliv a kdykoliv se mu zlíbí.“

Severino pokrčil rameny. Cítil, že mu údy ztuhly, a vstal. Tenhle večer prohrál, ale určitě budou následovat ještě další.

„Děkuji ti, žes mi dovolil posedět u svého ohně.“ Okamžik doufal, proti všemu rozumu, že mu Nicolás přece jenom nabídne přístřeší ve své chatrči. Ten však jenom odpověděl:

„Tvůj bratr je jako můj vnuk, a tvého otce jsem dobře znal.“

Kruh kolem ohně se rozplynul, a ani nikdo z ostatních k němu nepřistoupil, aby mu nabídl střechu. Starý život v nich vězel pevněji, než předpokládal. Anebo znovu ožil. Nešel jejich cestami, uvažoval jinak než oni, v jejich očích byl možná dokonce zbabělcem, který se nechtěl pustit do spravedlivého a nezbytného boje, protože nebyl předem ochoten vydat se cestou pomsty. Bylo ale tak naprosto jisté, že vůbec nějaký důvod k pomstě existoval?

„Budu spát ve starém toldu,“ řekl Blasovi. Věděl, co mu odpoví, a dělalo mu dobře, že alespoň zaváhal: „Zůstanu u Antulefa.“ Přece však dodal: „Zítra vyrazíme.“

„Přijď brzy,“ řekl Severino.

Nicolásova chatrč přijala Blase, a Severino teprve teď pořádně ucítil, jak se ochladilo. Sněhová pole a ledovce byly velmi blízko. Když odcházel ke koni, mihl se před ním stín. Byl to Pondělek.

„Sundala jsem tvému koni sedlo,“ řekl čísi hlas ve tmě.

Postava, která stála vedle jeho hnědáka, byla chlapecky štíhlá, teprve když přistoupil docela blízko, poznal Maruju. Teď také viděl, že se ozdobila šperky. Těžkou stříbrnou čelenkou, z níž jí spolu s copy padaly na ramena dva řetízky, a náhrdelníkem. „Chtělas, abych zůstal?“ řekl.

„Mně je to jedno, pod čí střechou spíš. Máš vůbec nějakou?“

„Staré toldo mého otce ještě stojí.“

„Budeš tam mít pěknou společnost – sovy.“ Hnědák si odfrkl a Severino ho poplácal po krku. Maruja koně znovu osedlala tím těžkým sedlem, podpěnka ale nebyla ještě přitažena.

„Bojíš se snad, že spadneš, kdybys na něm jel bez sedla?“ posmívala se mu.

Třebaže už nebyl důvod, stále ještě postávala a dívala se na něho. Kolem jejích nohou se míhal stín.

„Pondělek tě má rád,“ řekl Severino. „Jinak se ho smím dotknout jenom já.“

Pohodila hlavou.

„Nebojím se ho.“

Sklonil se, uchopil sedlový řemen a pevně ho přitáhl. „Kolik je ti let?“

„Osmnáct. Jsem o dva roky starší než Blas.“ Pohladila těžkou sedlovou torbu. „Co v ní máš?“

„Sůl z moře, vítr z pampy a medový dech planých jabloní. A to všechno dohromady je můj život.“

Pokrčila rameny.

„Ty jsi vážně taky jen takový vítr. Docela malý, který trochu zašustí v korunách stromů a pak už o něm nikdo neví.“

„Možná,“ řekl. „Možná že uplyne několik dnů, já budu pryč a nikdo už si na mne nevzpomene. Ale Blase, toho si vezmu s sebou.“

Díval se za ní, jak odcházela, aniž ještě jednou otočila hlavu. Černá silueta na pozadí nízkého ohně. Pak splynula s nocí.

Vysoká tráva voněla. ještě silněji, když se vracel ke starému toldu. Uprostřed místnosti, přibližně tam, kde musela být kdysi ohniště, zůstal stát. Byla tu teď snad ještě větší tma než předtím. Něco prolétlo těsně nad jeho hlavou dveřmi ven. Musely tu být sovy. Poslouchal, ale stíny teď mlčely.

Zahalen v dece ulehl do kouta, hlavu si podložil sedlem. Byl doma, a zároveň nebyl, a to nejenom proto, že tahle chatrč už nestála dole na okraji pampy. S rukama pod týlem civěl do tmy.

Nepřijali ho. Budiž. Stejně nechtěl zůstat. Pokoušet se žít starým životem by bylo beznadějné. Takový život se do této doby hodil stejně málo jako indiánský oděv a indiánská jména. To, o čem mluvil Nicolás, byly plané řeči, ale Blasovi jimi hlavu popletl, a ten bude muset draze zaplatit, bude-li se jich držet.

Kdesi venku štěkla liška a jiná jí odpověděla. Proč bylo tak těžké přiblížit lidem, kteří nikdy neopustili hory, život bílých? Vždyť už i v těch malých, široko daleko roztroušených vesnicích pampy se tolik lišil od způsobu jejich života – což teprve ve městech. Připadal jim cizí a nepřátelský a nechtěli nahlédnout, co možností se v něm skrývá i pro ně.

Když tak rozvažoval, jaká slova měl správně volit, uvědomil si, že to vše není celá pravda. Vždyť jaký byl jeho vlastní život, mezi bílými, tam na těch studených ostrovech, kam lidi lákala jen a jen vyhlídka na rychlý výdělek, na bohatý úlovek vyder, tuleňů a lišek? Část jich tam přišla s jediným pevným předsevzetím a s jediným cílem, a tím byl kus půdy na severu či krámek, prostě tolik a tolik peněz. A on se pokusil napodobit právě je, nikoliv ty druhé, kteří se nechali jen tak unášet proudem. Spolu s nimi se v kutru vystavil běsnícímu moři, spolu s nimi vzdoroval sněhovým bouřím v horách, mrazivé samotě zimních rovin, na nichž bys marně hledal třeba jen náznak cesty. A vždy pouze pro dobu jednoho lovu, jednoho zátahu, protože pak si každý šel opět svou cestou, za svým vlastním, osobním snem, který jej hnal dál.

A zatímco tu ležel, pod hlavou sedlo a pod sebou udusanou půdu starého tolda, jímž to nemilosrdně profukovalo, měl před sebou zase už onen obraz. Obraz, který ho provázel po celá léta, který chtěl zanechat v oné zemi tisíce ostrovů, až je bude opouštět, který ho však, jak to tak vypadalo, bude provázet už po celý život: on sám v nepatrném kutru, v úžinách mezi ostrovy. A moře se vzdouvá, valí se proti němu v nekonečném sledu zpěněných hřbetů, vyšších než vrchol stěžně prolinutého vichrem, a zdá se o tolik snadnější vzdát se, odložit veslo než se pouštět do dalšího boje, který je ztracený.

O tvrdosti života a o osamělé smrti tam dole, o tom u ohně nemluvil. Možná, přiznával si Severino, zatímco tu ležel a civěl do tmy nad sebou, možná že se vrátil přinejmenším stejně kvůli sobě jako kvůli Blasovi. Protože potřeboval druha, protože byl v podstatě deset, chladných let úplně sám, a všechno by bylo o tolik snadnějším kdyby už sám být nemusel.

Dnes, před Nicolásovou chatrčí, jako by byl opět poprvé pocítil, co to znamená být doma, mít zase svoje místečko, které si člověk nezabral pouze silou svých paží, a proto, že se na jednu loveckou výpravu spojil s jinými, ale protože k němu patří od narození až do smrti. V tom kruhu však jenom jedl. Že by ho byli přijali mezí sebe, to ne.

A je to tak dobře, říkal si. Výdělek, těch deseti mrazivých let měl u sebe, v měšci na těle. Zlatý most do nového života. A na severu, tam, kde slunce svítí vlídně i v zimě, tam si pořídí kus země, takový, na jakém rostou broskve a víno a na němž se daří i dobytku. A tady si půjde všechno svou cestou, tou, kterou to jít musí, samo a bez velkého hluku, ať si Nicolás mluví, co chce. Co že to říkal Čtvrtlitr? Že po něm odešlo ještě hodně mladých lidí. A tak tomu bude i v budoucnu – a tolda se poznenáhlu rozpadnou. Blas by s ním ale měl odejít hned, protože jinak bude muset i on platit za Nicolásovy omyly. A protože jsou bratři.

Blas, jeho bratr, který myslel na pomstu, jako by žili ještě v dobách kmenových rozbrojů. Zítra si od něho ale dá všechno vysvětlit, určitě se najde čas a příležitost, aby spolu v klidu promluvili. Zase před sebou viděl tvář svého otce, tak, jak vypadala před deseti lety, se zelenou, čelní páskou přes bílé vlasy – už tenkrát byl na prahu stařeckého věku.

„Jestli musíš, tak jdi. Co usnadní život, to je vždycky taky správné.“

A teď jsem přišel proto, abych život usnadnil Blasovi. A sobě taky. Právě otec by mu rozuměl nejlíp. Blas se nesmí postavit mimo zákon bílých.

Spánek nechtěl přijít. Vstal a vyšel ven. Pondělek byl hned u něho. Netrpělivě kňučel.

„Ještě ne.“ řekl Severino. „Dnes ještě ne, starý kamaráde, ale brzy. A zvykni si na to, že pak budeme ve třech.“

Nad údolím visel chladný srpek měsíce. Jeho světlo se třpytilo na sněhovém poli, které prosvítalo zalesněnými hřbety. Odkudsi se ozývalo skolení lišek. Pondělek se posadil, zvedl čenich k nebí a dal se do dlouhého, naříkavého vytí.

III

Od časného rána byli na cestě. Stále k jihu podél pohoří. chvílemi vysoko na svazích, pak zase na kraji pampy, nahoru a dolu přes horské výběžky, které zatínaly své drápy hluboko do údolí, až konečně Blas před jedním příčným údolím zahnul ostře na západ přímo do hor. Blas jel v čele, někdy ale, když se nedalo zbloudit, zůstal i kousek pozadu, a Severino cítil, že ho pozoruje, jako by se chtěl o něčem ujistit.

Severino vyměnil vysokonohého hnědáka za jednoho z těch malých, huňatých indiánských koní, kteří chodili v horách tak jistě jako mezci. A snažil se, třebaže měl sedlo, jet na něm hustým bukovým lesem jako Indián – skloněn těsně nad hřívu koně, aby se vyhnul větvím a popínavým rostlinám, které splývaly dolů. Širák měl na zádech.

Blas toho moc nenamluvil. „Na cestě k jezeru Mrtvé vody,“ odpověděl ráno na Severinovu otázku, kde se to neštěstí stalo, a od té chvíle otevřel ústa, jen aby polohlasně pobídl koně nebo aby pronesl nějaké slovo o směru. kterým bylo třeba se dát.

Pondělek běžel stále těsně před Severinem, čenich u země nebo vysoko zdvižený. Byla tu spousta stop, zvlášť v těch vlhkých údolích, a Severino viděl, jak se Pondělek chvěje loveckou vášní. O něco výš pak narazili na široké porosty hustého křoví calafate, a koně teď kráčeli pomalu a opatrně kvůli dlouhým, tvrdým ostnům. Kdysi s Blasem v létě fialově černé bobule těchto keřů trhali. Najednou opět pocítil jejich trpce nasládlou chuť na jazyku.

Dnes ráno chápal Severino Blase možná líp. Byl opravdu ještě velmi mladý, a on sám by se byl před deseti lety zachoval sotva jinak. Pro Blase existovalo jenom černé, nebo bílé, dobré, nebo špatné. Když nějaký bílý hlupák žvanil, že jejich otec byl zloděj dobytka, pak za to nenáviděl všechny bílé. A sám otec by mu to byl vymluvil jako první. Doufal také, že otcova památka bude jeho nejsilnějším spojencem. Musel Blasovi dokázat, že Nicolásovi neodporoval z lhostejnosti, či dokonce ze zbabělosti. To proto, aby ho Blas vůbec poslouchal a nedíval se někam mimo něho nebo na zem.

Pondělek se dvakrát krátce a ostře ozval. Vpravo, vysoko na svahu, kde i calafatového křoví bylo jen pořídku, se objevil houf guanak. S nastavenýma ušima, dlouhé krky natažené, tam nehnutě stála a slunce se odráželo od jejich hnědé srsti.

„K noze!“ zvolal Severino.

Pondělek jako by byl po třetím skoku strnul uprostřed pohybu. Se svěšenou hlavou a vyplazeným jazykem přiběhl zpátky. Nahoře pokračovala zvířata rychle v cestě. Bezpečně, jako by se pohybovala na rovné, hladké půdě, uháněla šikmo vzhůru k hřebeni horského hřbetu, obraz svobody a nespoutanosti. Nahoře se, nedosažitelná jako vítr, na okamžik odrazila od světlého nebe, a hned nato zmizela. Jen několik kamenů se kutálelo dolů ze svahu.

Blas přitáhl koni uzdu a se svraštělým obočím hleděl vstříc Pondělkovi. Jako by byl u něj najednou objevil vlastnosti, pro které si přece jenom zasluhoval trochu pozornosti.

„Je to dobrý lovec,“ řekl Severino. „A byl už takový, když jsem ho našel.“

Blas se na něho úkosem podíval. Pondělek byl pes bílých. Zřejmě se do Blasovy představy nehodilo, že by mezi bílými tvářemi mohli být lepší lovci, než byl on a ostatní mladí lidé jeho kmene; a také Severino žil příliš dlouho mezi bílými. Blas se zdál tak nedosažitelný, tak nespoutaný jako vše, co žilo v léto vrchovině.

„Oba mezci,“ řekl Severino, „se pod nákladem kůži až prohýbali. A všechny lišky jsem ulovil s Pondělkem.“

„Prodáš je Čtvrtlitrovi?“ zeptal se Blas zcela lhostejně.

„Nezůstanu tady dlouho, a na severu za ně dostanu víc.“

Blas mlčel.

„Teď je nejlepší doba vydat se na sever,“ řekl Severino. „Než nastanou vedra.“

Díval se na Blasova záda těsně před sebou. Ale zdálo se, že Blas chce tenhle rozhovor odsunout na později. Ani teď neodpověděl.

Stále ještě projížděli údolím. Stály tu jen ojedinělé skupinky stromů, a i křoví bylo čím dál řidší. Netrvalo dlouho, a mohli dokonce jet vedle sebe.

„Vzpomínáš, Jak jsme se spolu někdy vydávali na lov?“ řekl Severino. „Už jsi začal cvičit s boleadorou, a nebyls špatný.“

Blasovi visely od boku tři dlouhé spojené kožené provazce, na jejichž koncích byly zašity kameny.

„A tys byl ze všech mladých mužů ten nejlepší,“ odpověděl Blas. „Zasáhls každým vrhem… tenkrát.“

Jeho zrak sklouzl dolů po Severinovi, který měl v širokém opasku dlouhý pastýřský nůž. Také pouzdro s revolverem na něm viselo. Zbraně bílého muže.

„Umím to dodnes,“ odpověděl Severino. „Ještě teď zasáhnu v plném trysku nohy pštrosa na padesát metrů. Pštrosy jsme někdy lovili boleadorou. Abychom ušetřili náboje.“

Ani teď Blas neodpověděl. Vypadal hrdě, a snad proto i velmi odmítavě, jak tu seděl na neosedlaném koňském hřbetě. Jako by byl

rozhodnut nedat nic na slova a jako by Severino musel napřed činem dokázat, že jsou stále ještě bratry. Včera, u potoka, byl Blas jiný. Něco se zřejmě přihodilo. Jenže co, to Severino nevěděl. Věděl jenom, že podaří-li se mu prolomit Blasovu upjatost, bude už to velký úspěch.

I zde zanechala zvěř spoustu stop.

„Ukaž, co dnes s boleadorou dokážeš,“ řekl Severino.

Blas ihned přitáhl otěže.

„A cíl?“

Severino ukázal napřaženou rukou směrem k modřínovému lesíku. „Pondělku!“ zvolal.

Pes vystřelil jako šíp. Tráva tu byla tak vysoká, že v ní úplně zmizel a jenom stopa, kterou za sebou zanechával, prozrazovala, kudy běží. Oběhl lesík a zmizel za zvlněnou trávou. Koně svěsili hlavy a odháněli svými ohony mouchy. Blas se stále ještě díval na Severina. Teď ale seděl zpříma a napjatě.

Odkudsi z lesíka se tiše ozýval Pondělkův štěkot. Objevil čerstvou stopu. Severino vytáhl pušku ze smyčky na sedle. Před nimi se vynořil z houštiny jelínek a dvě laně. Bylí tak blízko, že by byl na ně klidně mohl střelit, ale podíval se na Blase a vyčkal. Jasně viděl paroží jelínka, jeho tmavé tělo s nízkými běhy, a také, jak neklidně pohybuje sluchy. Pondělkův štěkot zněl náhle krátce a ostře: uviděl zvěř. Jelínek a obě laně se pokoušeli uniknout. V ostrém úhlu se snažili proběhnout kolem nich, aby si uvolnili cestu dolů do údolí. Blas pobídl koně ostruhami. Jeho pronikavý výkřik se spojil s Pondělkovým štěkotem. Pokusil se odříznout zvěři cestu a v plném trysku si uvolňoval boleadoru. Severino se držel těsně za ním. Pušku už zpátky nezavěsil, ačkoliv se nezdálo, že by ji mohl potřebovat. Blas jako by tvořil s koněm jedno tělo. Mával boleadorou nad hlavou. Držel ji za jeden ze tří kamenů, zatímco dva vířily vzduchem; hvízdavý zvuk pronikal až k Severinovi.

Nebyl si jist, zda Blas vzdálenost odhadl, či zda to byla náhoda. Vymrštil boleadoru na délku asi padesátí metrů, a to byla vzdálenost, o níž sám mluvil. Vší silou vymrštěné provazy se ovinuly kolem zadních běhů jelínka. Takřka ve stejném okamžiku, kdy jelínek klesl, byl Blas vedle něho, seskočil z koně a proťal zvířeti hrdlo. Obě laně zmizely v údolí.

Když Severino přiběhl, byl jelen již mrtev. Jeho temné, mírné oči osleply, tráva byla zbarvena jeho krví. Pondělek ho s vrčením škubal za jeden ze zadních běhů.

„Sám bych líp nehodil,“ řekl Severino.

Blas se na něho pyšně podíval.

Jelena pak vyvrhli, aby si odnesli nejlepší maso. Vysoko nad nimi kroužily dva černé body. Byli to kondoři, kteří čekali na svůj podíl. Kousek masa hodil Severino Pondělkovi.

„Je to opravdu dobrý lovec,“ řekl Blas.

„Běloši dovedou své psy výborně vycvičit. Oni vůbec ledacos dovedou lépe než my. Není to vůbec žádná hanba, učit se od nich.“

Blas se ihned odvrátil. „Tudy nahoru,“ řekl a ukázal na svah, za nímž před chvílí zmizela guanaka.

Po nějaké stezce ani známky. Museli jet opět za sebou – štěrkem, a nejednou i po holém kamení. Hnědák by to byl rozhodně nedokázal. Takové cesty se mohli odvážit jen indiánští koně. Několikrát, když objížděli skalní výběžek, musel Severino sedět na koni jako žena, obě nohy na koňském boku, směrem do údolí, aby nedřel nohu o skálu.

Nechtěl, aby se jeho rozhovor s Blasem zase přerušil, nebyl si však jist, zda ho slyší. Mluvil jakoby jen tak nazdařbůh a pokud možno o věcech, které byly Blasovi blízké. Nemělo smysl vyprávět mu o životě ve velkých městech, to už bylo lepší mluvit o něčem, co lze z toho vzdáleného světa přenést sem do hor.

„Jsou ještě jiné způsoby lovu,“ řekl zádům před sebou. „Člověk může klást pasti, železné čelisti, do nichž se liška chytí, když na ně šlápne, a které ji už nepustí.“

Počkal, ale žádná odpověď nepřišla.

„Položíš kus masa na místo, o němž víš, že kolem něho půjde liška. Hlavně, aby bylo pořádně cítit a pošimralo ji v nose, takže neodolá. Samozřejmě že po něm hned neskočí. Jenže jí to může čenich utrhnout, a tak nakonec přece jenom neodolá. Celé místo oběhne jednou a pak možná ještě jednou, vidí, žádný nepřítel tu není. Nakonec to už déle nevydrží a chňapne po masu, ale to už je v pasti, železné čelisti se špičatými zuby ji stisknou tak, že se z nich už nedostane, kdyby sebou škubala a trhala jak chtěla.“

Blas zase neodpověděl, ale teď si byl Severino jist, že poslouchal.

„Samozřejmě že se v takovém kladení pastí musíš trochu vyznat,“ řekl. „Jednou, to jsem byl ještě úplný začátečník, mi vběhla do pasti ta největší liška, jakou jsem kdy viděl. Za její kůži bych byl dostal dvojnásobnou cenu, ne-li víc – taková to byla liška. Jenže já tu past nalíčil v otevřeném terénu, a ne pod stromy, takže tam pak byl kondor dřív než já. Nechal mi jen kosti a pár cárů kůže, žrout jeden, a přitom bych byl, jak říkám, dostal nejméně dvojnásobnou cenu. Taková byla.“

Pohlédl zpátky do údolí, z něhož sem vystoupili. Tam dole teď rvalo nejméně půl tuctu velkých černých ptáků kusy masa z jelení mršiny. Najednou dostal chuť střelit do nich, třebaže to byl samozřejmě nesmysl. I kdyby nebyli tak daleko. Mrchožravce prostě nenáviděl.

Znova pohlédl na zpola chlapecká, zpola chlapská záda před sebou. Alespoň jednu otázku kdyby položil.

„Když se na lov vydáš s puškou,“ řekl, „pak možná skolíš za noc dvě lišky. Nebo tři, když máš opravdu štěstí. Pastí ale můžeš nalíčit deset nebo taky dvacet, a pak stačí, abys je příští den všechny obešel a podíval se, zda byla paní liška hladovější nebo mazanější. Když jsi měl štěstí, tak jich máš hned šest nebo taky deset. Jestli chceš prostě mít rychle fůru kůží, pak uděláš líp, když necháš za sebe lovit pasti.“

Opět se odmlčel.

„A máš takové pasti?“ zeptal se Blas.

Severino se zhluboka nadechl. „Celou spoustu,“ odpověděl. „Ostatně ti to jednou můžu ukázat.“

„Ano,“ řekl Blas, „to bys mohl. Když zůstaneš.“

Horský hřbet už nechali za sebou a krajina se změnila. Tady už nebyly žádné stromy, zmizelo i křoví, a tráva tu byla také řidší. Před nimi, vpravo i vlevo, se táhly velehory. Jejich strmé stěny svítily všemi barvami, a nad tím vším se na vrcholcích hor a na širokých pásech zmrzlého sněhu, splývajících dolů do údolí, v slunci třpytil holý led. To světlo tak oslňovalo, že Severino musel přivřít oči.

„Už to není daleko,“ řekl Blas.

Zahnuli do bočního údolí. Skalní stěny se semkly a dno údolí stoupalo příkře vzhůru. Stěží se dalo pochopit, proč by někdo hnal stádo ukradených koní sem nahoru. Tohle údolí vedlo stálen výš do hor a patrně končilo před nějakou skalní stěnou, nebo ústilo do některého z širších a hlubších údolí, jimiž si razil cestu led z Vrcholků. Severinovy oči prozkoumávaly půdu. Samozřejmě že marně. Uplynulo už víc než půl roku

„Tady ho našli,“ řekl Blas.

Zastavili se v místě, kde se údolí maličko rozšiřovalo. Půda byla porostlá nízkou, tuhou trávou, pastva tak pro jednoho či dva koně, ale ne pro celé stádo. Po svazích by se snad člověk mohl s dobrým zvířetem zvyklým na podobný terén odvážit na dvou či třech místech vzhůru. To ale platilo jen pro někoho, kdo měl dost odvahy a také pádný důvod, aby se o něco takového pokoušel.

„Tady ho našli,“ opakoval Blas. „A zřítil se nejspíš tamodtud.“ Jeho napřažená ruka ukazovala na nejvyšší okraj protější skalní stěny, která se dala dokonce i pěšky sotva zvládnout. Bylo to asi to nejpříkřejší místo vůbec.

„Koně ale nenašli tady, nýbrž v sousedním údolí, kde taky není víc pastvy.“

Severino seskočil z koně. Teprve v tomto úzkém, ponurém údolí nabývalo to, co se stalo, pro něho jaksi jasnějších obrysů. Strmá, nejméně dvě stě metrů vysoká stěna, údolí, které nikam nevedlo, stádo koní, které by podle všech předpokladů bylo odsouzeno k smrti hladem, a otcova smrt. Co tu vlastně chtěl? Když se o tom poprvé dozvěděl z úst jednoho potulného ovčáka, byl si tak jist, že nemohlo jít o nic jiného než o nehodu, že jinou možnost nikdy nevzal ani v úvahu. Hory byly nepřátelské a záludné. Člověk v nich přišel snadno o život, a většinou se nenašla ani jeho mrtvola. Otci bylo již přes sedmdesát, a co Severino pamatoval, nikdy neměl žádného nepřítele. Za jeho dlouhého života ho totiž trpké zkušenosti poučily, že je lepší se vyhýbat sporům, dala-li se věc vyřídit po dobrém. Jestliže to ale nebyla nehoda, co to tedy bylo? A především: proč? proč?

„Tady ho našli,“ řekl Blas potřetí a ukázal na jedno místo přesně pod temnou skalní stěnou, jako by tím chtěl zdůraznit, jak je nepravděpodobné, že by se tam nahoru dobrovolně odvážil třeba i mladý muž v plné síle. Podíval se na Severina, a ten věděl, že ho teď zvažuje a zkoumá.

„Byla to bílá tvář, která ho našla,“ řekl Blas.

„Čtvrtlitr tvrdí, že Luis Cortínez je v pořádku. Viděl jsem ho a zdá se, že jsou horší, než je on.“

„Jeho dům stojí tam, kde stávalo naše toldo.“

„Proč s tebou otec odtamtud odešel?“

„Nechtěl žít s bílými. K ničemu dobrému to nevede, říkal. Mezi námi a jimi je nahromaděno příliš mnoho krve. Chce to čas, aby se na to zapomnělo.“

Severino se posadil na kámen. Když tak Blase poslouchal, znovu před sebou viděl tu starou tvář se zelenou, stříbrem zdobenou čelní páskou, a slyšel v duchu slova, která stařec vyřkl před více než deseti lety:

„Musíme si najít nový život, a jak má vypadat, to nikdo neví. Ale starý život – ten je mrtvý. Možná že bude i proto dobře, když teď odejdeš. Vrať se ale zase. Jednou se zase vrať, možná že budeme potřebovat tebe, a třeba i to, čemu ses naučil.“

Ty temné oči, které přitom na něho ze starcovy tváře hleděly, už neexistovaly. Oči, v nichž, kam až paměť sahala, byla vždy moudrost a zkušenost. A také poznání nesmyslnosti dlouhé války proti bílým mužům, války, která před třiceti lety jednou provždy skončila, ale o níž Nicolás žvanil ještě dnes. A jestliže tu Severina potřebují, pak o tom sami ani nevědí. Blas také ne. Alespoň toho musí ale získat. I kdyby to mělo být sebetěžší.

Bylo poledne. Až sem, na dno tohoto údolí, však slunce neproniklo.

„Vyhýbal se jim, jak jen mohl,“ řekl Blas. „Domníval se, že pak nemůže k ničemu dojít. Pampa je veliká, říkával, a je v ní místo pro všechny, i pro nás. A když ne tady, pak tedy jinde. Oni nás však našli všude, a otec je teď mrtvý.“

Severino stále ještě upřeně hleděl na mlčenlivou, ponurou skalní stěnu. Ta ale své tajemství, pokud tu skutečně nějaké bylo, vydat nechtěla.

„Někteří si myslí,“ řekl Blas, jako by byl jeho myšlenky uhodl, „že otec znal cestu do Kondořího průsmyku.“

„Tady nikde žádná cesta pohořím nevede,“ odpověděl Severino.

„O Kondořím průsmyku ale mluví všichni.“

„Zná ho někdo?“

Blas chvíli váhal. „Snad Nicolás,“ odpověděl.

„Nicolás je blázen.“

„Cesta k průsmyku vede kolem jezera Mrtvé vody,“ řekl Blas umíněně, „a kolem Černé Věže. Jen ten, kdo průsmyk zná, ho může znovu najít, a toho pak hory ochrání před všemi nepřáteli. Co by tu byl otec jinak hledal?

„A možná, že ten průsmyk objevili i ti zloději dobytka, a že proto musel zemřít.“

Severino se díval do té útlé tváře a četl v ní, jak drahá tahle víra v zázrak už Blasovi byla.

„Okolí Černé Věže je nejvyšší část pohoří. I ptáci letí jinudy. A já vím, že otec byl proti boji a válce. Povídačkám o tom průsmyku nikdy nevěřil.“

„Někdy ale je třeba bojovat.“

„Kdy?“

„Když se nějaký vinka odváží tvrdit mi do obličeje, že náš otec byl zloděj.“

V Blasově hlase jako by se chvěl jakýsi slaboučký spodní tón opovržení. Severino si dobře vzpomínal: Stál opět v Čtvrtlitrově krčmě a slyšel toho, kterému patřil šiml: „Zloděj to byl, ten Indián Raimundo.“ Úplně v koutě seděl jeden z tolderie. A to byl také důvod, proč mu Nicolás nenabídl pohostinství ve své chatrči a proč se Blas choval tak cize a odmítavě.

„Já se držím skutečnosti, a ne žvástů.“

Blas neodpověděl. Otázka, kterou jim kladla ta neproniknutelná skalní stěna před nimi, byla jasnější než všechna slova. Jaká skutečnost přiměla otce, aby vystoupil nahoru? A proč sem vůbec přišel?

„Otec byl v posledních týdnech před svou smrtí víc v horách než v toldu. Jako by byl něco hledal.“

Severino věděl, že Blas přes všechno už zase myslí na průsmyk. „Proč sem nahoru vlastně přišel Luis Cortínez?“

„Osadníci tentokrát nechtěli dopustit, aby jim zloději zase utekli. Pročesávali všechna údolí, aby ukradené koně našli. Trvalo to celé dny. A přitom Cortínez otce objevil.“

Severino zvedl hlavu. Nebe bylo tady nahoře sytě modré. Blas by s ním jen tak beze všeho neodešel a to, co ho zde zdržovalo, určitě nebyly jenom nějaké nesmyslné představy. On sám měl teď také víc otázek než odpovědí.

„Chvíli se u vás porozhlédnu,“ řekl pomalu. „V krajním případě se člověk může vydat na sever i v období horka.“

Věděl, že slibem, který zazněl z jeho slov, Blase potěšil, i když mu to patrně nestačilo. Vstal a znovu se zkoumavě podíval vzhůru po skalní stěně.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Blas.

„Nejdřív vylezu nahoru.“

Nezvolil přímou cestu, vzhůru po stěně, ale držel se stranou, kde musel podstatnou část vystupovat jen po štěrku a asi tak poslední čtvrtinu po skalách. Kamení tu ale leželo poměrně volně, takže párkrát sjel o několik metrů dolů a do krve si přitom rozdrásal klouby prstů. Přesto nechtěl lézt příliš pomalu a opatrně, protože věděl, že ho Blas pozoruje. Připadalo mu to sice samotnému hloupé, skládat tady nesmyslnou zkoušku odvahy, jen aby dokázal, že se včera v krčmě nevyhnul boji snad z nějaké zbabělosti, co se však dalo dělat. V poslední části výstupu ale jeho boty na holé skále sotva našly oporu. Bez bot by to bylo snazší. Takhle to přes veškeré úsilí trvalo poměrně dlouho, než se dostal nahoru. Košile se mu lepila na tělo. Ohlédl se. Blas vypadal tam dole už jenom jako malá černá tečka.

Severino teď stál na nepříliš širokém horském hřbetě, jednom posledních záchytných bodů před zasněženými vrcholky. Bezprostředně nad skalní stěnou vyčníval ještě jeden malý okrouhlý kamenný výstupek. I ten přelezl.

Kámen byl sice hladký, ale člověk by se přes něj dostal i s koněm. Musel by ovšem seskočit a vést ho za uzdu. Jestli to s jeho otcem byl úraz, pak k němu muselo dojít zde. Tohle „jestli“ užil ve svých úvahách poprvé.

Na druhé straně se před ním už rozkládaly velehory, říše věčného sněhu a ledu, kde neexistoval žádný život. Ještě kilometr po horském hřbetu, a pak už to s konečnou platností dál nešlo. Vpravo se otvíralo údolí podobné tomu, v němž na něj čekal Blas, a tady prý našli ty ukradené koně. Zdálo se, že by se z něho sem nahoru mohl dostat i jezdec.

Severino soustředěně – prozkoumal malé skalní temeno, přes něž se právě dostal. Proč by se sem někdo, ba dokonce na koni, vůbec měl odvažovat, když tam vpředu byl přece konec světa.

Popošel až na kraj příkrého srázu. Na skále uviděl červené skvrny, jejichž obrysy byly příliš ostré, a nadto byly uspořádány tak pravidelně, že se sotva mohly vytvořit přirozenou cestou. Vyšplhal se ještě o trochu výš. Byly to kresby. Stará indiánská znamení. Jasně teď rozeznával dvě ruce, jednu svislou, druhou v pravém úhlu k ní, několik sluncí, hadů a ještěrek. Čím pozorněji se rozhlížel, tím více těchto znamení objevoval. Musela být dost stará, protože mnohé z nich už bylo zvětralé, všechna znamení ale byla nakreslena stejnou červenou barvou, s určitým úmyslem a v určitém pořadí. Co však mohla znamenat, to nevěděl, a také nikdy podobná znamení neviděl. Bylo mu, jako by k němu promlouval nějaký hlas, jemuž nerozuměl a který k němu zazníval z tak daleké minulosti, že si nemohl být ani jist, zda mluví vůbec jeho jazykem. Nevzdal se snad této minulosti tehdy, když svůj oděv, svou chatrč a své myšlenky zaměnil za oděv, obydlí a myšlenky bílého muže? A kdo byli ti lidé, kteří tahle znamení namalovali na stěny? Byli to jeho předkové, nebo předkové jiných lidí – a kde ti tedy teď žili?

Jisté bylo jen to, že ani jeho otec, ani on sám tady nahoře nebyli první. Matně si vzpomínal, že před dávnými časy bývalo zvykem pohřbívat nejudatnější náčelníky na vrcholcích hor, v blízkosti bohů. Stará pověst, nic víc. Včera, před Nicolásovou chatrčí, mluvil o písmu bílých tváří jako o jejich největším tajemství. Nyní ale stál před jiným písmem, které vymysleli Indiáni a které mu přesto bylo záhadné.

Severino se opřel zády o stěnu. Vál studený vítr a mrazilo ho. A to byl teprve na kraji velehor. V jednom z mnoha údolí, velice vzdáleném, se temně modralo jezero Mrtvé vody. A za ním čněla jako nějaký špičatý sloup, jako meč, jímž se země pokoušela protnout nebe, hora, která převyšovala všechny ostatní: Černá Věž. její stěny byly tak příkré, že se na nich sníh a led takřka neudržely.

Kolem tohoto vrcholku a kolem jezera Mrtvé vody měla vést cesta do Kondořího průsmyku. Bylo to možná samotou a mohutností tohoto světa velehor, anebo také těmi starými indiánskými kresbami, každopádně Severino najednou pocítil, jakým pokušením na něho ona stará pověst zapůsobila: tajemství, které člověka povznáší nad toto odmítavé, nepřátelské pohoří, které mu je podrobuje; sen, který člověku dával to, co mu skutečnost dát nemohla, a který byl právě proto tak svůdný. Za jeho zády se rozkládala ve fialově modřím oparu pampa, zdánlivě bezbranná a vydaná napospas tomu, kdo ovládl hory: dobře věděl, že je to nebezpečný sen. Už teď mnozí Nicolásovu žvanění věřili, a jestli bude Nicolás podpořen jenom stínem nějaké nové pravděpodobnosti, pak by to mohlo mít zlé následky. I pro Blase. A přesto pociťoval, když tu tak stál, nepatrný a ztracený tváří v tvář ledové nekonečnosti, celou velikost tohoto pokušení. Tajemství, které v sobě skrývalo klíč k pohoří, a kdo je ovládl, byl také pánem roviny. Jestliže však opravdu žádná cesta neexistovala, kam se poděl ukradený dobytek, který tu otec hledal, a co znamenaly ty staré znaky a znamení na skále?

Bojoval, aby si uchoval střízlivost. Obrazotvornost dokázala člověka snadno oklamat, stírala hranice mezi snem a skutečností, jestliže se jí poskytl dostatek volnosti. Byly doby, kdy těmito horami táhli zlatokopové, a s nimi se sem dostala pověst o jakémsi ztraceném městě, kde byly i ulice vyloženy zlatem. Že by tomu bylo s onou pověstí o Kondořím průsmyku podobně? Byly ty červené znaky na skále pouhou náhodou, nebo to snad přece jenom byl starý klíč k cestě?

Severino hleděl na změť bělostných hřbetů, které připomínaly mrtvé, strnulé moře a náhle mu bylo, jako by se opět nacházel na skutečném, chladném a řvoucím moři uprostřed tisíců ostrovů. Byl to ten starý známý pociť, že je ztracen a vydán napospas. Ty bílé zpěněné hřbety bylý tak vysoké a mohutné, že se zdálo naprosto nesmyslné pouštět se s nimi do boje. V Severinovi bylo ale současně něco jako zárodek nového, dosud nepoznaného strachu. Strachu, že všechno by mohlo být marné, ta dlouhá léta na ostrovech, hlad, samota i zima, že ten kousek země na severu, nad nímž i v zimě hřeje slunce, kde rostou broskve a víno a kde se daří dobytku, nikdy nebude jeho. Protože tyto bílé, nepřátelské hřebeny, které se podobají hřebenům chladného moře a které jako by se všechny valily rovnou na něho, Jej už nikdy nepustí. Přišel příliš pozdě, než aby mohl ještě něco pro svého otce udělat, příliš pozdě, aby mohl s sebou vzít Blase, a jestli si nepospíší, bude pozdě i pro něho, bude pozdě na všechno.

Musel pryč, ještě v této chvíli. Honem dolů z téhle hory, honem ke starému toldu, sbalit své věci a pustit se na sever. Ať už s Blasem či bez něho.

Současně ale tušil, že tohle všechno už neplatí. Ve chvíli, kdy vystoupil sem nahoru, udělal první krok na nové cestě – a vrátit se už nešlo. Musel zůstat, dokud nenajde odpověď na Blasovy otázky, a to teď už byly také jeho otázky. Teď se, bez ohledu na Blase, nemohl vydat na cestu, dokud nevypátrá, jak a proč jejich otec zemřel.

Přinutil se ke klidné úvaze. Vidíš strašidla. Takové tři či čtyři týdny, a budeš vědět, jak to vlastně bylo. A pak pochopí i Blas, že pro něho i pro ostatní bude nejlíp, odejde-li s tebou. Začal sestupovat.

„Co se dá nahoře ještě najít,“ řekl Blasovi, třebaže se ho na nic neptal. „Je to už příliš dlouho.“

Nasedl.

„Něco musel hledat, když se tak často vydával do hor.“

„Dej mi s tím svým průsmykem pokoj.“

Švihl koně dlouhým koncem uzdy po slabinách, takže zvíře polekaně vyrazilo kupředu.

„Zítra sjedu dolů k Čtvrtlitrovi a prodám mu ty kůže,“ řekl, když ho Blas dohonil.

„Ty opravdu zůstaneš?“

„Nějaký čas, jak jsem řekl.“

„A pak?“ zeptal se Blas rychle.

„Jakmile budeme se vším hotovi, odejdu na sever. Znám ten kraj, kam chci, a znám taky ten kus země, který chci koupit. Je to dobrá krajina, a je to dobrá zem. Chci, abys jel se mnou.“

Byl sám pevně přesvědčen, že je to čestná nabídka, a nemohl pochopit, proč Blas mlčí.

„Je to přece to, co si přál i otec.“

„Od té doby se toho stalo mnoho,“ odpověděl Blas.

Blas byl pro něho, ani nevěděl proč, opět náhle nedosažitelný. A tak už nic neřekl. Byla to možná chyba, že vůbec začal ustupovat. Měl Blase jednoduše postavit před volbu: Pojď se mnou, nebo půjdu sám. Přitom ale dobře věděl, že Blase nesmí přenechat Nicolásovi, a věděl také, že tu nezůstává už jenom kvůli Blasovi.

Zpátky nejeli stejnou cestou a po necelé hodině se před nimi opět rozkládala pampa v celé své šíři. Velká zelená nekonečnost, prostor pro milióny kusů dobytka, pro desetitisíce lidí. Krajinu ještě zalévalo slunce, ale svah, na kterém se zastavili, byl již ve stínu. Koně byli unaveni. Pondělek se natáhl do trávy, čenich na předních tlapkách.

Bylo příjemné hledět teď, když měli za sebou ta těsná horská údolí, opět do dálky, kde nic neomezovalo pohled, který mohl bez překážky těkat stejně jako myšlenky. Severino už zase pociťoval velikost této země, i když viděl, že je ve srovnání s tou na severu, kam ho to tak táhlo, chudá – tak blahodárně na něho působila zeleň po pustotě velehor. A ve světle zapadajícího slunce viděl i ty spousty jemných, světlých čar, které ji protkávaly a rozdělovaly do obrovských čtverců, z nichž některé byly prázdné, jiné byly posety pasoucími se stády dobytka jako světlými a tmavými body. Prázdných ostrovů tu však už mnoho nebylo. Byly to drátěné ploty osadníků a chovatelů dobytka, které rozřezaly zem na kousky. A co tu tak stáli a dívali se, začal Blas mluvit. Jako by si byl celou dobu slova pečlivě připravoval, a Severino z jeho hlasu poznal, jak mnoho mu na tom záleží, aby ho pochopil.

„Není to jenom kvůli otci. Ani kdybychom věděli, co se stalo, a udělali, co se udělat musí, nemohl bych s tebou odjet. Neodjedu s tebou, dokud nikdo neví, co bude dál. Žijeme už zády na těchhle horách, ale dokonce i sem za námi přicházejí bílé tváře. A také otec, který si tolik přál mír, říkal, že mezi námi a jimi stojí krev. Mohl bys odtud odejít, kdyby to byli ještě tvoji lidé? Mohl bys je opustit, když třeba budou muset bojovat, jenom proto, žes pro sebe našel nějakou jinou cestu?“

Severino už měl na jazyku, že i on se přece narodil jako Indián, ale nevyslovil to. Dobře věděl, že by si to tím příliš neusnadnil, a věděl také, že by byl před takovými deseti lety, když mu bylo tolik, kolik nyní Blasovi, mluvil stejně jako on.

„Nejsou to už moji lidé,“ řekl drsně. „Máš pravdu.“ A bylo mu nesmírně zatěžko to vyslovit. „Ale ty jsi můj bratr.“

Blas potřásl hlavou.

„Vím, že bílých je velmi mnoho, a viděl jsem i jejich vojsko, dole u řeky. Když má ale dojít k boji, pak nechci hodinu před tím prchnout.“

Bylo to míněno prostě a bylo to šlechetné, ale přece strašné. Chápal, že v jeho očích musel být každý zbabělcem, kdo by mu v tom odporoval.

„Byla doba,“ řekl ale přesto, „kdy jsme mohli svou zem a své životy hájit jenom s puškou v ruce. Dnes existují lepší zbraně.“

„Zákon bílých?“ zeptal se Blas.

„Ano. Jejich vlastní zákon. Dokud jej sami neporušíme.“

„Také otec chtěl udržet mír.“ Blas se na něho už zase nedíval, a určitě si kladl otázku, zda se za slovy o zákoně neskrývá jenom přání vyhnout se boji.

Severino si teď najednou nebyl ani jist, zda jeho obraz otce, který ho provázel celých těch deset let, vůbec souhlasil se skutečností. Blas s ním žil až do jeho smrti a říkal, že i on mluvil o krvi, která byla prolita. V jeho vlastních vzpomínkách ale žilo především otcovo přesvědčení, že konflikt, kterému se lze čestným způsobem vyhnout, se nevyplácí a že pampa je dost velká. A tuto pampu teď obhlížel v okruhu mnoha kilometrů; byla protkána ploty a už vlastně přestala být širá.

„Přijdeme tomu na kloub, jak se to stalo,“ řekl. „Slíbil jsem to.“

„Lépe by bylo, kdybys tu zůstal napořád. Ne jen chvíli. Znáš způsoby bílých a jejich myšlení. Můžeš nám prospět.“

Pro Blase bylo obojí nerozlučně spojeno, osud jejich otce i ostatních. Nedovedl si představit, že by se člověk mohl pouštět do řešení jednoho a zůstat přitom lhostejný vůči tomu druhému. A měl možná také pravdu – třeba otcova smrt opravdu nějak souvisela s oněmi hlubokými proměnami, k nimž došlo a které dosud probíhaly.

„Ještě si o tom promluvíme,“ odpověděl.

Za prvním ohybem v údolí narazili na drátěný plut, který je zcela uzavíral. Nějaký osadník asi vyháněl na tuto nevyužitou pastvinu v létě svůj dobytek. Boční stěny byly tak příkré, že stačilo, aby natáhl dva ploty, jeden tady a druhý o kus níž, a získal tak obrovskou louku. Vydali se podél plotu, protože chtěli najít vrata Přitom narazili na zbytky stáda guanak. Kondoři a lišky zanechali po sobě čistou práci. Zůstaly jen holé kosti. Kostry ležely těsně u plotu a dalo se snadno poznat, co se vlastně stalo. Guanaka táhla v létě do hor, kde byla pastva hojnější a šťavnatější, a v zimě zase dolů do rovin, aby unikla sněhu, který pronikal stále níž.

Letos byla cesta do rovin stádu odříznuta tímto plotem. Možná že by zvířata byla našla jinou cestu, kdyby se byla vrátila údolím vzhůru. Tahle umělá překážka však znamenala zásah do jejich vrozených návyků, zásah, proti němuž byla bezmocná. Guanaka zahynula hladem a mrazem. Nedokázala se přizpůsobit změněnému světu Severinu zvedl hlavu. Vysoko na obloze visel nehybně nepatrný černý bod: kondor. Mrchožrouti byli vždycky nablízku.

IV

Už zdálky poznal podle množství uvázaných koňů, že v Čvtrtlitrově krčmě je dnes plno, a na prahu udeřila o jeho sluch změť hlasů. Když se ve dveřích zastavil, všechno na chvíli ztichlo, jako pokaždé, když vešel cizinec, za okamžik však hovor opět pokračoval, a to silněji než předtím. Stoly byly obsazené. Jako by byla neděle. Možná že dokonce neděle byla, ani to přesně nevěděl, v každém případě by mu to přišlo právě vhod. Dnes totiž potřeboval obecenstvo.

Čtvrtlitr před něho postavil láhev a sklenici.

„Rozmyslel sis to?“ Díval se dveřmi tam, kde vedle Severínova koně zase stáli oba mezci.

„Můžeš ty kůže mít, když zaplatíš jejich cenu,“ řekl Severino a jeho zrak přitom bloudil po zšeřelém lokálu z tváře na tvář.

„Víc než u mne tady nikde nedostaneš.“ řekl Čtvrtlitr. „Na to se můžeš spolehnout.“

Vypadalo to, že má opravdu naspěch, aby ty kůže už měl v rukou. Opustil dokonce své místo za dlouhým pultem a vyšel se Severinem prohlédnout si je na světle. Severino se ale ještě jednou krátce rozhlédl, než s ním vykročil do oslnivého slunce. Dnes byli v krčmě Jen bílí.

„Pěkný kousky, všechna čest.“ Čtvrtlitr pročísl roztaženými prsty měkkou kožešinu skunka. „Ani jsi nešmik vedle a díru po kulce taky žádnou nemá.“ Srovnal kůže podle druhu a velikosti. „Promluvit si můžem líp vevnitř,“ navrhl. „Aspoň nám nevyschne v hrdle. Všecko samozřejmě na můj účet.“

Proti svému zvyku dnes naplnil Severinovi sklenku osobně, nezačal ale mluvit hned o obchodě. „Vypadá to, jako bys chtěl v našem kraji zůstat.“

„Byl už můj, ještě než jsi sem přišel ty,“ odpověděl Severino.

Čtvrtlitr přimhouřil oči.

„Chtěl sem jenom říct, že si tady dobrý lovec, zvlášť když umí klást pasti, rozhodně přijde na svý.“

„Jenže já tady nezůstanu kvůli liškám.“

Severino odpověděl hlasitěji, než bylo třeba, a neušlo mu, že hovor v místnosti pomalu utichal. U jednoho stolu seděl, jak si už dříve všiml, majitel toho šimla, s nímž se posledně dostal málem do křížku, jenže dnes tu nebyl sám, seděli s ním ještě dva a vypadalo to, že patří k sobě. Také Luis Cortínez tu byl. Severino se teď napůl otočil, takže ho Čtvrtlitr, s nímž zdánlivě mluvil, viděl z profilu, ale zato obsáhl zrakem všechny stoly.

„Co se jako týká těch kůží,“ řekl Čtvrtlitr honem, „kolik bys myslel, že…“

Severino ho přerušil.

„Zůstanu tady, protože hledám odpověď na pár otázek,“ řekl ještě o maličko hlasitěji. To je pravda, napadlo ho, není tady už kvůli liškám, možná že to ale přece jenom je nějaká liška, kterou hledá. A teď se právě chystal políčit vnadidlo, takové, aby tuhle lišku, pokud vůbec existovala, pořádně pošimralo v čenichu. Uvidíme, zda něco podnikne, až je zvětří. „Například bych rád věděl,“ řekl, a v tom tichu bylo jeho hlas slyšet určitě až do nejzazšiho kouta, „co náš otec viděl, než zemřel.

A taky bych chtěl zjistit, kam mizí dobytek, který se tady prý krade. Jestli opravdu do hor, nebo dolů na to překladiště u řeky.“ Pak počkal a věděl, že si ho tady všichni měří od hlavy až k patě: jeho tvář, a jak tu tak před tím pultem stojí, v levé ruce sklenku, a také, jak sem přišel ozbrojený. Nebylo běžné, že by Indiáni nosili revolver, a už vůbec ne, aby mluvili tak jako on. V místnosti bylo napjaté ticho. Pak se chlapík, co mu patřil šiml, zaklonil na židlí dozadu, zvrátil hlavu a hlasitě se rozesmál.

„No tak se k nám posad, synu Indiána Raímunda!“ přisunul mu nohou židli, bylo však znát, že to byl neupřímný smích. „Jen se k nám posad, a my ti něco vysvětlíme. Tak se mi zdá, že se ti pomalu začíná kalit rozum.“

„Stojí se mi tady dobře,“ odpověděl Severino.

Nechtěl se dostat do hádky s nějakým náhodně přivandrovalým rváčem, chtěl prostě vylákat lišku z jejího doupěte, a na tu tenhle chlapík nevypadal. To byl tak nejvýš zajíc.

„Máš se k nám posadit a napít se s námi.“

„Já už piju tady,“ řekl Severino.

Zaslechl Čtvrtlitrovo nadechnutí a pak jeho hlas:

„Snad abysme si o těch kůžích promluvili jindy. Ty…“

Ale to už ten chlapík vstal. Pomalu obešel svůj stůl a namířil si to k Severinovi.

„Chceš se snad hádat, synu Indiána Raimunda? Už posledně jsem si všiml, že nemáš žádné způsoby.“

„Nechci se hádat. Chci odpověď na několik otázek. Jak jsem řekl.“

„Žádný sváry tady nemůžu potřebovat, mládenci,“ ozval se opět Čtvrtlitr. Mezitím ale už vstali i ti druzi dva.

„Máš je mít. Na ty svoje otázky můžeš dostat tolik odpovědí, že tě další jednou provždycky přejdou.“

Severino si chlapíka, jak tu tak stál dva kroky před ním, rozhodnut zřejmě nedat si ujít příležitost k pořádné rvačce, měřil, a znovu si uvědomoval, že tenhle spolu s celým tuctem dalších bude asi sotva vinen vším tím, k čemu zde za posledních deset let došlo. Proč ale začal už posledně vyskakovat, sotva zaslechl jméno jejich otce?

Chlapík se šklebil.

„Tak co je, klepou se ti snad kolena, synu Indiána Raimunda?“

Za ním teď vstal Luis Cortínez.

„Nech ho na pokoji. Vždycky, když se s ním setkáš, začínáš hádku.“

„A podívejme se, náš lidumil už je tu taky.“

Jeden z jeho kumpánů nastavil Cortínezovi nohu a ve stejném okamžiku ho udeřil pěstí do tváře.

„To aby ses příště do ničeho nemíchal. Nepotřebuje přece žádnou chůvu, tenhle syn zloděje dobytka. Je přece dospělý.“

Otočil se znovu k Severinovi, aby to s nim skončil, jenže teď šlo všechno ráz na ráz, protože Severino měl v paži sílu všech tvrdých let na ostrovech. A v hlavě vzpomínku na jiné případy, kdy této síly musel využít, aby se prosadil. Muž, kterému patřil šiml, se skácel k zemi a ten druhý, jenž Cortínezovi nastavil nohu, taky. Třetí honem uskočil.

„A teď je vyprovoď,“ poručil Severino. „A až přijdou zase k sobě, tak jim řekni, že se mi jejích odpovědi vůbec nelíbí.“

Ostatní muže u stolu nespustil z očí, když tohle říkal; a třebaže většina z nich se netvářila zrovna přívětivě, nezdálo se, že by měli zvláštní chuť své mínění projevit.

„Hrome!“ řekl Čtvrtlitr polohlasně.

„Říkal jsem, že se nechci prát, a ne, že to neumím.“

Šel k Luisi Cortínezovi, který si přitáhl židli a těžce se zvedal ze země. Měl prasklý ret a krev mu stékala po bradě;

Pomohl mu na nohy. Cortínez zatřepal hlavou, aby se probral. Když byli na čerstvém vzduchu, spustil ruku ze Severinových ramen. Ten se pak díval, jak si u napajedla pro koně omývá obličej. Na cestě k řece mizel v oblaku prachu jezdec na šimlovi se svými dvěma kumpány.

„Kdybych byl tušil, že se v tom tak báječně vyznáš, nechal bych tě, aby sis to vyřídil sám,“ řekl Cortínez. Ohmatával si uvolněný zub a vztekle dodal: „Proč jsi k čertu dělal, jako že máš strach?!“

„Nechci žádné rvačky.“

Cortínez něco zabručel.

„Přesto ti mockrát děkuju,“ řekl Severino.

Prohlížel si tvář toho bílého muže, který seděl na kraji dřevěného koryta, stále si ještě ohmatával zub a vypadal se sebou hrozně nespokojen. Proč se do toho jenom pletl, a už podruhé? Špatné svědomí mohlo být stejně pádným důvodem jako cokoliv jiného. Ať tak, či onak, jestliže ten rváč nebyl onou liškou, pro kterou dnes nalíčil návnadu, tenhle Cortínez jí teprve nebyl.

„Máš divný způsob, jak se vyptávat,“ řekl Cortínez a podíval se na něho, jako by byl právě v tomto okamžiku pojal nějaké rozhodnutí, o které musel dlouho bojovat.

Severino pokrčil rameny.

„Byls prý první, kdo tenkrát našeho otce našel. Je to tak?“

„Jo. A je tu ledacos, co bys měl vědět.“

Severino čekal a cítil, jak mu srdce bije stále silněji, až mu znělo v uších. Byl si jist, že to, co teď uslyší, ho opět postrčí o kousek dál na cestě, na kterou se vydal. Kde ale byl cíl této cesty?

„Neřekl jsem to nikomu z tvých lidí, ale ty bys to asi vědět měl,“ řekl Luis jako někdo, kdo se chystá spálit za sebou všechny mosty. „Kůň tvého otce měl na sobě stopy po ranách bičem. A mně vrtá hlavou, kdo by tak asi mlátil svýho koně na těch cestách tam nahoře.“

„Otec si bič nikdy nebral,“ řekl Severino. „Nikdo z nás ho nepoužívá.“

„To jsem chtěl právě říct. A pak je tu ještě něco. Když jsem tvého otce našel, visel pořád ještě na sedle. Myslím si, když se s koněm zřítíš ze skalní stěny dvě stě metrů hluboko, pak budeš asi sotva mít nohy ve třmenech. Nehledě na to, že by ses pokusil seskočit. On ale na tom sedle pořád ještě visel, rozumíš? Jako by byl k tomu koni přivázaný.“

Znovu pohlédl na Severína. Ten se napůl odvrátil a díval se k horám, které se tyčily vysoko nad rovinou.

„Napadlo mě, že bude líp, když to budeš vědět,“ řekl Luis. „Stopy jsem žádný nenašel. I když jsem je hledal. A taky jsem o tom s nikým nemluvil. Třeba je to všechno nesmysl, a já si jenom něco namlouvám.“

Chvíli čekal, ale Severino pořád nic. „Co budeš dělat?“

„Budu se ptát dál. Uvidíme, jestli dostanu ještě nějaké odpovědi.“

„Teď mě ale napadá,“ řekl Luis, „jednomu jsem to přece jenom vyklopil. Seržantovi naší policejní stanice. S tím by sis měl promluvit. Ten je v pořádku.“

„Kde je ta policejní stanice?“

„Patnáct mil odtud, pořád po cestě. Tam, kde sídlí taky ta Společnost, co se v poslední době tak roztahuje s tím svým chovem ovcí.“

Severino se k němu znovu prudce otočil. „Vydám se tam. Možná ještě dnes.“ Díval se do tváře, do níž spadal pramen tmavých vlasů a jejíž horní ret byl potažen zaschlou krví. Do poctivé bílé tváře. A najednou litoval, že tu není Blas.

„Jak dlouho jste už tady, ty a tvůj bratr?“

„Tak čtyry roky. A příští rok se ukáže, jestli se nám podařilo vypěstovat dost dobytka, aby nám tu půdu nechali.“ Luis svraštil čelo. „Byla to volná půda, když jsme sem přišil, a my jsme…“

„Já vím,“ řekl Severino.

Pozoroval, jak Luis vyskočil na koně a ujížděl pryč, tam, kde dřív stávalo jejich toldo. Dnes mu to ale už tolik nevadilo. Vrátil se zpátky do krčmy. Tak jako předtím, lokál rázem ztichl, když se objevil ve dveřích, jenže teď bylo ticho ještě když šel k pultu.

„To, jak ses vypořádal s těma třema,“ řekl Čtvrtlitr, „to já…“

„Ještě jsi nezaplatil ty kůže,“ přerušil ho Severino.

Pečlivě mince přepočítal, než je uschoval.

„Dej si ještě sklenku.“ Čtvrtlitr mu přisunul láhev. „Dneska je to všechno na můj účet.“

„Musím si něco vyřídit. A pro mezky si přijdu zítra.“

Teprve když odvazoval hnědáka, pronikla k němu zase změť hlasů, která se opět pozdvihla.

Cesta vedla planinou podél pohoří ve vzdálenosti zhruba dvanácti mil od něho a byla rovná jako šňůra. Chvílemi se vlevo a vpravo zvedaly drátěné ploty, pak se zase zdálo, že půda nepatří nikomu, nebo že je alespoň nevyužitá. Po těch stádech, která viděl z hor roztroušená po pampě, tu nebylo takřka památky. Obzor se smrskl na úzký, zelený pruh travnaté země, nad nímž se, kam až oko dohlédlo, zvedalo pohoří.

Teď měl čas věnovat se svým myšlenkám.

Pustil se do zjišťování, jak to vlastně bylo se smrtí jejích otce. Blas ale řekl, to že nestačí a že by se s tím mohl vydat na sever jenom tehdy, kdyby si byl jist, že pastvinám a toldům zdejších lidí už nehrozí žádné nebezpečí. Nic z toho, co teď podniká, by nemělo žádný smysl, kdyby to posuzoval jenom podle toho, zda s ním Blas nakonec pojede, či ne. To, do čeho se ale dnes pustil, musí dokončit. Cestu, po níž se vydal, zvolil po zralé úvaze, a musel po ní tedy jít až na její konec.

Bude to ovšem jiná cesta než ty, po nichž se vydával v samotách jihu. Pro Manzanery neexistovala už žádná samota. I pro ně teď vedla cesta přímo středem země bílých tváří.

Museli se naučit s bílými tvářemi žít. Zůstávala ovšem otázka, zda běloši budou také chtít žít s Manzanery.

Policejní stanici poznal už zdálky. Vedle malého dřevěného domku stál vysoký stožár s vlajkou. O kus dál viděl řadu dlouhých kůlen a bílý dvoupatrový obytný dům. To byly zřejmě ony „budovy“ Společnosti, o nichž mluvil Luis. Policejní stanice vedle nich vypadala maličká, skoro jako by se sem utekla pod ochranu nějaké silnější moci, aby vůbec mohla existovat.

Když seskočil z koně, zahleděl se vzhůru k vlajce. Na svých cestách se s touto vlajkou setkával často, na půdě Manzanerů, jabloňových lidí, ji však viděl poprvé, protože policejní stanice zde dříve nebyla, a ani budovy Společnosti, leda první chatrče osadníků. Bylo to, jako by někdo touto vlajkou vyhlašoval vlastnická práva. Komu ale patřila tato země?

Seržant byl sám. Nebyl to už žádný mladík, určitě mu bylo přes padesát, a v tomhle věku policejní poddůstojnici obvykle vykonávali lehčí službu v kasárnách nebo někde v písárně. Někdy ovšem sem, do pampy, odveleli ty lidi, kteří se provinili něčím, za co by byl jiný člen policejního oddílu s menším počtem služebních let jednoduše propuštěn.

„To je dobře, že jdeš,“ řekl. „Už jsem měl v úmyslu sjet do tolderie, když se rozneslo, že se Raímundův syn opět vrátil.“

„Jsem tu teprve čtyři dny.“

„Ty už to víš?“

„Mluvil jsem před několika hodinami s Luisem Cortínezem.“ Zatímco mu odpovídal, prohlížel si zpod víček seržantovu tvář. Byla hranatá a tvrdá, slunce, vítr i déšť v ní zanechaly své stopy, nebyla v ní však žádná hořkost, jen trochu únavy. Husté a krátké štětinaté vlasy byly šedivé, stejně jako knír, jehož konce spadaly přes koutky úst.

„Nepokoušej se něco podnikat na vlastní pěst,“ řekl seržant. „To by rozhodně nebylo dobře. A tím nemyslím jenom tebe.“

Severino neodpověděl, jen se dál díval do tváře za psacím stolem a vyčkával. Také stůl byl starý. Stejně poznamenaný časem jako ta tvář a jako všechno v místnosti. Židle, vysoká skříň se spisy, která stála v rohu, mapa, která visela na stěně plné vlhkých skvrn. Všechna ale bylo na svém místě.

„Vždycky se najde pár takových, co si myslej, že si můžou sami tak trochu zahrát na policajty. To proto, že mám jen tři muže a všude být prostě nemůžeme. Ale ty doby jsou pryč, kdy pampa byla velká a zákon daleko, to mi můžeš, hochu, věřit. Bude to tak pro tebe lepší, i když to byl tvůj otec.“

V jeho slovech nebyla žádná hrozba, spíše upřímné varování, a také to „hochu“ vyslovil seržant bez jakékoliv blahosklonnosti, jako by tím chtěl jenom zdůraznit svou větší životní zkušenost.

„Byla to opravdu jenom nehoda?“ zeptal se Severino.

„To se neví. Ale jestli snad myslíš na nějaký nesmysl, tak ti moc radím, honem na to zase zapomeň. Jak nejrychleji umíš.“

„Chci znát váš osobní názor. Byla, či nebyla?“

Seržant chvíli váhal. „Nevěřím.“ řekl konečně a vzdychl si jako někdo, koho léta naučila, jak málokdy vítězí rozum. Pak se znovu opřel.

„Tys prý viděl pěkný kus světa, jak jsem slyšel,“ řekl seržant, „a vypadáš taky na to, že bys dokázal rozeznat rozumné slovo od nějaké pitomosti. Proto s tebou taky mluvím otevřeně, a já doufám, že toho nebudu muset jednou litovat.“ Opět se odmlčel a zadíval se na Severina, jako by chtěl odhadnout účinek svých slov.

„Co bych z toho měl, kdybych každému věšel na nos, že se mi to nezdála být nehoda. Lepší bude, když se ti, co v tom mají prsty, budou cítit v bezpečí, já se mezitím budu dobře dívat a špicovat uši. To pak taky někoho z tvých lidi tak snadno nenapadne, vzít tu věc do vlastních rukou, aby mi odstřelil prvního člověka, který mu padne do rány, jen proto, že je to bílá tvář. Není přece vyloučeno, že v té věci s tvým otcem měl prsty někdo z vaší vlastní tolderie; kdopak to může vědět. A osadníci jsou tu už tak jako tak celí nervózní. I bez přestřelek. Ti by si pak nakonec mohli taky říct, že si musej pomoct sami, a než se naděješ, netroufneš si už bez bouchačky vystrčit ani nos. Nebylo by to poprvé, co jsem něco takového zažil. Nejlíp bude, když odtud zase odejdeš. Chtěls přece na sever, jak jsem slyšel. A to, co je třeba, to už vyřídíme my.“

„Kořeny tu asi nezapustím,“ řekl Severino, „ale trochu bych se tu přece jenom rád rozhlédl.“

„Chceš pracovat u Společnosti? Řek bych, že ovcím rozumíš, a to bys pak měl hned střechu nad hlavou.“

„Zůstanu v tolderii.“

Seržant si znovu povzdechl.

„To se mi, hochu, nechce líbit. Říkám ti to otevřeně. Převaluješ v hlavě všelijaké nápady, které nikam nevedou. Varoval jsem tě a nestrpím, aby si tvoji lidé, a vůbec kdokoliv, zjednávali spravedlnost na vlastní pěst. Na to jsou mi osadníci už trochu moc nervózní. A to nemluvím o všem ostatním.“

„Tak se mi zdá, že ti lidé tady mají nějak moc slabé nervy,“ řekl Severino. „Anebo se tu opravdu krade tolik dobytka?“

„Málo ho není. Vyrovnali by se s tím ovšem snadněji, kdyby to bylo začalo o takových šest či sedm let později, jenže stáda teprve vznikají, a ti lidé tady dostali půdu od vlády s podmínkou, že do pěti let jí polovinu oplotí, budou na ní pěstovat dobytek a postaví na ní domy. A to se pak počítá každý pár rohů, protože když se jim to do pěli let nepodaří, tak zase o všechnu půdu přijdou. A taky o všechno, co do toho za tu dobu vrazili. To pak jistě chápeš, že jsou z toho trochu nervózní a mohli by tedy stisknout kohoutek dřív, než by ti bylo milé, nedáš-li si pozor.“

„Pamatuju se ještě na doby, kdy se to s těmi pěti lety nebralo tak přesně.“

„Jistě, ale to bylo dřív, a dnes je dnes. Společnost dává sakramentský pozor na to, aby se podmínky dodržovaly. Taky se všemi směry rozrůstá a zabere ihned každý kousek půdy, který se uvolní. Má své lidi, kteří se hrabou v pozemkových knihách, aby zjistili jestli nějaký osadník neprotáhl lhůtu, a jakmile takový případ objeví, hned mu půdu zabaví.“

„A sem tam asi taky trochu napomůže, aby se nějaká ta půda opravdu uvolnila, že?“

Seržant pokrčil rameny.

„Dbá, aby se dodržovaly smlouvy, jestli se to líbí tobě nebo mně, to už je jiná věc. Ale má plné právo zabrat pro sebe veškerou půdu, kterou potřebuje a kterou může získat zákonným způsobem.“

„Jenomže osadníci,“ doplnil ho Severino, „ti jsou nervózní a domnívají se, že jsou to naši lidé, kdo jim ten dobytek krade. A kdyby teď ke všemu ještě nějaký Indián zabil bílou tvář, pak by se mohlo stát ledacos.“

„To jsem opravdu rád, žes mě pochopil,“ řekl seržant, neřekl to ale nijak radostným tónem.

„Můj otec,“ dodal Severino, „ten je ovšem mrtvý už teď. A moji lidé v horách mají pastvin čím dál míň, o lovištích ani nemluvě. Ti ovšem nervy ztrácet nesmějí.“

Ještě přede dvěma dny řekl Blasovi, že to nejsou jeho lidé.

„Co se týká tvého otce, tak na to si posvítíme, to jsem ti slíbil a to taky dodržím. A co se týká pastvin, tak to by si tvoji lidé zase měli dát do pořádku svá vlastnická práva, své papíry. Pak jim jejich půdu nebude moct nikdo sebrat. Ani Společnost, ani osadníci. O to se už postaráme my. Ale papíry v pořádku být musí.“

„Vidím,“ řekl Sevrino, „že je tu opravdu dost důvodů k nervozitě.“

Seržant se naklonil dopředu.

„Mluvím s tebou otevřeně, hochu, protože jsi viděl kus světa a protože se mi vůbec zdá, že jsi rozumný. Dnes už to nikam nevede, když se někdo pokusí vzít zákon do vlastních rukou. To snad šlo ještě tak před dvaceti lety a možná ještě před deseti, dnes už to ale nejde. I když to s tím zákonem trvá někdy trochu dýl.“

„Jak se to ale mohlo stát, to s mým otcem?“

„Přesně to nevím, ale ještě nikdy jsem nezažil, aby se nějaký Manzanero za dobrého počasí a za bílého dne zřítil se svým koněm ze skalní stěny. Možná že něco viděl a stal se tak někomu nebezpečným. Jen se mě ale neptej, kdo by to mohl být.“

Prohlížel si Severina, jako by to na co se ho teď chtěl zeptat, v duchu ještě jednou rozvažoval.

„Říká se, že tvoji lidé znají nějaký starý průsmyk, a taky se říká, že tímto průsmykem lze dobytek dostat dokonce přes hranice.“

„Jo. Kondoří průsmyk. To jsou pohádky. Tímhle pohořím žádná cesta nevede.“

„Taky jsem si to myslel,“ odpověděl seržant, teď si ale Severino poprvé nebyl jist, zda opravdu říkal to, co si myslel.

„Copak si tu počneš, hochu? Totiž, když nechceš pracovat u té Společnosti.“

„Budu lovit, klást pasti. Srstnaté zvěře je tu v horách dost. Lišky se tady zatím ještě moc nelovily.“

„Měl by sis to s tou Společností nechat ještě jednou projít hlavou, jestli ovcím opravdu trochu rozumíš. Platěj dobře.“

Severino se na chvílí zarazil. Z posledních seržantových slov zazníval nějaký záměr, kterému nerozuměl.

„Já jen,“ řekl seržant, „že možná přece jenom nebudeš tak sám, jak si třeba myslíš. Totiž při tom lovení. Tvoji lidé nakoupili v poslední době u Čtvrtlitra hodně munice.“

„Je jaro. Guanaka a jelínci se už zase vydávají na pastvu a tloustnou. Nejvhodnější doba dostat pod střechu maso. Ještě měsíc, a zvěř bude zase vysoko v horách.“

„To jistě. Doufám jenom, že najdou těch guanak dost. Aby nakonec někoho nenapadlo použít svých patron na něco jiného. Nakoupili si jich opravdu spousty. To si vzpomínám na jednoho svýho kamaráda, co si jednou koupil petrolejovou lampu. Když už tu petrolejku jednou mám, řekl si, tak přece potřebuju taky petrolej. A tak si ho odtáh domů hned celej sud.“

„No a?“

„Dům mu vyhořel. Do základů.“

„Moji lidé,“ odpověděl Severino a malinko zvýšil hlas, „loví v horách. Pastviny osadníků jsou dole v pampě.“

„To je moc dobře, že si tak rozumíme,“ řekl seržant. „Člověk jako ty přece ví, jak se věci mají.“ Z jeho hlasu teď zaznívalo uznání. „Konec té indiánské války před třiceti lety jsem totiž ještě zažil, víš? A to, na co jsem se tenkrát musel dívat, to nebylo vůbec hezké. Ani na té, ani na oné straně. Nemůžu tvrdit, že bych to chtěl zažít ještě jednou. Někdy si ale představuju, co by z toho všechno mohlo být, kdyby například některý z vás ztratil hlavu. Ale čert to vem. Myslím si, že by prostě nikdo neměl brát spravedlnost do svých rukou. Už kvůli vlastním lidem ne.“

Severino vstal.

„Kdo žvaní o válce, je blázen. Nechtěl bych ji nikdy zažít.“

„Moje řeč,“ řekl seržant. „Vidím, že si opravdu rozumíme. Ostatně bys mi mohl prokázat jednu službu. Určitě se v příštích týdnech ledaskam podíváš. Taky v horách. Kdybys snad přece jenom uviděl něco, co by se takovému průsmyku podobalo, tak mi dej vědět.“

„Žádná cesta pohořím nevede,“ odpověděl Severino už ode dveří. „Jsou to jenom staré pohádky.“

„To už jsi mi řekl. Vidíš, a to je právě ta moje představivost. Člověk se pak hned začne zajímat i o pohádky. Prý dokonce hrál dost velkou úlohu tenkrát za té indiánské války, ten váš Kondoří průsmyk.“

„Budu na to pamatovat,“ odpověděl Severino a stiskl kliku.

Tenhle seržant, to byla dnes už druhá poctivá bílá tvář. A bylo to dobře, že stanici vedl zrovna člověk jako on. Kde jen ta liška vězela, na kterou dnes políčil? Že ale existuje, ta prokletá liška, tomu, jak se zdá, věří i seržant.

Severino se rozhlédl po širé, lysé rovině. Tam, odkud přišel, se nyní nad pampou vznášel obrovský oblak prachu. Zatímco šel ke svému koni, uvažoval, jaký osud sem asi toho seržanta zavál. Byl by si bezpochyby zasloužil něco lepšího, nedalo se však čekat, že by toho mohl ještě dosáhnout. Patrně bude muset těch pár služebních let, která mu zbývají, strávit na této ztracené vartě na kraji pampy, aby pak v nějaké stejně ztracené a zcela zapomenuté vesnici užíval své nepatrné penze. To bylo vše.

Pohodl hnědáka a vyrazil přímo proti onomu mračnu prachu, které se před ním rychle zvětšovalo.

Každopádně mohl dopadnout mnohem hůř než s tímto policejním seržantem. Byly různé bílé tváře, právě tak, jako ani všichni Manzanerové neuvažovali stejně. Alespoň dokud se nepřekročí hranice mezi mírem a válkou. Komu by to ale prospělo, kdyby se tato hranice překročila? Manzanerům určitě ne, ani policejnímu seržantovi, a vlastně ani osadníkům, jako byl Luis.

Asi po míli cesty musel Severino přitáhnout koni otěže. Zpoza nízké vyvýšeniny proti němu vyrazilo stádo ovcí – nepřehledný proud poskakujících, huňatých hřbetů, které řada jezdců a psů držela tak těsně pohromadě, že nikde nezůstala nejmenší mezera.

Vzduch byl plný prachu a bekotu a za vyvýšeninou vyrážela stále další a další zvířata, jako by sem byli nahnali veškeré ovce, co jich vůbec na světě bylo, aby pohřbily pampu pod chundelatým bílým přívalem. Rozvířený prach byl nyní tak hustý, že zahalil hory i slunce, a celý svět jako by pozůstával jenom z těch poskakujících, bečících ovcí.

Bylo to jako přede dvěma dny v horách, jenže tentokrát ještě daleko silnější, protože teď ty vlny před ním netvořil ztuhlý sníh, tyhle vlny opravdu žily, hrnuly se nezadržitelně vpřed a v okamžiku pohlcovaly vše, co jim včas neuhnulo, jako by to pod sebou pohřbívaly. Moře ho tedy dostihlo, chladné, bezohledné moře, jeho zpěněné hřebeny se na něho valily v nepřehledném sledu, a bojovat proti tomuto přívalu, na to síly nestačily, zbývalo jen nechat se hnát a doufat, že ty bílé vlny člověka nakonec přece jenom někde vynesou na břeh.

Severino zíral na ten proud, který se ho chystal za několik minut zaplavit. Bekot ovcí prorážely výkřiky pastevců a štěkot psů. Severino strhl koně do strany a dlouhým obloukem objel čelo stáda, aby se dostal do volné krajiny.

V

„Jen pij,“ řekl Domingo, „pij. Já jsem kazik.“ Sám si dal pořádný doušek, než předal láhev Severinovi.

„Dobře jsem tvého otce znal. A tebe znám, co ses prvně udržel v sedle. Dávno jsem tě ale neviděl.“

„Byl jsem dlouho pryč. Na jihu,“ řekl Severino. „Na ostrovech.“

V chatrči bylo šero, planul tu jen nízký oheň. Domingo měl na sobě přes staré, obnošené kalhoty ušmudlaný kabát ze stejnokroje, z něhož byly hodnosti odpárány. Od boku mu visela šavle kavaleristů. Byl to hřmotný muž a každý pohyb mu zřejmě činil potíže. Jak tu tak seděl, nepodobal se ani v nejmenším silnému, obratnému lovci, na kterého se Severino ještě pamatoval.

„Říkáš na jihu, na těch ostrovech. A dlouho. Pak není div, když se nepamatuju, že bych tě viděl. Všichni říkají, že už se na nic nepamatuju, a přitom vím všechno. Byls pryč, proto jsi u mě nebyl. Ale pij přece, pij.“

Kořalka to byla laciná a ostrá.

„Já vím všechno,“ řekl Domingo a předklonil se tak, že jeho dech ovanul Severinovu tvář. „Ačkoliv už ke mně nikdo nechodí. Bojí se mě. Jsem Jejich kazik a jsem na ně přísný. Chodí raději k Nicolásovi, k tomu žvanilovi. Taky jsi už byl u Nicoláse?“

„Seděl jsem u jeho ohně. Můj bratr bydlí v jeho toldu.“

„Ty máš bratra? Pravda, vzpomínám si. Málem bych byl zapomněl.“

„A pročpak vlastně nebydlíte oba s otcem v jednom toldu? Ale já vím, Raimundo je mrtvý, já vím všechno, i když ke mně už nikdo nepřichází.“

Vzduch v chatrči byl špatný a na udusané zemi se povalovaly zbytky jídla. Domingova žena se ani neukázala. Na louce za chatrčí viděl Severino jenom jednoho koně.

„Tak tys už byl u Nicoláse,“ řekl Domingo. „Dřív než jsi zašel ke mně. Ačkoliv kazik jsem já. Bílé tváře mě jím udělaly. Protože i můj otec, který s nimi před třiceti lety uzavřel mír, byl kazik. A dali mí tenhle plášť a tuhle šavli, a dávají mi taky peníze. Nepotřebuju žádné stádo, a taky nemusím chodit na lov. Mám všechno.“

„Víš, jak zemřel můj otec?“ zeptal se Severino.

„Ach ano, Raimundo je mrtev. Je mi to líto, protože jsem ho dobře znal. Byl to ale už starý muž, a zemřít musíme všichni.“

Severino se díval do té odulé tváře, a dokonce i v tom šeru viděl, že oči v ní jsou zarudlé a skelné. Věděl, že se tady už nic nedozví. Pociťoval odpor, ale současně mu bylo Dominga líto. I on patřil k tomu, co se za posledních deset let změnilo a co už nikdy nemůže být jako dřív.

„Nicolás neví, co se patří,“ řekl Domingo opovržlivě. „Sám by chtěl být kazikem, to je to, ale z toho nic nebude. Přežiju ho, uvidíš, že ho přežiju. Kdopak to je, tenhle Nicolás? A čímpak tě pohostil? Krví ze skopce? Vidíš, je to hlupák.“

Domingo přiložil láhev znovu k ústům. „Jo, tak tvůj bratr Blas žije u Nicoláse,“ řekl a utřel si ústa. „Já se dozvím všecko.“

„Ty budeš kazikem, dokud budeš žít,“ řekl Severino.

„Jo, a boji se mě dokonce i bílé tváře. Posílají mi peníze, a taky mi daly tenhle kabát a tuhle šavli. Protože jsem přísný a spravedlivý.“

„Protože jsi naším kazikem, daly bílé tváře podepsat vlastnická práva na naši půdu taky jenom tobě.“

„Tak, tak,“ odpověděl Domingo. „Jenom mně. Ani Nicolásovi ne, tomu žvanilovi. Každému vypravuje, že zná cestu do Kondořího průsmyku. Aby vypadal důležitě. Přitom každé dítě ví, že ten průsmyk znali vždycky jenom kazikové.“

„Co se týká těch vlastnických práv,“ začal Severino znovu, „tady všichni říkají…“

Domingo ho přerušil.

„Tobě cestu k tomu průsmyku možná prozradím. Protože se mnou mluvíš, jak se s kazikem mluvit má, a protože jsi Raimundův syn.“

Zase už pošilhával po láhvi, která stála mezi nimi na zemi, zřejmě se ale neodvažoval sáhnout po ní, protože si Severino až dosud dal jen jeden doušek.

„Kdy jsi byl naposled v tom průsmyku?“

Domingo přivřel jedno oko. Jeho tvář tak ale působila spíš bezmocně než lišácky.

„Jednou ti cestu k němu možná ukážu. Musíš počkat. Možná že to bude brzo, možná že si nějakou chvíli počkáš.“ Teď jako by ho bylo něco napadlo. „Tvůj bratr žije u Nicoláse, a ty jsi v Raimundově toldu sám?“ Rozzářil se. „Nicolás tě nemůže vystát, nenabídl ti svou chatrč. Říkal jsem ti přece, že je to žvanil a hlupák.“

„Nezůstanu tady dlouho. Ale co se týká těch vlastnických práv…“

Domingo ho znovu přerušil.

„Nicolás neví, jak se vítá host. Povím ti, co uděláme. Podnikneme velký hon na guanaka a taky velkou hostinu. Na uvítanou prii tebe.

Teď je zrovna ta nejvhodnější doba. Abys viděl, s jakou jistotou ještě umím lovit boleadorou.“

„Copak tady nelovíte puškou?“

„Když lovíme společně, tak ne,“ řekl Domingo opovržlivě. „Jsme snad bílé tváře, abychom plýtvali na guanaka patronami, když nás je v sedle víc? Ani nevím, jestli vůbec ještě nějaké mám.“

Severino na něho pohlédl. Seržantovo tvrzení, že Manzanerové se letos zásobili neobyčejným množstvím munice, se zřejmě nevztahovalo na všechny. Domingo si však jeho pohled vyložil nesprávně. Jeho obličej se zakabonil.

„Ty mi nevěříš, že dovedu ještě zacházet s boleadorou Já ti to dokážu. První guanako zabiju já, a tobě dám maso a kůži. Všichni lovci na ten hon přijdou, když jim to poručím.“

„Ty jsi velký kazik,“ řekl Severino. „Ale ty listiny, o kterých jsi mluvil, ty jsou kde?“

„Ty mám já. Všechny. Patří nám sto čtverečních mil, a lovit můžeme, kde chceme. Chceš ty papíry vidět? Musí být tady.“

S hekáním vstal a chvíli se prohrabával ve staré torně, která visela na zdi. Severino se díval na jeho široká záda. Nebyla to jenom léta, která ho tak nachýlila.

„Tady jsou,“ řekl Domingo pyšně. „Já věděl, že tu musí být. Na všechno si vzpomenu.“

Úspěch mu dodal odvahy, a tak, když si sedl, znovu hmátl po láhvi.

Oba papíry s provlhlými skvrnami, jež teď podával Severinovi, skutečně potvrzovaly právo lovu a pozemkového vlastnictví. A toto právo zaručovalo Domingovi a všem, kteří se k němu připojili, užívání jednoho sta čtverečních mil půdy za podmínky, že toto území dají zanést s přesným uvedením místa do pozemkové knihy. Severino položil papíry pečlivě na podlahu. Domingo a ostatní několikrát svá bydliště vyměnili, jak tomu byli odjakživa zvyklí. Severino si vzpomněl, že otec dokonce mluvíval o dobách, kdy všichni žili na druhém břehu řeky. A když odtud před deseti lety odcházel, stála většina told ještě v pampě. I to jejich.

„Byl jsi už v hlavním městě provincie a dal jsi zapsat do té velké knihy, kde teď vaše tolda stojí?“ zeptal se. Domingo se zatvářil provinile.

„Nedostal jsem se k tomu. Je tady strašně moc práce, víš?“ Pohlédl na Severina úkosem. „Ale nezapomněl jsem na to. Já vím všechno,“ dodal. „A určitě tam zajedu. Možná už příští týden.“

„Jestli chceš, udělám to za tebe.“

„Opravdu? Seržant bílých policistů mi to taky nabídl. ‚Dej mi ty listiny,‘ řekl. ‚Jen na pár dní.‘ Já mu je ale nedal. Je to bílá tvář. Tys ale syn Raimundův a toho já dobře znal. Tobě to dovolím, abys za mě dojel do města.“

Severino si papíry vzal. Bylo to vždycky totéž. Pro Dominga, stejně jako pro většinu z nich, dokumenty nic neznamenaly. Nemohli pochopit, jak může mít kus papíru větší váhu než skutečnost, že na té půdě žili a že na ní hospodařili.

A lidé ve vládních budovách hlavního města, kteří ve svých kancelářích vymysleli, jak by bílí a Indiáni mohli vedle sebe žít v míru, ti sice byli mnohdy naplněni dobrou vůlí, ale nevěděli zase nic o pampě a horách, ba neměli ani tušení, jak Indiáni uvažují, a proto se jejich úmysly často zvrátily v pravý opak.

„Já jsem kazik,“ řekl Domingo. „Seržant bílých policistů mi nemůže poroučet, co mám dělat.“

Severino si zase uvědomil, jak je dobře, že právě ten muž velí policejní stanici.

„Jeho vlasy jsou už šedivé,“ řekl, „a je moudrý a zkušený. Dobře ho poslouchej, až k tobě zase přijde.“

„Myslíš?“ řekl Domingo. „Možná že jsem na něho byl až moc přísný.“ Díval se teď rozmrzele. „Co mám ale dělat. Nicolás všude roztrušuje, že jsem plná bečka a pacholek bílých tváří. Protože by chtěl být po mně kazíkem. Jenže já ho přežiju.“

Severino neodpověděl. Bylo tomu opravdu tak, proti němu seděla jenom troska člověka, co však, kdyby se stal kazikem Nicolás? Co by je čekalo pak? V podstatě ale už kmen žádného kazika nepotřeboval, kazikova vážnost vzala časem za své. A Nicolásovi vlastní vnuci nechtěli o návratu k dřívějšímu způsobu života už ani slyšet. Maruje touha po zemích a městech na druhé straně pampy či hor z očí přímo koukala. Jenom Blas následoval Nicoláse slepě. Zrovna on. Kdyby ale mělo dojít k roztržce s osadníky, pak se mohla stát otázka, komu patří hodnost kazika, přes noc otázkou života a smrti. A seržant zřejmě nepovažoval za vyloučené, že by mohlo dojít ke srážkám.

Z Domingovy tváře už rozmrzelost zase zmizela. „Bílí mužové ve velkém městě tě jistě přijmou dobře a podarují tě. Jsem jejich přítel, a oni vědí, že jsem mocný. Proto mi poslali tenhle plášť a tu šavli. Řekni jim, že přicházíš ode mne. Je to pro tebe velká čest. Že s nimi budeš mluvit mým jménem, ale znal jsem dobře Raimunda, tvého otce.“

„Udělám všechno tak, jak říkáš,“ Odpověděl Severino.

„A nezapomeň, že za dva dny uspořádáme velký hon. Maso z prvního guanaka, které skolím boleadorou, je tvoje. Přijdou všichni lovci!“

Severino si všiml, že Domingo sedí před ohněm tak sklesle, že by měl jistě co dělat, aby se na koně vůbec dostal.

„Byls ke mně velmi laskavý a jsi velký kazik,“ odpověděl a vstal.

„Řekni to všem,“ poprosil ho Domingo. „Řekni jim, jaký jsem. Taky Nicolásovi.“

Jeho oči už zase těkaly po láhvi, která stála pořád ještě na zemi.

Severino si přejel rukou po kapse, když vycházel z chatrče. Pod prsty ucítil listiny. Také v tomto bodě tedy bude moci Blasovi dokázat, že způsoby bílých jsou v mnohém přece jenom lepší, a i to udělá samozřejmě nejen kvůli Blasovi.

Ohlédl se. Z louky u Domingovy chatrče bylo vidět daleko za výběžky hor a přes pampu, která byla zahalena šedivým, nafialovělým oparem, a Severino zase pocítil, že i tato země může být dobrá a krásná. Něco tu ale chybělo, aby se zde mohl cítit doma. Tušil to, nedovedl však říci, co to bylo. Třeba to najde na severu, kde slunce svítí mírněji a kam se upínají všechny jeho myšlenky. Zase ucítil měšec pod košilí. Tady ho čekal jenom úkol, nebyl to však už jeho domov. A ten úkol musel splnit. Pak potáhne dál. Ale s Blasem.

Po chvíli potkal Maruju. Přicházela k němu vysokou trávou a dlouhé černé copy jí při každém kroku poskočily na ňadrech.

„Zahřál sis žaludek Domingovou kořalkou?“

Opovržení znělo pouze z jejího hlasu, její oči však, jak viděl, byly plné zvědavosti. Zastavila se.

„Mám v sobě ještě zimu z té země tisíců ostrovů, a tak teplo potřebuju.“

„Copak nemáš proti zimě v těch svých tornách nic?“

„Nic,“ řekl. „A jak je to s tebou? Už sis vybrala lovce, v jehož chatrči bys chtěla žít? Jako to dělají bílé dívky?“

Pohodila hrdě hlavou a šla dál. Díval se za ní se smíchem a zdálo se mu, že její záda dávají najevo rozhořčení.

VI

Rozhodli se pročesat čtyři údolí, a první lovci, jejichž úkolem bude zahnat zvěř z výšek, kde jsou svahy příkré a skalnaté a kde guanaka v rychlosti a jistotě daleka předčí koně, se vydali na cestu již v noci. Severino jel společně se čtyřmi skupinami – pro každé údolí jedna –, které vyrazily při východu slunce.

Domingo svůj slib splnil a svolal všechny muže na lov. Nebylo tak jisté, zda přišli proto, že v něm stále ještě uznávali kazika, anebo prostě proto, že byl tak jako tak čas vydat se na lov, než guanaka s postupující roční dobou vystoupl ještě výš, kde už je lovec na koni nemůže pronásledovat. Lovit pěšky bylo každopádně svízelné a kromě toho to neslibovalo žádnou zvláštní kořist. I svůj druhý slib Domingo splnil a přijel také. On a Severino byli jediní, kteří jeli v sedle, Domingo v něm seděl celý zhroucený a vůbec nebyl schopen vyrovnávat otřesy cvalu koleny.

„Bečka na koni,“ posmíval se Nicolás polohlasně. „Alkohol z něho táhne tak, že omámí i koně. Jinak by ho byl již shodil.“

Nicolás průvod uzavíral, takže měl Dominga celou dobu před očima. Severino si nebyl jist, zda se právě k tomuto oddílu nepřidal jenom proto, aby se mohl Domingovi posmívat. Ostatní se jen šklebili, ale vždycky tak, aby to Domingo neviděl. Když něco poručil, vykonali to. Ostatně přikázal vždycky jenom to, co by byli stejně udělali.

Byli teď už více než hodinu na cestě a mezitím se úplně rozednilo. Hory halily husté mraky. Byly černé, těžce visely nad údolími a táhly se daleko přes rovinu. Zasněžené vrcholky se neukázaly ani na chvíli. Na východě však, nad obzorem pampy, zářilo na vymeteném nebi slunce. Koryta potoků, na něž naráželi, byla plná tmavě, kalné vody.

„V horách je bouřka,“ řekl Domingo, „ta zažene zvěř níž.“

„Můžeme začít,“ řekl Severino. „Tohle údolí má dobré pastviny, určitě tu zvěř bude,“

„Až v tom příštím,“ rozhodl Domingo. Znovu vrhl pohled na mraky. „Máme na to celý den. Sem dolů přijde ten nečas až v noci.“

Řetěz se však přesto počal už teď rozestupovat. Zůstali spolu vždycky jenom dva jezdci. Ti na křídlech jeli trochu rychleji, takže poznenáhlu utvořili jakýsi velký, volný vak. Podle směru, z něhož by se sem z hor guanaka, štvaná ostatními, stahovala, by se pak tento vak natáčel, aby do něj zvířata vběhla. A kdyby se třeba jen jednomu zvířeti podařilo uniknout, byla by to hanba pro všechny lovce.

Nicolás se stále držel vedle Dominga a ten se s tím, jak se zdá, smířil. Žádné jiné místo mu alespoň nepřidělil. Hluboce vyklenutý řetěz byl stále delší. Blas ujížděl na jeho nejzazším konci k horám. Ani se nepokusil zůstat vedle Severina, jehož společníkem byl Epulef. Všiml si také, že ten ho pozoruje, jak si vede na koni. I pro Epulefa platilo, že jen špatní jezdci používají sedla.

„Vzal sis s sebou pušku,“ řekl Epulef.

„Ze zvyku. Dnes lovím boleadorou jako vy.“

Ostatní měli skutečně jenom vrhací koule. U nikoho nezahlédl střelnou zbraň a vycítil Epulefovy pochyby.

„Musíš se dostat až těsně ke guanakům,“ radil mu „Já zůstanu vedle tebe.“

„Uvidíme, kdo z nás dvou přinese domů víc masa,“ odpověděl mu Severina.

Epulef mu chtěl pomoci. Bylo to trochu dětinské, ale dělalo mu to dobře.

Řetěz byl nyní tak dlouhý, že jeho křídla zmizela v obou směrech v kopcích. Jeli v lehkém poklusu. Koně pohazovali neklidně hlavami, jako by tušili, že co nevidět vyrazí vpřed.

Pak se ozvalo zleva, odtamtud, kde slunce stálo pořád ještě, nízko nad pampou, táhlé, pronikavé volání a šířilo se, jako by je předávala štafeta, podél celého řetězu. Zaznívalo skutečně z míst, kde výběžky pohoří přecházely v rovinu. Podařilo se snad nějakému houfu zvířat proklouznout? Žádné čerstvé stopy však neviděli. Řetěz se počal stáčet kolem svého levého křídla a zase se přitom těsněji stálil. Domingo a Nicolás jeli daleko vpravo, na tom konci, který se teď musel pohybovat nejrychleji. Severino viděl, jak se oba vynořili na plochém pahorku, dva malé černé body, a dovedl si představit, jak těžké muselo být pro Dominga udržet s Nicolásem krok.

Zvlněná travnatá půda se k Severinovi blížila rychlými skoky, údery kopyt tlumeně duněly, jako by pod zemí uháněl ještě jeden, silnější oddíl lovců. Severino uvolnil boleadoru na sedle, zmocnila se ho lovecká vášeň. Tohle tady bylo něco jiného než lákat zvěř z úkrytu a do pasti. Tohle bylo otevřené měření sil a obratnosti, rychlosti koňů proti rychlosti guanak, poslušnosti koňů a odvahy jezdců proti instinktu lovené zvěře. Sklonil se níž nad hřívu hnědáka a pocítil jeho radost z rychlého běhu vysokou zarosenou trávou. Po nějakém houfu guanak stále ještě ne. bylo ani památky.

A pak spatřil Severino jezdce. Byli to bílí, to poznal, a všichni bylí ozbrojeni. Pušky měli vytažené ze smyček na sedle, matně lesklé hlavně se ve slunci blýskaly, a koně klusem pádili k oběma lovcům, kteří tvořili levý konec řetězu. Ti přitáhli otěže a čekali. Severino zamířil se svým hnědákem vstříc bílým jezdcům. Cítil, jak Epulef vedle něho zaváhal, pak se k němu ale přidal. Vlastně měli přenechat Domingovi jako kazikovi a Nicolásovi jako druhému nejstaršímu, aby s bílými promluvili. Ostatní lovci směr nezměnili, řetěz se i nadále stáčel kolem levého křídla, a Severino věděl, že při tom znovu utvoří vak a stáhne se úžeji. Co do něho ale vběhlo, to tentokrát nebyla štvaná zvěř, nýbrž to byl tenhle oddíl bílých, z nichž všichni třímali v ruce pušku. Nečekal je nijak přátelský rozhovor. To bylo jisté už teď.

Skoro všichni byli na místě současně; právě ve chvíli, kdy Severino trhl otěžemi, že se hnědák vysoko vzepjal, začal jeden z bílých jezdců, zřejmě jejich vůdce, mluvit. Severino viděl, že on i ostatní jsou velmi rozzuření a velmi odhodlaní k činu.

„… tady ne,“ řekl bílý jezdec hlasitě. „Tady kolem jsou samé pastviny. Když už musíte lovit, pak si lovte v těch svých proklatých horách, ale ne tady dole u nás!“

V tvářích lovců se nepohnul ani sval. Seděli na svých koních, jako by byli vytesáni z kamene, a ani koně se nehnuli, jen po té rychlé jízdě se pod jejich lesklou, zpocenou srstí zachvěl tu a tam sval. Ve tvářích lovců se však nepohnulo nic. Seděli mlčky, a jejich hrdý zrak jako by bílé jezdce, kteří tu před nimi stáli, pronikal. Byla to jejich půda a byl to jejich lov, a nikdo neměl právo jim v tom bránit.

„Zatraceně, sedíte si snad na uších?“ řekl ten bílý. „Nechceme vás tu mít. Nechceme vás vidět tak blízko svých stád. V horách je místa dost.“

Nedíval se teď už ale na lovce, nýbrž si všiml Severina, či přesněji pušky na jeho sedle, a tak se k němu i s koněm napůl otočil, jako by ho chtěl mít lépe na očích. Mezi ostatními, kteří stáli za ním, poznal Severino Juana Manuela, bratra Luise Cortíneze. Ten se díval zvlášť nevrle a zarputile a vyhýbal se jeho zraku, jako by se mu to celé, čeho se tady zúčastnil, nějak moc nezdálo, ale jako by byl zároveň rozhodnut nějak to přestát.

„Musíme guanaka vyšívat z těch hor dolů,“ odpověděl Severino za lovce. „Nahoře bychom chytili z každého houfu nejvýše jedno nebo dvě, tady dostaneme všechny.“

Snažil se mluvit klidně, aby bílý jezdec pochopil, že to, co říká, je rozumné, a všiml si, že běloch opravdu ztratil jistotu. Možná že právě to ho ještě víc rozlítilo.

„Samozřejmě, vy musíte guanaka štvát zrovna k pastvinám, kde je nejvíc dobytka. A zrovna v den, kdy se chystá bouřka. A jestli zrovna teď najednou zmizí padesát dobytčat tady a dvacet tam, kdopak po dešti najde ňáký stopy?“

„Tohle je loviště,“ řekl Severino, „a loviště patří nám, tak jako vám patří dobytek.“

Díval se úkosem a viděl, že se řetěz kolem bílých jezdců zavřel. Dominga a Nicoláse dosud vidět nebylo. Blas se z kruhu odloučil a klusal pomalu blíž. Severino viděl jeho mladou, hrdou a odhodlanou tvář. Bílí jezdci ničemu nerozuměli, nepocházeli přece z pampy, ale přišli sem kdoví odkud ze severu jako ti Cortínezové a vůbec nechápali, co ten kruh, který je uzavíral, vlastně znamená. Severino opět pohlédl do tváře jejich vůdce, který alespoň v tuto chvíli nechtěl za žádnou cenu ustoupit. Četl v ní zklamání mnoha měsíců těžké práce, o jejíž plody byl vždycky znovu olupován, zlost nad marným úsilím, a také strach, že všechna námaha, kterou až dosud vynaložil, bude marná, protože o svou půdu nakonec přece jen přijde. Rozuměl této tváři, ale věděl, co to znamená, když se mu zlost, strach i zklamání postaví s puškou v ruce do cesty. A současně cítil, jak i v něm počíná zlost kypět jako v někom, koho ženou neprávem do úzkých.

„Lovte si tady, když se náš dobytek pase jinde,“ řekl bílý jezdec. „Nikdo vám nic nebere. V blízkostí našich stád vás ale mít nechceme.“ Jeho pohled opět zavadil o Severinův oděv, o pušku a jeho sedlo, a nakonec se vrátil k jeho tváři. „Co ty seš vlastně zač?“

Jeden z mužů za ním mu něco zašeptal a on svraštil obočí.

„Raímundův syn, ten, co…“

Zachytil Severinův pohled a odmlčel se.

„Ano, zrovna ten,“ odpověděl Severino a popohnal hnědáka několik kroků blíž „Raimundův syn!“ Věděl, že to nebyla opravdová zlost, která se ho tak silně, tak divoce a s konečnou platností zmocnila, protějšek zlosti toho bílého jezdce, ale bylo to také tím, že Blas tohle všechno slyšel, jinak by byl patrně našel lepší odpověď Blas si nesměl myslet, že dovolí, aby někdo beztrestně urážel jejich otce. Rozhodně ne dvakrát za sebou. „A tohle patřilo nám, dávno než jste sem přišlí vy.“ Jeho paže opsala široký oblouk nad celou pampou a nad vrchovinou, a říkal to hrdelním hlasem, jakým mluví jenom Indiáni, a také obsah jeho slov byl indiánský. „Tyhle pastviny nám patřily, a patřila nám voda i lesy. Kde jsou tedy ti zloději?“

Sám věděl, že jeho odpověď, kterou dal především kvůli Blasovi, nebyla správná, a všiml si také, že stopa nejistoty z tváře bílého jezdce zase zmizela a že opět nabývá vrchu zarytost a slepý vztek. Jiskřička pochopení pohasla.

„To je dobře, že tak přesně víš, co vám patřilo,“ řekl. „Zato zase víme my, komu dneska patří stáda. A teď vám radím naposled, zmizte odtud, dokud je čas! Protože potřetí už to opakovat nebudu.“

Blas uvolnil boleadoru, kterou měl až dosud kolem pasu a jakoby mimoděk jí lehce mávl dopředu a dozadu. Jedna s koulí v koženém pouzdře se dotkla slabiny koně a ten se začal vzpínat. Bílí jezdci, každý pušku v ruce, si je stále ještě měřili zuřivými pohledy. Hrabání kopyt Blasova koně byl v té chvíli jediný pohyb a jediný zvuk.

Chápali toho opravdu málo, tihle bílí. A pročpak si vlastně byli tak jisti svými puškami? Zřejmě ještě nikdy nezažili, jak rychle dokáže takový indiánský kůň vyrazit, třebaže do poslední chvíle stojí nehnutě jako socha, a určitě nevěděli, že každý lovec dovede ze svého koně třeba v letu, skolit Boleadorou pohyblivý cíl. Zda by něco takového dokázali i oni se svými puškami, o tom se dalo přinejmenším pochybovat.

„Už jste někdy zažili,“ zeptal se Severino, „že by zloději dobytka přišli za bílého dne, kdy je může každý vidět, a ještě k umu beze zbraní?“

Hlavou ani nepohnul, a přece viděl, že hluboko v Blasových očích se objevilo cosi jako zklamání. Ustoupil před těmi bílými kteří vnikli se zbraní v ruce do jejich lovišť, nechal si líbit jejich urážky, a přiznal jim dokonce právo na to, připustit vůbec možnost, že by mohli být zloději. Byla to volba mezi hrdostí a rozumem, a Severina život naučil, že za hrdost se platí vždycky dráž a že je to tedy horší volba, když jde o nerozumnou hrdost.

„My víme jenom to, že nám už dobytek zmizel,“ odpověděl bílý jezdec. „A to je něco, co jsme zažili trochu moc často.“

Nijak ale netrval na své hrozbě, aby se klidili – i když on ani ostatní určitě nepochopili, co ten široký kruh lovců, v jehož středu se právě nacházeli, znamená.

„Zůstaňte si na svých pastvinách,“ řekl Severino. „Nebudeme se k nim příliš přibližovat. Kdybyste nás nezdržovali, mohli jsme být už zase tamhle nahoře.“

Ukázal směrem k horám a zaslechl, jak Blas vedle něho vyrazil mezi stisknutými zuby vzduch, jako by už jen taktak ovládal svou zlost. Epulef se celou dobu ani nepohnul, ani neozval.

„Je to poctivý návrh,“ řekl Severino. „Každý zůstane tam, kde je jeho místo.“

Asi tak mluvíval vždycky i jejich otec. Nebyl to ale už tón Indiána, a ani obsah jeho slov nebyl Indiánský. Poznal, že jeho slova na bílé jezdce zapůsobila, a že i oni byli ochotni ustoupit, když se k tomu nabízela rozumná základna a když nikdo nepochyboval o jejich odvaze a odhodlanosti.

V tomto okamžiku se zpoza jedné vyvýšeniny vynořili dva jezdci: Domingo a Nicolás. Obráceně: Nicolás a Domingo, protože Nicolás přijížděl první, a Severino viděl Domingův bezmocný obličej za ním. Blížili se mírným cvalem. Nicolás mával boleadorou tak, jako ještě před malou chvilkou Blas, a už zdálky volal: „Domingo, kazik, přikazuje, abyste opustili naše loviště.“

Bílí jako by se maličko semkli.

„Co je zase tohle za ptáčka,“ zamručel jejich vůdce a ochota ustoupit z jeho tváře opět zmizela.

„Rušíte náš lov. Kdo vám dovolil sem přijet…?“

„Už jedou pryč,“ řekl Severino. „Jenom…“

Odmlčel se. Vždyť už to nemělo smysl, čas vyjednávání uplynul. Byl to jeden z těch okamžiků, kdy stačí váha pouhého pírka či pohledu, aby se misky vah zhouply na jednu či druhou stranu. Nicolásova slova však vážila tisíckrát víc, a to nejen tím, co, ale také jak to řekl, jak tu tak seděl pyšně na svém koni a jak tomu bílému jezdci mrštil do tváře svá slova. A protože ten jezdec nevěděl, co kruh lovců znamená, a protože boleadory v jeho očích žádné zbraně nebyly, určitě teď jakékoliv pomyšlení na smířlivost zavrhne.

„Co, u čerta…,“ a podle toho, jak pomalu bledl, poznal Severino: teď byl skutečně přesvědčen, že na nějaké řečičky je pozdě. Hrdost u něho nabyla s konečnou platností vrchu nad rozumem, a protože před ostatními nechtěl vypadat jako nějaký zbabělec, usoudil, že musí něco podniknout.

Také Domingo mezitím dorazil. Jeho tvář se leskla potem a oči v ní vypadaly jako dva bezradní, tmaví ptáci, kteří poskakují sem a tam, aby našli nějaký otvor v kleci, do níž se mimoděk dostali. Severino si byl jist, že kazik v tuto chvíli nelituje ničeho víc, než že si neoblékl plášť od uniformy a nepřipásal šavli, když ráno vyrazili.

„Já jsem kazik.“ Dýchal krátce a po každém slově musel udělat přestávku. „Musíte udělat, co řeknu.“

„Znají tvůj rozkaz,“ řekl Nicolás. „Hned pomažou.“

I z jeho hlasu sršela bojovnost. Seděl na neosedlaném hřbetu koně, jako by se chystal na nějakou slavnost, a pravicí zamával boleadorou o něco rychleji. Když jí mrští, tak tedy proto, aby zabil, a ta bílá tvář před ním nebude mít tolik času, aby zvedla pušku. Domingovy oči stále ještě těkaly sem a tam. Nechápal vůbec nic.

„Teď toho mám ale dost,“ řekl bílý jezdec. Zbledl ještě něco víc a v řeči si položil pažbu pušky do ohybu pravé ruky. „Naposledy: Zmizte! Než řeknu tři, otočíte se a pomažete zpátky do těch svých děr, jestli náhodou víte, co je pro vás nejrozumnější.“

Ted už nic jiného nezbývalo, budou muset bojovat. Dvě malé skupinky lidí, ztracené v obrovských prostorách pampy a vrchoviny, které se potkaly spíš jen náhodou, a přece se pro ně nezdálo být dost místa v tě nekonečné širé rovině. V této poslední minutě, která ještě zbývala, viděl Severino jasně a ostře, co bude následovat: z těch bílých, kteří se cítí tak jistí a jsou přesvědčeni, že převaha je na jejich straně, neunikne ani jeden. A jak potom asi přijme Luis Cortínez smrt svého bratra Juana Manuela? Zůstane i pak v očích Indiánů čestnou bílou tváří? Ovšem i na jejich straně budou mrtví. A co bude s Blasem, bude-li mezi nimi i on, Severino… a co, padne-li Blas…?

„Dva,“ řekl vůdce bílých a ještě víc se v sedle napřímil.

„Tak se mi zdá, že jsou příliš hloupí na to, aby vůbec pochopili, co jim tady vlastně odpočítáváš,“ řekl jeden z bílých. „Můžeme se do nich pustit klidně bez toho.“

Vůbec to neznělo, jako by on sám měl nějakou zvláštní chuť začít první, zároveň to ale znělo, jako by bylo jasné, že se prostě začít bude muset. Ještě okamžik tak stáli proti sobě:

Severino cítil, jak se mu svaly v celém těla napínají, jak se připravují na to, co bude následovat, a současně pocítil v této nekonečně dlouhé poslední vteřině, jak nesmyslné to všechno je. Potřebovali mír, osadníci stejně jako Manzanerové, a přece bude tento mír nemožný, jakmile jednou poteče krev. Co vlastně – samozřejmě on – zkazili?

A pak padla rána. Nevystřelil však žádný z bílých jezdců, rána zazněla z dálky, ze zvlněného podhůří, a odrážela se od pahorku daleko přes rovinu, kde zanikla.

Shora k nim mířili, ne příliš rychle, dva jezdci, jeli přímo k nim, o tom nemohlo být nejmenších pochyb, ale nezdálo se, že by nějak zvlášť spěchali, spíš to vypadalo, jako by jim všem chtěli dopřát dost času, aby si uvědomili, že i oni teď řeknou své. Byli ještě pěkný kus od nich, ale že oba mají uniformu, to se dalo poznat už teď. Severino dobře věděl, kdo to vlastně přijíždí.

Předák bílých cosi zamumlal. V jeho kletbě však bylo znát i úlevu.

„Člověka vždycky potěší, když vidí, jak se dobří sousedé scházejí, aby si o všem v klidu poklábosili,“ řekl seržant.

Ani na posledních sto metrů svého koně nepopohnal a do kruhu lovců vjel tak klidně, jako by byl vůbec nezpozoroval, co vlastně dělá. Teď se zastavil před bílými jezdci.

„Už jsme se chvíli dívali tamhle shora a je to vážně požitek vidět vás všechny tak pěkně v míru. A tak jsme si řekli, proč bychom se nepřidali, když tady přátelé projednávají to a ono a vůbec nevědí, kdy přestat. Pročpak bychom měli něco tak pěkného prožívat jenom z dálky?“

Jako by jen tak tlachal, z očí mu ale koukala ostražitost. Jeho kůň byl schvácený, jak Severinovi neušlo. Zřejmě teprve poslední úsek cesty jel pomaleji. Muž, který ho provázel, taky už nebyl nejmladší, v jeho tváři se ale jasně zračila nelibost.

„O co vlastně jde,“ zeptal se seržant. „Našli jste snad hroudu zlata a teď nevíte, jak ji máte rozdělit?“

„Nechceme vůbec nic,“ odpověděl vůdce bílých. „Nám stačí, když nám zůstane to, co už máme.“

„Kdopak by to nechtěl. Já, například, bych zanic na světě nechtěl přijít o tuhle uniformu.“ Seržant se pustil do smíchu, jako by se mu byl povedl kdovíjak výborný vtip. „Tak už to v životě je. Dokonce i takový kousek látky a pár knoflíků člověku může přirůst k srdci. Proto je také dobře, když si lidi spolu sednou a všechno jaksepatří prohovoří. Tak jako vy. A proto to byl nádherný pohled, odtamtud shora, že jsem si řekl, musíš být při tom.“

Bílý jezdec sebou v sedle vrtěl.

„Nechcem je mít v blízkosti svých pastvin,“ řekl. „Zmizelo nám už příliš mnoho dobytka. Vždycky krátce před nějakým nečasem. Jako dnes.“

Mluvil stále ještě mrzutě a nazlobeně, přesto ale zněl z jeho hlasu už trochu jiný tón. Jako by se mu v přítomností seržanta a díky jeho klidnému a samozřejmému vystupování už nějak nedařilo, aby své vlastní obvinění bral vážně.

„Pastviny,“ řekl seržant a potřásl hlavou. „Vždycky slyším cosi o pastvinách. Mně se ale zdá, že ta půda tady je volná. Alespoň nikde žádný plot nevidím. Tady si může každý jezdit jak chce a kam chce.“

„A z našeho dobytka si může taky každej vzít co chce, že? Ještě jsi nám nikdy nepřivedl zpátky ani jedno dobytče, i když tě platěj právě za to. Nebo se snad mýlím?“

„Jistě, právě za to mě platěj, a nikdo by na to neměl zapomínat!“ Ústa pod šedivým knírem se už zase smála, jen ta ostražitost mu z očí nezmizela. „Měl jsem kdysi kamaráda, a ten chtěl taky dělat vždycky všecko sám. Protože mu nikdo nikdy neudělal nic tak, jak to chtěl on, a protože si vzal do hlavy, že on umí všechno nejlíp. Když například šel do lesa na dříví, naložil je radši na hřbet sobě než mezkovi. Až tak daleko zacházel a taky na to zemřel. Utahal se prostě k smrti.“

Bílý jezdec se proti své vůli musel zašklebit. Nechtěl. Severino si dobře všiml, jak proti tomu bojoval. A tak se mu tvář nakonec stáhla spíš do grimasy.

„Ve vyprávění seš teda dobrej, jen co je pravda,“ řekl. „Jen jestli seš v jinejch věcech taky tak dobrej.“

Zlost v jeho hlase ale nezněla už tak opravdově, a napětí, které tu až dosud panovalo a které bylo tak silné, že by snad byla stačila jiskřička, aby vybuchlo, taky mizelo. Blas, ale i Nicolás, jak si Severino všiml, ovinuli boleadory opět kolem pasu.

„Řekl bych,“ ozval se znovu seržant, „že je načase, abyste se zase vydali domu, i ti nejlepší přátelé se nakonec musejí rozejit, a já bych za to moc nedal, že na vás čeká fůra práce. Ostatně si myslím, že se hodně brzy všichni zase uvidíme.“

Byla to možnost, jak se ctí ustoupit, a bílý jezdec se ji chopil.

„To tedy jo. Jestli dneska zase zmizí nějakej dobytek, protože se zrovna schyluje k bouřce a protože zrovna teď tu tvoji přátelé musej lovit, pak se tedy opravdu uvidíme hodně brzy.“

Vrhl na Severina poslední pohled, aby tak svou hrozbu podtrhl, a pak s ostatními odejel. Dolů po svahu a na rovinu. Pušky stále ještě nezavěsili. Jejich hlavně se v tom pošmourném slunci chladně leskly.

Také lovci obrátili koně. Kruh se otevřel, propustil bílé jezdce a Severino byl najednou sám se seržantem a jeho průvodcem. Jenom Domingo tu ještě zůstal a patrně byl docela rád, že k téhle nucené přestávce vůbec došlo. Mohl si alespoň vydechnout. Ostatní odjížděli, aniž ještě jednou otočili hlavu; ani Blas se po něm neohlédl. Severino věděl, že nikdo z nich necítí žádný vděk za to co udělal, a že teď budou v přerušeném lovu pokračovat, jako by se nic nestalo. Ať už s nimi pojede, či ne.

„Není to lehké, co?“ řekl seržant.

Třel si bradu a díval se přitom na Severina svýma moudrýma očima.

„Štěstí žes nepřijel o minutu později,“ odpověděl Severino.

„Když jsem dneska ráno viděl tohle,“ seržant ukázal na hory, nad kterými se valily husté mraky, „říkal jsem si, že neuškodí, když se tady trochu poohlédnu. Den jako stvořený pro zloděje dobytka.“ Udělal malou pomlku, jen aby jí podtrhl následující větu. „Doufejme jenom, že dnes v noci opravdu nějaký dobytek zase nezmizí. Sám jsi viděl, jak nervózní ti osadníci jsou.“

„Ať si dají lepší pozor,“ řekl Severino. „Naše věc to není.“ Seržant přikývl, jako by mu tato odpověď potvrzovala nějaké jeho staré podezřeni.

„Že je ale nakažlivá, taková nervozita, co? A když tak říkáš, že to není vaše věc Měl jsem kdysi kamaráda, ten se také nikdy nestaral o to, co se dělo kolem. Až jednou u souseda vypukl požár. A to mu pak celý jeho barák lehl popelem. Jenom proto, že nepomáhal hasit. Vždyť to taky nebyla jeho věc. Až na to, že z jeho chajdy taky nic nezbylo. Prostě lítaly jiskry, rozumíme?“

„Máš zřejmě spoustu přátel,“ řekl Severino. „a všichni si, jak se zdá, hraji s ohněm.“

„Mít správné přátele, to je důležitá věc. Ostatně jsem se tě chtěl zeptat, jak to vypadá s vašimi papíry?“

„Viděls, jak mě ty bílé tváře poslechly?“ řekl vedle Severina Domingo. „Oni totiž vědí, že jsem tady kazik.“

Ani Severino, ani seržant na to nereagovali.

„Mám je u sebe. Nejsou zapsány. Měls pravdu.“

„Zítra odchází do hlavního města provincie kurýrní pošta. To by byla příležitost. Za týden bys ty papíry měl zase zpátky. Nejpozději za deset dní. „Samozřejmě jenom jestli chceš. Můžeš tam sjet přirozeně taky sám.“

Severino sáhl do náprsní kapsy.

„Tvůj kamarád,“ řekl, „zemřel na to, že chtěl dělat všechno sám.“

Tentokrát se seržant rozesmál i očima. Papíry, které mu Severino podal, pečlivě uschoval.

Dvěma prsty se dotkl štítku čapky. Severino se za ním a za tím druhým, který po celou tu dobu ani pusu neotevřel, ještě chvilku díval.

„Udělal jsem snad něco špatně?“ zeptal se Domingo. „Nicolás říkal, že musím bílým tvářím přikázat, aby odjely. Nicolás ví vždycky líp, co já mám udělat“

„Udělals všechno správně,“ řekl Severino.

„Že ano?“ Domingo už zase celý zářil. „A bílé tváře odjely opravdu domů. Znají mě.“

Severino pobodl koně. Ostatní už byli daleko vpředu.

VII

Nebýt té nepohody v horách, nebyli by už toho dne spatřili ani jedno guanako. Incident s bílými je stál příliš mnoho času. Směrem k jihu zahlédli řídký oblak prachu, zvedající se nad jedním údolím jako závoj. Jiná skupina lovců tam totiž narazila na zvěř a teď ji štvala. Guanaka by byla své náhončí obešla a stáhla by se pak zpátky do vyšších, nedostupnějších poloh, nebýt právě tohoto nečasu, který je hnal zase dolů. Mraky teď visely ještě níže a roztáhly se daleko nad rovinu. Slunce už zmizelo úplně.

Severino dohonil ostatní až před ústím údolí, které si zvolil za loviště. Sotva se lovci trochu zformovali, už z údolí vyrazil silný houf guanak. Zvěř se sem přihnala v divokém úprku a za nimi zněly vzdáleně pronikavé výkřiky náhončích, kteří byli dosud někde nahoře v údolí.

„Híjá!“ zvolal Nicolás a točil boleadorou nad hlavou. Ujal se vedení, jako by to bylo samozřejmé, a ostatní ho stejně samozřejmě následovali. Jakmile šlo o to, něco podniknout, nehodil se Domingo jako kazik už ani naoko. Nicolásův pronikavý křik se rozléhal daleko do kraje. Guanaka se zarazila a pak se pokusila vyhnout širokým obloukem jezdcům, kteří se proti nim tryskem rozjeli.

Jeli už zase po dvou a znovu utvořili řetěz, který se teď musel uzavřít kolem houfu. A jako by i to bylo samozřejmé, jednu dvojici tvořil opět Severino s Epulefem.

„Híjá!“ Lovecká vášeň se zmocnila i koňů, jako by věděli, co všechno na jejich rychlosti závisí. Hnědák byl dobrý běžec. Severino byl o celou délku před Epulefem, třebaže ten svého koně ze všech sil pobízel: „Híjá!“

Kopyta se zarývala do měkké travnaté půdy, až od nich hroudy odletovaly. Ale i guanaka byla rychlá. Nezdálo se, že by se vzdálenost mezi nimi a lovci zmenšovala.

Teď šlo o to, nedopustit, aby se houf rozutekl, zároveň mu ale odříznout cestu nahoru na svahy.

„Híjá!“ Severino cítil v ruce provazy své boleadůry a zrakem odhadoval vzdálenost. Copak opravdu ještě nebyl dost blízko, aby mohl boleadoru vymrštit?

Houf musel mít v čele zkušené zvíře. Teď se pokusil uniknout doprava, k lesnímu výběžku, který se táhl z hor hluboko do údolí, a jakmile by se mu to podařilo, byl by lov ztracen.

Vpravo, na druhé straně řetězu, jeli Nicolás a Domingo. Jejich úkolem bylo zastoupit guanakům cestu, ale Domingo už zůstal o několik koňských délek pozadu. Nicolás byl prakticky sám. Severino viděl, jak roztočil boleadoru nad hlavou, a jeho pronikavý výkřik dolehl až k němu. „Híjá!“ Nicolás teď mohl vymrštit boleadoru první, mohl skolit první guanako – rozhodně byl dost blízko.

Hnal se ale jen s divokým křikem ze strany a v ostrém úhlu směrem k vedoucímu zvířeti a donutil je, aby znovu změnilo směr. Houf svého vůdce ihned následoval. Být vedle něho ještě jeden muž, mohl Nicolás boleadoru hodit. jakmile by zasáhl, musel by seskočit, aby skolené zvíře usmrtil a došel si samozřejmě pro svou boleadoru. Po celou tu dobu by se museli ostatní starat o to, aby houfu zabránili v útěku. Jenže Domingo zůstal ještě víc pozadu. Také on mával boleadorou nad hlavou, ale vzdálenost mezi ním a smečkou byla spíš stále větší.

„Híjá!“ Nicolásem zahnána, blížila se teď guanaka k lovcům z této strany. Ani jezdci, kteří je hnali před sebou, se k nim dosud nedostali tak blízko, aby je zasáhli. Severino si vyhlédl jedno ze zvířat, silného samce na kraji houfu. První kořist dnes bude jeho. Hnědák zřejmě vycítil, o co jde, a sám uhnul, aby se k vyhlédnuté oběti ještě víc přiblížil.

Za sebou zaslechl Epulefa, jak křičí: „Příliš daleko, ještě ne!“

Otočil hlavu a uviděl, jak se Epulef snaží, aby ho dostihl. Nepodařilo se mu to. Díval se už zase vpřed a věděl, že právě při prvním hodu nesmí za žádnou cenu minout cíl.

Boleadora vyletěla jistě a přesně. Kožené řemeny se omotaly kolem zadních běhů zvířete, síla zakletá ve třech kamenech na jejich koncích je stáhla k zemi. Severino zaslechl zděšené zafunění guanaka, to ale už byl u něho, a jeho hnědák stál jako z kamene, když seskočil ze sedla a sáhl po noži. Teprve když uvolnil boleadoru ze zadních běhů zvířete, mihli se kolem něho oba jezdci, kteří houf štvali. Cítil na jazyku prach, když znovu skočil do sedla. Jeho kůň se pustil za ostatními, aniž ho musel pohodnout. „Híjá!“

Toto krátké zdržení poskytlo houfu guanak náskok pouze několika desítek metrů. Lovci jej, jak Severino viděl, měli stále ještě pevně v rukách. Pomalu jej stáčeli a hnali v kruhu, aby jej ti, kteří museli sekočit z koně a zasadit polapenému zvířeti smrtelnou ránu, mohli zase rychle dohnat. Dosud se žádnému guanaku nepodařilo uniknout z obklíčení, z té řídké sítě, jejíž oka tvořily stále ještě jednotlivé dvojice jezdců.

Domingo se octl smečce těsně v zádech. To byla jeho příležitost, a Severino viděl, jak zavířil boleadorou nad hlavou. Prach byl tak hustý, že samotný hod sledovat nemohl: Jenom podle toho, že se žádné ze zvířat neskácelo, poznal, že Domingo chybil. Viděl, jak přitáhl koni uzdu a jak se z jeho hřbetu shýbá ke své boleadoře. Pak se kolem něho mihl. „Híjá!“

Epulefa dohnal Severino v poslední chvíli. Jako by několik zvířat vycítilo, kde je řetěz nejřidší, pokoušelo se proklouznout právě tudy. Jakmile by se jim to podařilo, následoval by houf jejich příkladu a pak by se rozutekl do všech stran. Severinovi vyschlo od samého křiku v hrdle, a přece by mu nevadilo, kdyby lov pokračoval ještě celý den. Hnědák ho poslouchal na každé stisknutí kolen, ba reagoval téměř na pouhou myšlenku, a Severino ani Epulef nepřipustili, aby jim uniklo třeba jen jediné zvíře. Zatlačili houf zpátky, proti lovcům, kteří přijížděli z druhé strany, a tohle teď byla Epulefova příležitost. Jeho hod zasáhl tak přesně jako před chvílí Severinův. „Híjá!“

Nakonec by byl nedokázal říci; jak dlouho to celé trvalo, zda půl hodiny či hodinu. Chvíli se hnal vedle houfu, pak zase v závoji prachu za ním. Zasáhl svou boleadorou ještě dvakrát, a viděl i Epulefa a Blase házet a pokaždé zasáhnout. A také Nicoláse. Ten si vedl, jako by byl jedním z nejmladších lovců, i jeho boleadora si pokaždé našla svůj cíl jakoby sama, a ze sedla i zpátky byl vždycky tak rychle jako oni. Tmavé pončo na jeho zádech se třepotalo jako pár křídel.

A pak, stejně rychle jako to začalo, najednou všechno skončilo. Kopyta ještě jednou zaduněla, mračna prachu odvál vítr. Tu a tam ležela, roztroušena na zvlněné travnaté půdě mezi pampou a pohořím jako velká, špinavě hnědá klubka vlny, skolená zvířata. Neuniklo ani jedno. Lovci se na svých zpocených, schvácených koních opět shlukli do chumlu. Všichni najednou cítili celou štvanici, kterou měli za sebou, ve všech kostech, především ale byli hrdí na kořist. Ukázalo se prostě zase jednou, že jsou dobrými lovci. Masa teď bude dostatek na dlouhou dobu, a budou i kůže na přikrývky a pláště.

Teprve když viděli přijíždět Dominga, uvědomili si, že ke konci s nimi už nebyl. Obličej měl celý od krve, jeho pončo a kalhoty byly pokryty silnou vrstvou prachu a hlíny, a jeho kůň kulhal.

„Kůň se mi propadl do díry po hraboši,“ naříkal.

Díval se bezmocně z jednoho na druhého, očima, které žadonily o soucit. Nejdřív se rozesmál jeden, pak druhý, a nakonec seděli všichni na svých koních v polokruhu, jehož ohniskem byl krví a hlínou zmazaný Domingo se svým zchromlým koněm, a jen se smáli. Severino taky. Bylo mu Dominga líto, ale smál se taky, až se v sedle prohýbal. Nicolás popohnal svého koně k Domingovu.

„Guanaka už nezasáhneš, jenom ty hraboše můžeš ještě chytat. Jako liška, co má už tupé zuby.“

Severino zahlédl, že se Domingovi zakabonila tvář jako uraženému dítěti, a věděl, že teď uhodila Nicolásova hodina, na tu že čekal a že ji také vychutná až do dna. Funkce kazika byla doživotní, pokud ale kazik ztratil veřejně čest a vážnost, mohli stařešinové přesto zvolit jiného.

„Zavedl jsem vás na lov,“ řekl Domingo, „a máme dobrou kořist. V našich chatrčích bude hodně masa.“

„A kdepak je tvoje kořist? Budeš muset žrát myši, které tvůj kůň ušlapal.“

Nicolás zašel příliš daleko a Severino viděl nejistotu v tvářích ostatních lovců. Všichni věděli, jak se to má s Domingem, ale přece se jim nelíbilo, jak s ním Nicolás jednal. Ještě méně se jim však mohla líbit Domingová bezmocnost a jeho zmatek, s jakým se díval na Nicoláse, pak na ostatní a znovu na Nicoláse.

„Pravou přední nohou se prolomil.“

Zdálo se, že Domingo vůbec nechápe, co od něho Nicolás chce. Stále se ještě pokoušel vysvětlit, jak k tomu došlo, že ho jeho kůň shodil.

„Odpočiňme si teď,“ řekl Severino.

Celá scéna už na něho nepůsobila vesele, a proto doufal, že ji takhle alespoň ukončí. Seskočil z koně. Nicolás se ale tak rychle vzdát nechtěl, až příliš dobře věděl, že se taková příležitost hned tak nenaskytne, a tohle přece byl jeho velký okamžik.

„Dobře jsi nás vedl, velký kaziku, moc dobře. A copak jsi dělal, když nás vinkové vyrušili z lovu?“

„Poručil jsem jim, aby se vrátili do svých chatrčí.“

Severino z jeho hlasu vycítil, jako by Domingo věděl, že tady hraje komedii sobě i ostatním. Domingo už sám nevěřil vlastním slovům, a vlastně se už vzdal.

„Nech ho na pokoji,“ řekl Severino ostře a posadil se do trávy, jako by tím byl celý spor skončil. Seděl po indiánsku, se zkříženýma nohama.

Ostatní váhali, pak se k němu přidal nejdřív jeden, hned nato několik dalších. Koně si potřebovali chvíli odpočinout. Jen Nicolás s tím ještě nechtěl skoncovat. Na okamžik ztratil jistotu i on, pak se ale od Dominga odvrátil a popohnal svého koně k Severinovi, jako by v něm byl právě našel soupeře, který stál rozhodně víc za námahu.

„Ty jsi Raimundův syn, kterého jsme všichni znali, a ty jsi také Blasův bratr, který se teď jmenuje Railef a který bydlí v mém toldu. Ale oblékáš se jako nějaký vinka, mluvíš jazykem vínků, a jejich myšlenky jsou i tvými myšlenkami. Kdybys ještě byl jedním z nás, nebyl bys dovolil, aby Raimunda, tvého otce, nazvali zlodějem.“

Severino hleděl vzhůru do Nicolásovy vrásčité tváře. Lov, to byla jenom chvíle oddechu. Teď bylo třeba ukončit to, co se začalo už před ním. V kruhu lovců však viděl především Blasův obličej, a Severino věděl, že to, co Nicolás právě povídá, říká proto, aby ho před Blasem zostudil.

„Ty už nejsi mladý,“ řekl a nemohl zabránit, aby z jeho hlasu nezazněla zlost. „Ale roky ti rozumu nepřidaly. Co bys byl dělal na mém místě ty, bojoval?“

„Byli bychom snědli jejich srdce.“ Dlouho utajovaná nenávist si u Nicoláse náhle, prorazila cestu. „Vnikli do našich lovišť se zbraněmi v rukách, vyhrožovali nám a tupili nás, a dokonce i jejich zákon dovoluje, abychom se bránili. Než přijel seržant, mohlo být po všem, a nikdo by nemohl říci, že jsme porušili zákon.“

„Jeho znění ne, ale jeho smysl určitě,“ řekl Severino. „A co by bylo pak? Mysli přece trochu dál než jen na příští hodinu, Nicolási! Ano, mohli jsme tyto bílé tváře zabít, co by pak ale udělali jejich bratři, jejich otcové a synové?“

Mezitím seskočili z koní i zbylí lovci a postávali či posedávali kolem nich. Jenom Nicolás zůstal na svém kom, jako kdyby chtěl mluvit právě z výšky. Lovci poslouchali. Byl tu Blas a byl tu i Epulef – ale co ostatní? Jenom jedna tvář mu v tomto kruhu připadala ještě známá, a pokud se nemýlil, jmenoval se tento lovec Mariluan. Když odtud Severino odjížděl, byl to muž v nejlepších letech. Teď už byly jeho vlasy šedivé. Všichni čekali, že Severino a Nicolás si své názory vymění a že je taky, řádně zdůvodní, a teď tedy s nehybnými tvářemi poslouchali a nenechali si ujít ani slovo. Jen Domingo se díval bezradně z jednoho na druhého. Ale jeho si teď nikdo nevšímal.

„Moje oči pamatují dobu, kdy tys ještě nebyl,“ řekl Nicolás. „A vidí také dál, než kam mohou dohlédnout tvoje.“

Severino z jeho hlasu vycítil, jak velmi se musí Nicolás nutit do klidu. Nemluvil vlastně k němu, mluvil k ostatním, kteří mlčky poslouchali, a především k Blasovi. Protože zažili, že on, Severino, s nimi dnes jel a lovil po indiánském způsobu, a protože možná ten či onen přece jenom došel k závěru, jak je dobře, že dnes ráno krev netekla.

„Dříve byla tohle všechno naše loviště.“ Nicolás opsal napřaženou paží široký kruh, kterým obsáhl pampu až k pohoří. Jak tu tak seděl na koni na pozadí temných mračen, připomínal staré indiánské božstvo, které se právě chystá seslat na krajinu bouři a krupobití. „Stáda guanak čítávala víc než sto hlav, a masa bylo, kolik kdo potřeboval. Můžeš si být jist, Severino, že budeme příští rok nebo rok nato vůbec ještě moci lovit, když se budeme muset vždycky řídit podle vůle bílých tváří?“

Když tak Nicoláse poslouchal, musel si Severino přiznat, že něco pravdy v jeho slovech přece jenom je. Z vrcholků předhoří přece sám viděl, jak drátěné ploty stále více spoutávají rovinu, jak jsou zvěří i v horách stále v patách a jak ji odsuzují k smrti hlady. Takových území, na nichž se dalo bez překážek lovit jako tady, bylo už málo, a jednoho nepříliš vzdáleného dne nebudou pastviny stačit ani ovcím.

„Vínkové přicházejí do naší tolderie ozbrojeni, prý aby hledali ukradený dobytek, ve skutečnosti nám ale chtějí sebrat i tu půdu, která nám ještě zůstala.“

A v tom byl kus pravdy, protože to, co ještě z kmene zbylo to už se tisklo zády k horám, a budou-li nuceni uhnout dál do hor, pak už vůbec nebudou moci žít.

„Jak silni jsme byli, Severino, když jsi odtud odešel, a kolik lovců nás zbylo! Žijeme na své vlastní půdě jako cizinci, a cena za to, že nás tu vinkové trpí, je špinavá voda urážek a ponížení, kterou nám dávají denně pít. Kdyby nás tak napadlo přijít se zbraní v ruce na jejich půdu a do jejich chatrčí, jestlipak by to strpěli?“

Ve tvářích kolem dokola se stále ještě nepohnul ani sval. Severino cítil sám na sobě, jaký dojem zanechávají Nicolásova slova. Přesto však obsahovala jenom malé pravdy, a ta jedna, velká, v nich chyběla, jeho slova byla pravdivá podle zákonů jedné doby, která už zanikla. Jak ale vypadal nový zákon, jejž si budou muset stanovit, aby mohli přežít na půdě, která kdysi od severu k jihu patřila jen jim? Na tuto otázku však malé pravdy neodpovídaly.

„Ty hledíš dozadu, Nicolási,“ odpověděl mu. „Jako by ti byl nějaký čert otočil hlavu čelem vzad, takže vpředu nevidíš už ani hlavu svého vlastního koně. Ano, dnes ráno bychom byli mohli všechny bílé zabít, protože byli slepí a hloupí. Podle jejich zákonů nemá tato půda majitele, dokud naše vlastnictví nedáme zapsat do jejich knih. Tolderie čítá možná ještě padesát mužů, víc ne. Bílých tváří je však několikrát víc. Možná už zítra nebo za dva dny byste ale museli se svými ženami a dětmi před nimi prchat do hor a skrývat se v údolích, jeskyních a lesích jako puma, která zabila dobytek a po níž teď slídí lovec. A za šest měsíců nebo za rok by bylo po vás.“

„Hory nás ochrání,“ řekl Nicolás. „V nich nás nikdo nenajde, a co potřebujeme, to si vezmeme od vinků, dokud se nenaučí zase se nás bát. Na úpatí hor stojí ještě řada tolderií Manzanerů. A všem se daří stejně jako nám. Nebyli bychom sami. Dříve, dokud jsme ještě uměli bojovat, se nás vinkové neodvážili urážet.“

Byl to div, že zase nezačal s tou pohádkou o Kondořím průsmyku. Přesto bylo v jeho slovech stále ještě kus pravdy. Přinejmenším to, že může přijít okamžik, kdy by i ten nejbezvýchodnější boj byl pořád lepší než věčné ponížení a pomalé umírání. Co ale měl Nicolás a všichni ostatní pochopit, bylo to, že nyní platí jiné zákony, které poskytují všem, a tedy i jim, šanci. Bylo jenom třeba ji hledat a vědět, že ten, kdo tyto zákony porušuje, sám sebe zbavuje právní ochrany a stává se psancem.

„Půdu,“ řekl Severino, „ochrání seržant. Půda patří vám a nikdo vám z ní nesmí sebrat ani píď, jen co dostanu od seržanta zpátky papíry. A patří vám také loviště v horách.“

„Seržant má jenom tři vojáky, a ty sám přece říkáš, že osadníků je mnoho.“

„On je zákon. A zákon je silnější než. tisíc mužů s puškami. Ale jen tehdy, budete-li se jím řídit i vy.“ Věděl, že jsou to tvrzení, kterým chybí zkušenosti, jež slova a rady oživují. „A je to taky jediná cesta,“ dodal ještě. „Chcete-li ovšem žít.“

Rozhlédl se kolem dokola, a zase viděl jenom kamenné tváře. I Domingo hleděl upřeně a bezvýrazně před sebe.

„Když je tvoje cesta tak dobrá, tak nám ji ukaž,“ řekl Mariluan. „Nechceme válku, ale i špatný mír může znamenat smrt.“

Ostatní neříkali vůbec nic. Severino věděl, že tomu ani jinak být nemůže. Podle prastarých zákonů jejich prostého života měli dokonce pravdu, a on jim rozuměl. Stejně jako dnes ráno rozuměl osadníkům, protože pochopil, že i oni, pokud je člověk posuzoval jejich vlastním měřítkem, mají pravdu. Mělo to snad ale skutečně znamenat, že tato hrstka indiánských lovců, jeden z ubohých zbytků někdejšího velkého kmene, je už odsouzena? I na jejich cestě přece musel někde být bod, v němž se tyhle stopy nesetkávají jen zdánlivě, kdovíkde, ale také skutečně. Kde ale onen bod je, to nevěděl. Jisté bylo jenom to, že chce-li ho dosáhnout, pak musí něco podniknout.

Naložili kořist na koně. Přilákáni pachem krve, počali se sem už také, zdánlivě odnikud, slétat první kondoři. Kroužili jako velké černé stíny tiše nad pahorkatinou a Jen s nechutí vzlétali výš, když se k nim lovci blížili. Smrt je neodolatelně přitahovala a větřili ji na vzdálenost mnoha mil. Jejich holé hlavy jako by symbolizovaly krutost a chtivost.

Mraky teď zahalovaly celé nebe. Zvedl se studený vítr, který ohýbal trávu k zemi, takže bylo vidět stříbrošedou spodní stranu jejích stébel. Tu a tam zaduněl v horách tlumeně hrom. Koně zneklidněli. Nejpozději dnes večer bude řádit bouřka i tady.

Chystali se na zpáteční cestu. Severino jel s Epulefem a Blasein. Mlčel a čekal, až promluví oni. Teprve po chvíli, která se mu zdálo věčností, k němu otočil Blas hlavu.

„Mluvíš dobře a tvoje slova znějí pravdivě. Neříkáš je ale jenom proto, abys skryl svůj strach z bílých tváří?“

Severino svraštil obočí.

„Podle čeho měříš odvahu muže, podle velikosti jeho hlouposti?“

„Dnes jsi už zase dovolil, aby bílé tváře nazývaly našeho otce zlodějem dobytka, a to je, jako bys ho ty sám ještě jednou zabil. Byl to dobrý a moudrý otec, a chtěl žít jako Indián. V indiánské chatrči a po starém způsobu. Chci žít jako on.“

Znamenalo to tedy nové odmítnutí. A u Blase zřejmě konečné. Pobodl koně, aby dohnal Nicoláse, a Severino se za ním díval. Byl mu tak blízko, že Blas mohl slyšet Jeho hlas a že on sám by ho mohl v minutě dohonit, a přece se mu zdál nedosažitelný. Nejenže se Blas jako Indián oblékal, nýbrž jako Indián také uvažoval, kdežto o něm prohlásil Nicolás, že už je Indiánem jenom podle barvy kůže.

Nenalhával si nakonec něco a nebylo by snad lepší, aby zase odtáhl ve směru poledního slunce a aby přenechal času a náhodě, jak se to všechno vyvine? Třeba to byl jenom strach z té velké, ledové samoty, který si sem přivezl z ostrovů a který mu teď našeptával přání, aby se Blas stal jeho druhem a odjel s ním, nejlépe hned zítra. Nebylo by lepší nechat věcem volný průchod? Ale už co tak uvažoval, věděl, že s tím nesouhlasí. Od chvíle, kdy nevěří, že smrt jejich otce byla pouhá náhoda, už odtud nemohl odjet, dokud nezjistí, jak. otec opravdu zemřel. Nemohl také přenechat Blase jeho osudu, nemohl přece dovolit, aby se sice hrdě a odvážně, ale také slepě a zbytečně vrhal do záhuby. A i kdyby Blase nebylo, nemohl přece připustit, aby ostatní přivolávali vlastní konec se stejnou hrdostí a krátkozrakostí. Třebaže od nich za to žádný vděk očekávat nemohl, třebaže ho považují za zbabělého, protože je pro mír, a třebaže říkají, že už má jenom kůži Indiána, avšak jeho šaty, jazyk a myšlenky že patří bílé tváři. Ať už si to přál či ne, oni mu byli blízcí. Patřil k nim a oni patřili k němu.

„Všechno jsem viděl a všechno jsem slyšel,“ řekl vedle něho Epulef. „Nevím, je-li správné, co děláš, ale vím, že to neděláš proto, že by ti chyběla odvaha.“

Jednoho přítele tedy přece jenom měl. Věděl, jak to, že jím je právě Epulef, musí Nicoláse zasáhnout stejně hluboce, jako jeho, že Blas tak neochvějně stojí při Nicolásovi.

Když se vraceli, skláněl se nad tolderii soumrak rychleji než jindy. Vítr přešel ve vichřici. Nicolás vyslal několik mladých lovců nahoru údolím, kde se pásl dobytek, aby se nerozutekl. Někdy se za takového počasí pouštěl za zvěří až na kraj pampy dokonce i horský lev. Byla to spíš Domingova věc, aby vydal tyhle příkazy, ale dnešek ho zbavil zřejmě posledního zbytku vážnosti. Lovci poslechli Nicoláse bez odmluvy. Ani Domingo nic neříkal. S hekáním slezl z koně a zmizel směrem ke svému toldu. Koni nesundal ani uzdu.

Vlastně by byli měli úspěšný lov oslavit, upéci nad ohněm jedno či dvě guanaka a pít k tomu kvašený jablečný mošt, dokud by nezačali mít lehké myšlenky a těžké nohy. Dnes se však mlčky rozešli. Počínalo něco nového, jenže dosud nevěděli, co dobrého či zlého to s sebou přinese. Poprvé bylo řečeno přede všemi zcela jasně, že budou muset volit mezi válkou a mírem. Kde jim ale kynula opravdová naděje, a kde jistá záhuba?

Severino ležel opět sám ve svém toldu. Cítil ten dlouhý den ve všech údech, přesto však nemohl usnout. Vichr lomcoval stěnami a opíral se do střechy, jako by vztekle a zklamaně hledal stovky škvír, které mu Severino ucpal před nosem. Budoucnost byla tak temná a nejistá jako ta noc venku. A možná i stejně neklidná.

Pod hlavou sedlo, ruce za týlem, tak ležel, stejně jako první noc, a civěl do tmy nad sebou. Už často takhle ležel, a samota i zima byly daleko hrozivější než dnes, protože kolem něho bývalo třeba jenom běsnící moře a pusté skalnaté ostrovy a jedinou cestu zpátky k lidem představoval křehký dřevěný kutr. Nemohl si však být ani jíst, zda ho po takové divoké noci ráno vůbec ještě na břehu najde.

V okruhu pouhé jedné míle tu stála ostatní tolda. Bylo to směšně blízko ve srovnání s tím, na co byl zvyklý z ostrovů. A chatrč, v níž ležel, nebyla ledajaká, postavená jím nebo nějakým jiným lovcem jako útočiště na pár dní. Byla to chatrč jeho otce, a třebaže sám se ještě narodil v toldu, které stávalo dole v pampě, kde teď stojí Cortinezův dům, přece jen zde byl také jeho domov.

Copak je zase naměkko, jako už několikrát v posledních dnech? Sáhl po měšci na svém těle – plod deseti let úsilí, most do země tepla, kus půdy pod vlídným sluncem.

Když tu tak ležel ve starém toldu a naslouchal kvíleni vichřice, zdálo se mu, že konečně také chápe, co stojí mezi ním a Blasem. Každý z nich měl svou vlastní představu, svůj vlastní obraz otce. On jej viděl jako muže, který, i když příliš starý na to, aby se vydával novými cestami, přece jenom dobře chápal, že se jimi kráčet musí. Tehdy, před deseti lety, jej nechal odejít bez nejmenší překážky a doufal, že jednoho dne přinese vědomosti a důmysl nové doby sem do této tolderie. Co je pro všechny dobré, je také správné. A musel si přiznat, že by otce zklamal, kdyby teď chtěl zase dát k severu. Blasův obraz otce byl docela jiný: byl to obraz muže, který se bílým tvářím a tím i nové době vyhýbal. Který na celé dny mizel v horách, nikdo nevěděl kam a proč, podle Blasova mínění ale proto, aby hledal Kondoří průsmyk a aby si tak hory – podle staré pověstí – podrobil pro poslední boj Indiánů.

Který obraz byl správný? Blasův byl o deset let mladší a měl jasné barvy bezprostřední vzpomínky. Přesto však mohl být velmi dobře zkreslený vlastními nadějemi a tužbami, právě jako ten jeho.

Pondělek vedle něho tiše zavrčel. „Klid,“ řekl Severino. Bouře se stále ještě nerozpoutala, i když záře blesků teď pronikala chvílemi až dovnitř místnosti. Stěny chatrče jako by se pod nápory větru se sténáním prohýbaly. Pondělek znovu zavrčel, a Severino spíš vytušil, než viděl, jak zvedl hlavu. „Klid,“ řekl ještě jednou a zabořil prsty do jeho srsti… Ale pes už si hlavu na tlapy nepoložil a se zježeným hřbetem větřil směrem ke dveřím. Jeho oči svítily jako dva zelené, ohnivé body.

„Taky se ti zdá, že to není jenom ta bouřka?“ řekl Severino. Posadil se, obul si boty a ve chvíli, kdy se po novém blesku vše znovu ponořilo do tmy, vyklouzl ven. Pondělek hned za ním.

Pod nemilosrdnou pěstí vichru bylo slyšet jenom úpění stromů. Pak znovu šlehlo nebem několik blesků, jako by chtěly roztrhnout těžké mraky vedví – visely tak nízko, jako by po nich stačilo napřáhnout ruku. Hrom duněl údolím jako rána z děla a několikrát se odrazil od jeho stěn. Pondělek stál s hlavou nataženou dopředu, směrem k údolí, a Severino slyšel, jak rozčileně vtahuje čenichem vzduch. Pes zavrčel potřetí, hluboce a výhružně, ihned ale zmlkl, když ho jeho pán pohladil po hlavě. Severino sáhl za sebe pro pušku, která stála vedle dveří.

Pak se vydal, neustále těsně podél stromů, aby v náhlém, jasném světle blesků nemohl být spatřen, kousek směrem do údolí. Možná že bouřka opravdu zahnala nějakou pumu nebo jinou dravou zvěř sem dolů. jinak by Pondělek nebyl tak neklidný. Severino držel pušku připravenou, i když by se k výstřelu asi sotva dostal.

Pák něco uslyšel. Zvuk vyšel zpoza skupiny stromů, před níž stál, a znělo to jako netrpělivé přešlapování koně, kterého jezdec drží zkrátka na přitažené uzdě.

V záři dalšího blesku konečně zahlédl, co Pondělek zvětřil: skupinu jezdců. Byli to bílí, poznal to i v tom kratičkém oslňujícím záblesku podle způsobu, jakým seděli na koních. Vypadalo to, že jsou všichni ozbrojeni. Severino se přikrčil. Spolu s fičením a sténáním větru k němu pronikaly tlumené hlasy. Ať už tyhle bílé tváře měly za lubem cokoliv, nezdály se být zajedno v tom, jak to nejlépe provést. Pak se údolí opět na zlomek vteřiny zalilo oslepujícím světlem. Mohlo to být takových dvacet mužů, víc určitě ne. A ještě jedno bylo jisté: vůbec se nechovali jako lidé, kteří se sem snad dostali čirou náhodou. Přicházeli s určitým cílem a záměrem a měli namířeno k tolderii.

Severino se přikrčen plížil několik kroků zpátky, než se opět napřímil. Když noc proťal další blesk, utíkal už tak rychle, jak jen mohl. Sluch těchto jezdců nebyl tak jemný jako sluch horského lva, určitě ho neuslyší. U tolda tiše mlaskl. Odpovědělo mu zafrkání. Prohrábl hnědákovi hřívu a vyšvihl se mu na neosedlaný hřbet. Sedím na něm už zase jako Indián, blesklo mu hlavou, zatímco se hnal vzhůru údolím. Ti vzadu by mezi ním a ostatními určitě taky nedělali žádný rozdíl. Když se bílí vydali v noci a se zbraněmi do nějaké indiánské tolderie, vždycky to znamenalo jenom jedno.

Nezvolil si cestu k toldům Nicoláse a ostatních, která byla nejblíž. Jel vzhůru, tam, kde Epulef a několik dalších mladých lovců hlídali dobytek Tolda byla dosti roztroušena, některá stála na svazích, jiná opět na dně údolí, s pouhými dvaceti muži se všechna současně přepadnout nedala. Možná že se bílí proto také tak dlouho radili a nemohli dohodnout. Podivné, že si tuhle otázku nevyřešili už dříve.

Nevěděl přesně, kde Epulef a ostatní jsou, dusot kopyt cválajícího koně by je ale měl přilákat, takže ho možná najdou dřív než on je. Skutečně se také po několika minutách před ním objevily dva stíny, jeden z obou lovců byl Epulef.

„Bílí,“ řekl Severino, „jenom dvacet mužů. Patrně si chtějí vzít na mušku Nicolásovó toldo a ta vedle něho. Probuďte co nejvíc mužů a přijeďte na kraj paseky. Dejte si ale pozor, aby vás bílí neuviděli.“

Oba beze slova zmizeli ve tmě. Jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, že jim udílí rozkazy. Okamžik ještě rozvažoval, zda by neměl vzbudit také Dominga. Jeho toldo však leželo poměrně stranou; a také by spíš jenom překážel. Dozví se tak jako tak včas, co se tu právě děje.

Několik minut nato už čekalo na kraji paseky osmnáct mužů a další stále přijížděli. Většinou byli mladí, a Severino doufal, že ho poslechnou stejně ochotně jako Epulef, protože jim už určitě mnoho času nezbývalo.

„Jakmile budou na pasece, obkličte je. Neukazujte se jim ale dřív, dokud vám nedám znamení, a hlavně nestřílejte.“

Čekali, a čas jako by se byl zastavil. Konečně zaslechli ve skučení větru dusot kopyt. Bílí zřejmě ztratili směr a šli oklikou. Teď ale zapomněli na veškerou opatrnost, ani se už nepokoušeli svou přítomnost zatajit, přihnali se na paseku, seskočili z koní a po třech či čtyřech se vrhali na chatrče, které jako by se bázlivě krčily ve stínu stromů. Ostatní zůstali na volném prostranství mezi toldy, kde ještě doutnaly zbytky ohně.

Severino tušil vlevo a vpravo od sebe pohyb – to jak lovci počali uzavírat kruh kolem paseky. Drsné hlasy bílých, pronikaly až k němu, a když opět jeden blesk proťal oblohu, uviděl, že vyhánějí se zbraněmi v rukou muže z chatrčí. Ti zpozorovali nebezpečí příliš pozdě, a musel tedy mezi nimi být i Nicolás a Blas.

Několik bílých cosi kutilo u ohně. Vítr rozdmýchal žhavý popel, takže plamen začal olizovat čerstvé dřevo, pak vyšlehl a ozářil okolí nejasným, plápolavým světlem.

„To jste si nemysleli, že se tak brzy zase uvidíme!“

Tentýž bílý muž, který měl dnes ráno hlavní slovo, zřejmě velel i teď. Stál těsně před Nicolásem, který měl ruce spoutané za zády, a pěstí mu mával před obličejem. Severino už také objevil Blase, několik kroků za Nicolásem. I on měl spoutané ruce, a jeho oči byly upřeny někam nad ty bílé tváře, stejně jako oči ostatních zajatců.

„Vždyť jsme si to mysleli, že si většina z vás asi někam vyrazila. Kampak se poděli ti vaši lovci? Cožpak stále ještě pronásledujou guanaka?“

Severino v rudé záři ohně velmi dobře rozeznal vrásčitý Nicolásův obličej. Ani sval se v něm nepohnul, a jestli si ten bílý myslel, že z něho dostane byť jen jedno slovo, tak byl blázen. Severino cítil v ruce chladný kov uzávěru své pušky. Co sem toho bílého chlapa přivedlo, to ještě nevěděl, ale určitě by byl udělal líp, kdyby byl zůstal se svými kumpány tam kam patří. Kruh lovců se v tuto chvíli asi kolem paseky už uzavřel. Musel by to být úplný zázrak, kdyby tady dnes v noci netekla krev. Onen nevyzpytatelný zákon, který vždycky znovu štval bílé tváře a Indiány proti sobě, byl zřejmě silnější než dobrá vůle několika jednotlivců, řekněme jeho nebo seržantova. Tihle zde byli každopádně rozhodnuti vzít právo, nebo to, co za ně považovali, do vlastních rukou.

„Ptal jsem se tě, kde jsou vaši lovci! Pro mě a za mě si to můžeš taky nechat pro sebe – my to stejně víme.“

Tenhle běloch byl netrpělivý, a ostatní budili stejný dojem. Oheň, který sami nechali příliš rozhořet, znemožnil, aby cokoliv viděli, i kdyby Severino a ostatní lovci byli méně opatrní. Ale asi o boji a o tom, jakým způsobem ho vedou Indiáni, věděli hodně málo. Právě to ticho kolem dokola by je jinak přece muselo varovat. Nebo se snad domnívali, že obyvatelé ostatních told opravdu tak tvrdě spí?

„Kdepak je ten dobytek, co jste ho ukradli? Kam ho vaši lovci zahánějí?“ Hlas se mu chvěl hněvem. „Věděli jsme, že tady něco nehraje, když musíte lovit zrovna tam, kde se pasou naše stáda.“

Nový úder hromu téměř pohltil další slova vůdce bílých. Trvalo dobrou vteřinu, než dolehla k Severinovi.

„Tentokrát neodejdeme, dokud svůj dobytek nedostaneme zpátky. Dvě stě kusů toho nejlepšího plemenného skotu. Nebo vám zapálíme střechy nad hlavami.“

Severino hledal zrakem Juana Manuela, bratra Lúise Gortíneze. Patrně s nimi nepřišel. Nakolik bílých vytáhlo pár hořících polen z ohně. Mysleli to naprosto vážně, proto taky plameny tak rozdmýchali. Byl nejvyšší čas udělat tomu konec.

„Hledáte lovce,“ zvolal Severino přes paseku. „Tady jsme!“

„Tady,“ ozývalo se to z kruhu kolem dokola. Severino čekal, že bílé tváře propadnou panice, ukázalo se však, že to byli odhodlaní chlapi a že také mají svůj plán. jejich mluvčí přiložil hlaveň pušky Nicolásovi na hruď.

Ostatní následovali jeho příkladu. Také Blasovu hruď už ohrožovala jedna z pušek, ale on stále ještě hrdě hleděl někam nad ty bílé muže. Byl to přece Indiánský válečník, a třeba by se i bál smrtí, najevo by to nikdy nedal.

„Střílejte,“ vykřikl Nicolás, „střílejte, a ať vám žádný neunikne!“

Ani on nedal najevo nejmenší strach. Zajatci byli syny smrti, on by v opačném případě také nejednal jinak; byl to život osmi či devíti Manzanerů proti životu dvaceti bílých tváří. A teď se přece jenom zdálo, že bělochy opouští odvaha. Jejich vůdce pohrozil Nicolásovi pažbou pušky.

„Mlč, nebo…“

Nicolás nepřestával volat, že se to po pasece jen rozléhalo, že to přehlušilo skučení větru a ostře prořezávalo i dunění hromu: „Zabte je, zabte je všechny…“

Severino vstal. Pomalu, s puškou v ruce, vyšel na paseku. Věděl, že každý jeho pohyb sleduje ze tmy nejméně dvacet párů očí a že stejně tolik prstů bylo připraveno stisknout spoušť. V Nicolásově tváři četl zklamání a nenávist, obličeje bílých mužů však prozrazovaly nejistotu a tu a tam i cosi jako strach. Blas se ale díval nad něho, jako by ho neviděl. Opět si tedy myslel, že i Severina pohání strach.

„Jste daleko od svých domovů i od svých pastvišť,“ řekl teď Severino bílému muži rovnou do tváře. „Zvednete-li proti nám ruku, pak je po vašich lidech.“

Neznělo to už tak přesvědčivě jako poprvé. Stanovili si přesný plán, jenže neznali Indiány, vůbec nepočítali s tím, že by jejich zajatci byli připraveni zaplatit cenu, které se oni sami obávali. A teď najednou stáli na konci cesty, na kterou se tak lehkomyslně vydali, a před nimi zelo prázdné nic.

„Skloňte pušky,“ vyjel si na ně Severino.

Ten bílý zbělel ještě o něco víc.

„Skloňte ty pušky. A pak řekněte, co tady hledáte.“

Bílý muž zbraň pomalu sklonil a po něm i ostatní. Do této chvíle je poháněla zlost, teď ale začal nabývat vrchu strach, a ten jim už nedovolil, aby dokončili, co začali.

„Jako bys to sám moc dobře nevěděl,“ řekl vůdce bílých a pokusil se alespoň tónem zachránit trochu toho zbývajícího zdání. „A stopy vedou sem do hor. Jako vždycky.“

Severino četl v jeho očích, že nemohl pochopit, jak se někdo se špatným svědomím mohl zdánlivě dobrovolně vydat do jejich rukou. Severino stál uprostřed bílých, a kdyby šlo do tuhého, jeho puška by

mu proti jejích dvaceti moc platná nebyla. Tato skutečnost ale jenom prohlubovaly jejich pochybnosti o plánu, který je sem přivedl. Jedna věc byla přepadení tolderie vymyslet, docela jiná však potom byla skutečnost.

„A ty si myslíš, že ten váš dobytek najdeš u nás?“

„Kde jinde! Až na pět mil odtud jsme sledovali stopy. Pak už byla tma. Kolik vašich lovců je dnes pryč?“

Severino opět zvedl ruku. Nespustil bílého muže z očí, a jenom z jeho tváře mohl nyní vyčíst, jak rychle a neslyšně se paseka plní ozbrojenými Manzanery. Byl to odvážný čin a Severino jen doufal, že tenhle bílý muž neztratí nervy úplně. V jeho očích teď viděl nepokrytý strach a taky si všiml, že se už zase chystá pozvednout pušku. Položil mu ruku na hlaveň a stlačil ji opět dolů.

„Nebuď blázen. Budete-li rozumní, nic se vám nestane.“

Jedním trhnutím mu zbraň vyrval z ruky. I ostatní, jak koutkem oka viděl, se nechali odzbrojit. Vydechl si. Teď už bylo jenom třeba, aby jim umožnil ústup. Porušili mír, a to i podle jejich vlastního zákona, ale přesto krev téct nesměla.

„Teď alespoň vidíš,“ řekl, „kde jsou naši lovci.“

Vůdce bílých přelétl zrakem paseku. Zdálo se, že mu vůbec nejde do hlavy, jak se mohla situace tak rychle obrátit. Teď byl najednou zajatcem on a všichni, kteří sem s ním přišli, i když se nikdo ani nepokusil spoutat jim ruce. Opět pohrozil pěstí.

„Příští týden musí už zase dva z nás opustit svou půdu. Protože jim někdo ukradl ty nejlepší kusy dobytka. Čtyři roky práce – a oni přijdou o všechno, co mají.“

Od chvíle, kdy pochopil, že mu nehrozí přinejmenším žádné bezprostřední nebezpečí, protože lovci stáli a čekali, co Severino udělá, chvělo se v jeho hlase stejné rozhořčení jako dopoledne. Rozhořčení muže, kterému se děje bezpráví.

Ale ani strach z. něho ještě nevymizel. Možná že si teprve teď zcela jasně uvědomil, do čeho se to vlastně on a ostatní pustili, a že vina na tom, co z toho možná ještě bude, padne jenom na jejich hlavy. Kruh lovců kolem bezbranných bílých tváří se ještě více sevřel.

Severino vrátil muži pušku.

„Najděte si svůj dobytek. Hledejte si kde chcete. A jestli najdete jediný kus, můžete si viníky odvést a mě s nimi.“

Vůdce bílých jako by nechápal.

„Jsme volní?“

„Můžete jít kam chcete:“

Vůdce bílých se rozhlédl. Tu a tam vracel podle Severinova příkladu některý z lovců zabavenou zbraň. Ostatní dosud váhali. Severino viděl v Nicolásově tváři zklamání a hněv. Bylo to první hnutí, které projevil od chvíle, kdy marně vyzýval lovce, aby bílé tváře zabili. Teď mlčel. Této noci udílel rozkazy Severino. Kdyby to ale bylo šlo podle Nicoláse, byli by teď všichni bílí, ovšem také on, už mrtví. Přesto žádný vděk nepociťoval.

„Chtěl bych jenom vědět, jakou hru to tady hraješ,“ řekl vůdce bílých pomalu.

Znovu udeřil hrom a první kapky začaly dopadat těžce jako malé střely na zem. Za minutu bude lít, jako by se mraky protrhly. Teď už nebylo pomyšlení na to, něco hledat. Ani ukradený dobytek, ale ani stopy po něm.

Severino cítil, jak mozek bílého muže horečně pracuje. Teď si určitě myslí, že mu tuhle nabídku, aby se totiž pustili sami do hledání; udělal jenom proto, že si byl jist, že bouřka tomu tak jako tak zabrání. Strach, který se bělocha před chvílí zmocnil, z něj už zase skoro vyprchal. Měl přece opět svou pušku.

„Tentokrát jste se z toho dostali,“ řekl a z jeho hlasu byl slyšet vztek, který jím lomcoval. „Jestli se ale ještě jednou něco stane, navštívíme vás zase. Na to se spolehněte!“

Jako by jeho slova byla nějakým znamením, déšť konečně spustil naplno. Z nebe se řinuly proudy vod, které vichr trhal na vlající, šlehající cáry, jež bičovaly zem a všechno, co na ní stálo. Plameny ohně pod tímto přívalem se sykotem pohasínaly.

Severino mlčky přihlížel, jak bílí nasedají. Se svěšenými hlavami – a Severino si nebyl jist, zda jenom kvůli tomu dešti nebo taky kvůli té porážce – zmizeli v těch černých závojích.

„Kde je Domingo?“ zeptal se Severino. Teprve teď ho zarazilo, že se kazik celou tu dobu neobjevil.

Několik lovců se s ním vydalo k Domingově chatrčí. Všiml si, že je mezi nimi i Nicolás.

Domingo se choulil na svém místě uprostřed tolda, oheň však už jen doutnal. Musela to být pěkná doba, co naposled přiložil. Hlava mu klesla na hruď.

Severino ho vzal za rameno a zatřásl jím, ale Domingo se tím neprobudil, jen se svezl na stranu. Severinovi vnikl do nosu ostrý pach kořalky.

„Je opilý,“ řekl jeden z lovců.

Další se předklonil.

„Je mrtvý.“

Severino přejel prsty Domingovu tvář. Byla studená. Čísi noha nakopla láhev kořalky, která se válela vedle ohniště a s řinkotem se roztříštila.

„Potřebujeme nového kazika,“ řekl kdosi.

Severinův pohled se setkal s Nicolásovým. Četl v něm nepřátelství. Déšť bubnoval na střechu, jako by se násilím domáhal vstupu.

VIII

Severino štípal dříví. Les i louky byly nasáklé vodou a nad horami visely poslední mraky, jako by se dešti nechtělo odejít. Z lovu dnes nebude nic. A tak tedy Severino štípal dříví. Vedle chatrče ležela hora čerstvých polen. Mnohem víc, než může spotřebovat někdo, kdo chce zůstat jenom krátký čas. Pondělek šmejdil nespokojeně vysokou trávou.

Pak si Severino mezi dvěma rozmachy sekyrou všiml, jak Pondělek špicuje uši a větří směrem k lesu. Někdo přicházel, ale Pondělek nespustil štěkot. To bude asi Blas. Severino hlavu ani neotočil. Dobře že Blas jde, jinak by musel za ním sám. Od včerejška, kdy Severino dvakrát zabránil srážce s bílými tvářemi a Blas se dvakrát hrdě přimknul k Nicolásovi, zůstalo mezi nimi opět cosi nevyřčeného.

Kroky se zastavily u hromady dřeva. Pondělek přitáhl uši, zavrtěl ocasem a pelášil k příchozímu. Svým červeným jazykem si olízl špičku čenichu na důkaz, že má dobré úmysly. Severino teď osekával polena na menší kousky Blas přišel k němu, musí tedy rozhovor začít on. Jenže první slovo, na které čekal, nepřicházelo. Pak koutkem oka uviděl, že to Blas vůbec není. Byla to Maruja. Posadila se na kmen stromu a pozorovala ho. Zrychlil své údery a vložil do nich větší sílu.

„Tvůj pes je vlídnější než ty,“ řekla Maruja.

„On si lenošení může dovolit,“ odpověděl. „Jemu rozdělají oheň jiní. K noze, Pondělku!“

Ale Pondělek nic. Natahoval svou zjizvenou hlavu vstříc ruce, která ho tak pěkně hladila, a dělal, že neslyší. Maruja zvrátila hlavu dozadu a pustila se do smíchu. Její těžké copy se roztančily.

„Bojíš se snad, že už zítra nastane zima? Spotřebuješ pro sebe celý les, abys měl dost dříví na oheň.“

Její smích byl nakažlivý. Za jejími zády pluly nad horami poslední mraky po bouřce, která řádila ještě před několika hodinami, a uplynulo také teprve málo hodin od chvíle, kdy v tomto údolí málem došlo k něčemu nepředloženému, a divže netekla krev. Možná že srážka se jenom na čas odložila. Přesto ale cítil, jak ta ponurá noc pomalu mizí i z jeho myšlenek.

„Nechám ti to dřevo, až pojedu pryč, abys mě viděla, kdykoliv se podíváš do ohně.“

Všiml si, jak jí stoupla krev do tváří, a opět si musel přiznat, že je to dívka, na kterou se dívá rád. Její oči byly hluboké a velké, a nutkalo ho to, zmocňovat se jejího pohledu a už ho nepouštět. A vždycky, když se mu to podařilo, řekli si pohledem víc než slovy.

„Přinesla jsem ti dvě quijangy. Aby ses už nemusel bát zimy.“

Viděl, že má s sebou uzlík. Byly to dvě přikrývky ze srsti guanaka. Spodní strany byly nabarveny červeně a nepropouštěly vodu. Ornamenty se podobaly těm, které viděl v horách na skále. Tak to indiánské ženy dělaly od nepaměti. Ale Maruja jejich význam určitě také neznala.

„Na severu,“ řekl, „jsou i noci teplé.“

Opět pohodila hlavou dozadu.

„Pořád jenom mluvíš o tom, že odejdeš. Co ses vrátil.“

„Tobě je to přece jedno, kde budu. Říkalas to.“

Čekal, že upadne opět do rozpaků, ale Maruja jeho pohled vydržela.

„Ale mnohým to už jedno není. Z těch starých i z těch mladých. Třeba Mariluanovi, Epulefovi.“

Díval se do té najednou tak vážné, temné tváře. Její odpověď mu dělala dobře.

„Zítra ale, nebo snad pozítří, si zvolí nového kazika: A když se ten kazik bude jmenovat Nicolás, budu muset odejít.“

„A třeba bez bratra?“ zeptala se.

Neodpověděl. Udělala to tedy za něho.

„Jednoho dne ti bude muset uvěřit. Když ne tomu, co říkáš, pak tomu, co děláš.“

„A ty mi věříš?“

„Ano,“ řekla.

Opřel sekyru o špalek a přistoupil k ní blíž. „Děkuju ti za ty quijangy,“ řekl. „Jsou moc pěkné.“

Teď ale přece jenom zrozpačitěla.

„Možná že muži zvolí mého dědečka.“ řekla rychle.

„Možná ale, že taky nezvolí nikoho Někteří si myslí, že už žádného kazika nepotřebujeme a že každý musí vědět, co má dělat.“

„A ty,“ zeptal se jí, „co bys dělala ty, kdybys mohla? Co bys chtěla?“

„Nechci nikam jít. Chtěla bych žít tady, ale proto ne hůř než bílí.“

„A ty už jsi o tom přemýšlela, jestli bys chtěla odejít?“

Pokrčila rameny a její oči zneklidněly.

„Odkdy o tom přemýšlíš?“

„Ne dlouho.“

Ukázala prstem na širokou jizvu, která se pod jeho vyhrnutým rukávem táhla přes celé předloktí až k ruce. „Co je to? Bojoval jsi snad s horským lvem?“

„To je památka na ostrovy. Zbytečná památka – i bez ní bych na ten čas tam dole nezapomněl.“

Pozvedla ramena.

„Vždycky, když o tom mluvíš, je v tvých očích led hor. Jako by pro tebe zima ani nemusela přicházet, protože ji máš stále v sobě. Chystáš si snad proto tolik dřeva na velký oheň?“

„Každý nosí v sobě to, co viděl a prožil,“ odpověděl.

Sklouzla z kmene dolů.

„Mně je milejší to, co máš v torbách na sedle: vítr pampy, sůl z moře a vůně jabloňových květů. Už jsi je vybalil?“

„Jednou to udělám. Snad.“

Znovu se rozesmála. A opět se jí copy roztančily.

„Jen zkus, jestli tě ty quijangy nezahřejí víc než ta spousta dřeva.“

Pak rychle odběhla vysokou trávou a Severinovi najednou bylo, jako by musel za ní, aby ji zachytil, protože se jí na něco strašně důležitého ještě nezeptal.

„Neřeklas mi, zda bys chtěla, abych tady zůstal,“ zvolal.

Nejdřív mu odpověděl jenom její smích.

„Tvůj pes je chytřejší než ty.“

Pondělek běžel s ní a teprve na kraji lesa se váhavě a jako by proti své vůli otočil. Se svěšenou hlavou a s vyplazeným jazykem se vracel – obraz špatného svědomí.

„Ty vagabunde!“ řekl Severino. Pondělkův chlupatý ocas se začal nadšeně vrtět.

Příštího dne bylo nebe už zase tak zářivě modré, jako by nikdy žádná bouřka nebyla. Severino objížděl pasti. Kořist nebyla špatná: několik liščích kůží a dvě kůže divokých koček. I když se liškám dvakrát podařilo návnadu ukrást, aniž se do pasti chytily. Nastražil tedy jako návnadu čerstvé maso guanaka. U jedné pasti ho předešla puma. Vězela v ní už jen pravá zadní tlapka velké lišky. Severino pohrozil pěstí vzhůru směrem k horám.

„Jen počkej, ty mizero, však já se za tebou vydám, a pak tě to bude stát tvou vlastní kůži.“

Držel se horní hranice lesního pásma. Tady už rostla jenom zakrslá dřevina a ojedinělé vysokohorské cypřiše. Půda se začínala pokrývat hustou, krátkou coirónovou2 trávou; zdá se, že letní pastva bude výborná. Kmen se teď asi rozdělí po údolích, jeden lovec si najde pastvu tady, druhý zase jinde, dokud se dny nezačnou opět krátit. Nejednou je bude dělil celý den jízdy, ba i víc. Bylo to přece období, kdy stáda rostou. Na podzim, až budou mladá dobytčata dostatečně silná, pak přebytek, který by přes zimu určitě neuživili, prodají v kraji po proudu řeky: Do té doby, než se opět všichni sejdou v tolderii, potáhnou po celé příznivé období jednotlivě nebo ve dvou či třech, někdy dokonce se ženami a dětmi pomalu údolími. A bydlet budou v malých provizorních chatrčích z větví a listí.

Severino cítil slunce, jak přes košili pálí do zad. Pondělek běžel chvíli před hnědákem, pak ho obíhal, nakonec zůstal někde vzadu, a v příští chvíli ho zase předběhl.

Bylo dnes tak teplo, tak příjemně, a všude vládl mír. Třeba to dlouhé léto přinese trochu oddechu, takže snad nakonec všechna ta nedůvěra a nenávist, která se na obou stranách nahromadila, klesne na únosnou míru. Osadníci a Manzanerové se celé měsíce sotva uvidí, jedni budou se svými stády na úpatí hor, a v pampě, druzí roztroušeni nahoře v údolích, kde je pastvy sice míň, o to ale šťavnatější. I Nicolás bude mít dost času, aby si všechno ještě jednou promyslel. A Blas taky. Třeba to bude opravdu tak, jak říká Maruja, že tolderie žádného kazika už volit nebude: Právě to by sice Nicoláse zrovna smířlivěji nenaladilo, jeho by to však zbavilo té největší starosti.

V posledních dnech Maruju už nepotkal – třebaže se přistihl,– že tahové setkání vlastně vyhledává. Obě quijangy, které mu přinesla, ležely nepoužité v toldu. Spal stále ještě schoulen do své staré deky a se sedlem pod hlavou.

Vypadala velmi indiánsky, když seděla na tom kmeni vedle jeho chatrče. Ale už to nebylo indiánské děvče. Maruja se po indiánsku už jen šatila. Její myšlenky byly v mnohém už myšlenkami mladé bílé ženy. Stejně jako její bratr Epulef, který rovněž už neuvažoval jako Indián. Měla snad na mysli tohle, když říkala, že tu chce žít, ale ne hůř než bílí? A Blas – co pro Blase vlastně znamenal starý život?

Možná že léto rozřeší mnohé samo. Otevřené by pak ale stále ještě zůstaly otázky, které se ho týkaly zcela osobně, otázky spojené s otcovou smrtí. Zvedl hlavu, ale odpověď nenacházel nikde.

Severino jel velkým obloukem ještě pěkný kus za revír, v němž rozhodil pasti. Chvílemi ohledával půdu, zda by se vyplatilo nastražit nějakou past také tady. I to však dělal bez valného zájmu a jenom na půl oka. Jako by to byla pouhá záminka, kterou potřeboval, aby mohl jet stále dál, protože než se vrátí do tolderie, dá tenhle přívětivý svět tak jako tak sám všechno zase pěkně do pořádku.

Bylo po poledni, když se octl u východu z jednoho širokého údolí. Kdysi, před velmi dávnou dobou, se tudy musel prodírat široký ledovec z hor až daleko do nížiny. Tu a tam ležely těžké, ledem jakoby hladce obroušené skalní úlomky, a dva výběžky suti a valounů lemovaly jeho někdejší trať. Mezi nimi proudila říčka, její čirá voda byla zelená a ledová – důkaz, že se led stáhl jenom o něco zpátky. Tady byla ale země zelená a vypadala velmi letně. Bylo to údolí, v němž by se jistě našel kus dobré pastviny, a místa tu bylo pro velké stádo.

Zavrtěl hlavou. Sedí si tu na svém koni a pouští se do úvah, jako by byl sám majitelem stád. nebo jako by byl už rozhodnut zapustit opět kořeny v této zemi, v niž se sice narodil, která se ale nemohla rovnat severu, kde, se daří broskvoním a kde půda rodí dvakrát do roka.

Bylo to ale opravdu krásné údolí. Teď si vzpomínal. Před dloubou dobou, ještě než odtud odešel, už tu jednou s otcem byl. Na konci tohoto údolí se nacházelo jezero Mrtvé vody a za ním, nyní skryta nízkým vrcholem, se tyčila Černá Věž, nejvyšší hora celého pohoří, podle staré pověsti strážce Kondořího průsmyku. Znovu popohnal hnědáka. Chtěl se vydat ještě kousek proti proudu ledové říčky. Jen aby se přesvědčil, je-li výš stále tak pěkná pastvina.

Musel to být už opravdu mohutný ledovec, který se tudy kdysi prodíral. Prorazil si z nitra pohoří široké a hluboké koryto až ven do nížiny. Tam, kde bylo údolí chráněné před. větrem, se objevovaly dokonce stromy. Říčka se někde rozdělovala do několika ramen, jako by chtěla využít svobody, kterou jí toto údolí poskytovalo. Ze stěn údolí se z obou stran řítily jako úzké potůčky nebo jako jemné, rozprášené vodní závoje malé přítoky. Tohle bylo údolí, které po celé léto skýtalo nejen pastvu, nýbrž i dostatek pití. Pak Severino náhle přitáhl koni uzdu. Před ním se rýsovaly na malé ploše holé jílovité půdy zřetelné stopy. Vznikly buď bezprostředně po dešti, když půda polála opět schnout, nebo nějakou náhodou nebyly smazány. Každopádně byl omyl vyloučen: tímto údolím bylo před dvěma, nejdéle před třemi dny hnáno stádo hovězího dobytka. Všechny stopy směřovaly vzhůru údolím a honáci zřejmě dbali, aby se stádo drželo pěkně pohromadě, protože na té malé ploše se dalo rozeznat velmi mnoho stop. Což znamená, že měli naspěch.

Nedalo se samozřejmě vyloučit, že nějaký osadník na tuhle, letní pastvu narazil a že jí využil. To se někdy stávalo v údolích, která tu ležela dál od tolderie, a proto podle všeobecného mínění nikomu nepatřila. Ostatně to sám zažil, když za své první vyjížďky s Blasem narazil v horách, na kostry guanak kolem drátěného plotu. Pak by tu ale to stádo někde muselo být. Podíval se znovu bedlivě vzhůru údolím. Leželo před ním tiché a prázdné a tonulo v míru. Každopádně to museli být bílí, kteří tudy hnali dobytek, protože Manzanerové žádný skot nechovali.

Kolem jezera Mrtvé vody měla vést cesta ke Kondořímu průsmyku. A jeho strážcem byla Černá Věž. Co když tedy skutečně existovala cesta pohořím, po které mohl člověk za příznivého letního období hnát dokonce i dobytek? Stále se díval vzhůru údolím. Představa, že by mohlo existovat nějaké tajemství, které dávalo tomu, kdo je zná, do rukou vládu nad celým pohořím, byla dnes stejně lákavá jako dřív. Možná že to bylo i vysvětlení opakovaných krádeží dobytka a také toho, proč stopy vždy znovu vedly do hor. Jestli taková cesta skutečně existovala, pak se po ní dal dobytek snadno dopravit přes hranici do Chile.

Severino pokračoval dál lehkým klusem. Držel se teď stále podél pravé údolní stěny, v hlubokém stínu, kde by ho alespoň zdálky nebylo tak snadno vidět. Napůl přece jenom doufal, že za některým z ohybů nebo za některou ze skupin stromů narazí na klidně se pasoucí stádo. Avšak údolí zůstávalo stále stejně prázdné. Stěny se teď konečně počaly poznenáhlu sbíhat, půda už stoupala prudčeji, a ani pastva už nebyla tak dobrá. Žádný chovatel by bez nějakého závažného důvodu nehnal stádo až sem nahoru. Severino teď směřoval asi v ta místa, odkud se kdysi dral ledovec, který toto údolí vytvořil, tedy do nitra pohoří.

Zamířil na druhou stranu a opět narazil na stopy zčásti odplavené deštěm. Teď tedy bylo naprosto jasné, že tudy stádo táhlo těsně před posledním deštěm. Jel dál, rozhlížel se zároveň na všechny strany a využíval úkrytu malých skupin stromů a skalních výběžků. Na jednom z chráněných míst přebrodil říčku, třebaže teď byla hluboká a dravá. Namočil se až po pás. Pondělek nechal zmateného pobíhání, jako by cítil, že sledují nějakou stopu, která by mohla být nebezpečná. Tiše a jako nějaký stín běžel teď před hnědákem.

Pak se údolí opět stáčelo; a za ohybem se zdál být najednou konec světa. Před Severinem leželo jezero Mrtvé vody, černá plocha, na níž pluly ledové kry, a na protějším břehu se táhl ledovec, který napájel jak jezero, tak říčku. Široký byl několik kilometrů a táhl se sem mohutným obloukem dolů z hor, ba vtlačil daleko do jezera svůj ledový klín jako nějaký mohutný, nepravidelný trojúhelník. Vypadalo to, jako by tento bílý, nepřátelský masív mohl docela klidně pod sebou znovu pohřbít celé údolí, kdyby se mu zachtělo. Severina ovanul chlad.

Jel dál. Po stádu, které tudy vzhůru táhlo, nebylo stále ještě ani památky. Tady ale už nebyla takřka žádná pastva, tráva byla řídká a bylo jí jenom poskrovnu. Vyplašil dva jelínky. Dovolili mu, aby se k nim přiblížil tak těsně, že zřetelně rozeznal jejich krátké paroží a útlou hlavu. Hleděli mu vstříc zvědavě a zdánlivě nebojácně.

Nyní bylo stále obtížnější dostávat se kupředu. Půda teď byla měkká, bahnitá, a hnědák si opatrně a nejistě vyhledával cestu. Hladina jezera během zimy stoupla, břehy byly ještě zaplaveny. Severino teď také pochopil, odkud má jezero své jméno. V této temné, ledové vodě, po níž jako pyšné, němé labutě pluly kry, nežilo nic. Až sem se tenkrát se svým otcem nedostal.

Byla nějaká souvislost mezi otcovou smrtí a stopou, na kterou právě narazil? Musel otec zemřít, protože hledal cestu, po níž navždy mizel ukradený dobytek? Místo, z něhož se prý zřítil, nebylo příliš daleko odtud.

Pak se ale hnědák vzepřel a nechtěl jít dál. Před ním se táhla zrádná a mokrá písčitá půda. Ledovec se v paprscích zapadajícího slunce třpytil, že Severino musel mhouřit oči.

Severino zajel kousek zpátky a pak, na jednom jakžtakž suchém místě, dolů ke břehu. Tudy každopádně ten dobytek nehnali. Jak ale vypadal druhý břeh? Byl možná schůdnější. Opřel se oběma rukama o sedlo a ještě jednou se důkladně rozhlédl po celém okolí. Jestli v tomhle pohoří, kde každý pokus dostat se přes ně se zdál odsouzený k nezdaru, existovalo přece jen nějaké místo k přechodu, tedy by řekl, že je to přesně tady. Jako mohutná závora uzavíral ledovec cestu, obří pěst, kterou hory napřahovaly proti každému vetřelci. Jeho daleko do jezera vyplazený jazyk se nořil do vody dvacet metrů vysokou příkrou stěnou.

Možná že stádo přece jenom patřilo některému osadníkovi. Bouře je třeba zastihla kdesi níže v údolí a jeho majitel je mezitím zase zahnal zpátky na pastviny v pampě. Severino však věděl, že tomu tak nebylo, že se ale, dvěstěhlavé stádo nemohlo jen tak vypařit. Byl si zcela jist, že narazil na stopu stáda z jehož krádeže vinili osadníci Indiány, přesněji: jeho kmen. A jestli to stádo někdo hnal do hor právě tudy, pak tedy musela existovat cesta, po níž se člověk může dostat na druhou stranu. Nicolás ji neznal a neznal ji už ani žádný jiný ze starých, co ale, jestli ji objevili ti zloději dobytka? Měli teď náskok nejméně dvou dnů. To bylo hodně. Nemuselo to ale zase být tak moc, vezme-li věc správně do ruky. Hnědákovi začínala klesat hlava. Byl to dlouhý den. Teď ovšem beztak už koně potřebovat nebude.

Objet jezero, to by trvalo celé dlouhé hodiny, a mezitím by tu byla noc. Odstrojil koně a spoutal mu přední nohy. Pak si prohlédl břeh. Po chvíli našel těsně u vody poražený strom. Bylo na něm ještě několik silných větví, které by zabránily, aby se na vodě otáčel kolem své vlastni osy, jednu z nich si Severino ulomil – měla mu sloužit jako primitivní veslo. Pondělek na chvíli zaváhal, když Severino lezl opatrně na toto prapodivně plavidlo. Pak ale skočil do vody a plaval vedle něho. Asi došel k závěru, že by té ledové koupeli stejně neušel.

Déle než hodinu trvalo Severinovi, než se mu podařilo dostat se na kmeni přes jezero, třebaže v těchto místech bylo poměrně úzké. Po celou dobu se držel v uctivé vzdálenosti od stěny ledovcového jazyka. Občas se z něho odlomil kus ledu a s rachotem se zřítil do vody.

Severinův předpoklad se potvrdil. Druhý břeh byl suchý. I když teď koně neměl, dostával se dobře kupředu, a tak tedy rázně vykročil. Musel využít posledního denního světla. Už se nesnažil krýt před případnými pozorovateli. Náskok zlodějů dobytka byl příliš velký, nemohli být nablízku.

Když se počalo stmívat, blížil se právě k okraji ledovce. I tady se rozkládal řídký a chladem vycházejícím z Obrovského ledového pole jaksi schlíplý les. Mezi prvními stromy a okrajem ledovce se táhl průsek, po němž Severino rychle vystoupil. Byla to cesta dostatečně pohodlná i pro stádo dobytka. Pátráním po stopách se však nezdržoval. Mezi nízkými stromy se míhaly malé světlé body: kolibříci, kteří se odvážili až sem nahoru. Několik se jich přiblížilo těsně k němu, na chvíli se ve vzduchu zastavili a setrvávali tak téměř bez hnutí. V průseku se teď mezi velkými kameny také stále častěji povalovaly mohutné kusy ledu, které uprostřed obrovských louží pomalu roztávaly. Ledová stěna po jeho levici stoupala skoro kolmo do výše dobrých dvaceti metrů. Kromě těch kolibříků tu snad nebyl žádný život. Jenom jednou zahlédl na jasné večerní obloze několik černých bodů: kondoři, ptáci smrti. Ty nezastavily ani velehory. Vypadalo to, jako by sledovali nějaký vzdálený cíl, možná že je přitahovala zdechlina nějakého jelínka. Anebo se už vraceli do svých hnízd ve skalních stěnách.

Teprve když se úplně setmělo, začal se Severino ohlížet po místě oddechu. Nohy ho bolely, byl udýchaný a celý propocený Ale čas byl drahocenný a podařilo se mu ho spoustu získat. Stádo dobytka se tudy sice hnát dalo, ale rozhodně ne rychle. Přes náskok zlodějů měl stále šancí.

Na jedné pasece několik set metrů hluboko v tom řídkém lese si rozdělal malý oheň a upekl si na něm pruh sušeného masa. Mrazivý dech ledovce bylo cítit až sem. Plán měl promyšlený. Ani zítra nebude ztrácet čas hledáním stop. Přechod přes hory musí být někde tady nablízku. Vyšplhá se proto na ledovec a po jeho hřbetě vystoupí do hor. Z hřebenu pak přece musí být průsmyk vidět. Led, tato zdánlivě nepřekonatelná překážka, kterou mu hory postavily do cesty, ho dovede nahoru. Uřízl si pevnou hůl a její špičku si opálil v ohni do tvrda. Mezitím se co chvíli zahleděl k ledovci, který studeně a hrozivé probleskoval mezí stromy. Brzy se uvidí, kdo s koho. Nikde nebylo slyšet sebemenší zvuk, kromě praskání ohně. Byl sám.

Bylo to tu úplně jiné než na ostrovech. Tam na jihu bylo tím největším protivníkem člověka moře, a to bylo vždy plné života, nebezpečné i ve své vlídnosti, která se mohla obratem změnit v běsnění. Nikdy ale nebylo nehybné. Tady se však zdálo všechno strnulé: skála, led, i těch několik nízkých stromů, které se jako by choulily zimou. Byl to mrtvý svět, a proto daleko nebezpečnější než nejzáludnější moře.

Zaplašil tyhle myšlenky. Zítra bude potřebovat všechen svůj důvtip a veškerou svou odvahu.

Byla ještě noc, když se probudil. Nad ledem visel sinavý měsíc. Zima mu pronikla pončem až do morku kostí. Mohl se klidně vydat na cestu hned teď, na spaní nebylo stejně ani pomyšlení.

Dostat se na hřbet toho ledovce bylo celkem snadné. Led na něm vytvářel stupně a hroty, které Severina snadno unesly. Ráno, uvědomoval si, ho bude v denním světle na té obrovské bílé ploše vidět na míle. Proti tomu však nebylo pomoci. Zbývalo mu jenom doufat, že náskok zlodějů je opravdu tak velký, jak předpokládal, a že se zatím ani nevracejí.

Led po poslední bouřce dosud pokrývala jemná vrstva sněhu. Skýtala lepší oporu než tvrdý, hladký povrch ledovce. Pondělek se držel těsně vedle něho. Bál se.

Led, jak si Severina velmi rychle všiml, měl stejně jako moře své vlastní zákony. Chtěl-li člověk opravdu obstát, musel se jim přizpůsobit. Postupovat proti proudu ledovce šikmo bylo obtížné. Dlouhé, podélné spáry mu uzavíraly cestu, a nadto nebyly ve tmě takřka vidět. Přitom byly často příliš široké, než aby se daly přeskočit, takže je musel obcházet. Jakmile ale využíval různých zakřivení ledovce, tak jako se na moři ve svém člunu řídil podle větru a proudů, pak mohl zůstat na hřbetě širokých vypouklin, které se vytvářely mezi strouhami vody z tajícího sněhu a po nichž se dostával kupředu daleko rychleji, třebaže to většinou znamenalo určitou okliku.

Když pak o několik hodin později vyšlo slunce, byl jíž vysoko v horách, jako široký, oslnivě bílý veletok se proti němu valil ledovec, po jehož hřbetě vystupoval vpřed, lemován po obou stranách změtí černých, temně šedých a šedočervených skal, z nichž se do něho vlévaly další, menší ledové proudy. Rovina, údolí, jímž sem přišel, ba dokonce i jezero dávno zmizely za táhlými ohyby ledovce. Kolem Severina byly už pouze hory, mlčenlivě, odmítavé a nevlídné, a on tu byl jenom nepatrným živým bodem, který se sám a odkázán pouze na sebe odvážil vzdorovat tomuto nepřátelskému světu. Bylo zima. Jeho dech se měnil v páru.

Po nějakém průsmyku nebylo dosud široko daleko ani památky. Ale ledovcová dolina omezovala i výhled dopředu na pouhý úzký výřez. Ledem místy pokrytá skalní stěna, která se tyčila bezprostředně před ním a která se od chvíle, kdy se rozednilo, přiblížila jakoby na dosah, musela však už tvořit součást hlavního horského hřebenu. Odtamtud bude mít rozhled na všechny strany, takže bude konečně vědět, zda přechod přes hory je možný.

Nejdříve se pokusil vzdálenost, kterou měl ještě před sebou, odhadnout podle vzdálenosti, kterou už zdolal. Brzy toho ale nechal. Třebaže vynaložil veškerou svou sílu a postupoval vpřed dlouhými, stejnoměrnými kroky, zdálo se, že se vůbec nedostává z místa. Horský hřeben se k němu ani trochu nepřibližoval, a hory, které nechal za sebou, jako by ho pronásledovaly. Ve všech údech cítil nejen námahu tohoto pochodu po ledě; ale také námahu včerejšího dne. Zatnul však zuby a pokračoval. Chvílemi se na kratičký okamžik ohlédl; aby neztratil směr, a přinutil se k tomu, aby ta místa, která se mu zdála zvlášť zrádná, napřed ohledal holi.

Vítr tady nahoře foukal nepřetržitě a silně. Chvílemi pluly mraky nízko nad ledovcem, valily se nad ním jako obrovité chomáče vaty a na několik minut zahalovaly všechno hustou mlhou. Pak se opět objevilo slunce na obloze tak temné a hluboké, jak ji Severino tam dole nikdy nepoznal. Severino doufal, že se počasí udrží. Kdyby ho tady měla překvapit sněhová bouře, neměl by prakticky nejmenší naději, že by se do údolí vrátil.

K polednímu Pondělek vyslídil něco ve sněhu: mrtvou husici pobřežní. Patrně zahynula teprve za poslední bouřky, jinak by byla ležela ve sněhu hlouběji. Potěžkával toho sněhobílého ptáka v ruce. Tenhle nález potvrzoval, že byl na správné cestě. Na pobřeží často tyhle husice střílel, když bylo málo masa. Na této straně se mezi pohořím a mořem rozkládaly stovky kilometrů pampy. Pouze směrem k západu se hory svažovaly přímo k Tichému oceánu. Husice se sem tedy musela dostat odtamtud; kam se chtěl dostat i on.

Stoupal dál. Cesta stále ještě nebyla příliš neschůdná, ale byl to závod s časem. Snad ještě větší nebezpečí než nějaká prudká změna počasí spočívalo v tom, že by se už za dne nedostal zpátky dolů. Alespoň tam, kde dnes v noci zahájil výstup. Zda mu síly vystačí na celou dlouhou noc na ledě, to nevěděl. Poledne už muselo být pryč. Byl teď nejméně dvanáct hodin na cestě.

Přesto však uběhly ještě další dvě hodiny, než se skutečně dostal na hřeben, či na to, co za něj alespoň považoval. Musel opustit hřbet ledovce, tu širokou ledovou: cestu, po níž vystupoval až sem, a vyšplhat se na jednu ze skalních stěn. Prsty si o kameny rozedřel do krve a ruce mu ztuhly mrazem. Dvakrát ztratil oporu a sklouzl o celý kus zpátky, než se mu zase podařilo pevněji se zachytit. Přitom si roztrhl pončo. Pondělek zůstal vzadu. Vzhůru po skalách si netroufal. Severino slyšel ještě chvíli jeho kňučení, pak už ho ale viděl jenom jako nepatrnou tmavou skvrnu pod sebou na sněhu, až mu z dohledu zmizel úplně.

Konečně tedy stál na horském hřbetě, který se mu celý den zdál na dosah ruky a který se mu neustále jako by vzdaloval. Stál po kolena v kyprém sněhu, plíce usilovně pracovaly, dech se proměňoval v malé bílé obláčky a nohy se mu chvěly slabostí, ale on stál a díval se.

Kolem něho bylo moře horských hrotů a hřbetů, bílých a tmavých příkrých i plochých, a v uších mu zpíval vítr, který vířil sníh a hnal ho před sebou v dlouhých závojích. Ledovec zdolal, ale žádná cesta tudy nevedla. A vést nemohla. Za tímto horským hřbetem následovaly další a po nich nové – bylo to moře skal a sněhu, a on vůbec nepronikl do nitra pohoří, nýbrž právě jenom na jeho okraj. Před nimi obklopen souběžně se táhnoucími hřbety hor, se však táhl obrovský proud ledu, který mu od severu k jihu, kam až jen dohlédl, s konečnou platností uzavíral cestu. Ledovec, po kterém se dostal až sem nahoru, byl jenom uzounkým potůčkem ve srovnání s touto nedozírnou bílou plochou.

Vlevo vyrůstal ze změti hor temný obr. Jeho strmé stěny se třpytily v paprscích slunce. Černá Věž, strážce Kondořího průsmyku, jak se alespoň říkalo. Pohoří mohl přeletět jen kondor, pro lidi byl tento svět neschůdný. Pověst o průsmyku se nezrodila z faktů, nýbrž z touhy, a živena byla možná tím, že tu a tam některý lovec nalezl v horách nějakého mrtvého vodního ptáka, který se sem dostal z pobřeží na druhé straně hor. Nějaká horská cesta musela být! Snad jednou, až si člověk připne křídla, aby napodobil kondora.

Zaklonil hlavu a rozesmál se, sám nevěděl, zda té odpovědi, kterou našel, nebo slabostí. Dal se napálit starou báchorkou, romantickou pověrou, a zatím bylo toto pohoří nepřemožitelné a vůči člověku nepřátelské. Nenadržovalo ani zlodějům dobytka, kteří ženou stáda přes hranice, ale ani Indiánům, kteří by chtěli válčit proti bílým tvářím. Vrávoraje vyčerpáním, vydal se na zpáteční cestu.

Jak se opět dostal dolů a kolik času na to potřebovat, to už později říci nedovedl. Celé hodiny po setmění konečně dorazil k místu, z něhož předešlou noc vyrazil. Byl skoro čtyřiadvacet hodin na cestě. Když si rozdělal oheň, usnul; zachumlán do svého ponča, skoro ihned. Neměl ani sílu, aby něco snědl.

Slunce ho probudilo, až když už stálo vysoko na nebi. Pondělek ještě spal, stočen do klubíčka vedle oharků ohně, čumák pod svým huňatým ocasem. Jeho boky se pravidelně zvedaly a klesaly.

Severino si založil ruce pod hlavou a pohlédl vzhůru do Jasného nebe. Údy ho bolely, a tak vychutnával, že tu může klidně ležet a pod zády cítit měkkou, sluncem prohřátou půdu, vdechovat vůni trávy a mechu a dívat se de řídké, ale přece jenom přívětivé zelené stěny tmavého zakrslého lesa kolem sebe. Kdykoliv však zavřel oči, hned zase viděl to oslnivě bílé moře ledovce a zasněžené stěny hor, z nichž vyčnívaly černé skály.

Včera, na vrcholu horského hřebenu, před sebou tento ustrnulý oceán, složený z nekonečných obrovských vln proměněných ve skály a led, se mu přes to přese všechno zdálo, že odpověď, kterou si odtamtud odnáší, za tu námahu stála. A tato odpověď zněla: přes toto pohoří nevede žádná cesta. To, co o tom Nicolás a Blas vykládali, bylo pouhé povídání, zatímco on má pro své tvrzení důkaz. Dnes si klade už jiné otázky. Kam se podělo stádo dobytka, jehož stopu sledoval až k patě ledovce? Mohlo se dvě stě kusů dobytka snad vypařit? Nebo to přece jenom byl dobytek některého z osadníků, který své stádo mezitím už dávno zase zahnal zpátky dolů do pampy?

Nebe nad ním bylo modré, bez nejmenší poskvrny, jako by pod jeho obrovitou kopulí nebylo místa pro nic špatného. A on tu ležel, a liboval si, jak je to krásné, že tu leží, a všechno ostatní si uvědomoval jenom jaksi napůl. Teprve po pěkné chvílí se vymotal ze svého ponča a chystal se upéci si trochu sušeného masa. Vůně probudila i Pondělka. Přiblížil se s chtivýma očima a čekal na svůj díl. Severino si všiml, že kulhá. Zřejmě si na ledě poranil přední packu. Také v něm se během jídla probudil dravý hlad. Nepřestali, dokud se nepodělili o poslední sousto.

Mohlo být kolem poledne. Teď sejde průsekem dolů k jezeru a poohlédne se po svém hnědákovi. Na nebi táhl kondor – postupoval vpřed mohutnými rozmachy svých křídel. Letěl stejným směrem jako ti dva včera a poměrně nízko, Severino jasně rozeznával jeho holou, dopředu vysunutou hlavu. Uvědomil si, že během dopoledne viděl více kondorů, jenže to byl ještě příliš unavený na to, aby jim věnoval nějakou větší pozornost. Zdálo se, že je místu, které kondory tolik přitahovalo, dnes daleko blíž než včera. Pak viděl, jak kondor přitáhl k tělu svá velká tmavá křídla a spouští se jako kámen dolů. Mršina nějakého chcíplého jelínka, jak si zprvu myslel, nemohla být to, co už celé dny přitahovalo tolik supů.

Opět pomyslel na stopy dobytka, na něž přede dvěma dny narazil. Pronikl hluboko do hor, skoro až k trůnu krále hor, k Černé Věži, ale odpověď na otázku, kam se to stádo podělo, nenašel.

Vstal. Údy ho dosud při každém pohybu bolely. Pondělek ho znechuceně následoval. Kdyby to mělo jít podle něj, nehnuli by se odtud přinejmenším celý den.

Už po několika minutách narazil Severino na koryto potoka. Teklo jím málo vody. Možná že se jeho hladina zvedá jenom za zimních dešťů nebo za bouřky, dnes byl naplněn sotva ze čtvrtiny a tekl tím směrem, jímž chtěl jít i Severino. O kousek dál se zastavil a pozorně si prohlédl malou plošku písčité půdy. Nedala se sice rozeznat žádná jednotlivá stopa, jisté však bylo, že ji rozryla spousta kopyt, možná celého stáda guanak, ale daleko pravděpodobněji stáda dobytka. Hledal nesprávným směrem, protože i jeho zaslepily ty povídačky o Kondořím průsmyku. Pohlédl vzhůru k nebi, tam ale v tuto chvíli žádný z velkých černých mrchožroutů vidět nebyl. Náhoda tomu však chtěla, že to přesto byli právě kondoři, kteří mu naznačovali správnou cestu, ne sice pohořím, ale od omylu k pravdě.

Koryto potoka se teď svažovalo stále příkřeji. Hnát tudy stádo, aniž by se polovina zvířat zřítila dolů, to už hraničilo se zázrakem. A pak stál najednou na kraji kolmé strže, z níž se ten uzounký pramínek vody, který až dosud sledoval, řítil dolů a rozbíjel se o skalnaté dno příčného údolí v bílou tříšť. A tady konečně našel, co hledal.

Tam dole totiž ležel ten ukradený dobytek, přesněji to, co z něho zbylo. Mezi tím poskakovalo líně několik kondorů, kteří po sobě

klofali, aby uchvátili nejlepší kořist. Jeden z nich otočil svou holou, škaredou hlavu a ostražitě se podíval vzhůru. Pondělek zavrčel.

Severino se posadil na skálu. Viděl teď vše, co se tu odehrálo, tak jasně, jako by se toho byl sám zúčastnil. Zloději hnali dobytek korytem potoka. Divoký proud hustě na sebe nacpaných, strkajících se těl a vysoce zvednutých hlav s vyděšenýma očima, tak se stádo valilo roklí, poháněno křikem jezdců, kteří zběsile švihali lasy po těch nejzadnějších dobytčatech, takže ta před nimi nemohla udržet obrovský nápor a hnala se čím dál rychleji ze stále prudčeji se svažujícího srázu. Až k této rokli. Zvířata v čele se možná, jakmile zahlédla tuto propast, vzepřela obrovskému tlaku, jemuž byla vystavena, ten však byl příliš silný a svah příliš příkrý, takže už žádnou oporu najít nemohla. A tak se tedy zřítila, a ta za nimi, která si ani nestačila uvědomit, kam to vlastně utíkají, padala hned po nich. Proud živého masa, který se roztříštil u paty této stěny, tam, kde se teď tříští ten dopadající úzký crček vody.

Proč ale, proč? Jaký smysl mělo krást dobytek a pak jej celý den hnát hluboko do hor jen proto, aby se pak tady tímto podivným způsobem utrácel?

Odpověď tu však byla takřka současně s otázkou. Tohle všechno mělo smysl jenom tehdy, jestliže se tím odvedla pozornost od jiných, předešlých nebo budoucích krádeži. Osadníci si byli nyní tak jisti, že jejich ztracený dobytek má na svědomí indiánský kmen, že už ani jinde hledat nebudou. Co tedy znamenalo tohle jedno ztracené stádo ve srovnání s tím, že se bude moci dvacet jiných v klidu prodat dolů po proudu řeky, zatímco osadníci a Manzanerové si budou ležet ve vlasech? Nehledě na to, že se tak snadněji najde příležitost k dalším, ještě větším krádežím a tím se promění drobné incidenty poznenáhlu v otevřený boj a jednotlivé plamínky v obrovský požár.

Jakmile člověk přišel věci na kloub, bylo vysvětlení už velmi jednoduché. Tenkrát, když Luis Cortínez našel otce, narazil v jeho blízkosti také na ukradené koně, a proto někteří lidé věřili, že otec byl zloděj. Ve skutečnosti tomu ale bylo určitě tak, že otec překvapil zloděje při činu, stejně, jako by je byl přistihl on sám, kdyby byl na ty stopy narazil o dva dny dřív. A s koňmi zamýšleli udělat totéž, co udělali s tím stádem dobytka, jenomže jim to překazil vlastně otec a pak Luis Cortínez. A proto musel otec zemřít, proto ho pak přivázali na jeho vlastního koně a navlékli to tak, aby se s ním zřítil ze skalní stěny. Pak už jenom stačilo uvolnit pouta, a všichni museli být přesvědčeni o neštěstí, nebýt ostražitých očí Luise Gortíneze.

A tady? Byla to náhoda, že stopu vůbec našel. O pár dní později by mu to nebylo nic platné, to by mu totiž kondoři už cestu ukázat nemohli. Možná že by nějaký lovec jednou přece na ty kostry narazil, ale souvislost s krádežemi dobytka by už asi sotva našel. Pohoří bylo vysoké, pampa nedohledná, a když se spojily, skryly toho velmi mnoho.

Tahle kondoří cesta byla pro něho cestou k pravdě, pro jejich otce ale vedla ze života k smrti. Díval se dolů na ty líné, nacpané mrchožravce. Jako by ztělesňovali všechno to, proti čemu se musel život hájit, chtěl-li vůbec existovat. Zatímco tu seděl a díval se dolů, blesklo mu hlavou, že se vlastně proti své vůli zamotává stále víc do boje, který se ho ale vůbec netýkal. Jenže to už nesouhlasilo. Musel přece najít vrahy svého otce, neboť že šlo o vraždu, to teď bylo zcela jasné. Okolnosti samy prokázaly, že už, i kdyby chtěl, nemůže celou záležitost přenechat seržantovi. Bylo to jako s tím výstupem po ledovci do hor. Patrně by se byl do něho nikdy nepustil, kdyby byl tušil, jak dlouhý a obtížný bude. Teď byl opět někde v půli cesty a vrátit se bylo tak nemožné, i kdyby si byl dalším výstupem uzavřel cestu zpátky.

Něco si však přece jenom odnášel, co mu možná pomůže uskutečnit i záměr, s nímž se vrátil domů: důkaz, že Blasův romanticky idealizovaný obraz otce neodpovídá skutečnosti. Otce totiž nepohánělo přání najít legendární přechod přes hory, nepoháněla ho ani nenávist k bílým tvářím, nýbrž vůle najít nějaké vysvětlení pro ty krádeže dobytka, pro ty stopy, které vždycky vedly do hor. Cesta, kterou hledal, byla cesta k pokojnému soužití Manzanerů s osadníky. A zároveň to bylo něco jako zděděná povinnost, kterou teď musí splnit oni, a především tedy on s Blasem. Bylo to to jediné, co jim po jejich otci zbylo. A pak se budou moci spolu vydat na sever. Severino si ovšem přiznával, že už toho bude hodně, co bude postrádat, jestli odejde. Najednou musel myslet na Maruju.

Vstal. Jeden z mrchožroutů vyděšeně zatřepotal křídly a kousek poodletěl, pak se ale zase těžkopádně snesl.

Na zpáteční cestě Severina napadlo, že kromě zlodějů dobytka existuje ještě někdo, kdo měl užitek z těch krádeží a ještě víc z nepřátelství mezi osadníky a Manzanery. Společnost pro chov ovcí. Neustále se pídila po půdě, zabavila pro sebe ihned každou parcelu, kterou některý z osadníků musel opustit, a byla to právě ona, která by se mohla ještě víc rozšířit, kdyby byl kmen donucen vzdát se i svých údolí, jež mu dosud jako pastviny náležela. Souvislost byla naprosto zřejmá, přesto se však Severinovi nechtěla nějak líbit. Byla příliš jednoduchá: Na jedné straně banda zlodějů dobytka, na druhé vysoce vážení velkostatkáři a obchodníci. Nějak to nešlo dohromady. Jisté bylo jenom to, že se obě stopy, které sledoval, smrt jejich otce a ohrožení posledního zbytku indiánské půdy, nesbíhaly na obzoru pouze zdánlivě, nýbrž skutečně.

Několik hodin nato, když projížděl údolím pod jezerem Mrtvé vody, narazil ještě na něco: v trní jednoho calafatového keře se zachytil chomáč koňských žíní. Důkladně si je: prohlédl, než si je pečlivě uložil. Byly sněhobílé.

IX

Kouř stoupal kolmo k nebi jako temný, vysoký sloup. Nebyl to ale kouř z nějakého lesního požáru, na to stoupal z příliš úzce vymezeného prostoru, a. ani oheň, který ho sytil, se nijak nešířili Kromě toho bylo to, co tam hořelo, daleko sušší než les. Takto nemohlo hořet nic jiného než trávové stěny tolda.

Severino viděl, jak dým najednou vystoupil nad stromy, do výše nejméně dvou či tří set metrů, a teprve pak jej uchvátil vítr a hnal jej nad kraj, takže to vypadalo, jako by nad lesem vlála obrovská černá vlajka. Skočil na hnědáka. Věděl, že se teď sjíždějí ze všech stran lovci, kteří jako on spatřili toto černé varovné znamení nad lesem.

Byla to Mariluanova chatrč. Patřila k těm, které stály nejvíc stranou. Třebaže svého hnědáka nijak nešetřil, byli tu ostatní před ním. Z chatrče zbyly už jenom doutnající zbytky, ale Mariluanovu ženu a jednu z jeho dcer se z plamenů ještě vytáhnout podařilo. Přesto přišla pomoc pozdě. Nebyl to však oheň, který je usmrtil. Obě byly zavražděny a oloupeny. Chyběl dokonce i stříbrný řetízek, který Mariluanova žena vždycky nosila na krku.

Mariluanova druhá dcera stála nad oběma mrtvými. Vedle ní byl plný džbán vody. Byl pečlivě opřen o strom, jako by tenhle džbán a jeho obsah teď tvořily její jediný majetek. Nebo jako by doufala, že se jí tou vodou ještě podaří uhasit požár, vzkřísit mrtvé, či dokonce přičarovat zpátky chatrč.

„Byli tři,“ řekla. „Tří bílí. Přes obličej měli uvázané šátky, jeden z nich jel na bílém koni.“

Opakovala to v jednom kuse. Bezvýrazným hlasem, ale jako by byla její povinnost opakovat tyto věty tak dlouho, dokud si je nevštípí do paměti i ten nejposlednější lovec. Šla právě pro vodu, když se to stalo. Proto ještě žila. Mariluan a jeho synové byli se stádem výš v horách. Jako většina mužů.

Zatím se tu shluklo pět lovců. Mezi nimi i Nicolás. „Chtěli válku,“ řekl. „Teď ať vzplanou jejich chatrče a ať jejich ženy naříkají.“

Znělo to skoro spokojeně. Nebo alespoň jako kdyby bylo došlo k pohromě, o níž dávno věděl, že je neodvratná, a přál si proto, aby raději už přišla.

Postupně sem dorazili všichni lovci, kteří byli právě v tolderii. Také Blas a Epulef. Bylo odpoledne. V příštích dvou či třech hodinách se vrátí z hor i ostatní, přivoláni zlověstným znamením kouře a plamenů, jejichž původ jim musel být ihned jasný. Večer pak budou všichni pohromadě. A s prvním ranním rozbřeskem budou připraveni k pomstě.

„Stopa vede dolů k osadníkům,“ řekl Epúlef. „Ani se nepokoušeli ji zamaskovat. A odtamtud také přijeli.“

Severino v duchu viděl celý výjev až příliš zřetelně: doutnající zbytky tolda, dívku, která neustále opakuje: „Byli tři, tři bílí,“ ten džbán vody, který tak pečlivě odložila, obě mrtvé i ty mlčící lovce kolem, z jejichž tváří jako by četl, že už se do jednoho rozhodil, co je teď třeba udělat. Myslel na ten chomáč bílých žíní v náprsní kapse, na otce a na to, že místo těchto dvou mrtvých žen tu mohla v trávě ležet Maruja, a náhle také on zatoužil hned teď chatrč prvního bílého, která se mu namane, zapálit, aby ji plameny pohltily jako tuhle.

Teplé, jasné léto nedalo nic do pořádku. Nedopřálo mu ani ten kratičký oddech. Přišel opět pozdě. Stejně jako přišel pozdě, aby zabránil smrti jejich otce, jako před čtyřmi dny příliš pozdě narazil na stopy zlodějů dobytka, než aby je mohl určit, a jako příliš pozdě objevil, kam ukradený dobytek zmizel. Teprve dnes ráno se vrátil a dosud s nikým nemluvil. Ostatně bylo tváří v tvář dvěma mrtvým ženám a zuhelnatělým zbytkům tolda tohle všechno rázem vedlejší. S přepadením se kmen smířit nemohl, nějakým způsobem se pomstít bude muset, ale ať podniknou cokoliv, osadnici proti nim povstanou jako jeden muž, a už teď bylo jasné, jak to všechno skonči. I horský lev byl odvážný a dovedl bojovat, přesto ale musel podlehnout proti tuctu lovců a smečce psů. Severino pohlédl na Nicoláse, kterému tento den dal s konečnou platností za pravdu. Teď ať jejich chatrče vzplanou a jejich ženy naříkají – to řekl. Určitě tuto válku dlouho nepřežije, a v tomto okamžiku také Severino pochopil, že to Nicolás věděl a že mu to bylo milejší než žít v hanbě.

A také pro něho bylo s konečnou platností pozdě, jakmile válka jednou začne, bude to i jeho válka, bez ohledu na to, zda je rozumná či ne, zda je nadějná či zcela beznadějná. Teď už si nemohl jet dál, k severu, do země teplého slunce, kde kvetou broskvoně, jako by se ho tohle všechno nijak netýkalo. Viděl Blase, jak sedí na svém koni vedle Nicoláse, oděn jako ostatně, vždy po indiánsku, na hlavě zelenou vyšívanou čelní pásku. Nakonec tedy přece jenom pojedou spolu, i když jinak, než jak si to přál. A viděl také, jak je Blas dosud mladý. Skoro ještě dítě. Na hlavě měl ale otcovu čelní pásku a pod ní na něho hleděly otcovy oči.

I kdyby byl Blas v této minutě řekl, že s ním pojede na sever, bylo by už pozdě. Nesměl teď pryč už kvůli otci, dokud se s tím vším tady nějak neskoncuje. A byla tu také Maruja, ani tu přece nesměl jen tak nechat napospas, rozhodně ne od chvíle, kdy mu přinesla tý quijangy a kdy poseděla vedle jeho tolda na tom osekaném kmeni. A napospas by ji nechal, kdyby odešel v nejistotě, co se tu stane.

Trvalo to jenom minutu. Jako by mu byl právě pohled na Blase a myšlenka na Maruju připomněly, proč se nesmí vzdát. A ani mlčení lovců nemuselo v každém jednotlivém případě znamenat, že už jsou rozhodnuti. Nicolás nebyl ještě jejich kazikem, ještě nezvolili žádného Domingova nástupce, protože příliš mnoho jich už bylo se svými stády v horách. Nejeden z nich určitě čeká, co by teď radil on, Severino. Chtěli chránit své chatrče, své ženy a děti. Ale copak on nechtěl totéž, a byla snad válka proti bílým ta jedině správná cesta?

„Ještě není pozdě,“ řekl. „Musíme je chytit. Ne kohokoliv, nýbrž ty, kteří to spáchali.“

„Vinka je vinka.“ Z Nicolásova hlasu bylo slyšet trpkou zkušenost. „Byli tři, udělali to ale za všechny, a všichni je budou chránit.“

Neřekl, že nemají jet. Dokonce by jel s nimi, jak Severino viděl. Zúčastnil by se všeho, co znamenalo boj.

Tentokrát přistrojili koně tak, jako jejich otcové a otcové jejich otců, když se táhlo do války. S uzdou, jejíž klička se koni zachytila o jazyk, a s koženým řemenem přes zadek koně a se smyčkou pro nohu. V této smyčce, s jednou rukou v hřívě, v druhé uzdu, pak jezdec za útoku visel na boku svého koně, takže ho z druhé strany nebylo vidět. Při zběžném pohledu nebo na větší vzdálenost to byl prostě jenom neosedlaný kůň, který se pásl nebo který se hnal pampou. Kromě, toho hnali s sebou ještě tucet neosedlaných koní, v jejichž středu se drželi, aby to celé vypadalo co nejvěrohodněji.

Nějaký jasný plán Severino neměl. Ale ať už podnikne cokoliv, musí to být provedeno rychle. V několika málo hodinách tohoto odpoledne, jakmile se vrátí ostatní lovci z hor, jakmile vzplane první chatrč bílých, pak slovo mír už v těchto údolích nezazní, dokud nezemře poslední z Manzanerů.

Stopa se opravdu nedala přehlédnout. Bandité se sice ostatním toldům vyhnuli širokým obloukem, nezdálo se však, že by se obávali pronásledování. Patrně počítali s tím, že těch osm či devět lovců, kteří zůstali v tolderii, vyčká návratu ostatních, a mezitím bude na boj už pozdě.

Hnali se tryskem dolů údolím. Severino viděl před sebou vlající hřívy a holé hřbety koňů bez jezdců, mezi nimi na koních Blase, Epulefa, Nicoláse. Nemluvili. To, že tu takhle po indiánském způsobu a ozbrojeni jedou, prozrazovalo přece vše, nebylo tedy o čem mluvit. I Severino jel zase jako kdysi; na neosedlaném koňském hřbetě, přes nějž nehodil jako podložku ani pokrývku, bez bot a každým okamžikem připraven sesmeknout se k luku svého hnědáka. Jeli tu tak, jako jeli před takovými padesáti, a sto lety jejich předkové do války proti bílým mužům. Přesto Severino na sobě měl stále ještě oděv bílých.

Před východem z údolí k němu popohnal koně Blas.

„To je dobře, že jsi s námi,“ řekl.

Pro Blase se vrátil domů teprve teď. V jeho očích viděl už zase radost a pýchu, které v nich četl onoho večera za jejich prvního setkání a od té doby už ani jednou.

„Jedu s vámi proti vrahům, kteří zabili Mariluanovu ženu a dceru,“ odpověděl. „Ne ale proti bílým.“

„Všichni jsou to vrazi nebo jejich přátelé a pomocníci.“

Totéž řekl před chvílí i Nicolás, a Severino si musel přiznat, že jim skutečnost dá možná nakonec za pravdu. Protože i když osadníci a bandité jistě nebyli jedno a totéž, budou mít velké štěstí, podaří-li se jim zabránit, aby se nechovali tak, jako by mezi nimi skutečně žádný rozdíl nebyl. Stačilo nesprávně volené slovo na nesprávném místě, a osadníci v nich už proto, že se k nim přihnali takovým způsobem, budou vidět nepřátele, kteří mají spadeno na jejich dobytek, na jejich domy a životy. U Nicoláse a některých lovců tomu možná skutečně tak bylo. Tím spíš že Nicolás, a dokonce i Blas sami přece v každé bílé tváři také hned spatřovali nepřítele. Z toho také ale jasně vyplývalo, co je třeba, aby podnikl on, Severino.

„Náš otec tak nesmýšlel,“ řekl.

A zatímco se hnali údolím, vylíčil Blasovi stručně a bez jakýchkoliv okolků, na co v horách narazil. Představoval si ale všechno docela Jinak. Že totiž svým objevem přináší zároveň důkaz, který musí uznat i Blas. Stačilo však čtyřiadvacet hodin, pouhý jeden den, a požár, který zničil Mariluanovu chatrč, i krev, která byla prolita, vymazaly všechno. To, co bylo předtím, to už teď nebylo důležité. Důležité bylo už jenom to, co přinesou příští hodiny.

„Ať nám vydají vrahy, abychom je potrestali,“ řekl Blas. „Pak tomu budu věřit.“

Tohle bylo pořád ještě míněno po indiánsku a řečeno Indiánem. Příslušníkem svobodného, velkého národa, který se nechtěl podrobit cizím zákonům, který trval na tom, aby se ha jeho půdě respektovaly Jedině jeho zákony.

„Ať potrestají vrahy sami,“ odpověděl mu Severino. „Podle jejich vlastních zákonů, které teď platí pro nás pro všechny.“

Zvedl ruku a všichni zůstali stát. Před nimi se rozkládala nížina, a jako před řadou dní, i dnes viděl ve slunečním světle nekonečné čáry drátěných plotů, které protínaly pampu křížem krážem, stáda dobytka na pastvinách a domky osadníků. A přímo k nim vedla stopa kterou sledovali, spojovala se kdesi dole s první cestou a ztrácela se pak mezi spoustou ostatních stop v jejím prachu.

Nerozeznával v té měkké půdě pouze stopu, nýbrž vyčetl z ní i úmysl, který se za ní skrýval. Tuhle stopu sem totiž někdo nastražil, aby je zmátla, stejně jako zmátly osadníky stopy dobytka, směřující do hor. Ty měly rovněž vzbudit mylný dojem, že tady není dost místa pro oba, pro osadníky i Manzanery, a že tedy ten, kdo chce žít, musí druhému podříznout krk.

Budou-li pokračovat v cestě dolů, bude to každý osadník považovat za počátek všeobecného útoku. Houf ozbrojených Manzanerů, který za bílého dne vtrhne do kraje, může znamenat jenom jedno, a na dlouhá slova už pak čas nezbude. Zrovna o to jim ale šlo, těm, kteří sem tuto stopu nastražili. Tak jako chtěli, aby osadníci považovali Manzanery za zloděje dobytka. Vede-li stopa dolů, znamená to, že právě tam ty bandity rozhodně najít nelze. Viděl celou krajinu před sebou jako rozprostřenou mapu. Území osadníků, které se vpravo opíralo o řeku a tady o hory. Přímo proti němu však žádné chatrče nestály, tam začínala půda Společnosti pro chov ovcí. Bandité určitě nejeli na svých koních napříč pastvinami a poli. Určitě neměli zájem na tom, aby je bylo vidět. Někdo by přece mohl uhodnout, odkud sem přišli, a pak si to všechno dát pěkně dohromady. Bylo to vždycky nápadné, když se bílí vydali z údolí tam, kde stojí tolda Manzanerů.

Bezpečnější pro ně bylo obejít chatrče osadníků a vyčkat někde v klidu, co bude dál. Například u Čtvrtlitra v krčmě. Bude-li oblouk, který opíší, dostatečně velký, pak to bude vypadat, jako by byli přijeli od Správy společnosti nebo kdovíodkud, jenom ne z hor. Oni se ale mohou vydat po tětivě tohoto luku, po jehož obvodu teď zřejmě jedou bandité. Takhle je možná ještě předjedou.

„Tam!“ řekl Severino. I teď ho bez nejmenší námitky poslechli. Dokonce i Nicolás. Věděl, že Severino zná metody a myšlení bílých tváří lépe než kdo jiný. Proto je nyní také vede on, který mluvil vždycky jenom míru – do boje proti bílým.

Až dosud se odehrálo všechno tak rychle, že mohl promyslet dopředu vždy jen jeden krok. Nevěděl, co by měli udělat, ani kdyby bandity minuli, ani kdyby na ně skutečně narazili. Každopádně jsou zde na očích osadníků. Jisté bylo pouze jedno: těch osm lovců ho bude následovat jen tak dlouho, dokud budou přesvědčeni, že je vede opravdu do boje. S nepořízenou by se nevrátili, kdyby měli podle starého zákona, totiž že celý kmen ručí za čin jednotlivce, zapálit chatrč první bílé tváře, která se jim namane do cesty. Jenže Severino – co vlastně chtěl Severino?

Zvolili cestu, na níž byli stále ještě tak vzdáleni domkům, že se z nich nedalo jen tak poznat, kolik jich vlastně je, a že mají zbraně. Pokud by je někdo uviděl, mohl si myslet, že ženou stádo koňů k řece, aby je tu prodali.

Před Čtvrtlitrovou krčmou byli přivázáni dva koně: Bělouš nebyl ani jeden z nich. Pod ochranou skupiny stromů se Manzanerové položili do trávy a nechali koně napást. Asi půl míle od krčmy Severino viděl za nízkou stavbu z nepálených cihel svítit v slunci červené dřevo Cortínezovy chatrče. Jestli se mu jeho plán nepodaří, mohla by právě ona padnout za oběť hněvu lovců. Nebo Čtvrtlitrova krčma. Třebaže ani jeden, ani druhý určitě nemají nic společného se smrtí Mariluanovy ženy a jeho dcery, nepodařilo by se mu ochránit je. Stejně, jako by pak za to museli zaplatit první Manzanerové, kteří by padli osadníkům do rukou. Oko za oko, zub za zub. Válka vzplane rychle, kdo ji však zastaví?

„Tam!“ zašeptal vedle něho Blas.

Přijížděli tři jezdci. Od pastvin Společnosti, jak to také očekával. Neměli zřejmě naspěch a nechali jít koně krokem. Jako muži, kteří po dlouhém dni užívají zaslouženého odpočinku. Pak si Severino všiml, že jeden z nich sedí na bílém koni.

Naskočili. Schováni za svými jezdeckými koni hnali před sebou ty neosedlané a odřízli těm třem v ostrém úhlu cestu. Vypadalo to, jako by tu přes louku klusal houf koní, kterému se nějak podařilo proklouznout ohradou pastviny. Pohled tak všední, že se ani nevyplatilo podívat se ještě jednou. Pampa, zalitá paprsky večerního slunce, tonula v míru. Stěny krčmy a světlé dřevo chatrče, za ní svítily. Kousek dál stály další domky. To, co se odehraje zde, musí vidět mnoho očí. Severino doufal, že se jim podaří ty tři překvapit. Bylo by dohře, kdyby alespoň jeden zůstal naživu, ledacos by pak mohl vypovědět. Ale příliš pravděpodobné to nebylo. Bandité až moc dobře věděli, co je očekává.

Pak Severino viděl, že za těmi jezdci přijíždí vůz. Byl rychlejší a patrně je dostihne současně s nimi. Pravděpodobně to byl nějaký osadník, který si potřeboval u Čtvrtlitra vyřídit nějaké nákupy. Vedle kočího seděla na kozlíku: žena. Hovořili spolu. Nevhodněji už ten vůz přijet nemohl. Ale to byli již tak blízko těch tří jezdců, jak jen mohli, aniž by vzbudili podezření, jeden z jezdců pohlédl směrem ke koňům, kteří se k nim neustále blížili.

Vzduch proťal výkřik. Severino nevěděl, kdo ho vyrazil, zda Nicolás, Blas či Epulef. Možná že i on sám. Dvacet metrů před těmi třemi jezdci se jakoby úderem kouzelného proutku na neosedlaných koňských hřbetech objevili ozbrojení lovci. Jeden z těch tří jezdců strhl svého koně na útěk, druhý ztuhl leknutím a jezdec na bílém koni sáhl po pušce. Výstřely lovců následovaly tak rychle za sebou, že se spojily skoro v jeden a prořízly Severinův výkřik: „Živé, chceme je mít živé!“ doslova vedví.

Ruka jezdce sedícího na bílém koni nestihla chytit pušku za pažbu, tomu prvnímu se nepodařilo koně otočit a i ten třetí byl už mrtev. Jejich koně uháněli pryč bez nich.

Osadník na voze prudce přitáhl svému spřežení uzdu a hned nato je širokým obloukem otočil. Vstoje pak koně poháněl bičem a divokými výkřiky. Žena se křečovitě držela kozlíku. Vůz byl tak blízko, že by byla muže zasáhla klidně první rána, a kdyby chtěli, byli by celé jeho spřežení na svých koních v minutě dohonili. Mohl ovšem vědět, že pokud byl vůbec ještě naživu, pak že už je také mimo nebezpečí. Strach ale přehlušil rozum. Vůz se mezitím dostal v opačném směru zpátky na cestu a řítil se, zahalen oblakem prachu, tak rychle, jak jen koně mohli, tam, odkud vyjel.

Z Čtvrtlitrovy krčmy vyrazili dva muži. Skočili na koně a s těly přitisknutými k jejich šíjím uháněli pryč, jako by jim šlo o život. Tihle jezdci a ten vůz způsobí, že se pampou bleskově rozletí zpráva: Přicházejí Manzanerové a vraždí všechny! Nešetří ani ženy!

Slunce stále ještě svítilo, pampa před nimi už zase tonula v klidu. A přece se něco stalo. Možná že ta uzounká, neviditelná hranice mezi válkou a mírem byla jednou provždy překročena.

Ty bandity měli dopadnout živé! To by pak byl důkaz, že osadníci a Manzanerové mohou vedle sebe žít v míru. Mrtví však budou důkazem svědčícím proti nim. Přinejmenším v očích mnoha lidí. Do poslední chvíle se všechno odehrálo tak rychle, že se teprve teď dostal k tomu, aby promyslel i jiné možnosti.

Měli ty tři bílé jezdce strhnout z koní boleadorami. Ještě lepší by ale bylo, kdyby byli přepadení Mariluanovy chatrče hlásili na policejní stanici. To by však byl žádný z lovců nepochopil. Trest a msta byly pro ně jedno a totéž, a byla to jejich věc. Vždyť i bílí osadníci se tady venku ujímají pronásledování a potrestání sami, jenomže u nich by se to vykládalo jinak.

Hleděl na ty němé, nehybné tváře v trávě. Zaplatili životem, přesto se jim však jejich záměr podařil: na obou stranách tekla první krev. Tihle tři už nebudou mít příležitost lovit v kalných vodách, ale válka už tu byla, nestane-li se něco ještě dnes.

Schytávali teď jejich koně, kteří se rozprchli. V torně bělouše našli šperky Mariluanovy ženy. V každém případě to byl důkaz, i když bylo sporné, zda se vůbec někdo bude po nějakých důkazech ptát. Kdesi v dálce viděli skupinku čtyř nebo pěti jezdců. Prozatím ještě nic nepodnikali, ale stavěli se mezi ně a hory, aby jim tak odřízli cestu. Teď by se jim ještě podařilo tuhle hrstku bílých obejít, případně je rozehnat, za půl hodiny jich však bude dvakrát či třikrát víc.

Přikázal lovcům, aby mrtvoly přivázali ke koňům, a pak sjel k Čtvrtlitrově domku. Dveře byly zavřeny. Když se přiblížil na takových padesát metrů, ozval se výstřel. Kulka zvířila před kopyty hnědáka prach.

„To jsem já, Severino,“ zvolal a zamával kloboukem, aby ho Čtvrtlitr poznal.

Místo odpovědi zazněl druhý výstřel.

„Zůstaň, kde jsi! Já už vím, co chcete.“

„Byli to ti zloději dobytka. Oni…“

Třetí výstřel větu přerušil.

Bylo to jasné znamení, jak to s nimi vypadá. Čtvrtlitr se ho bál pustit blíž. A musel být ještě rád, že jsou to jenom výstražné rány. Většina bílých by byla mířila.

„Je čas se vrátit,“ řekl Nicolás, když k nim opět přijel.

Tu a tam se pampou pohybovaly malé obláčky prachu: jezdci, kteří od chatrče k chatrči rozšiřovali zprávu. Teď se osadníci začnou pomalu shromažďovat. Bylo však nepravděpodobně, že by tolderii napadli ještě této noci. Možná že se napřed poradí. Pak ale udělají totéž, co považují u nich za zločin: vezmou potrestání a mstu do vlastních rukou.

„Zítra, až přijedou, budeme už všichni v horách. Tam nás nikdo nenajde.“

Severino se podíval na Nicoláse a viděl, že jemu bylo všechno jasné od chvíle, kdy se pustili do pronásledování banditů. Stáhnou se do nepřístupných velehor, odkud pak v noci vyrazí jednou tady, podruhé zase jinde, aby si od osadníků odnesli, co budou potřebovat. Dobytek si tam, kam teď půjdou, nebudou moci zahnat. A budou bojovat tak dlouho, dokud bílí nepřistoupí na skutečný mír, nebo dokud nebudou všichni Indiáni mrtví. Nejkrajnější mez pro tuto válku bude zima, kdy je sníh přinutí vrátit se dolů do údolí. Jak dlouho ale mohou bojovat bílí? A nenasadí snad dokonce vojsko? Jakou vyhlídku budou mít Manzanerové pak?

„Jedeme,“ řekl Severino. „Na policejní stanici!“

Poslechli ho i teď, ale cítil jejich nejistotu. Nechápali, co má v úmyslu. Nejen pro Nicoláse, pro ně pro všechny byl most k míru tím, co se stalo, jednou provždy stržen. Věděli to předem a byli připraveni nést za to následky. Mezi nimi a bílými teď stála msta. Ale také on věděl, že, pokud by se musel ještě jednou ve stejné situaci rozhodovat, jednal by stejně. Zákon, který jako by štval bílé a Indiány proti sobě, si spoutal i jeho. Nepodléhal mu, dokud, odkázán jen sám na sebe, vedl život bílé tváře. Avšak od chvíle, kdy se vrátil do tolderie. byl opět pod jeho vlivem. Ať chtěl či nechtěl.

Jeli rychle, přesto cítili, jak se hrozba kolem nich šíří a jak je předbíhá. Ona malá skupinka, která jim zastoupila zpáteční cestu, jela v uctivé vzdálenosti za nimi. Bylo by to stále ještě snadné, prorazit si cestu, směr však nezměnili: jeli pořád napříč územím osadníků. Také vpravo a vlevo se už počínaly tvořit hloučky jezdců, kteří se pak vydávali za nimi, a také těch malých obláčků prachu, které jako by se hnaly pampou, přibývalo. Jestli jim to nevyjde, jestli na policejní stanici nenajdou pomoc, žádný z nich se do tolderie živ nevrátí.

Dvakrát museli zvolit okliku, protože na ně osadníci stříleli z chatrčí. Kulky hvízdaly nad nimi, ale teď už to nebyly jenom varovné výstřely.

Když dorazili k policejní stanici, shromáždila se za jejich zády v širokém půlkruhu taková přesila, že by byl jakýkoliv boj marný. Přesto osadníci ani teď ještě nezaútočili. Buď nevěděli, co si mají myslet o tom, že tihle indiáni, kteří za bílého dne vtrhli na jejich území, jeli právě sem, anebo si chtěli počkat na další posily.

Seržant měl u sebe jenom jednoho muže – toho, který ho provázel tehdy, když se tak neočekávaně objevil na lovu guanak. Mlčky Severina vyslechl. A Severinovi se zdálo, jako by budova policejní stanice byla ještě menší, než když tu byl poprvé. Jediné okno nebylo ani zamřížované, ba nemělo ani sklo. Viděl, jak se venku srocují osadníci. Přicházeli stále noví. Jeho plán se jemu samotnému teď zdál nesmyslný. Jak jim měli tihle dva muži pomoci, i kdyby měli sebelepší vůli, kterou mohl předpokládat přinejmenším u seržanta.

Kdyby mělo dojít k nejhoršímu, pak tedy své životy alespoň neprodají lacino. Seržant vyhlédl z okna jenom jednou. Severino si nebyl jist, zda chápe, co se to venku děje. Zdál se zcela zaujat jeho líčením a vlastními myšlenkami.

„Něco lepšího vás zřejmě nenapadlo,“ řekl, když Severino skončil. „Měl jsem kdysi kamaráda, ten taky vždycky udělal to, co mu zrovna vlezlo do hlavy. Jednou šel uprostřed zimy lovit ryby a vůbec si nevšiml, že už začalo mrznout. Až když chtěl jít zase domů. To už ale měl boty pěkně zamrzlé v ledu.“

„Já vím,“ řekl Severino. „Proto musel utíkat domů bos, dostal zápal plic a zemřel. Zůstal vůbec ještě nějaký tvůj přítel naživu?“

„Pár živých by se jich ještě našlo.“ Seržant se zašklebil. „A doufám, že o ně nepřijdu. Dělám alespoň, co můžu.“

Změřil si lovce, kteří před ním stáli mlčky, jako by si chtěl jejich tváře jednou provždy vštípit do paměti. „Je to přirozeně škoda, že už jsou všichni tři mrtví, ale tohle,“ potěžkal v ruce stříbrný šperk Mariluanovy ženy, „tohle je už aspoň důkaz.“

„A tohle jsem našel tam, kde leží ten mrtvý dobytek.“

Severino vyndal z náprsní kapsy chomáč bílých koňských žíní a položil je na stůl.

„Na tyhle tři jsem už dávno číhal,“ řekl seržant. „Měli vždycky v kapsách o moc víc, než se dá vydělat, když se pracuje chvíli tady a chvíli zase tam. Teď je po nich. Škoda.“ Znovu si změřil lovce a Severino vycítil, že neřekl ještě všechno. Viděl, že ozbrojených osadníků venku stále přibývá. Prozatím se drželi v uctivé vzdálenosti. Zřejmě dosud nebyli zajedno. Začínalo se stmívat

„Budu to muset samozřejmě hlásit,“ řekl, „a možná že se to bude projednávat i před soudem. To já nevím, ale vyloučeno to není. Pak byste museli všichni přijet do okresního města.“

„Chytili jsme je při činu,“ řekl Severino.

„Jistě. Já vám to věřím. A taky doufám, že vám to uvěří i soud, protože jenom ten o tom může rozhodnout. A možná, že to udělají dokonce bez projednávání. Jak říkám, to já nevím.“

Severino hleděl do té staré, moudré tváře s šedivým knírem, a počínal chápat, co asi dělá seržantovi největší starost.

„Nechceme porušovat zákon,“ řekl. „Musí ale také chránit nás, stejně tak jako osadníky.“

Cítil pohyb za svými zády. Lovci zneklidněli. Nechápali, co to tady seržant povídá, a také oni viděli, že se venku srocuje stále víc osadníků.

„To je zákon bílých tváří,“ řekl Nicolás a ukázal na okno. „Mariluanova žena a jeho dcera jsou mrtvé, jeho toldo už nestojí, ale ty mluvíš o soudu nad námi.“

„Já říkám…“

„My se k tomu soudu nedostavíme.“

Severino pochopil, co se skrývá za těmito slovy, a byl si jist, že to ví i seržant. Lovci provedli krevní mstu, čekali, že bílí ji provedou také, a chtěli se jim tedy postavit na vlastní půdě, se zbraní v ruce, nikoliv bezbranní v cizím nepřátelském městě. Ostatně to už nebylo ani tak důležitě, protože neměli valnou naději, že by odtud vyvázli živí.

„Já mohu dostat rozkaz, abych vás přivedl,“ odpověděl seržant klidně, a vteřinu v místnosti nikdo nepromluvil.

Pak se venku ozvaly dva výstřely.

„My si teď pro ně, seržante, přijdeme dovnitř.“

Osadníci se mezitím už domluvili. Severino cítil to napjaté ticho, v němž čekali na odpověď. Věděl, že teď jde o jeho život a o život lovců, to mu ale říkal jenom rozum, nikoliv cit; všechno mu připadalo tak neskutečné, že to sledoval, jako by se ho to ani netýkalo. Také z tváří lovců se nedalo nic vyčíst – ba ani z Blasovy a Epulefovy. Ti všichni byli připraveni bojovat, ale určitě teď s konečnou platností nechápali, proč je zavedl sem do té pasti, z níž nebylo žádné východisko. Všechno to potvrzovalo Nicolásův názor. Existovaly okamžiky, kdy bylo na slova pozdě a kdy už zbývalo jenom bojovat, i kdyby to bylo sebebeznadějnější a nesmyslnější.

Seržant šel ke dveřím. Naprosto klidně. Severino poznal. že celou dobu bedlivě sledoval, co se venku děje.

„V tomto domě jsou hosté vždycky vítáni. Tak jen klidně vstupte. Ale ne víc než dva, jestli smím prosit.“

Stál ve dveřích zeširoka rozkročen a chladnokrevně, jako by už teď věděl, jak to, k čemu právě dojde, skončí. Každopádně by i ten nejnepatrnější náznak nejistoty a strachu měl za následek boj a smrt. Přes rameno seržanta Severino viděl, že už se venku sešlo určitě víc než padesát bílých. Lovci jako by náhodou stáli v místnosti tak, že je zvenčí nemohla zasáhnout žádná střela. Své zbraně drželi skoro nedbale, Jejich oči však bylý bdělé.

„No tak, copak je,“ zvolal seržant ven. „Řek bych, že mi máte co říct.“

Osadnici se zřejmě znovu radili. Patrně si všechno představovali úplně jinak, a to, že dosud nepoužili násilí, bylo první seržantovo vítězství. Ten teď ustoupil ze dveří. Zvenčí se ozvaly kroky. Vyslali vskutku jen dva vyjednávače.

„Buď zdráv, Diego,“ řekl seržant, „buď zdráv, Carlosi. Tak spusťte, hezky jeden po druhém, co máte tak strašně naléhavého na srdci.“

Seděl už zase za svým stolem. Ti dva se určitě ještě přede dvěma minutami, uprostřed ostatních bílých tváří, cítili náramně jistí. Teď najednou stáli mezi devíti ozbrojenými Manzanéry a jediná záruka jejich bezpečnosti byl tenhle seržant, kterého přišli donutit, aby jim lovce vydal, jeden z nich měl v ruce zbrusu nový provaz.

„Chceme tyhle,“ řekl ten, kterého seržant oslovil jako Díega. „A to hned.“ Ten druhý si přitom pošvihával svinutým provazem o holínky.

„A proč, jestli se smím zeptat?“

„Jako bys to nevěděl. Oddělali tři lidi a my už toho máme dost.“

„Tři zloděje dobytka a vrahy, kteří by ve svém řemesle klidně pokračovali, kdyby se jim bylo podařilo utýct.“

„Na řeči už nedáme,“ řekl ten první. „Co jsme viděli, to jsme viděli, a dneska s tím skoncujeme.“

„My je tamhle venku jednoho vedle druhýho tak trochu pověsíme,“ dodal druhý a zase švihl svinutým provazem o holínku. „Uvidíš, jak se ti pak bude klidně žít. Žádný krádeže dobytka a žádný přepady.“

„A já,“ zeptal se seržant. „Copak uděláte se mnou? Mě pověsíte taky?“

Mluvil stále ještě velice klidně, dobrácky, ale ti dva se začali cítit jaksi nesví a ani se nepokoušeli to skrýt.

„Doufáme, že nám nebudeš dělat potíže. Chceme je mít po dobrým, když to ale nepůjde, dostaneme je jinak.“

„Nejde to,“ řekl seržant, „a nepůjde to za žádných okolností.“ Přitom se na Diega podíval tak vlídně, jako by klábosili jen tak o počasí či o rodinách.

„Kromě těchhle jste tu jen dva chlapi,“ řekl Diego, který byl zřejmě mluvčím a pohodil hlavou kamsi do místnosti. „Copak svedete?“

Neříkalo se mu to nijak lehko, tak jisti si patrně všichni nebyli, že se jim podaří seržanta zastrašit.

„Souhlasí,“ řekl seržant, a teď jeho hlas poprvé nezněl přívětivě. „Ale tady zastupujeme zákon, jestlipak jste si to ráčili uvědomit?“

Žádný z těch dvou neodpověděl. Upřeně hleděli z okna, tam, kde stáli a čekali ostatní osadníci, a určitě si mysleli, že se tohoto úkolu raději vůbec neměli ujímat.

„Třeba byste to dokázali,“ řekl seržant „My bychom se ale lacino nedali, a tihle tady určitě taky ne. Třeba byste to ale přesto dokázali. Jenže co pak? Přepadnout policejní stanici? Z hlavního města provincie pak jednoduše pošlou celou setninu, nebo i víc, bude-li to muset být, a nepřestanou, dokud nenajdou i toho posledního, který se celé té věci zúčastnil. Zákon napadnout nemůžeš, Diego, i když ho zastupují jenom dva muži. Nakonec je vždycky silnější, dokonce silnější, než vy všichni dohromady.“

Mluvčí bílých polknul.

„Co se stavíš proti nám? Jsme snad proti zákonu? Chceme prostě jenom, aby nám nikdo nekradl dobytek přímo před nosem a nepřepadal nás za bílého dne!“

„Tak se mi zdá, že tady jde trochu víc o šanci, kterou dáváte vy tady těm,“ řekl seržant.

„Nemůžeš být přece vždycky všude,“ odpověděl ten druhý, který se jmenoval Carlos. „My je dostaneme, ať se ti to líbí nebo ne.“

Znělo to už jako napůl přiznaná porážka, třebaže byla hrozba míněna naprosto vážně.

„A pak dostanu já tebe,“ řekl seržant. „I když se ti to docela určitě nebude líbit!“

Oba bílí mlčeli. Byli se svým rozumem v koncích, a Severino věděl: teď opravdu litují, že se do toho vůbec pouštěli. Všechno vypadá úplně jinak, když člověk táhne s puškou v ruce společně s padesáti dalšími chlapy oběsit devět Indiánů, než když stojí v téhle místnosti před tímto stolem, za nímž sedí seržant. Jejich zlost a jejich odhodlanost však, jak Severino viděl, nepolevily ani trochu. Budou prostě jenom čekat na lepší příležitost. Byla to zlost a odhodlanost lidi, kteří jsou přesvědčeni, že jsou v právu, a kteří chtějí jenom hájit to, co vlastníma rukama vytvořit pro své rodiny. Právě proto taky nevedla žádná cesta z jednoho tábora do druhého. Třebaže tu všichni chtěli jenom jedno: aby konečně v této zemi zavládl klid a mír.

„Měli byste teď pro změnu použít zase jednou trochu rozumu, Diego,“ řekl seržant. „Když už si nedovedete představit, že i druzí mají právo žit v klidu na své půdě, pak myslete alespoň na sebe. Manzanerů je už jenom padesát mužů, ale co se týká boje, tak v tom se teda vyznají trochu líp než vy, a dali by vám jó pěkně zabrat. A tak jako oni žijí pod horami ještě jiní. Tady třicet, tam stovka. Chcete nás snad zaplést do nekonečné války? Kolikpak z vás by se dožilo jejího konce?“

Pohlédl na ně na oba, ale oni stále ještě neodpovídali. Z jejich tváří se však dalo vyčíst, že je nepřesvědčil. V tuhle chvíli prostě jenom ustoupili

„Já vám řeknu, co teď uděláme.“ Seržant znovu opustil svoje místo za stolena „Půjdeme spolu ven a povíme ostatním, jak se věci mají. A pak odjede Severino se svými lidmi docela klidně domů. Vy tu ovšem ještě chvíli zůstanete a budete mi dělat společnost, než se sami vydáte na zpáteční cestu. Aby totiž nikoho nenapadly nějaké ty nesmysly.“

„A zatímco my si tu budem klidně sedět, oni nám zapálej několik chalup. Na jeden den toho už napáchali dost, řek bych.“

„Jestli máš strach, bílý muži,“ řekl Severino, „počkám tu, až moji lidé budou zase v horách. Jako záruka.“ Sám nevěděl, jak dlouho už tomu bylo, co takhle promluvil naposled. Totiž jako pravý Indián.

Ten první z těch dvou bílých, který se jmenoval Diego, se na něho podíval úkosem. Ten druhý něco zamumlal. Znělo to, jako že ještě není všem dnům konec. Vykročili ale poslušně za seržantem. „Teď dobře poslouchejte, přátelé,“ bylo zvenčí slyšet seržantův hlas, „na čem jsme se domluvili“

„On to dokáže,“ řekl policista, který zůstal v místnosti a po celou dobu ani jednou neotevřel ústa, „on to určitě dokáže. Já už zažil, jak zkrotil celej dav takovejch rozběsněnejch osadníků, a tenkrát to bylo daleko ošemetnější než dnes, protože ho ještě neznali. Vzal vlajku, od hlavy až k patě se do ní zabalil a pak vyšel ven. Jestli chcete střílet, tak račte! Svěsili hlavy a odtáhli.“

Po několika minutách se seržant vrátil. „Můžete teď jet. Nenapadnou vás. Ale ty“ podíval se na Severina, „ty tu musíš zůstat do zítřka do rána.“

Z lovců po celou dobu nepromluvil nikdo ani slova. Ačkoliv o život jim šlo všem. Teprve u dveří se Nicolás otočil.

„Jsi statečný, Severino,“ řekl, a mluvil teď jejich řečí, které seržant nerozuměl, „ale jsi slepý. S oděvem vinků jsi přijal taky jejich myšlenky, a ty nám nejsou k ničemu. Já jdu do hor, a kdo nechce čekat, až přijdou bílí, aby nás odvedli k jejich soudu, ten může jít se mnou.“

„Co to říká?“ zeptal se seržant nedůvěřivě. Severino pokrčil rameny. Blas, když odcházel, neotočil hlavu ani jednou. Jestli Nicolás půjde opravdu do hor, pak mezi těmi, kdo se k němu připojí, bude i on.

Zvenku se ozval dusot kopyt, pak se začal vzdalovat a nakonec zanikl. Lovci jeli zpátky domů; past se otevřela a pustila je. Severino věděl, že je to jenom odklad. Ani dnešní den nic nevyřešil.

„Doufám, že nebudete dělat žádné hlouposti,“ ozval se za ním seržant.

Otočil se.

„A jaké například?“

„To, co jsem tady před chvílí říkal o soudním vyšetřování, to jsem neříkal jen tak. Možná že mi opravdu dají rozkaz, abych vás přivedl do provinčního města.“

„A ty by ses o to pokusil?“

„To teda jo. Na to se můžeš spolehnout. A já doufám, že vás najdu, až si pro vás přijdu. Přesně to jsem měl na mysli, když jsem říkal, že nemáte dělat žádné hlouposti.“

Severino pohlédl na seržanta, a tu si vzpomněl, jak asi před čtvrthodinou tady v této místnosti těm dvěma bílým řekl, že on je zákon. A Severino pochopil, že se podle tohoto zákona bude řídit až do konce. Tak jako se lovci, osadníci i on sám musí řídit vlastním zákonem. Otázka jenom byla, pod kterým z těchto zákonů bylo dost místa pro ně pro všechny.

„Ostatně,“ řekl seržant, „abych nezapomněl. Společnost pro chov ovcí vypsala odměnu za vysvětlení těch krádeží dobytka. Pět set pesos ve zlatě. Myslím, že jste si je zasloužili.“

Trvalo to vteřinu, než se Severino probral ze zamyšlení. A i pak mu to, co právě slyšel, připadalo nepochopitelné.

„Společnost? Copak jí taky někdo kradl dobytek?“

„Jo. Nebylo ho sice moc, ale přece. Drží se zásady opatrnost matka moudrosti.“

„Tak to abych si tam hned zítra pro ty peníze zajel,“ řekl Severino kousavě.

Seržant si ho změřil.

„Se mi zdá, že máš nějak naspěch. Nebo snad máš nějaký zvláštní důvod, proč ty peníze tak honem potřebuješ?“

„Byla by to příležitost ty lidi ze Společnosti trochu poznat. Jsem už na ně opravdu pořádně zvědavý.“

„Jejich slovo už tady všude něco váží, a nedivil bych se, kdyby za dva tři roky vážilo ještě víc. Uvažuj o tom.“

„Určitě na to nezapomenu.“

Seržant si třel bradu.

„Víš, řekl bych, že by bylo dobře, kdybyste měli i nadále oči otevřené. Nezdá se mi, že by s těmi třemi bandity, které jste lapili, už všechno skončilo.“

„Ty si myslíš, že takových ptáčků je víc?“

„Jestli už teď, to nevím. V každém případě se další zase objeví. V poslední době je tu kapánek neklidno, a to přitahuje všelijakou sebranku jako špek myši. A proto byste měli mít oči i nadále otevřené. Především ti ale ještě jednou radím, postarej se, aby tvoji lidé neudělali žádnou hloupost. Moc se mi to nelíbilo, jak předtím, odtáhli. I když jsem nerozuměl, co ten starý říkal, na nějakou mírovou modlitbičku to zrovna nevypadalo. Ostatně, máte už nového kazika?“

„Není ještě jisté, budeme-li vůbec nějakého volit. Někteří si myslí, že těm dobám už odzvonilo.“

„Právě teď by ale bylo dobře, kdybyste nějakého měli. Nějakého správného. A nemyslete si, že stojím na vaší straně. Stojím na straně zákona.“

„Budu pamatovat i na to.“ řekl Severino. „Protože já zase stojím tam, kde mají moji lidé naději přežít.“

Opět myslel na Nicoláse. Jen co bude s ostatními zase v tolderii, bude určitě mnohé vypadat jinak. A třeba už pak nebudou do těch hor tak spěchat.

Příštího dne při východu slunce vyrazil. Bylo to tiché a velmi jasné ráno, a Severino nijak nespěchal. Na krátké cestě až ke správním budovám Společnosti potkal jediného jezdce. Byl to osadník. Ten vedle něho projel, jako by ho neviděl, oči; upřené přímo před sebe. Zem kolem Severina tonula ve šťavnaté zeleni a tráva dosud nevyprahla dopoledním vedrem. Přesto měl pocit, jako by ho po celou dobu sledovaly nepřátelské oči. Zde, v pampě, na úpatí hor vyrostl, teď už to ale nebyla jeho zem. Jeho místo bylo u Manzanerů. Možná dokonce u Nicoláss, ať už si to přiznával, či ne. A jeho úkolem bylo zabránit, aby se Manzanerové nedopustili bezpráví. Ani Nicolás.

Právě míjel opuštěnou usedlost jakéhosi osadníka, který se zde, těsně, u sídla Společnosti, zřejmě nemohl déle udržet: Počátkem minulé zimy se patrně musel vzdát. Sousedé si z dřevěného domku odnesli, co sami mohli potřebovat: dveře, vaznice, fošny. Co zbylo, začalo hnít hned za prvních dešťů. Kostra chatrče teď v jasném ranním slunci stála. jako němá. výčitka, jako výstražné znamení promarněného úsilí a zbytečné práce.

Kousek dál ovčáci Společnosti strhávali, co ještě zbylo z drátěného oplocení. Nijak si s tím nehráli.

Tu a tam se do opuštěných pastvin pustily skupinky ovcí. Za nimi, roztroušená po pampě, se pásla další stáda. Dnes a v příštích dnech se zmocní této půdy, pohřbí ji pod sebou, jako moře, když se protrhnou hráze. Oceán šedých, huňatých hřbetů, lačných tlam, které nemají nikdy dost a požadují stále více pastvin.

Zastavil se a sledoval, jak ovčáci vlečou kůly z plotu trávou. Byli asi rozhodnuti vykonat čistou práci a zanedlouho nezbude z plotu, který před časem vyznačoval majetek jednoho osadníka, nic než tato hromada. Dráty přestřižený nůžkami mezi jednotlivými sloupky, hlasitě řinčel, když se sunul po zemi, a znělo to, jako by protestoval.

Do této země vložil jeden z osadníků všechny své síly a naděje. Severino ho neznal a také nevěděl, proč se nakonec musel vzdát. Možná že ho k tomu donutila nemoc, možná že nevydržel, možná ale taky, že ztratil příliš mnoho dobytka a nemohl tedy dodržet podmínky osidlovací smlouvy. Ať už to byly jakékoliv důvody, kostra chatrče byla připomínkou porážky, a práce těchto ovčáků prací hrobařů. Náhle se mu před očima zjevil obraz oné kotliny plné k smrti uštvaného dobytka.

A Manzanerové? Ti bylí ve stejné situaci jako osídlenci, a kdekoliv by některý z nich podlehl, kdekoliv by se musel vzdát, tam by tím třetím, tím, který se směje, byla Společnost pro chov dobytka. Lhostejno, zda jde o pozemek v pampě, nebo o pastviny Manzanerů v horských údolích. A tahle liška byla příliš velká, než aby se dala nachytat na vnadidlo. Ta požírala půdu i s lidmi.

Ovčáci si tohoto osamělého lovce, který tu už tak dlouho nehybně seděl na svém koni a přihlížel, nakonec přece jenom všimli. Dva si to k němu namířili. Nijak rychle, ale přece jenom tak, aby nebylo pochyb, že si s ním chtějí promluvit.

„Zdá se, že máš spoustu času,“ řekl ten jeden.

„Ujde to.“

Severino si opět uvědomil, že byl sice oblečen jako běloch, že ale na koni seděl jako indián. Bez bot a bez sedla. Oba muži si toho museli všimnout. Z Jejich pohledů také vyčetl, že věděli, co se včera událo, ale nechtěli to dát najevo.

„Já jen, že bys nám zrovna mohl pomoct,“ řekl ten ovčák. „A nejenom při bourání toho plotu.“

„Nehledám práci.“

„No já se jen tak ptal. Ale Společnost platí dobře, a jsou slušný ke svým lidem. Dá se to u nich vydržet. Nejeden z těch, co se neudrželi, už u nich našel chleba.“

„Až to se mnou bude jednou tak daleko, nezapomenu ha to.“

„A co vlastně hledáš,“ řekl ten druhý, „když nepotřebuješ práci?“

„Správce Společnosti a těch pět set pesos ve zlatě.“

„Správce najdeš v kanceláři. Jak to bude s těma penězma, to nevím. Tak štědrej k nám zas ještě nebyl.“

Severino se dotkl prstem klobouku, ti dva se ale ani nehnuli. Seděli na koních a dívali se na něho tak, jako by byli ještě nedomluvili.

„Kdyby snad správce neměl zrovna drobný při ruce,“ řekl, „moh by sis to přece jenom ještě rozmyslet. Totiž to s tou prací. Společnost se neptá, jakou máš kůži, a taky ne na to, jaký myšlenky se ti zrovna honěj hlavou. A co se týká chlapů, tak ty jsou taky v pořádku. Nemaj nic proti lidem, jako seš ty, dokud si hleděj svý práce.“

„A tý je víc než dost,“ dodal ten druhý. „Pěkně se rozrůstá, ta Společnost. Na všechny strany. A tak je taky dost práce.“

„Budu na to myslet,“ řekl Severino podruhé a pobodl svého hnědáka.

Správa Společnosti měla své sídlo v baráku z nepálených cihel a ten byl větší a pevnější než všechny ostatní tady v okolí, to bylo ale také všechno. Stálo tam jenom pět koní, hlavy svěšené. Skladiště, která tu poblíž něho byla a v nichž patrně uchovávali vlnu po stříži, dokud se neprodá někam dolů po řece, a kde spali lidé. když nebylí zrovna venku u stád, ta ovšem u obydlí osadníků chyběla.

Severino nemusel čekat. Předpokládal, že tu najde nějakého muže z města, ale na tomto správci bylo vidět, že byl zvyklejší na život pod širým nebem než v kanceláři. Nebyl velký, ale silný, slunce i vítr zanechaly své stopy v jeho tváři, a ve vlasech se mu už objevovaly první šedivé nitky.

„Můžeš hned začít, jestli chceš,“ řekl, když Severino vstoupil. „My…“

„Nejdu kvůli práci.“

Správce maličko přimhouřil oči. Patrně si teprve teď Severina pořádně všiml: jeho tváře, oblečení, ostruh na bosých nohou. Podle toho, jak se jeho výraz změnil, poznal Severino, že už také všechno věděl. Seržant ho ohlásil.

„Ach tak,“ řekl správce. „Ta odměna. Dám ti poukázku. Můžeš si pro ty peníze zajít k účetnímu.“

„Pěkná sumička, pět set pesos,“ řekl Severino.

„To jo. Neutrať všechno najednou.“

„To asi Společnosti ukradli taky pěknou spoustu dobytka,“ řekl Severino a čekal, zda táhle bílá tvář na to odpoví stejně jako seržant.

„Něco jo, ale moc toho nebylo. Měli spadeno především na koně a hovězí dobytek. Ale s něčím takovým se musí skoncovat včas. Objeví-li se u nás mor jen u jednoho dobytčete, porazíme hned celé stádo. Než se nám rozšíří. To je ta nejspolehlivější medicína, a nakonec jsme to my, kteří tady v kraji na to můžeme doplatit nejvíc. Ať už jde o mor nebo o zloděje dobytka.“

Severino neodpověděl. Stál tu a mlčky se díval dolů do tváře toho bílého muže. Byla opálenější než tváře většiny bílých tady v okolí. Správce si jeho váhání ale patrně vykládal jinak.

„Jestli sis to s tou prací rozmyslel…“

„Zůstanu u svých lidí,“ řekl Severino.

Správce si ho znovu prohlédl od hlavy k patě.

„Třeba by to byla možnost pro vás pro všechny,“ řekl. „Přemýšlejte o tom. Máte s osadníky spoustu potíží, jak jsem slyšel. Mohli byste pro nás pracovat všichni. Rukou nemáme nikdy dost, a zajímá nás jenom, jestli lidé svému oboru rozumějí, jinak nic. Pro mě a za mě byste si mohli bydlet ve svých toldech klidně dál, jestli vám to je milejší. Mně to vadit nebude. A když budete pracovat pro nás, nikdo vám už škodit nebude.“

„Je nás na padesát mužů.“

„Čím víc rukou mám, tím víc půdy mohu zabrat, a čím víc půdy, tím víc ovcí. To jsou docela jednoduché počty. O nás si starosti dělat nemusíš. Když vás příjmem, pak taky víme na co.“

„Zdá se, že chcete zabrat ještě pořádný lán půdy, vy a ta vaše Společnost,“ řekl Severino.

V očích bílého muže zasvítila jiskérka, jako by pochopil. Ale vůbec mu to nevadilo a klidně mu odpovídal dál.

„Dneska ji dostáváme ještě zadarmo. Za to, že ji ohradíme a že se postaráme, aby na ní bylo dost ovcí. Za deset nebo dvacet let se za ni bude muset platit zlatem.

Já to zažil, nahoře na severu. Tam to bylo zrovna tak. Proto teď bereme, co dostaneme.“ Před Severinovým pohledem ani trošku neuhnul. „Co dostaneme po dobrém a tak, jak to předepisuje zákon,“ dodal.

„Taky půdu, která už byla osídlena.“ řekl Severino, „a taky půdu, která patřila mým lidem?“

Hlas bělocha teď byl o malinko ostřejší.

„Co můžeme dostat, to si sebereme. Proto tady taky, sedím, a kdybych to nedělal, poslali by sem brzy někoho jiného. A proto to dělám raději já, protože chci taky žít. Ale Společnost se drží zákona. Vždycky. Protože nějaké vylomeniny by ji přišly příliš draho. Naše vina to ostatně není, že osadníci nevydržej, a nemůžeme ani za to, že tvoji lidé nechápou, jak se dneska musí provádět chov dobytka, aby to sypalo.“

Slova této bílé tváře zněla stále naprosto věrohodně. Ani na ostrovech dole na jihu se nikdo neptal, jaké úsilí musí člověk vynaložit a jaká nebezpečí zdolat, aby přivezl balík vydřích kůží. Otázka zněla jenom, zda to byly, kůže dobré. A jestliže se někdo nevrátil, protože se jeho kutr roztříštil o útesy, pak to nebyla ničí vina, leda jeho. Prostě to nezvládl.

„Kdysi jsem měl taky kus půdy,“ řekl správce. „Jenže na severu člověk svůj pozemek rozšiřovat nemůže, tam má každý cár půdy už svého majitele, a chov dobytka je prostě branže, která se musí provozovat ve velkém.“

Severino najednou pocítil měšec, který měl pod košilí. Jeho vstupenka do ráje. Obličej tohoto bílého muže byl opálen sluncem země, po níž on, Severino, toužil, ten se ale raději vydal sem.

„Tady všude,“ řekl správce, „to člověk pořád ještě může někam dotáhnout. Dokonce jako osadník. Jenže budoucnost patří těm, kteří tuhle branži provozují ve velkém. S tisícovkou ovcí budeš dřít bídu, se dvěma tísícovkama se jakžtakž udržíš nad vodou, s deseti tisíci začneš vydělávat, padesát tisíc, no, to už je slušný základ, a sto tisíc ovcí je zlatý důl. Proto jsem to vzdal, i když jsem už jednou seděl na vlastním. Nemá to prostě budoucnost. A vy byste si to měli taky ještě jednou v klidu rozmyslet. Z našich lidí se na vás nikdo křivě nepodívá, dokud si budete hledět své práce.“

Tón jeho hlasu se opět změnil: zněl už zase velmi obchodnicky. Nebyl nijak nepřívětivý, ale byl chladný. Zněl tak, jako když se domlouvá mezkovi, aby vykročil. Hlavně, že pak jde; jak se při tom cítí, to už je vedlejší.

„Rozmyslím si to,“ řekl Severino.

Když na zpáteční cestě opět míjel onu opuštěnou usedlost, viděl, že ovčáci svou práci už skončili. Plot, který tu stával, připomínala teď jenom opuštěná změť starých kůlů. Zasmušile se tam díval. Celý rozhovor probíhal úplně jinak, než jak si představoval, takže nyní věděl ještě míň než předtím. Ve svém měšci na těle měl i těch pět set zlatých pesos odměny od Společnosti, a přece jí ty krádeže dobytka prospěly. Tak jako zanedlouho zmizí i tyhle zbytky plotu a chatrče, stejně tak zmizely už předtím jiné. A budou následovat další.

Bílí nebyli takovou sevřenou, beztvarou masou nepřátel, za jakou je Manzanerové většinou považovali, a Luis se choval například úplně jinak než Manuel, a to ne jen proto, že o smrti jejich otce náhodou něco věděl. A úplně jiný než tito dva byl zase tenhle správce.

Obsadíme všechnu pudu, kterou můžeme dostat, řekl. A přitom určitě ty bandity na Manzanery nepoštval. Stejně jako ani liška nemyslí na kondora, když nechá ležet kus mršiny, ten ale přesto přijde, protože tu před ním liška byla.

Neznamenalo snad každé neštěstí, které potkalo osadníky a Manzanery, zisk pro Společnost? Nemusela se s těmi zloději dobytka nijak domlouvat, ba dokonce to s tou odměnou kterou si teď odnášel, mohla myslet poctivě. Nedomlouvala se přece ani s dobytčím morem, a přesto by pro ni neznamenal jenom ztráty, kdyby tady v tomto kraji vypukl: zase by se našli osadníci, kteří by tu pohromu nepřečkali, a opět by se rozpadávaly chatrče, opět by Společnost mohla strhával ploty. A stejně tak sucho čí sníh, vichřice či záplavy: to vše byli spojenci Společnosti, jako prostě všechno, co bylo zlé a čeho se museli obávat osadnici i Manzanerové: horský lev či stepní požár, velká voda nebo sucho. Společnost všechno vydržela, protože nežila jenom v jednom domku, který mohl blesk zapálit, neměla jenom jedno stádo, které mohlo zničit neštěstí, a neměla jenom jednu hlavu, která se může taky jednou zmýlit.

Nebyla to prostě obyčejná liška, kterou by člověk mohl vylákat z úkrytu na návnadu. Tahle se jenom smála: „Nechtěl bys pro mě pracovat?“

Společnost, to byla velká města, která viděl, přesněji: ta část velkých měst, v níž domy rostou až do nebe, v níž bylo lidí jako mravenců a kde pro některé z nich jako by se zlato válelo po zemi.

Také Společnost měla svůj vlastní zákon, a v něm nebylo místa pro osadníky či Manzanery. Tak jako se Manzanerové a osadníci řídili opět podle vlastních zákonů, a když seržant mluvil o zákonu, měl na mysli také zase něco jiného. Kde ale bylo řešení? Nebo snad měl Nicolás pravdu, když tvrdil, že řešení lze vybojovat jedině puškou?

Severino přemýšlel, co se asi od včerejška večer v tolderii stalo.

X

Vrátil se rozhodnut zjednat ještě téhož dne mezi sebou a Nicolásem jasno. Než se stane něco nepředloženého.

První tolda, která míjel, vypadala opuštěná. Ale třeba byli lovci opět v horách u svých stád. A ženy se mohly vydat pro vodu či na byliny, nebo prostě někde něco kutily. Našly by se stovky důvodů, proč mohly na chvíli opustit své chatrče. A přesto cítil, ještě než se o tom přesvědčil, že žádný z těchto důvodů dnes neplatí. To Ucho znamenalo něco jiného.

Nakonec si všiml, že před jednou z chatrčí přece jen jedna žena sedí. Všechny tedy pryč nebyly. Pocítil úlevu, ta však nevydržela, ani minutu. Byla to velmi stará žena, vlasy měla bílé jako květ a zdála se být skoro slepá. Když jel kolem ní, nepozvedla ani hlavu. Nebyla by mohla jet do hor, i kdyby byla chtěla. Potlačil přání zastavit a vyptat se jí. Nevypadala na to, že by mu odpověděla. Nevzpomínal si také, komu tohle toldo patřilo a zda tady žila i dříve sama. Každopádně to byla prozatím jediná chatrč, z jejíž střechy se vinul k nebi uzounký proužek kouře. A teď taky pochopil, proč ostatní chatrče působily tak mrtvě. Vyhasl v nich oheň. Byly opravdu opuštěné.

Včera, v policejní stanici, před níž čekalo padesát rozzuřených, ozbrojených osadníků, bylo jediné řešení zůstat tam přes noc, protože jen tak bylo možno ukonejšit nedůvěru bělochů a zabezpečit indiánským lovcům zpáteční cestu. Stálo ho to pouhého půl dne. Přicházel snad zase právě o ten půlden pozdě?

Také další dvě tolda byla prázdná. Pak konečně jednoho lovce potkal. Byl to Mariluan. Když zrovna on, jehož ženu a dceru bandité zabili, zůstal v tolderii, pak přece nemohlo být všechno ztraceno.

„Odešli s Nicolásem,“ řekl Mariluan. „Většina, říkal, že si pro nás seržant vínků chce přijít a odvést nás v poutech do města, kde se nám soud vinků pomsti za to, že jsme zabili jejich bandity. A tak odešli do hor. Ne všichni ale chtějí bojovat proti osadníkům, jak by si to přál Nicolás. Nejeden z nich se rád vrátí, když uvidí, že žádné nebezpečí nehrozí. Všichni s sebou ani nevzali ženy a děti.“

„A co ty,“ zeptal se ho Severino, „půjdeš taky do hor?“

Na očích, které na něho z té snědé tváře vzhlédly, bylo znát, že už toho hodně viděly. Tentokrát z nich vyčetl čerstvý žal nad ztrátou ženy a dcery. Ani Mariluan, ani on se toho slovem nedotkli.

„Někteří,“ řekl Mariluan, „si Nicoláse zvolili za kazika. Ne všichni, kteří s ním odešlí, s ním ale také zůstanou. Jiní zase říkají, abys poradil ty, co máme dělat, jsi moudrý a znáš způsoby a myšlenky bílých. Život, který vedli naši otcové a dědové, se do dnešní doby už nehodí. Máme teď dva kaziky.“

Mariluan neřekl, že i on patří k těm, kteří by poslechli raději jeho, Severina. To ani říkat nemusel. A právě on by byl měl ty nejpádnější důvody, aby šel s Nicolásem.

„Rána padne rychle,“ dodal, jako by uhodl Severinovy myšlenky. „Kdo ale kulku vrátí, jakmile jednou opustí hlaveň? Náš kmen je už malý a slabý, ale já mám ještě dceru a dva syny. Nám pomůže jenom rozum, a ne hněv.“

Severino hleděl přes Mariluana na mlčenlivý horský hřeben, který se za jeho zády tyčil vysoko k nebi. Spleť lesů, údolí a skal, a v kterési z těch tisíce skrýší, které se tam nabízely, vězel Nicolás se svými lidmi. Stačila jediná nepředloženost, jediný čin podnícený zlostí, a bude tomu tak, jak to řekl Mariluan: kulka opustí hlaveň, a nikdo, ani ten nejmoudřejší člověk, ji už zpátky nevrátí. Krvavou daň pak budou muset zaplatit všichni, ať už s Nicolásem odešli, či ne.

„Je nás tu ještě patnáct lovců,“ řekl Mariluan. „Ale také Blas je dosud v Nicolasově toldu. Čeká na tebe.“

Severino na něho pohlédl, jako by nevěřil svým uším. Pak rychle pobodl hnědáka. Měl takovou radost, že zprvu zastínila vše ostatní. Blas nakonec přece jenom prohlédl. Alespoň v tomto bodě tedy dosáhl svého cíle právě v okamžiku, kdy se zdálo všechno ztracené. Vydají se společné na sever, do země mírného zimního slunce a broskvoni, po zlatém mostě, který si postavil na těch studených ostrovech.

Netrvalo to ani celou minutu. Pak už zase věděl, že teď odejít možné nebylo, ani kdyby k tomu byl Blas ihned opravdu ochoten. Ostatně, nebylo ani pravděpodobné, že by si to přál. Muselo stačit, když uznal, že on. Severino, přijal boj Manzanerů za vlastní, a když se bude řídit podle něho. Každopádně s Nicolásem neodešel.

Blas vyšel z chatrče, když uslyšel, že přijíždí, a čekal na něho přede dveřmi. Stál tam, jako by to bylo jeho vlastní toldo, nikoliv Nicolásovo, a jako by se chystal přivítat nějakého náhodného hosta, ne však svého bratra. A zároveň si Severino znovu všiml, jak mladý Blas ještě je. Význam toho, že na něho Blas čekal právě zde, pochopil, až když seskakoval z koně. Zde, nikoliv před toldem jejich otce, ve kterém teď Severino bydlel. Bylo to jasné: Blas stále ještě patřil k Nicolásovi. Stál tu před ním, ale mezi nimi pořád zela propast.

„Vidíš, vinkové mě nespoutali a neodvlekli k jejich soudu,“ řekl.

„Ale přijdou,“ odpověděl Blas, „a já už tu pak nebudu.“ Potom spolu seděli v chatrči a mezí nimi hořel oheň. Ani zde tedy ještě nevyhasl, a dokud bude hořet, chatrč žije.

„Čekal jsem na tebe, abychom do hor odešli spolu.“

To, co právě slyšel, daleko překonalo všechna jeho nejhorší očekávání. Nechtěl tomu uvěřit, co Blas říkal, protože nezůstal-li tu jenom kvůli němu, jaký smysl by pro Severina mohl mít boj, budou-li právě oni stát ve dvou různých táborech?

„Oni přijdou,“ řekl Blas. „A než žít v jejich vězeních, to už je lepší žít v horách, třeba jako štvanec, ale svobodně a s nebem, které nám ani oni nemohou vzít, nad hlavou. Ty, Severino, ale musíš jít s námi. Náš kmen má teď dva kaziky, tebe a Nicoláse. Dva kazici v jednom kmeni, to znamená rozepři a válku i mezi námi – pak jsme ztraceni všichni.“

Blase ani nenapadlo, že by stejně tak mohl ustoupit i Nicolás. Každý musí jít svou cestou až do konce, než pozná, zda to byla cesta správná.

„Udělám to, co si přál i náš otec,“ odpověděl Severino. „Chci se postarat o to, aby osadníci a Manzanerové mohli v této zemi žít vedle sebe v míru.“

„Pak by nás měli nechat na pokoji. My jsme jejich chatrče nepřepadli, my je nechceme spoutat a odvléct do vězení. Chceme jenom hájit své pastviny a svá tolda, nic víc.“

„A na to ti odpovědí, že také oni chtějí jenom hájit své pastviny. A co se týká toho soudu a vězení, je to nesmysl. Jejich zákony jsou jiné než naše, ale ne horší.“

Ještě, když to říkal, věděl, že jsou to slova, která na Blase neplatí. Zákon, podle něhož Blas totiž žil, byl prostší a jasnější. Proto bylo také to, co chtěl udělat, prosté a jasné. Indiáni se stáhli před osadníky tak daleko, kam jen mohli, teď však už za zády žádnou půdu nemají; nenechají-li je ani teď bílí žít v klidu a míru, pak tedy musí bojovat.

A co on, Severino? Zná snad nějaké jiné východisko, které může nabídnout Blasovi a ostatním? Věděl jenom to, že dojde-li k boji, pak stáda Společnosti opět zaplaví půdu osadníků, ale také pastviny Indiánů, a pak ta záplava huňatých hřbetů a věčně hladových tlam stoupne až do tohoto údolí. Zdá se ale, že to nevidí ani osadnici, ani Manzanerové. Usoudili, že proti sobě musí bojovat, třebaže nebezpečí vychází z úplně jiné strany. On sám tohle všechno tušil dosud zcela matně. A ve chvíli, kdy se pokoušel najít pro Blase vhodná slova, musel si vše teprve vyjasňovat.

„Odejdete-li do hor, budou si osadníci myslet, že jste těmi krádežemi dobytka přece jenom vinni vy. A pak určitě budete muset žít ze stád bílých, protože s sebou si můžete vzít jenom pár ovcí. Tam nahoře se přece ani v létě nenajde dost pastvy. Lépe jistě bude, dokážeme-li všem, že i my chceme jenom klid a mír, aby se naše stáda mohla množit. A pak tu bude místa dost jak pro osadníky, tak pro nás, a ještě pro mnoho jiných lidí.“

Opět cítil, že jsou to jenom slova – a ta teď nestačila. Ani když vycházela z jeho úst a třebaže se před ním Blas už neuzavíral. Zůstal tu a počkal na něho, protože si přál, aby tu k sobě našli cestu alespoň ještě v této chvíli. Ale nerozuměl mu. Severino věděl, že je to jazyk důkazů, který bude muset najít. Jiný už nestačil. A postarat se o důkazy, k lomu potřeboval čas, a ten už neměl. Vlastně ani nevěděl, jak takové důkazy mají vypadat a kde by je měl vzít.

„Dva kazici v jednom kmeni,“ řekl Blas, a nebyl teď ani trochu pyšný a odmítavý. „To vždycky znamenalo, že ten jeden se svými lidmi odešel, nebo že vypukl boj, který potrvá, dokud nezbude zase jenom jeden. Ať tak, či onak, boji se nevyhneš, tak alespoň nebojuj proti vlastním lidem. Pojď s námi, a pak půjdou i ti, kteří ještě zůstali ve svých toldech.“

Přemlouval ho, dokonce ho prosil, a přece mu byl právě v této chvíli vzdálenější než kdy jindy.

„Nepůjdu odtud, a nepůjdu ani s tebou,“ odpověděl Severino, a bolelo ho, když viděl, jak se Blasova tvář opět uzavírá. Dobře věděl, že by mohl dělat, co by chtěl, stejně by se mu nepodařilo Blase přimět k tomu, aby zůstal. Tak jako Blas nemohl přemluvit jeho. Přesto se však: takhle rozejít nesměli. „Nebudu první, kdo pozvedne ruku,“ dodal. „Nechci bojovat proti Nicolásovi.“

„Nicolás říká, že budeš muset, jestli zůstaneš.“

Vložil tuto odpověď sice do úst Nicolásovi, byla to však zároveň i jeho odpověď, a o pot si musel Severino přiznat, že ti dva, Blas a Nicolás, mají třebas nakonec pravdu. Přesto však ustoupit nemohl. Už – a především – kvůli Blasovi ne. Cesta, na jejímž začátku teď stál jeho bratr, měla jenom jeden konec: smrt. A to tehdy až Nicoláse a jeho lidi zima donutí pustit se tady dole s osadníky do boje. Byla to volba zemřít buď ve sněhu hor jako guanaka, kterým drátěné ploty uzavřely cestu zpátky do pampy, nebo kulkou. Nějakou lepší cestu musel Blasovi a ostatním teprve ukázat, protože jenom on to mohl dokázat, i když prozatím ještě nevěděl jak. A nepůjde-li to jinak, pak se bude muset smířit třeba i s tím, že mezi nimi načas vypukne otevřené nepřátelství. Dokud jim svůj názor jazykem důkazů nevštípí tak hluboko, že mu zde všichni porozumí i beze slov. Blas vstat

„Nicolás říkal, že na tebe bude čekat pět dní.“ Pozvedl ruku s široko roztaženými prsty a pak jeden za druhým uhýbal, aby naznačil, jak uplývají dny.

„Uvidíme,“ odpověděl.

Měšec na těle ho tlačil.

Zatímco Severino kráčel světlinou, na níž stálo Nicolásovo tolda, uvědomoval si, kolik se toho změnilo. Od chvíle, kdy přes tuto louku kráčel poprvé, uplynuly pouhé tři týdny. Tehdy šel s Blasem k Nicolásovi, ten ho však nepřijal. Byl cizincem, mužem bez domova, kterého nic nepoutalo; táhlo ho to pryč odtud, protože tohle údolí a tyhle chatrče pro něho neměly žádný význam. Přesně vzato to vlastně ani nebyla země, na které se narodil, a nebyly to ani ty chatrče, v nichž vyrostl. Přijel sem jenom kvůli Blasovi.

Zdálo se ale, že údolí, hory a pampa mají tisíce neviditelných rukou, které ho tu drží. Začal na tuto zemi vynakládat trpělivost a úsilí, své síly i čas, a cítil, jak s ní srůstá. A teď za tuto zem, která nebyla jeho a kterou ani nechtěl, bude možná muset bojovat, riskovat vlastní krev a život. A pak jí narostou další ruce, kterými si ho přidrží ještě pevněji. A jak tudy teď kráčel, viděl také, zřetelněji než dřív, že to byla dobrá země. V zimě sice drsná, a místo broskvoní se tu dařilo jenom planým jabloním. Slunce, jež tu svítilo, bylo sluncem domova, kterého se člověk domohl vlastním úsilím, sluncem země, které bude nyní muset vtisknout vlastní pečeť anebo na ní zemřít, země, kde nic z toho, co dělal, nedělal jenom pro sebe. Sůl z divokých moří tam dole na jihu, která pronikla jeho oděvem, bude nyní moci vyměnit za vůni kouře z ohně vlastního tolda. Určitě to nebude snadné, věděl však, že je to tak správné, a že se to vyplatí. A až najde cestu, která bude vyhovovat nejen jemu, ale i ostatním, pak řekne Maruje ještě jednou, že nezůstala sama.

Kousek dál mu vyběhl vstříc Pondělek a s kňučením na něho začal skákat. Prohrábl mu huňatý hřbet. I pes cítil onu opuštěnost tolda a tušil, že souvisí s nějakým nebezpečím. Jeho štěkot zněl pronikavě, rozčileně.

„Jo, brachu,“ řekl Severino a poplácával ho po hlavě, „máš pravdu, je to s námi opravdu zlé. Jestli ale oba vydržíme, pak může být zase všechno dobré. Budeš si muset na tuhle krajinu zvyknout.“

Ještě téhož večera svolal lovce, kteří zůstali v tolderii, a také ženy, které jinak nikdy nesměly na žádné poradě promluvit, a vlastně ani poslouchat.

„Je to věc nás všech,“ řekl, „protože taky jde o život nás všech a o život těch, kteří odešli do hor. Buď najdeme společnou cestu, nebo Manzanerové zaniknou.“

Seděl před Nicolásovým toldem tak jako první večer a v záři ohně viděl tváře kolem sebe. Byly zasmušilé a vážné. A viděl také, jak málo jich bylo, těch, co ho následovali, a že skoro všichni patřili k těm starším, kteří nevěřili, že by všechny strasti bojů, přepadů a útěků vydrželi.

„Nebude to lehké,“ řekl jim, „a bude to boj, jaký nikdo z nás nezná a jaký také dosud nikdo a nikde nepodstoupil. Vždycky stáli Indiáni proti bílým a bílí proti Indiánům. Teď budou muset ti, kteří chtějí v míru obdělávat svou půdu a rozmnožovat svá stáda, bojovat společně. A proti všem, kteří žijí z cizí práce, kteří kradou dobytek nebo půdu, kteří využívají neštěstí proti poctivé prácí a potřebují kalnou vodu, aby v ní mohli lépe lovit. A na obou stranách budou bílí i Indiáni.“

„A kde jsou bílí, kteří nám věří a kteří nám budou chtít pomocí?“ zeptal se Mariluan.

„Jedním z nich je seržant bílých policistů. A najdeme ještě další.“

„A proč nám budou pomáhat?“

Byl to opět Mariluan. Ostatní tu seděli s nehybnými, netečnými tvářemi a jenom poslouchali. To, co tu říkal, odporovalo všem jejich zkušenostem, a v jádru ani nevěřili. že pro ně vůbec ještě nějaké východisko existuje. Severino to na nich velmi dobře poznal. Zůstali, protože došli k závěru, že odejít do hor je stejně nesmyslné, a že tedy mohou vyčkat konce zrovna tak dobře i ve svých toldech. Stáli na hranici, za níž už žádná naděje neexistovala. S výjimkou Mariluana, který ještě kladl otázky, a snad tří, čtyř dalších.

A možná že jejich naděje spočívala právě v této zdánlivé bezvýchodnosti. Protože mezi Nicolásovými lidmi to určitě nevypadalo jinak. S rozdílem, že byli toho názoru, má-li už všechno skončit, tedy bude lépe bránit se až do konce. Nějaké východisko ale neznali ani oni. Mariluan řekl, že někteří odešli s Nicolásem jenom proto, aby vyčkali, co se bude dít. Ti, co zůstali zde, nabudou opět odvahy, jakmile se mu podaří ukázat jim správnou cestu a až se mnozí – určitě většina – z těch, kteří následovali Nicoláse, opět vrátí do svých told. To věděl i Nicolás, a podle toho se také zařídí. Nicolásovou hlavní starostí teď bude odříznout všem, kteří odešli s ním, cestu zpátky. Nesměl s tím otálet až do uplynutí oné pětidenní lhůty. Proto bylo také jasné, co teď budou muset podniknout oni: nechat dveře otevřené těm, kteří by se chtěli vrátit.

„Nicolás,“ řekl Severino, „napadne osadníky. Možná už zítra v noci, nejpozději ale pozítří. Určitě si myslí, že se pak osadníci pomstí nám, protože nás mohou snadno dosáhnout, jeho ale ne. Podaří-li se mu to, pak nám nezbude opravdu nic jiného, než také odejít do hor. Pak by, byl o patnáct pušek silnější, a my bychom museli všichni bojovat až do konce.“

Bylo to jako za rozhovoru s Blasem v Nicolásově toldu. Myšlenky mu přicházely teprve za řeči, pro něho samotného byly úplně nové, Věděl však, že jsou správné. V temných, plameny těkavě ozářených tvářích se nyní zračila pozornost. Ani Mariluan se už na nic neptal, všichni ale poslouchali jinak než na počátku.

„Nicolás nenapadne obydlí osadníků,“ řekl. „Ta stoji daleko v rovině, a mohlo by se mu stát, že jim bílí odříznou cestu zpátky do hor. Takovému boji se bude snažit vyhnout, dokud bychom se k němu nepřidali i my, dokud by se necítil silnějším. Přepadne spíš stáda, osadníků, a to tam, kde mají nejvíc pastvin, těsně pod horami. Z jejich dobytka si odvleče, kolik bude právě potřeboval. Tím dosáhne dvojího: Bude mít maso pro sebe a své lidi a nový spor mezi námi a osadníky“

„Když bude potřebovat maso, může je bez nebezpečí dostat ze svých vlastních stád.“ řekl jeden z lovců. „Ta se přece stále ještě pasou na našich loukách.“

Severino nemohl poznat, kdo to promluvil. Každopádně to nebyl Mariluan a Severino radostnou úlevou div nevykřikl. Také ostatní tedy začínají uvažovat.

„Tak by nás ale Nicolás mohl donutit, abychom se k němu přidali. A on potřebuje nějaký rychlý, snadný úspěch. Aby svým lidem dodal odvahy.“

„A co můžeme dělat, Severino?“ otázal se onen lovec z přítmí zadních řad, jež zakrývalo jeho tvář

„Varovat osadníky a pomoct jim ohlídat stáda. Nedopustit, aby tekla krev, pokud tomu můžeme zabránit. Stačí, když Nicoláse a jeho lidi zaženeme.“

Z mlčení, kterým mu odpověděli, vycítil jejich stísněnost. Co jim tu nyní navrhoval, znamenalo spojit se s těmi, kteří nejenže byli odjakživa jejich nepřáteli, ale kteří jimi byli už po svých otcích a praotcích. Spojit se s nimi proti vlastním lidem.

„Neuděláme-li to,“ řekl, „bude Nicolás už při druhém, ale nejpozději při třetím přepadu muset bojovat s bílými. A pak poteče určitě na obou stranách krev, a boj neskončí dřív, dokud nebude poslední Manzanero mrtev. Je tohle snad pro Nicoláse a ostatní lepší řešení?“

Stále ještě mlčeli a Severino věděl zcela přesně, co se v nich děje. Rozumem mu dávali za pravdu, Jejich zkušenosti a jejich city se proti tomu však bránily. Nemohli pochopit, že mají nasednout na své koně po boku bílých; příliš jim to zavánělo zradou.

„Pak je už jenom jedna cesta,“ řekl. „Můžeme naše stáda zahnat pryč odtud. Není nás mnoho a ani dobytka nemáme mnoho. Možná že najdeme někde jinde dostatek pastvy. A možná také, že se budeme muset rozdělit, abychom se vůbec uchytili. Někteří na jednom kousku půdy, druzí na jiném. Nebude to už ale naše země, a já také nevím, jestli by nám ji připsali, protože naše pastviny leží zde. Ty však zaberou bílí, jakmile budou Nicolás a ostatní mrtví.“

Byl si jist, že tohle všechno vědí, a svými slovy jim to pouze připomínal. Přesto by však bylo jenom přirozené, kdyby se rozhodli odejít. Odpovídalo by to totiž daleko víc jejich zkušenostem a zvyklostem než to, co od nich žádal on. On by ale s nimi odejít nemohl. Znamenalo by to nechat napospas Blase, který se teď skrýval někde v horách. To jediné, co teď pro Blase mohl ještě udělat, bylo pustit se s Nicolásem do boje po svém způsobu. Ostatně by teď odejít nemohl, ani kdyby Blas v horách nebyl. Blas byl jeho bratr, ale vypadalo to na to; že v budoucnu bude mít mnoho bratrů.

„Když se pro nás nenajde žádná země a žádné pastviny,“ zvolala jedna z žen, „pak budeme hladovět.“

Podle mručení ostatních poznal, že mluvila za všechny ženy. V záři ohně objevil teď v kruhu i Maruju. Nejasně plápolavé světlo způsobilo, že její tvář vypadala starší a zralejší. Anebo to byla starost?

„Není to snadná cesta.“ řekl. „a až budeme na jejím konci, nebudou už všichni, kteří dnes sedí kolem tohoto ohně, naživu. Jestli někdo zná nějakou lepší cestu, pak ať vás vede on.“

Opět mu odpovědělo mlčeni a on vycítil jejich nerozhodnost. Pak řekl Mariluan: „Chceme udělat to, co by bylo nejlepší pro všechny, nejen pro nás.“ A tu Severino věděl, že alespoň pro tento okamžik vyhrál.

Za loukou se ve světle měsíce tyčilo obrovské pohoří, jako by bylo naslouchalo každému slovu. Mlčelo však odmítavě a nepřátelsky.

Příštího dne, ještě před východem slunce, sjel Severino dolů, do kraje. Dřevěné fošny chaty svítily v ranním slunci, když seskočil před vraty s lebkami dvou pum a uvazoval svého hnědáka. Oba Cortínezové byli doma. Luis jej přivítal se zvědavostí, Juan Manuel se špatně utajovanou nedůvěrou. Severino se mezitím co vyprávěl, rozhlížel po jediné místnosti domku.

Dvě lůžka, truhla, stůl a dvě židle tvořily celé zařízení. Všechno vlastnoručně stlučeno z prken a větví. Za jednou z postelí stéla černá bedýnka, jejíž účel neznal. Stěny byly kolem dokola polepené výstřižky z novin a časopisů, především ovšem pestrými obrázky. Cortínezové na tuhle sbírku museli asi vynaložit celé roky.

„To se mi zdá být poctívej návrh,“ řekl Luis. „Vy pomůžete nám a my pomůžeme vám.“

„To vás máme posílit proti vlastním lidem?“ ozval se Juan Manuel.

„Ne proti ním. S Nicolásem a ostatními si to musíme vyjasnit sami. Máte nám chránit záda proti osadníkům. Když ti totiž proti nám něco podniknou, odejde do hor i těch několik Manzanerů, kteří zůstali v tolderii.“

„To zní dost nepravděpodobně,“ řekl Juan Manuel. „Alespoň nic takovýho jsem ještě nikdy neslyšel – bílí a Indiáni společně proti Indiánům!“

„Když bude tady všude klid, pak vaše a naše stáda porostou. A budeme-li postupovat společně, pak skončí i ty krádeže dobytka Ani vám. ani nám se už nebude ztrácet a Společnost nebude moct zabírat půdu. Vy, i Manzanerové, všichni chceme totéž, ale sami a bez pomoci druhého nezmůžeme nic.“

Když tak mluvil, dobře si uvědomoval, že by bylo zbytečné chtít nějakého bílého muže, i kdyby to byl Luis Cortínez, přesvědčit pouhými slovy. Mohlo se mu to podařit jedině tehdy, pochopí-li i on teč důkazů, pochopí-li, že společný zájem osadníků a Manzanerů na míru je silnější než vše, co je dělí. A spoléhal také na to, že Luisovy úvahy se v posledních dnech ubíraly stejným směrem jako jeho. Velice v to doufal, to byla jeho jediná naděje:

„Muselo by se to okusit,“ řekl Luis. „Co se nás týká, uděláme, co je v našich silách.“

Jeho bratr stál, ruce hluboko v kapsách, opřen o stěnu, a Severino viděl, že jeho nedůvěra dosud nezmizela.

„Moc jich pro něco takovýho nezískáme,“ řekl a Severino pochopil. Znamenalo to, že ani on, Juan Manuel, si dosud nebyl jist, zda se tohoto podniku má zúčastnit, či ne. Bylo však důležitě, aby získal právě jeho. Kdyby ani oba bratři nebyli zajedno, pak by ochota osadníků klesla ještě víc.

„Pro začátek stáčí hrstka,“ řekl. „Ostatní se jistě přidají.“

Juan Manuel pokrčil rameny, a to mělo zřejmé zase jenom znamenat, že tomu celému sice moc nevěří, že se ale vzpírat nebude, jestliže na tom Luisovi záleží.

„A co bysme měli udělat my?“ zeptal se Luis.

„Hlídejte tady dole v noci přístupy k pastvinám a k vašim chatrčím. Nevěřím, že by Nicolás chtěl zaútočit tady, ale vyloučit se to nedá. Východy z horských údolí přenechte nám. Tam totiž udeří nejpravděpodobněji.“

„Copak je tak jistý, že vůbec přijde?“ zeptal se Juan Manuel stále ještě se stopami nedůvěry.

„Je to tak jisté, jako že tu sedíme,“ odpověděl Severino.

Otevřenými dveřmi sem vnikal široký pruh jasného slunečního světla. Nebylo lehké myslet za takového krásného jitra na smrt a boj.

„Odkdy?“ zeptal se Luis.

„Už dnes v noci. Nebudou ztrácet čas.“

Juan Manuel opět pokrčil rameny, Luis však odpověděl: „Zkusíme to. Kolik se nám jich podaří získat, to nemůžu říct, ale zkusíme to. Konečně, jde o naše stáda.“

Prostá a jasná úvaha a stejně logická odpověď. A přece Severino věděl velmi dobře, že to vyžadovalo zkušenosti celého života, aby mu Luis odpověděl právě tak. že tu rozhodlo tisíce drobných zážitků a potyček, o nichž neměl ani tušení a o nichž se patrně také už nikdy nic nedozví, a že většina bílých mužů by byla odpověděla úplně jinak. Měl štěstí, že narazil právě na Luise.

Nepřístupnost Juana Manuela náhle ustoupila. Odlepil se od stěny a na jeho tváři se objevilo dokonce cosi jako úsměv. „Jak se ti líběj?“ Pohybem ruky upozornil Severina na ty čtyři pestrobarevnými obrázky polepené stěny. „Můj nápad! To už přece k něčemu vypadá, no ne?“

Jako by byl celou dobu čekal jenom na to, až Severino se svou záležitostí skončí, aby se s tou nádherou, na kterou byl tak hrdý, mohl pochlubit

„To bude něco, takhle v zimě.“ řekl Juan Manuel. „Až budou dlouhý večery a venku bude málo co dělat. Pak…“

„Pak…,“ větu nedokončil, druhou rukou však udělal pohyb, jako by si ruku s ohnutými prsty utínal. To bylo poselství, které mu Nicolás posílal. Po pěti dnech už by pro něho nebyl členem kmene, nýbrž psancem, pronásledovaným jako zrádce.

„Řekni Nicolásovi, že i pak budu tím, kým jsem dnes,“ Odpověděl mu.

Blas na něho pohlédl. Očima se s ním už loučil, i když z nich stále ještě vyzařovala určitá naděje.

„Budu na tebe u Nicoláse čekat. Pět dní: Nezapomeň.“

Ani on si tedy, jak Severino viděl, nedovedl představit, že by tohle měl být konec mezi nimi. Blas stále věřil, že Severino přece jen ještě ustoupí.

„Odejít do hor je snadné,“ řekl, „ale vrátit se je těžké. To je to, na co musíš myslet.“

Viděl, jak se Blas celý nastražil. Zřejmě usoudil, že mu Severino chce nahnat strach, že ho chce vylekat následky boje a války.

„Jdu,“ odpověděl. Pak mu ale zrak i hlas ještě jednou zjihly. „Pět dní – dobře si to rozmysli. Také Nicolás na tebe čeká.“

Potom z chatrče vyklouzl. Závěs před vchodem se zavlnil a opět uklidnil, a Severino pochopil, že je teď opravdu sám. Blas skutečně odešel.

Čekal tu na něho jenom proto, aby s ním ještě jednou promluvil, jeho rozhodnutí však bylo od počátku neochvějné. Byli sice bratry, ale ani kvůli němu by Blas neudělal nic, co by podle jeho názoru mohlo kmeni uškodit. Stejně jako on musel jít i Severino kvůli kmeni, a tedy také kvůli bratrovi dál svou vlastní cestou, a ta nevedla ani do hor, a prozatím ani na sever.

Rozhlédl se po chatrči. V koutě bylo uchystáno lůžko z kůží a pokrývek. Nebylo to jeho toldo, patřilo Nicolásovi, ale zcela opuštěné ještě nebylo. Na okamžik jako by pociťoval jakousi nesmyslnou naději, že Blasovo rozhodnutí není ještě tak zcela definitivní, jak se zdálo. Pak si vzpomněl na Epulefa. Úplně na něho zapomněl. Epulef byl Nicolásův vnuk, ale právě on mu vždycky ze všech ostatních nejlíp rozuměl. Jako by byl on jeho mladším bratrem, nikoliv Blas.

Uslyšel kroky a kdosi závěs opět rozhrnul. Proti světlu viděl zprvu Jenom obrysy toho, kdo přicházel, nebyl to ale ani Blas, ani Epulef. Nebyl to muž. Byla to Maruja.

„A co ty?“ řekl. „Pročpak nevzali do hor i tebe?“

Porážka, kterou právě utrpěl, způsobila, že jeho slova zněla trpce. Maruja zvedla hrdě hlavu.

„Jsem tady, protože jsem s ostatními jít nechtěla.“

Shlížel na ni – jak tu tak před ním stála, sahala mu sotva k ramenům, byla velice útlá a křehká, a přesto jako by z ní vyzařovala jakási síla. Náhle na něho tohle toldo už nepůsobilo tak cize.

„Jestli hledáš Epulefa,“ řekla, „tedy odešel s ostatními.“

Ještě před dvěma minutami by byl tuto zprávu přijal jako další ránu. Teď však ztratila něco ze své závažnosti.

„To je dobře, žes tu zůstala,“ řekl. „Jsem opravdu moc rád.“

Její oči, které na něho byly po celou tu dobu tázavě, upřeny, se zasmály. Úsměv se rozlil po její tváři, a pak se smála, jak to u ní už znal, celým tělem a tak, až se ji copy roztančily.

„Utekla jsem do lesa a tam jsem se schovala. Nenašli mě.“

Byl to nakažlivý smích a dělal tuze dobře, protože I zmenšoval starosti. Byl to smích, který říkal, že v každém případě stojí za to žít. Jak tu tak před ním stála s těmi poskakujícími copy, připomínala mu malé děvčátko, kterému se povedl nějaký šelmovský kousek.

„Však já bych tě našel, na to se můžeš spolehnout,“ řekl.

Její smích ustal. Zrozpačitěla.

„Proč jsi nechtěla jít s ostatními?“

Potřásla hlavou.

„Z žen nechtěla žádná. Copak je to taky za život, tam i nahoře. Děti budou přes den plakat hlady a v noci zimou. Naše chatrče jsou tady a naše stáda taky. Muži si myslí, že jejich ženy musí všude za nimi,“ řekla. „Jako před sto léty. A ty jsou tak hloupé, že je taky poslouchají. Teď je ale jiná doba.“

„A jakpak vypadá, ta tvoje nová doba? Jdou v ní snad muži tam, kam chtějí ženy?“

Působilo mu to potěšení, stát v Nicolásově toldu a mluvit s ní, působilo mu potěšení hledět na ni, a snažil to prodloužit, jak jen mohl.

„Chtěla bych žít jako bílé dívky,“ řekla. „Nechci, aby mě dědeček dal nějakému muži, kterého neznám, jenom proto, že za mne může zaplatit určitou cenu v koních. Žádná z nás to už nechce. Chci si sama vybrat lovce, v jehož chatrči budu žít.“

Jako tehdy, když seděla na tom kmeni, i dnes se ji nahrnula krev do tváří, a vůbec se na něho nepodívala. Cítil nyní její blízkost tak silně, že najednou zatoužil vzít ji do náruče, přitisknout Ji k sobě a už ji nepustit. A zároveň také poprvé pochopil, jakou sílu a odvahu ji to stálo, přetrhat pouta, jimiž ji svazovaly tradice jejího kmene, třebaže nikdy neopustila tolderíi a třebaže neměla žádnou jinou zbraň než své odhodlání.

„Quijangy, které jsi mi přinesla, mě hřejí každou noc,“ řekl a přistoupil k ní o krok blíž.

Ustoupila a vůbec už nevypadala tak sebejistě.

„Ani Epulef nechtěl odejít,“ řekla rychle. „Dědeček ho donutil.“ Už se zase smála. „A je to lovec. Nemůže utéct do lesa a schovat se.“

„A teď patří tohle toldo tobě,“ řekl. „Protože jsi tu zůstala sama. Můžeš mě pozvat pod svou střechu, ale můžeš mi taky pohostinství odepřít, jako tvůj dědeček.“

Neodpověděla mu a hleděla na něho očima, které teď byly strašně veliké. A také už neuhnula, když k ní znovu o krok přistoupil. Položil jí velmi lehce a velmi opatrně obě ruce na ramena.

„Děvčátko moje,“ řekl, „není to pravda, ty přece nejsi vůbec sama.“

A najednou věděl velmi dobře, že má další důvod, proč tu musí zůstat. Prvního si byl vědom už včera, když stál před Mariluanovou vypálenou chatrčí. Ona však jeho ruce setřásla.

„Ty taky nejsi jiný. Necháš se větrem ve svých torbách hnát na sever a neptáš se, jestli s tebou druzí vůbec jít mohou či chtějí.“

Dnes stačilo zavolat a zaslechlo by lid patnáct ozbrojených lovců, kteří si ho zvolili za svého vůdce. A přece byla čerň této noci daleko tísnivější než čerň kterékoliv z oněch dřívějších.

To proto, že až dosud byla situace vždycky zcela jednoznačná a jasná. Dnes však šlo o to, zabránit boji, a každá kapka krve, která by byla prolita, by pro něho znamenala porážku. Byli tu osadníci i Manzanerové, kteří v něm spatřovali svého nepřítele, ale on nechtěl být protivníkem ani jedněch, ani druhých. Vše se zdálo tak logické, dokud se o tom jenom mluvilo, teď se ale slova měla proměnit ve skutečnost.

Opět k němu z pastvin dolehly údery kopyt a bučení krav. Zdálo se, že se několik kusů dobytka blíží k plotu. Lovci tam dole se určitě obávali toho, že by útočníci, pokud by se opravdu objevili, mohli pojmout podezření, protože celé stádo se tísnilo jenom v jedné části pastviny. Proto se zřejmě rozhodli odehnat alespoň část stáda blíž sem.

A co jestli Nicolás a jeho lidé nakonec přece jenom nepřijdou? Ani dnes, ani zítra? Pokusil se vžít do jejich situace, dívat se na věci jejich očima, uvažovat jejich hlavou. Jenže nebyl Nicolásem. Od chvíle, kdy se vrátil, nepochopil vždycky ani Blase. Možná tedy, že Nicolás podnikne něco úplně jiného.

Tak například vycházel ve svých plánech vesměs z předpokladu, že Se Nicolás pokusí přetáhnout na svou stranu i jeho a ostatní lovce. Co když ho však už, na základě toho, co mu Blas nutně musel říci, zařadil mezi své nepřátele, s nimiž nezbývalo než bojovat na život a na smrt? I to bylo možné.

Stejně jako proti osídlencům mohl Nicolás svůj první útok namířit i proti tolderii, a zvlášť proti němu, Severinovi.

Cítil, jak tu tak ležel, že vlastně nechal Maruju na holičkách. Kdesi za tím temným, mlčenlivým lesem stálo toldo, v němž teď byla úplně sama. Protože se rozešla se starými zvyky a tradicemi, protože se odvážila vzepřít proti hlavě rodiny. Ještě před dvaceti lety by to byl zločin u dospělého lovce, u děvčete ale něco naprosto nemyslitelného. Náhle se ho zmocnila taková touha jít k ní, zůstat u ní a ochraňovat ji, že by byl nejraději ještě v téže minutě opustil své stanoviště. To, co však dělal, dělal teď přece stejně tak pro ni jako pro Blase. A ať již dnešní noc dopadne jakkoliv a ať s sebou příští dny přinesou cokoliv, musel jí položit jednu otázku, otázku, kterou již nebylo možno odkládat.

XI

Byla to mimořádně temná noc, protože byla plná otázek. Odpovědi ale nepřinášela žádné. A ani ty nepatrné světelné body tam dole na rovině, ty strážní ohně osadníků, nepomáhaly najít správný směr. Ten musel najít on sám.

Bylo nepravděpodobné, že by Nicolás přišel ještě tuto noc. Přijde-li vůbec někdy.

Pondělek zavrčel a Severino pod svou dlaní cítil jeho zježenou srst. A ve stejném okamžiku měl pocit, který znal ze stovky jiných situací: Jsi v nebezpečí! Byl to pocit, který rázem vzburcoval všechny ostatní smysly, ještě než mohl rozumem vůbec pochopit, co se vlastně děje.

Ticho se zdálo každým okamžikem hlubší. Ospalé šustění větru v korunách stromů znělo nepřirozeně hlasitě.

Nikde nezapraskala ani větévka, odnikud se neozýval nejmenší šelest, jaký by mohl způsobit člověk, který se pohybuje nočním lesem. Jenom tohle hluboké ticho, které na člověka působilo, jako by byly lesy i pampa, hory i údolí v bázlivé předtuše zadržely dech. Ticho příliš hluboké, než aby mohlo být přirozené. A třebaže už svíral pušku oběma rukama, cítil, že Pondělek má stále ještě všechny svaly napjaté, aby mohl ihned zaútočit, kdyby je někdo napadl;

Škvírou mezi nakupenými mraky pronikl měsíc. Ihned zalil hory i rovinu neurčitým, stříbřitým světlem a vyrval všechno tmě. Severino teď viděl pastvinu, která se rozkládala pod ním a na níž stál dobytek v hustém houfu, neklidný, hlavy vysoko vztyčené. Třeba to byl jenom horský lev, který se tu někde poblíž potuluje, a dobytek jej, stejně jako Pondělek, zvětřil. V každém případě však bylo na Nicoláse už příliš pozdě, noc už ho chránit nemohla.

Ještě než to vůbec domyslel, Severino vytušil, že to tak není. Nebezpečí bylo skutečné a stále ještě hrozilo, i když je prozatím jenom cítil. Opatrně slídil kolem sebe. Nic se nepohnulo, jenom to stádo pod ním naplňovalo noc neklidem. Jedno ze stád dobytka začalo být nepokojné. Vypadalo to, jako by mezi zvířaty měl užuž vypuknout zmatek, jako by se chystala pustit se do nesmyslného útěku před nějakým nebezpečím, které cítila, ale příčinou tohoto strachu nemohli být lovci, kteří se tam dole skrývali už celé hodiny.

To, co se odehrálo potom, přišlo tak náhle, že to zprvu ani nemohl pochopit. Vpravo od něho se ozvala palba z pušek, i viděl jen nepatrné záblesky, které šlehaly z hlavní, nechápal ale, na co se vlastně střílelo. Věděl jenom to, že Nicolás přece přišel. Proč ale s útokem čekal tak dlouho? Přitiskl se pevněji k zemi. Nicolás tu musel být se svými lidmi už dlouho. Zřejmě celé okolí předem důkladně prozkoumali a postřehli past, která se teď obrátila proti němu, Severinovi, a jeho lidem. Ti byli očividně stejně překvapeni, protože zdola se v odpověď na střelbu neozvala ani rána. Očekával, že uslyší nad svou hlavou ostrý hvizd kulek, ale nic takového se nestalo. Alespoň jeho tedy prozatím neobjevili. Na co pak ale tak divoce a tak zmateně stříleli?

Pak opět zaslechl temné bučení dobytka, a najednou si všiml, že na pastvině leží jakési tmavé, nehybné kupy. V tu chvíli také pochopil. Střelba neplatila ani jemu, ani lovcům, nýbrž byla namířena proti stádu. Všechno předvídal správně, až na jednu jedinou věc, která teď všechny jeho záměry zmařila. Aby dosáhl svého cíle, nepotřeboval Nicolás dobytek krást. Stačilo, aby část stáda usmrtil. Tyhle nesmyslné jatky popudí osadníky nepochybně ještě daleko víc. A maso, které bude Nicolás potřebovat, si přece může vybrat později z vlastních stád.

Dole teď odpověděly první výstřely a rychlopalba začala váznout. Nicolásovi lidé se domnívali, že stádo není střeženo. Pronikavé výkřiky poletovaly od temného kraje lesa dolů k pastvině, odkud jim odpovídaly jiné.

Na obou stranách stáli Manzanerové, a zde nyní střelba ustala zcela.

Dole se podařilo části stáda uniknout. V hustém chumlu se dobytek hnal po pastvině. Před jeho kopyty se nezachrání nic, podupe stržené ploty a udupe nejen lidi, ale i zvířata, která v běhu upadnou. To si vyžádá určitě nejmíň tolik dobytčat jako kulky z pušek Nicolásových lidí. Ten svého cíle dosáhl. Nedalo se tomu zabránit, protože on, Severino, své úvahy nedomyslel až do Ikonce. Byli by se museli pokusit zadržet Nicoláse už na cestě sem. Dřív, než se mohl k stádům osadníků přiblížit.

Nahoře padlo ještě několik výstřelů. I dole palba ustávala.

Severino se napůl vztyčil. Teď nad sebou skutečně zaslechl ono hvízdání, které už dávno očekával. Byly to kulky jeho vlastních lidí. Vpravo se v hustém křoví cosi hýbalo. Vypadalo to, jako by se Nicolás stahoval urychleně zpátky. Severino vyběhl přikrčen kupředu. Nesměl teď ztrácet čas. Zaslechnou-li ho Nicolásovi lovci, patrně ho budou považovat za jednoho ze svých lidí. Určitě se teď vracejí ke svým koňům a prchají vzhůru údolím. Několik minut, a budou pro něho opět nedosažitelní. Těsně před sebou tušil Pondělka a běžel tedy za ním. V lese bylo stále více světla, a musel proto dbát, aby zůstal ve tmě. Zdálo se mu, že vlevo před ním někdo utíká, snažil se tedy zůstat tomuto muži v patách. Daleko vpředu zařehtal čísi kůň. Teď toho muže, kterého pronásledoval, spatřil. Objevil se mezi stromy a ihned zase zmizel.

V témže okamžiku se srazil s jiným. Popadl ho za rameno a pokusil se strhnout ho k zemi. Zároveň zahlédl, jak Pondělek rve lovce za čamal. Muž jako by zprvu vůbec ani nechápal, co se děje, protože tu nepřítele vůbec neočekával, ale pak se začal zběsile bránit. Severino spíš vytušil, než viděl, že sáhl po noži. Tohoto muže ale potřeboval živého. Chtěl ho proto udeřit sevřenou pěstí, ta se však po protivníkově hlavě jenom sesmekla. Vtom muž zaútočil a Severino jen taktak, že stačil uhnout, jinak by ho byl bodl. Lovec začal volat. Kdyby na sebe upozornil ostatní, mohlo by to Severina stát život, nebo by byl sám zajat.

Severino uhnul druhému výpadu, podařilo se mu ale muže uchopit a oba se svalili na zem. Slyšel Pondělka zavrčet, a jeho protivník zaúpěl uprostřed rozmachu k ráj ně. Severino se ho pokusil uchopit za zápěstí, aby mu nůž vykroutil. V té tmě hmátl opět vedle, takže se mu jeho protivník vytrhl a utíkal pryč. Zahlédl ho, když se vynořil na louce v místě ozářeném měsíčním svitem. Pondělek mu byl stále ještě v patách. Údery kopyt o kousek výš v údolí rychle utichaly.

Severino zavířil nad hlavou dvakrát boleadorou. Spatřil, jak se provaz ovinul kolem nohou prchajícího, který hned nato upadl. Několika skoky byl Severino u něho a vykopl mu nůž z ruky. Ve slabém světle zatím jenom poznal, že jeho zajatec byl ještě velmi mladý. Určitě ne o moc starší než Blas. Za Severinem se teď blížili lesem jeho loveci a jeho lidi už nebylo slyšet.

Rozdělali oheň.

„Kde je Nicolás?“ zeptal se Severino zajatce.

Lovec neodpověděl. Zdálo se, že se dívá kamsi mimo ně, jako by tu vůbec nebyli, nebo jako by neviděl už nic, co mělo něco společného s tímto životem. Padl do rukou svých nepřátel a podle starého zákona Manzanerů, který se rozhodl dodržovat, to znamenalo, že bojoval špatně; a že tedy propadl životem. A přesto to byl muž z jejich vlastního kmene.

„Nejsme vašimi nepřáteli,“ řekl Severino. „Nenapadli jsme vás a také vás nenapadneme. Nepustíme vás ale k osadníkům a jejich stádům. Řekni mi, kde je Nicolás, musím s ním mluvit.“

Ani teď mladý muž neodpověděl.

„Je to Tobías,“ řekl kdosi za ním. „Mancopanův syn.“

Ve tváři zajatce svitla jiskra života a jeho oči pátraly po tom, kdo jeho jméno vyslovil. Severino otočil hlavu. Lovci za ním stáli v půlkruhu a pušky v jejich rukou vypadaly naprosto zbytečně. Odrazit útok, bojovat v noci; proti neviditelnému nepříteli, to byla jedna věc. Teď ale měli před sebou zajatce, který podle jejich zákona propadl smrti. Jenže tento zajatec nebyl cizinec, byl to jeden z jejich vlastních lidí. Starý zákon Manzanerů byl jednoduchý a jasný, jejich život však už nebyl tak jednoduchý, a proto se k němu tento zákon už nehodil.

„Kde je Nicolás?“ opakoval. „Musím s ním mluvit.“

Zajatec se už nepokoušel tvářit, jako by neslyšel. V jeho očích teď byla nenávist, a Severino pochopil, že sbírá veškerou svou odvahu.

„Však ho ještě včas uvidíš. Až budeš umírat.“

Tenhle mladý lovec si byl stále ještě jist, že jeho život je ztracený. A snad se i bál, že z něho budou chtít násilím dostat, co chtějí vědět. Severino ale také viděl, že by nepromluvil ani pak. Přeřízl tedy provaz, jímž měl jejich zajatec ruce spoutány za zády:

„Vrať se k Nicolásovl. Řekni jemu a všem, kteří jsou s ním, že tolderie je jím otevřená, pokud přijdou jako přátelé. My váš nepřepadneme. Nikdy. A řekni také všem. že je cesta, jak žít s bílými tvářemi v míru. Řekni jim, ať myslí na zimu, až budou hory hluboko pod sněhem a až tam už nebudete moci zůstat,“

Co nezmohl strach, to zmohla naděje. Nehybná maska téhle tváře, v níž jediným hnutím byly záblesky zlosti a nenávisti, jako by se byla rozbila. Jakže – zůstane nejen naživu, ale dokonce i na svobodě? Přišlo to tak znenadání, že to nemohl ani pochopit.

„Můžeš jít,“ opakoval Severino. „Řekni ale Nicolásovi, že s ním chci mluvit, a nepřijde-li on ke mně, tedy přijdu já k němu.“

Jeden z mužů přinesl pušku, kterou Tobías v boji ztratil, a vtiskl mu ji do tuky. Teprve teď zajatec zřejmě začínal věřit, že se mu opravdu nic nestane. Dlouze se na Severina zadíval.

„Jsi blázen,“ řekl pak. „Anebo jsi strašně chytrý. Já to nevím.“

Pak se otočil. Vysoká tráva utlumila zvuk jeho kroků. Splynul s nocí tak neslyšně jako jeho stín. Severino hleděl ještě chvíli tím směrem, jímž zajatec zmizel. Na okamžik se ho zmocnilo pokušení pustit se tajně za ním a nechat se tak dovést k Nicolásovu táboru. Ale hned je zase zavrhl. Nicolásův úkryt byl určitě velmi dobře střežen. I kdyby si počínal sebeopatrněji, zpozorovali by ho, a pak by byl i Tobías celý jeho krok považoval za pouhou válečnou lest. Zároveň ale velmi dobře věděl, že nakonec bude muset splnit to, co právě řekl, to znamená, vydat se opravdu sám do hor a Nicoláse najít.

„Vrátí se,“ řekl za ním Mariluan. Chvíli trvalo, než Severina pochopil, že myslí Tobiase.

„Ano,“ odpověděl, „vrátí se. Ale ve dne jako přítel, nebo v noci jako nepřítel?“

Zašli si pro koně. Na pastvině leželo přes čtyřicet mrtvých dobytčat. Kolik jich kromě toho přišlo o život za té paniky, to se teprve uvidí. Na východě se nad obzorem objevil bledý pruh světla. Svítalo. Ze strážních ohňů osadníků dole v pampě hořelo už jenom několik. Střelba musela být slyšet daleko, nikdo se sem ale prozatím neodvážil. Severino se rozhlédl po pastvině. V kalném světle ležela mrtvá zvířata na trávě jako šedé mohyly.

Tato noc měla být počátkem nových vztahů mezí osadníky a Manzanery a mohla znamenat první průlom do prastaré hradby vzájemné nedůvěry. Dopadlo to však jinak. Jeho vinou. Opět poznal příliš pozdě, co měl ve skutečnosti udělat.

„Bílí se budou ptát, proč je jejich dobytek mrtvý,“ řekl Mariluan.

„Počkáme na ně,“ odpověděl Severino.

Tobiášovi, který teď už zase byl na cestě do hor, předtím řekl, že přijde k Nicolásovi, aby si s ním promluvil. Existovala ale ještě jedna možnost – že se totiž za Nicolásem vydají všichni. Ne však, aby s ním mluvili, nýbrž aby bojovali společně s ním. Protože prastarý běh věcí se jednoduše nedá ze dne na den úplně převrátit. Ani tehdy, vyžadoval-li to sám rozum. Kámen se také musí kutálet po svahu dolů, i když je jisté, že se nakonec roztříští.

Nepustil se ke svému toldu, nýbrž k Marujinu. Čím víc se k němu však přibližoval, tím vzdálenější mu byl Nicolás a vše, co s ním souviselo. Byla to Maruja, k niž jel.

Už zdálky viděl, že stojí před chatrčí. Hleděla mu vstříc, směrem, odkud se on a ostatní museli vrátit. Střelba byla slyšet až sem a on byl přesvědčen, ani sám nevěděl proč, že tu už stojí a čeká velmi dlouho.

„Všichni se vracejí,“ řekl.

Neodpověděla. Z její tváře však vyčetl tak hlubokou úlevu, že nakazila i jeho, a teď už opravdu nebylo nic důležitějšího, než to, že tu stojí před ním a dívá se na něho.

„V tvém toldu hoří oheň,“ řekl. „Pozveš mě, abych k němu přisedl?“

Poodstoupila a uvolnila mu tak cestu, ale ani teď ještě neodpověděla.

„Vrátil ses,“ řekla, když seděli proti sobě. „Ale budeš muset zase pryč, a pak zase. A až jednoho dne přece všechno skončí, odejdeš na sever.“

„Nevím ještě, co bude,“ odpověděl, „vím jenom, že mě obě quijangy, kterés mi darovala, hřejí, a že mě to už odtud netáhne pryč.“

Její oči uhnuly a on poznal, že uhodla, proč zde sedl. A vůbec v tomto okamžiku nevypadala jako to mladé děvčátko, které se dovede tak smát, až jí copy tanči na prsou.

„Mezi Manzanery bylo vždycky zvykem,“ řekl, „že lovec, který si chtěl některou dívku odvést do své chatrče, s ní předtím ani nepromluvil. Nebylo také důležité, zda se jí líbí. Důležité bylo jenom to, zda měl velké stádo a koně. Zašel prostě za otcem té dívky a nabídl mu koně, několik krav a stříbro. A když byl její otec s nabídkou spokojen, pak musel lovec dívku v noci unést pod vlastni střechu. A bylo také zvykem, že se dívka bránila, jak nejlíp uměla, protože to mělo vypadat, jako že chce zůstat v toldu svého otce, i když se jí lovec líbil.“

„Já ale otce nemám,“ odpověděla. „Jsem sama.“

„A já nemám žádné ovce ani koně, kterými bych za tebe mohl zaplatit. Ale i kdybych měl, stejně bych byl teď přišel k tobě, abych se tě zeptal, zda chceš jít se mnou do mého tolda. Tebe, a ne Nicoláse. Protože chci, abys ke mně šla jenom tehdy, chtěla-li bys v mém toldu žít raději než kdekoliv na světě. Ríkalas, že si chceš sama zvolit lovce, jemuž budeš udržovat oheň. Jsem tu jako cizinec, ale prosím tě, aby sis mě zvolila.“

„Kdybys byl přišel k mému dědečkovi a dal mu koně a stříbro,“ odpověděla, „nebyla bych se bránila ani pak.“

„Přicházím dnes k tobě.“ řekl ještě jednou, „a ptám se tebe.“

Vstal a přivinul ji k sobě, a ona řekla: „Svou odpověď jsem ti už dala.“

Posadil ji před sebe na koně a odjel s ní ke svému toldu. A z každého tolda, které míjeli, vycházeli muži a ženy, a smáli se na ně. jemu ale bylo, jako by se byl teprve teď opravdu vrátil domů, a země přívětivého slunce tam na severu, kde rostou broskvoně, byla náhle velmi daleko. Půda, z níž čerpal svou sílu, byla zde, mezi pohořím a pampou, a byla to skoupá a drsná půda, nad níž se nedalo jen tak zvítězit, byla to však půda Jeho, protože se odvážil všeho, aby ji získal. A tato skoupá půda mu nyní dala to, co miloval.

XII

Do chatrče už pronikalo světlo, když se probudil. Podle ticha, které panovalo venku, však Severino poznal, že bylo přesto ještě brzy. Vedle sebe slyšel Marujin tichý dech. Opatrně zvedl hlavu. Měla oči zavřené. Prohlížel si její tvář, kterou v přítmí tolda rozeznával jenom nezřetelně: tváře, které spánek zbarvil nachem, výrazné obočí pod oblým čelem, rozpuštěné, jako uhel černé vlasy. Vstoupila do jeho života, jako on do tolda, kterého se již počínal zmocňovat vítr, a proměnila jej, proteplila a učinila šťastným. A poprvé od chvíle, kdy se pustil do boje s Nikolásem, teď, když se na ni tak díval, pocítil strach. Ještě včera byl přesvědčen, že dával v sázku jenom sebe, teď už to však nebyla pravda. A věděl také, že ještě dnes přijdou osadnici a budou žádat, aby se odpovídal za jejich mrtvý dobytek. A že nic, co se od nynějška stane, se nebude týkat už Jenom jeho. Opatrně odhodil přikrývku.

„Kam jdeš?“ zeptala se a podle jejího hlasu poznal, že i ona už byla vzhůru.

„Vypustit z torb slaný vítr od moře kolem ostrovů,“ odpověděl. „Už ho nepotřebuju.“

„A co do nich dáš místo něj?“

„Tvůj smích a vůni tvých vlasů.“

Napřáhla ruku a konečky prstů se dotkla jeho tváře, jako by se chtěla přesvědčit, že je opravdu u ní.

„Vždycky se budu bát, kdykoliv těmito dveřmi odejdeš.“

„Vždycky ne a už také ne dlouho.“

„Kdopak mě toho strachu zbaví, v co doufáš?“

Viděl ji opět před sebou tak, jak stála před toldem, když se společně s lovci vrátil domů.

„Čekám, že ke mně přijde Nicolás. A nepřijde-li, pak ho půjdu hledat sám.“

Zdálo se, že Maruja teď uvažuje. „Ještě jsi nikdy před ničím neutekl?“ zeptala se najednou.

Nerozuměl její otázce, protože nepochopil, odkud vzešla:

„Utekl,“ odpověděl pomalu. „A utekl bych zas.“

„Před čím? A co je to, čeho se bojíš?“

„Bylo to u lovců tuleňů,“ řekl. „Lovit tuleně, to je něco úplně jiného. Zvláštní lov. Všechna ostatní zvířata mají určitou šanci. Jsou hbitá nebo lstivá, mají zuby nebo drápy, kterými se mohou bránit, nebo se také umějí výborně schovat. Tuleni ale neměli nikdy nepřátele, a také už nebudou mít čas pochopit, že je teď lidé loví.

Jsou to příliš mírná a příliš krotká zvířata. Lovci je ubíjejí holemi. Samečky, samičky, a zejména mláďata, protože za jejich kůže se platí nejvíc. Stovky a tisíce tuleňů najdeš na písčinách mezi skálami. A když nějaký kutr podobné místo objeví, vydají se na břeh lovci v pomocném člunu. A pak tlučou tuleně holí přes nosy. Musí si však pospíšit, protože zprvu tuleni vůbec nechápou, co se vlastně děje, vždyť žádné nepřátelé nemají. Pak se ale pokoušejí uniknout do vody – tisíce černých, svíjejících se hřbetů, tisíce široce otevřených, řvoucích tlam, z nichž se zachrání alespoň ti, kterým se podaří dostat se do té vody. Proto sebou musí lovci hodit, a tak je tedy tlučou, až jim ruce ochabují. Někdy je ale zvíře jenom omráčené, a když je pak stahují, začne řvát a pokouší se znovu uniknout. Nebo leží vedle mrtvého tuleně jeho mládě a to křičí a dívá se na tebe, jako by začalo chápat, co se to vlastně děje. Břeh je samá krev a páchne to tam až hrůza. A když pak čluny vrchovatě naložené čerstvými kůžemi plují zpátky ke kutru, provázejí je ostatní tuleni s ohlušujícím řevem.

Tři dny nato se však už zase vyvalují na stejné písčině, na níž krev ještě ani pořádně nezaschla, a jatka začínají znovu. Dokud celé stádo není do posledního kousku vyhubeno. Tuleni nemají žádnou paměť a jsou příliš bezbranní, aby tohle přežili. Lovci ale vydělají spoustu peněz, stačí, aby dobře znali ostrovy a průjezdy mezi nimi. Byl jsem jenom jednou na takové plavbě. Pak jsem se zase vydal na lov srstnaté zvěře, protože jsem nechtěl být jako ti lovci tuleňů.“

„Jaký žes nechtěl být?“ zeptala se ho. „Jakýpak je takový lovec tuleňů?“

Samým úsilím najít správná slova svraštil čelo. Svět, o němž měl mluvit, se od toho zde tolik lišil, až si někdy sám myslel, že jeho minulost byla jenom snem. Přejel si dlaní po jizvě, která se táhla po jeho pravém předloktí až na hřbet ruky.

„Tohle se mi stalo,“ řekl, „když jsme jednou lovili vydry. Byli jsme jenom čtyři, ostatní tři byli vlastně lovci tuleňů, nesehnali však kutr, a tak to chtěli také jednou zkusit s vydrami. Mě vzali s sebou, protože se v tom sami moc nevyznali. Měli jsme jenom malý člun a bouře nás vrhla na útes, takže jsme pak museli ke břehu doplavat.

Dostali jsme se na něj všichni, přitom se mi ale stalo tohle.“

Znovu si přejel prstem po široké jizvě.

„Vlna mnou mrštila o skálu plnou hrotů a hran ostrých jako nůž. Zůstalo, nám jenom to, co jsme měli na těle, a to jsme měli ještě štěstí, že jsme se nedostali na nějaký liduprázdný ostrov, ale na pevninu. Museli jsme se však trmácet více než padesát mil, a přitom to bylo v nepříznivém ročním období. Ve dne pršelo a v noci padal sníh. Rána mi pak začala hnisat a já měl jenom cáry z košile, kterými jsem si mohl ruku ovinout. Ostatní se o mě vůbec nestarali. S lovem na vydry byl konec a teď jsem jim už k ničemu nebyl. Musel jsem tedy koukat udržet s nimi krok, nechtěl-li jsem se vzdát a zůstat úplně opuštěn. Večer jsme si vždycky postavili provizorní úkryt z větví a hřáli jsme se vzájemně vlastními těly. Po dvou dnech byla paže celá modrá a oteklá až k rameni. Bolestí jsem to už nemohl vydržet, a tak jsem ruku v noci vystrčil stěnou z větví a listí do sněhu, aby mi z ní tu horkost vytáhl. Rána mi přitom praskla, a já jsem ráno už žádnou horečku neměl.

Dovlekl jsem se s ostatními až k příštímu obchodnímu středisku. Vůbec by mi byli nepomohli. Nechali by mě ležet, a kdoví, zda by ze mne ještě ke všemu nestáhli šaty, protože jsme byli všichni čtyři úplně rozedraní a promrzlí. Tak jako stahovali kůži z tuleňů, ať už byli mrtví nebo omráčení. Život je pro tyhle lidi studený a divoký jako to moře tam dole, ve skutečnosti to ale není moře, kterého by se člověk musel bát, ani bouře nebo led. Člověk se musí bát toho, aby se sám neproměnil v kus ledu až k samému srdci, a proto jsem od lovců tuleňů odešel, jakmile jsme dorazili k přístavu.“

Hleděl na ni. Ještě nikdy takhle s nikým nemohl mluvit. Ani s Blasem. A nebyl si ani jist, zda by mohl takto mluvit se svým otcem, kdyby ještě žil. Jako by v něm Maruja budila myšlenky, které by ho bez ní nikdy nenapadly. A ona se po celou dobu jeho vyprávění dívala na něho.

„Proto jsem také chtěl vždycky nahoru na sever,“ řekl. „Tam, kde je slunce teplejší a moře klidné a vlahé. Dokonce kus země jsem si už vyhlédl.“

Díval se tam, kde ležel jeho měšec. Byl teď zbytečný, zlatý most byl stržen, nikam už nevedl.

„A jakpak ta země vypadá?“ zeptala se.

„To už není důležité.“

„I tak mi to pověz.“

„Je to dobrá země, rodí žito a kukuřici, a když kvetou broskvoně, je to, jako by stromy obalil růžový sníh. Majitelé jsou staří lidé a rádi tu zem prodají, nabídne-li se jim dobrá cena. Pozemek neleží daleko od železnice a tou se člověk dostane do velkých měst, dvakrát v roce, jak se mu zachce. Tam jsem chtěl, protože tam je všechno jinak než na těch ostrovech dole na jihu.“

„A teď?“

„Není přece důležité,“ odpověděl pomalu, „kde člověk žije a jak teplé je slunce nad jeho hlavou. Důležité je, aby žil s lidmi, a ne s lovci tuleňů, a aby sám taky nebyl lovcem tuleňů.“

Venku zaslechl kroky a podle hlasu poznal Mariluana.

„Severino, jsou tu osadníci.“

„Už jdu,“ odpověděl.

Do ostrého světla, jímž den neúprosně zaléval svět, si vzal Marujin obraz z šeré místnosti a také odhodlání, že se mu musí podařit obstát v tomto bojí až do konce. A nesměl to být ledasjaký konec, nýbrž konec dobrý, neboť už nebyl toulavým cizincem, lovcem kožešin, který klade pasti, který žije dnes tady a zítra kdovíkde. Nevěděl sice ještě, jak na to, ale podařit se mu to musí.

„Je jich jenom několik,“ řekl Mariluan, a „a tihle přicházejí v míru. Chtějí s tebou mluvit.“

Cítil, že Mariluan neřekl vše, ale na nic se ho neptal.

Vydali se na mýtinu, kde stálo Nicolásovo opuštěné toldo.

Byla jich, jak viděl už zdálky, opravdu jenom hrstka, deset, nejvýš dvanáct. Ještě víc se mu však ulevilo, když mezi nimi zahlédl Luise a Juana Manuela. Celou tu dobu přece věděl, že osadníci kvůli těm usmrceným dobytčatům něco podniknou. Tihle však určitě nepřišli jako nepřátelé, a to ne snad jenom proto, že mezi nimi byli oba Cortínezové. Neseskočili sice z koní, ale seděli na nich přesto jako lidé, kteří vědí, že jim nehrozí žádné nebezpečí. Teprve, když se k nim přiblížil natolik, že rozeznal i jejich obličeje, kus své jistoty přece jen ztratil.

„Za malou chvíli tu budou,“ řekl Luis. „Celá hromada. Vyslali posly na všechny strany, proto nepřišli už včera. Tentokrát to myslej vážně.“

Juan Manuel dodal, jako by se chtěl omlouvat: „Víc jsme jich nesplašili.“ Ukázal na skupinku, která je provázela. „Zkusili jsme všechno, jinak jsme tu už byli dřív Teď ale už moc času nezbývá.“

Ráno bylo najednou méně jasné. Celý jeden den mohl Severino myslet na sebe. Na sebe a na Maruju. Ten čas teď vypršel.

„Všechno jsme uvážili,“ řekl Luis, „a došli jsme k závěru, že bude nejlíp, když se tady teď několik dní neukážete. To nejhorší, co se pak může stát, je, že vám zapálej tolda, a ty si pak rychle zase postavíte. Ale my bysme měli trochu víc času promluvit s nima. Určitě zase přijdou k rozumu, jen se jim musí dopřát trochu času.“

Severino viděl temné, nehybné tváře Mariluana a ostatních lovců, a bylo mu jasné, že to není možné. Před tím, co teď mělo přijít, utíkat nesměli. Nebylo vyhnutí, tady couvnout nesměli, jinak by i oni museli odejít do hor, k Nicolásovi. A ještě něco viděl: byla to dobře míněná rada, ale byla to rada bílého muže. Chtěl jim sice pomoci, ale přece jenom opravdově nechápal, co se v Manzanerech děje a co v tuto chvíli, kdy jim radí, aby opustili své chatrče proto, že se pokusili ochránit stáda osadníků, cítí. Bylo to dobře, že jim tito bílí chtěli pomoci, nakonec ale bude všechno záležet přece jenom na nich samých. Už proto, že pomoc osadníků by nikdy nešla tak daleko, aby vystavili nějakému vážnému nebezpečí sami sebe. Leda Luis, u Juana Manuela to už bylo dost nepravděpodobné, ale od ostatních se to určitě čekat nedalo.

„Zůstaneme,“ řekl.

Juan Manuel pokrčil rameny jako někdo, kdo si myje ruce, protože všechny dobré rady byly marné.

„Možná, že je jich víc než stovka.“

„Nechceme s nimi bojovat, chceme s nimi mluvit.“

Už si ale zdaleka nebyl tak jist, když to říkal. I k rozhovoru bylo vždycky potřeba ochoty dvou, a co se pak stane, nezáviselo pokaždé jenom na nich.

„Uděláme, co bude v našich silách,“ řekl Luis rozhodným hlasem. Tváře ostatních vyjadřovaly rozpaky. Cortínezově, a zejména tenhle Luis, je tady přemluvili k něčemu, o čem nevěděli, kam to vlastně povede.

„Tam!“

Mariluan napřáhl ruku a Severino viděl, že se v místě, kam jeho ruka ukazovala, vynořují jezdci. Byli to první jezdci celého houfu, a kolik Jich bylo, to se ještě nedalo poznat. Nepřijížděli nijak zvlášť rychle, ale s jistotou lidí, kteří dobře vědí, že svou věc stihnou. A les jako by chrlil stále víc ozbrojených bílých tváří, celý pluk, celou malou armádu.

První se teď zastavili. Radili se. Uviděli možná, že i u Manzanerů jsou bílí, což se jim nehodilo do plánu. To však mohl být jenom malý odklad – od jejich záměru je nic odvrátit nemohlo. Severino viděl, že jich bylo opravdu hodně. Juan Manuel měl pravdu, bylo jich jistě víc než sto.

Tihle bílí vstoupili na cizí území s takovou jistotou a tak neopatrně, že by bylo snadné poslat je domů zkrvavené, třebaže Severino neměl víc než patnáct mužů. Pravda, tentokrát by se jim ještě jednou podařilo osadníky zahnat, ale pak? Věděl také, že se Nicolás a ostatní, ať už příští hodina skončí jakkoliv, v horách všechno dozvědí.

Houf osadníků se dal opět do pohybu, a jak se blížil, začal se na obě strany poněkud roztahovat. Když se před nimi zastavili, utvořili úzký a hustý půlkruh, v jehož ohnisku se nacházeli Severino, Mariluan a ostatní osadnici. Ještě než se však ozvalo první slovo, poznal Severino. že ani bílí muži se tohoto slunečného jitra necítili zrovna ve své kůži. Kdyby byli Severina a ostatní lovce potkali samotné, bylo by všechno jasné. Přítomnost obou Cortínezů a ostatních je však rušila. Byla to první rána, kterou utrpělo jejich sebevědomí.

„Dáváme vám dvě hodiny,“ řekl osadník, který je vedl. Skutečnost, že jim velel, se zřejmě snažil zdůraznit tím, že alespoň slovy zamířil přímo k cíli. „jestli do té doby neodejdete sami, pak vám pomůžem. V okruhu padesáti mil nechceme už žádnýho z vás vidět. Žádnýho, jasný?“

Tímto svým krátkým proslovem se obracel jenom na Severina a tvářil se přitom, jako by tu Cortínez se svými druhy vůbec nebyli. Ale ani to nebyla známka nějaké zvláštní síly.

„Žijeme na vlastní půdě,“ odpověděl mu Severino. „Máme doklady, které nám ji zaručují, a nikdo nás z ní nemůže vyhnat.“

„Pak jste měli i dnes v noci zůstat na svý půdě, místo abyste nám postříleli náš nejlepší dobytek. Nebo snad máte taky nějaký papír na to, že nás smíte zničit?“

Oba Cortínezové dosud nepromluvili, a přesto už jejich pouhá přítomnost měla za následek jistý úspěch. Tento houf bílých mužů, který sem vtrhl, se totiž neodvážil použít ihned násilí, nýbrž přistoupil na vyjednávání.

„My jsme váš dobytek nezabili.“

„Všichni táhnete za jeden provaz. Nebo nás máte za hlupáky?“

„Ne tak rychle,“ řekl Luis. Maličko svého koně pobídl, a dostal se tak mezi Severina a bílé muže. „Ne tak rychle. Nebýt jeho a ostatních, o ničem bysme nevěděli. To by nám tamti byli klidně zabili nebo odvlekli kdovíkam do hor desetkrát víc dobytka. A ještě nám mohli zapálit střechu nad hlavou. Přesně tak, jak chtěli. A tihle tady nás včas varovali.“

„Pěkný varování.“ Mluvčí bílých si hněvivě odfrkl nosem. „Chraň nás pánbůh před takovými přáteli. Ohlídáme vám pastviny na svahu, řekli. Nebo to snad netekli? A co se nestane? Zrovna tam uspořádaj jatky na náš dobytek. Chytili snad přitom aspoň jednoho z těch svých kumpánů, který to, jak tihle tady tvrděj, máj na svědomí, jo anebo ne? Jsou smluvený, to je to, jestli to nakonec neprovedli sami.“

„Jednoho jsme chytili,“ řekl Severino.

„A kdepak je?“

„Poslali jsme ho zpátky k ostatním. Protože chceme, aby se vrátili. Aby byl mír a aby se konečně začalo našim i vašim stádům dařit.“

Vůdce bílých osadníků si znovu odfrkl.

„Tady to máš,“ řekl, nikoliv však Severinovi, nýbrž Luisovi. „Jsou smluvený, a proto musej tihle tady zmizet. A to hned, do dvou hodin.“

Mezi tou spoustou bílých tváří zahlédl teď Severino také Čtvrtlitra. Ten před jeho pohledem uhnul a díval se přes něj a přes tolda kamsi do lesa. Přijel patrně jenom proto, že si myslel, že musí, příliš jist si svou věcí ale nebyl. A určitě tomu tak nebylo jenom u něho.

„No a co si počnou, když je takhle vyženete do hor? Uvážili jste taky, jestli je to vůbec lepší – nejen pro ně, ale i pro nás?“

„Pro ně to každopádně lepší bude, aby se nám už nepletli do cesty, protože kdyby se ještě jednou pokusili o něco takovýho jako dneska v noci, pak pročešem hory, dokud je všechny nedostanem. I kdyby to mělo trvat až do zimy.“

Jakmile šlo o vyhlídky boje, bylo pro tohoto bílého a pro ty, kteří přijeli s ním, opět všechno jasné. V tom se podobali Nicolásovi. Uvažovali jen tak daleko, dokud se nevyhoupli do sedel. Dál už ale ne.

„A co naše stáda, co z nich zbude do zimy?“ zeptal se Juan Manuel.

Muž neodpověděl, jen se zamračil. Patrně si myslel, že by bylo nejlepší alespoň ty lovce, kteří zůstali v tolderii, pověsit na stromy kolem mýtiny jako zloděje dobytka. A pak si možná myslel taky to, že ale pořád ještě zbudou ti ostatní, to znamená ta větší část kmene, která byla s Nicolásem v horách, a jakmile se tedy vypořádají tady s těmi, nebudou už moci couvnout. Ať už pak tahle válka mezi osadníky a Indiány dopadne jakkoliv, odnese to nejméně polovina jejich stád, takže ten třetí, který se bude smát naposled a tedy nejlíp, to bude Společnost pro chov dobytka. Proto se už jenom mračil a neodpovídal. Nebylo to tedy tak jednoduché, jak si mysleli, když sem vytáhli: tady bílí a tam Indiáni.

„Je nás jenom hrstka,“ řekl Severino a zvýšil teď hlas, aby ho bylo slyšet na celé mýtině. „Kmen Manzanerů se ztenčil. Pokud bychom ale s vámi chtěli bojovat zbraněmi. pak by se vaším nepřítelem stal každý strom a každý kámen a mnoho z vás by do zimy zemřelo.“

„Zavřete mu už konečně tu hubu,“ ozval se někdo z druhé řady. Severino nemohl poznat, kdo to byl, nikdo se však nehnul a ani mluvčí bílých se nepřestával mračit.

„Donutíte-li nás ale bojovat,“ řekl Severino, „pak my k boji nepoužijeme pušek, nýbrž zákona. Toto zde je naše země, a nikdo nemá právo nás z ní vyhánět. My jsme váš dobytek nezabili, my jsme se naopak pokusili ochránit jej, a tito zde to mohou dosvědčit.“

Luis kývl, a ti ostatní, kteří přišli s Cortínezovými, už se necítili tak nesví. Tahle potyčka se vedla jinak, než se obávali, přičemž už znamenalo hodně, že až dosud zůstalo jen při slovech, ať už zněla jakkoliv. Tohle tady totiž vůbec neprobíhalo podle zákona Manzanerů, nýbrž podle jejích vlastního. Osadník, který dělal mluvčího, otočil hlavu. Ani z mužů, stojících za ním, už nevyzařovala taková jistota.

„A co škoda?“ řekl. „Kdopak nám ji nahradí? V noci nám pobili přes sto kusů dobytka.“

„Nahradíme vám je z našich ovcí,“ odpověděl Severino. „Můžete si vybrat. Ze stád těch, co odešli do hor.“

„Řek bych, že je to poctivý návrh.“ Byla to první slova, která pronesl Čtvrtlitr, a bylo z nich slyšet, jak se mu ulevilo. „Víc ani chtít nemůžeme, já se aspoň už do ničeho pouštět nebudu. To by bylo proti zákonu.“

Všichni sem přišli, aby zákon, o kterém mluvili vzali do vlastních rukou, jenže ten zákon byl silnější než oni, jakmile se ho začali držet i Manzanerové. Osadníci však byli spíš připraveni vypořádat se se vzbouřenými Indiány než s platnými listinami mírumilovných chovatelů ovcí. Přesto se vůdce bílých osadníků na svém koni tvářil pořád ještě jako kocour, kterému právě vyklouzla myš. Možná že si připadal i trochu směšný, a to byl pocit, s nímž se domů vracet nechtěl.

„A co když přijdou v noci znovu,“ řekl, „a zase naše stáda přepadnou – kdo nám škodu nahradí pak?“

„Tak rychle určitě nepřijdou,“ odpověděl Severino. „Jestli se ale přece jenom rozhodnou hned zase zaútočit, pak napadnou nejdřív nás. Protože nás považují za zrádce.“

Mluvčí osadníků se na něho díval se svraštělým obočím, jako by ho snad viděl poprvé. Až dosud byl obraz, který si utvořil o Manzanerech, určitě velmi jednoduchý. Prostě Indiáni a hotovo. V této chvíli mu však začínalo svítat, že snad i oni mají svá trápení a své naděje.

„Chceme klid,“ řekl. „To je všechno. Klid chceme. A jistotu, že nám nebude nikdo krást dobytek, ani nezapálí střechu nad hlavou, zatímco spíme.“

„To snad chtěj, tihle taky,“ odpověděl Luis. „No tak,“ řekl Čtvrtlitr, „tak se teda můžem vrátit domů, ne?“

Severino vyčetl vůdci osadníků z tváře všechny hrozby, které si pro chvíli odchodu už přichystal, ale nevyslovil. Okamžik, kdy to ještě mohl udělat, už minul. Osadníků bylo víc než sto, všichni ozbrojeni, a přišli sem, aby jednou provždy vyhnali hrstku Manzanerů, kteří rušili mír. Vpůli cesty však narazili na sílu, která byla mocnější než všechny pušky, na sílu rozumu a poznání vlastního prospěchu i prosté a někdy tak snadno přehlédnutelné skutečnosti, totiž že také na druhé straně stojí lidé. A to vše souviselo s tím, čemu se říká lidskost.

„Je vám to teda teď jasný,“ řekl mluvčí bílých osadníků přísně.

A Luis odpověděl: „Řek bych, že všem.“

Hleděli za nimi, jak se vzdalují. Všichni se v sedlech drželi velice zpříma, a někteří dokonce ani nezavěsili zpátky své pušky. Nepůsobilo to však už hrozivě nebo nebezpečně. V této jediné hodině, kterou měli právě za sebou, se začalo něco nového, něco, co sami ještě dobře nechápali, ale na co určitě žádný z nich už nezapomene. Zpráva o tom se rozšíří po pampě a pohořím, a ještě dnes, nejpozději ale zítra, se tajnými cestičkami dostane až k Nicolásovi a ostatním a postupně do všech osad a tolderii: kromě boje či nedůstojného ústupu existuje ještě třetí cesta, cesta společná. Pak si Severino všiml, že jeden z těch bojechtivých osadníků zůstal: byl to Čtvrtlitr A byl teď mezi těmi, kteří sem přišli s Cortínezovými, jako by byl nikdy proti Manzanerům nic neměl.

„Já věděl celou dobu,“ řekl, „že jste to nebyli vy, který ten dobytek ukradli. A málem se mi už taky podařilo přesvědčit i ostatní.“

Znělo to spíš jako prosba než jako pokus něco vysvětlit. a Severino věděl, že se za Čtvrtlitrovými slovy skrývá vzpomínka na den, kdy ho od svých dveří zahnal střelbou z pušky, protože ho považoval za vraha a banditu. To však nyní nebylo už důležité; nic z toho, co bylo, už teď není důležité, protože našli možnost nového začátku, a důležité už jenom je, zda jí budou umět využít.

„Kdybyste zase někdy měli nějaký kůže.“ řekl Čtvrtlitr změněným hlasem, když nikdo neodpovídal, „tak nezapomeňte, že platím nejlepší ceny. Musej to bejt ale dobrý kůže.“

Nasadil svému koni ostruhy a pospíšil za ostatními, kteří mezitím už zmizeli v lese. I on držel pušku ještě v ruce. A zvlášť u něho to působilo zcela nesmyslně, spíš jako nějaká hračka. Severinovi neušlo, že se oba Cortínezovi a většina ostatních bílých mužů šklebili. Především ale vypadali jako lidé. u nichž se ukázalo, že jednali správně.

„Nemyslím, že se vrátěj,“ řekl Luis. „To už by se muselo stát něco zvlášť hroznýho.“ A Severino věděl, že to vlastně byla výzva, kterou se obracel na něho: měl se postarat o to, aby se prostě nic takového nestalo

„Dokážeme to,“ odpověděl mu.

Všechno teď záviselo na tom, co podnikne Nicolás. Propuštěný zajatec musel být už dávno zase v táboře, a s nim i vzkaz, že Severino nehodlá pozvednout proti vlastním lidem ruku první, ale že také nepřipustí, aby Nicolás přepadl osadníky. A také ta zpráva, že část osadníků se postavila na stranu Manzanerů, stejné jako Severino na jejich, se tam co nevidět rozšíří. Byl si jist, že někteří teď začnou uvažovat, zda by nebylo lépe vrátit se do tolderie. Nikoliv však Nicolás. Toho nepřesvědčí nic. Proto také Severino tušil, že ho přese všechno bude muset nakonec vyhledat, aby ho zbavil mocí a vlivu. Jeho a všechny, kteří pak budou ještě s ním. Pokud ovšem nevyhledají dřív oni jeho. Na co ale neznal vůbec žádnou odpověď, bylo to, zda k nim nebude patři i Blas.

Toho dne přišli do tolderie ještě další cizinci: seržant se svým policistou. Seskočili z koní před Severinovým toldem.

„Tak prý jste tu měli poslední dobou docela živo, jak jsem slyšel,“ řekl seržant.

„Ani ne,“ odpověděl Severino. „Pokud vím, nikdo neutrpěl škodu.“ Napjatě čekal. Seržantova zpráva o smrti zlodějů dobytka musela mezitím dojít do hlavního města provincie, a možná že odtamtud už také přišly příslušné zprávy. Pokoušel se z jejich tváří vyčíst, zda přinášejí dobré či špatné zprávy. Nepodařilo se mu to ale.

„Že se někteří lidé musej věčně ukvapovat,“ řekl seržant. „Nedokážou vyčkat pravou chvíli, a proto také nikdy neudělají to správné. Měl jsem jednou kamaráda…,“ odmlčel se. „Ale ty už přece víš, jak to s mými kamarády vypadalo.“ Severino neodpověděl.

„Nesu ty papíry,“ řekl seržant se zdůrazněnou věcností a sáhl do náprsní kapsy. Potěžkal papír v ruce. „jenže to má ještě maličký háček.“

Chvíli počkal, ale Severino nepromluvil ani teď. „Lhůta pro registraci byla prošlá. Domingo to měl už dávno vyřídit. A teď tu půdu chce také Společnost pro chov dobytka. Údolí dávají výbornou pastvu, není divu, že se hned někdo najde, když ji může dostat.“

Opět se odmlčel a Severino hleděl do té staré tváře plné vrásek, jako by nevěřil svým uším. Proti zlodějům a banditům se bránit mohli, podařilo se jim dokonce získat na svou stranu osadníky, proti téhle Společnosti, proti tomuto nepochopitelnému, a přece všudypřítomnému nepříteli, který neměl žádnou tvář, byli však zřejmě bezmocní. Bylo tedy nakonec přece jenom všechno marné? A právě v okamžiku, kdy byl úspěch na dosah ruky. Byl to snad opravdu už jeho osud, že musel přijít vždycky pozdě?

„Především ale,“ řekl Severino vztekle, „mě vůbec nepřekvapuje, že ten někdo, kdo chce naši půdu dostat, je zrovna táhle Společnost.“

Seržant z něj po celou tu dobu nespustil oči. „Vy ale na této půdě žijete, postavili jste si na ní svá tolda, a pasou se na ní vaše stáda. Máte na tu půdu i teď ještě přednostní právo, tak stanoví zákon, jenže teď za ta vlastnická práva musíte zaplatit. Domingo by je byl dostal ještě zadarmo, kdyby se o to byl staral.“

„Kolik?“ zeptal se Severino.

„Tři tisíce pesos. Ve zlatě.“

Byla to suma, jakou by tady, kde každý byl závislý jenom na tom, co se na jeho půdě urodilo, co na ní žilo, případně co si ulovil, sotva kdo sehnal. Viděl na seržantovi, že to ví a že nespravedlnost tohoto požadavku pociťuje stejně Jako on sám, jenž měl svázané ruce. Pro Společnost neznamenalo tři tisíce pesos nic, když za ně mohla dostat půdu Manzanerů.

To byl rub zákonů bílých tváří. Na jejich základě mohli sice osadníci mezi sebou a Manzanerové vedle nich žít v míru a pokoji, protože všichni vlastnili jenom málo a živili se prací svých rukou. Jakmile se ale objevil někdo, kdo byl větší a mocnější, pak je už tyto zákony nechránily; všechny možnosti patřily najednou tomu silnějšímu, který jich využil proti slabším. „Zaplatím to,“ řekl Severino. Seržant si třel bradu. „Jenže bys to musel udělat hned. Totiž, abych ti ty papíry tady mohl nechat, jinak máte čtyři týdny čas. Pak ale může vynést nárok na tuhle půdu i Společnost.“

„Zaplatím to hned.“

Odepnul si měšec a vysázel seržantovi celý obnos: třicet lesklých a žlutých zlaťáků, na každém pot a samota dlouhých měsíců a let strávených na ostrovech, na každém kus naděje, že se snad přece jenom někdy dostane na sever, do země přívětivého slunce. To však bylo vedlejší. Všechno bylo vedlejší, až na jednu věc: aby se mu totiž podařilo dojít po cestě, kterou si vytyčil, až na její konec.

„Vidím, že to, co děláš, myslíš naprosto vážně,“ řekl seržant a potěžkával mince v obou dlaních.

„Stačí to?“ zeptal se Severino.

„Řekl bych, že stačí, i když se možná pár lidí bude těžko smiřovat s tím, že vaše pastviny nedostanou.“ Usmíval se, když Severinovi předával papíry; ihned ale zase zvážněl. „Pak by tu bylo ještě něco. Bylo tu nějak neklidno poslední dobou, jak už jsem řekl, a já mám málo lidí. A tak by bylo dobře, abyste se tady postarali sami trochu o pořádek. Asi tak, jak jste s tím už začali. Něco jako s tím vlastním prahem, před kterým by si měl každý zametat sám. A abych vám to alespoň trochu usnadnil, tak jsem si myslel, že byste to mohli dělat tak říkajíc na můj příkaz, nebo ještě líp na příkaz policejní stanice. Aby s tím pak nebyly jednou nějaké oplétačky a vůbec aby bylo všechno jasné.“

Severino pohlédl na seržanta a znovu pocítil, jak je fa dobré a také správné, že to místo tu zastává právě takový člověk jako on.

„Jak říkám, moc lidi nemám, ale jednoho muže bych tu mohl na několik dní nechat. Aby, pokud by se zase něco semlelo, bylo hned jasné, kdo v tom má prsty. Anebo ještě líp: aby se nic nesemlelo. A proto jsem toho muže hned taky přivedl. A tomu teď pomůžete udržovat pořádek.“

Severino se zhluboka nadechl

„Může tu zůstat. Dostane to nejlepší toldo.“

„To je opravdu hezké, že tak vlídně přijímáte hosty,“ odpověděl seržant a už se zase usmíval, „jen mi ho ale moc nerozmazlujte. Můžu ho tady ovšem nechat jen tak deset dní nebo, řekněme, dva týdny.“

„Dva týdny musí stačit. Když se nám to ale do té doby nepodaří, pak budeš potřebovat víc než jednoho člověka; na to, aby se tu zjednal zase pořádek.“

„Právě,“ řekl seržant. „Člověk má oheň udusit včas, ještě než se vůbec rozšíří. To ale pořád ještě není všech no, co mám na srdci. Ty tři bandity, které jste vyřídili, stíhal zatykač. A ten maličký nápad, co jsme o něm zrovna mluvili, že tady totiž tak trochu pomůžete udržovat pořádek, ten mi bleskl hlavou, když jsem si sumíroval svou zprávu. Proto jsem v ní uvedl, že jsme tuhle malou dohodu spolu uzavřeli už před pár dny, takže jste ty tři chlapíky teda jako vyřídili z pověření policejní stanice. Nemyslím, že by k tomu mohly být ještě nějaké otázky.“

„A já si zase myslím,“ odpověděl Severino, „že teď máme naději. Není sice nějak zvlášť veliká, ale naděje i to je.“

Severinův otec mluvíval někdy o tom, že se za těch velkých indiánských bojů vojsko bílých tváří pokoušelo část svých nepřátel poštvat proti ostatním. Manzanery proti Tehuelchům a Tehuelchy zase proti Pampinům. Seržant tu zásadu otočil. Nepracoval proti, nýbrž pro Manzanery.

Teď se dotkl několika prsty čapky.

„Doufejme tedy, že tuhle šanci budete umět využít.“

Severino zvedl na pozdrav jenom ruku. Tento muž tu zastupoval zákon. Byl starý, dlouhé roky služby však z něho neudělaly člověka tvrdého a zahořklého, nýbrž moudrého. Přesto ale měl, právě proto, že nezastupoval jenom sebe, nýbrž i zákon, dvojí tvář. Přišel, aby jim pomohl a aby je požádal o tři tisíce pesos za půdu, která jim patřila. Zastupoval zákon, který poskytoval každému stejná práva, ale který se neptal, zda také všichni mohou svých práv využít. Jako kdyby se zaručovalo jak jelenu, tak horskému lvu právo užívat svých drápů. A přece byl tento zákon zákonem doby, ve které žili, a poskytoval jim větší jistotu než jejich vlastní zákon z dávno minulých, starých dob. Šlo jen o to, aby podle něho dokázali žít. Ani jelen nebyl vždycky ještě ztracen, když na něho číhal horský lev.

XIII

Policista se v tolderii zařídil. Zprvu mu při pomyšlení na to, že tu bude muset strávit dva týdny, nebylo zrovna dobře, protože si ho ale zřejmě nikdo nevšímal, rychle se zase uklidnil. Opatrnou zdrženlivost Manzanerů patrně považoval za jejich přirozenou vlastnost.

Severino si všiml, že lovci přítomnost tohoto policisty zdaleka nepovažují za tak samozřejmou. Ba dokonce ani někteří z těch, kteří ho jinak ve všem poslouchali, nechápali, proč přijal do tolderie bílého. Ke všemu ještě muže z ozbrojené moci, která po celá desetiletí táhla proti Indiánům vždycky jako první. Jejich bratři a synové byli s Nicolásem v horách, a úkolem policie bylo přece honit všechny, kteří se postavili proti zákonu bílých. Severino cílil, jak ten či onen začíná být opatrný i vůči němu.

Propast, která dělila osadníky a Manzanery, už z poloviny. zasypal, vypadalo to ale, že tímto krokem zase vyhloubil na druhé straně novou, ta však už vedla přímo tolderii a oddělovala ho od části lovců.

V příštích dnech pocítil na sobě několikrát Marujin pohled a v jejích očích četl jakousi ustaranost, či dokonce strach, který dobře nechápal.

„Jestli chceš,“ řekla mu, „můžeme se pořád ještě na sever vydat. I když už nemáš peníze, abys koupil půdu. Můžeme oba pracovat ve městě.“

Byl tak překvapen, že zprvu nenašel ani žádnou odpověď. Domnívala se, že srdcem stále ještě lpí na svém starém snu, a i když si život někde jinde nedovedla vůbec představit a města, o nichž mluvila, pro ni byla jenom prázdná jména, přece jenom byla ochotna tuto oběť pro něho přinést.

„Nechci,“ odpověděl. „A teď už taky nemůžu. A až to zase jednou možné bude, pak už se nebudeš muset ničeho bát.“

„Nemyslela jsem kvůli sobě,“ odpověděla jenom; to, že se bála, tím ale přiznávala. Dívala se na něho, jako by sám nevěděl, do čeho se vlastně pustil.

Pak se ale přihodilo něco, co způsobilo, že na všechno ostatní rázem zapomněl. Z hor se do tolderie vrátili, jeden po druhém, čtyři lovci. Byl si jist; že nevrátí-li se ještě další, bude to jenom kvůli přítomnosti toho policisty. Zřejmě se tedy rozevřela propast i v Nicólasově táboře. Všichni už ho nebyli ochotni poslouchat.

Severino se pokusil vyslechnout první tři.

„Kde je Nicolás?“

„Mění tábor každý druhý den. Kdoví, kde je teď.“

„Co zamýšlí?“

Mlčeli. Nicoláse sice opustili, zradit ho však nechtěli. Třeba by byli spíš promluvili, nebýt toho policisty v tolderii.

„Musím s Nicolásem mluvit,“ říkal jim. „S ním nebo s těmi, co jsou u něho. Vzkázal jsem to po Tobiášovi, kterého jsem poslal zpátky do jeho tábora.“

„Přijde, až bude sám chtít, ale přísahal, že k tobě bude mluvit jen puškou.“

Severino začínal Marujinu starost chápat. Nicolás znal jenom jeden zákon, zákon boje, msty a smrti. A jen tímto zákonem se bude řídit. Zda přijde v noci či ve dne, otevřeně či ze zálohy, to nikdo nevěděl, jisté bylo jenom to, že přijde. Policista mohl zabránit osadníkům, aby něco podnikli proti tolderii. Pro Nicoláse byla jeho přítomnost jenom dalším důkazem, aby svou hrozbu uskutečnil.

Doufal, že se vrátí i Blas. Dodalo by mu to jistoty, že nakonec získá na svou stranu i ostatní. Bylo pro něho velice trpké, že se tito lovci vrátili, jeho bratr však ne. Místo něho přišel jako čtvrtý a prozatím poslední Epulef. Severino doufal, že od něho se dozví víc.

„Zprvu byli všichni přesvědčeni, že budeš muset s ostatními také odejít do hor. Proto jenom čekali. Zato, když jsi chránil osadníkům dobytek, ti přísahali smrt. Teď ale, když jsi za jejich papíry zaplatil zlatem, by s Nicolásem už nešli přepadnout tolderii, i kdyby se o to snad pokusil.“

Proti zrádci by bojovali všichni, v tomhle bodě ale už nebyli ochotni Nicoláse poslechnout. Ať už považovali to, co Severino dělal, za správné nebo ne, každopádně pochopili, že to nedělá pro sebe.

„Kde je Nicolás?“ zeptal se.

Epulef mlčel. „Dnes změnil tábor,“ odpověděl nakonec mrzutě, když Severino otázku opakoval.

Určitě věděl Epulef víc. Zvyk a tradice v něm však byly, stále ještě tak silné, že nepromluvil. Stejně tak ho zvyk a tradice donutily k tomu, odejít s Nicolásem do hor a zůstat u něho až do této chvíle. Protože Nicolás byl jeho dědeček, v jehož toldu tak dlouho žil, a protože při Nicolásovi stáli skoro všichni mladí lovci, zatímco se Severinem zůstali zprvu jenom starší muži.

Návrat oněch čtyř lovců mu však přesto dával nadějí, že nakonec přece jenom získá i ostatní. Jen co uvidí, že pro mír nemusí obětovat ani svou půdu, ani svou hrdost či svobodu. Potřeboval jenom čas. Každý den, který proběhl v klidu, byl důkazem, který mluvil pro něho a jeho stanovisko.

Prozatím tedy zůstal v tolderii a čekal. Avšak po těchto lovcích se už nevrátil nikdo. Nic se zatím nedělo, ale Nicolásovi lidé zůstávali v horách Obě misky vah se sice maličko vychýlily, dál se však už nepohnuly. Severinovou důvěrou to nijak neotřáslo, i když viděl, že z Marujiny tváře starost nemizí. Zůstal v tolderii a přes všecko se tu cítil tak doma. jako dosud nikdy od chvíle, kdy před lety odešel na jih. Vychutnával to také až do dna. Ale najednou se jeho naděje zhroutily pod tíhou skutečnosti.

Bylo to k večeru a stmívalo se už. Zašel pro dříví a vracel se k toldu s plnou náručí polen, když jej náhle přepadl zvláštní pocit: Pozor, jsi v nebezpečí! Byla to vnímavost, kterou si osvojil za dlouhých let strávených v divočině a samotě, pud podobný instinktu zvířete, které reaguje, aniž by uvažovalo. Hned nato se skoro současně udály tři věci. Severino pustil polena a přikrčil se, Maruja, která stála ve dveřích tolda, se k němu vrhla, a nahoře na kraji lesa padl výstřel. Uslyšel hvízdnout kulku, i to, jak pronikla do těla, a na zlomek vteřiny byl přesvědčen, že byl zasažen. Pak ale Maruja v jeho náručí náhle ochabla a Severino ucítil, jak mu po ruce stéká její krev. Rychle Maruju zvedl a vběhl s ní do tolda. Stěny skýtaly jenom malou ochranu a Severino ještě čekal, že po první ráně budou následovat další – vyslané sice nazdařbůh, ale v naději, že jedna z kulek přece jenom zasáhne svůj cíl. Na to však v tuto chvíli nemyslel, nýbrž stáhl Maruje opatrně pončo přes hlavu. Kulka jí zasáhla paži. Byla to rána do masa, nijak nebezpečná, krvácela však silně. Venku se už nic nehnulo. Jenom Pondělek zuřivě štěkal a vyrazil přes mýtinu k místu, odkud rána padla.

Maruja měla dosud oči zavřené. Severino si však všiml, že je při vědomí. Pak zvedla ruku a opatrně se dotkla jeho tváře. Pochopil, že oči neotvírá ze strachu, co by mohla uvidět.

„Všechno je v pořádku,“ řekl. „Je pryč, a za pár dní se ti ruka zase zahojí.“ Když ani teď ruku neodtáhla, dodal: „Mně se nic nestalo.“

Pondělkův štěkot se ztrácel hluboko v lese.

Maruja pohlédla na Severina a teprve teď dokázal pochopit, co se to v posledních dnech v jejím pohledu skrývalo. Byl to strach o něho, byl to ale také strach, že by si mohl dát Nicolásem vnutit starý zákon msty a krve. že by ho mohl jít zabít. Byla natolik Indiánkou, aby tohle pochopila, a určitě by mu to nezazlívala. Přesto jí však tento zákon už nestačil, nechtěla už podle něho žít. Jinak by byla zůstala v Nicolásově chatrči nebo by s ním byla odešla do hor, rozhodně by však nebyla přišla k němu. Bez váhání riskovala vlastní život, aby ho chránila. Východisko však neznala. A proto to teď také byla ona, která znovu začala mluvit o tom, že by snad mohli odejít na sever. Musel tedy správnou cestu najít zase sám. Jenže už váhal příliš dlouho. Tak dlouho, že tím vystavil nebezpečí ji, sebe a všechno, čeho až dosud dosáhl.

Zatímco jí obvazoval paži, cítil na sobě její pohled.

„Odejděme,“ šeptala, jako by se bála, že by stěny tolda mohly slyšet. „Ještě dnes v noci. Zítra už bychom byli daleko.“

Dobře věděl, že to myslí vážně. Věděl ale také. že by si to, stejně jako on, nikdy neodpustila. Protože ať už by odešli kamkoliv, vždycky by s sebou vláčeli výčitku, že opustili ty, kteří v něho skládali své naděje, a že je teď zase všechno ztraceno. Až dosud závisel jeho úspěch jenom na něm.

„Zůstaneme,“ odpověděl s přesvědčením, které však nepociťoval. „Zůstaneme, a už se nic zlého nestane.“

Věděl přesně, co si Maruja myslí a jaké nové obavy v ní tím musí probouzet. Byla jeho ženou a vždycky bude stát při něm, vyrostla však v Nicolásově toldu a Nicolás ji vychoval.

„Nikomu se už nesmí nic stát,“ odpověděl. „Nikomu slyšíš? Tato země musí být dobrým domovem pro všechny. Také pro ty, kteří jsou dosud s Nicolásem v horách. A proto také nesmíme odejít.“

Četl v jejích očích, jak ráda by mu věřila, že však nemůže.

„Jenom ještě chvíli,“ řekl, „a bude po všem.“

Sám neznal cestu, jak by se mu to mohlo podařit, jisté bylo jenom to, že se mu to podařit musí. Určitě takovou cestu, která by nevedla přeš hory, nýbrž k míru, najde.

Několik minut zůstal ještě v toldu. Pondělek se vrátil, jeho úsilí bylo marné. Ať to byl kdokoliv, kdo tam venku číhal, teď už byl pryč. Severino ale i tak věděl, kdo to byl, a věděla to i Maruja.

Když vyšel z tolda, nevzal si pušku. Třebaže si byl celkem jist, že už nehrozí žádné nebezpečí, přece jen pociťoval nepříjemné mrazení, když přecházel otevřenou, nekrytou mýtinu. Už proto bylo na čase, aby konečně přestal klamat sám sebe. Vděčil pouze náhodě, že je dosud živ, a nadto ohrozil velmi vážně i Maruju.

Byl už pozdní soumrak a poměrně tma. Stále však bylo ještě dost světla ha to, aby mu stopy na kraji lesa prozradily, co se vlastně odehrálo. Tady ležel Nicolás v podrostu, dlouho, nejméně hodinu či dvě. Určitě měl už dřív příležitost vystřelit, počkal však, až se setmí, aby si byl jist, že nebude pronásledován; tma smazala každou stopu. Severino pohlédl dolů směrem k toldu. Kdo tam stál, skýtal cíl, který se dal jen těžko minout, a kdyby byla Maruja nevběhla do rány… Dalšího pokusu se Nicolás neodvážil, třebaže i na to by byl měl ještě dost času. Patrně pušku v poslední chvíli, když zpozoroval, koho by to mohl místo Severina zasáhnout, strhl, spoušť však již stiskl. Leknutím pak asi ztratil v ruce jistotu. Maruju miloval jako svou dceru. Jenže přišel, aby promluvil puškou – tak, jak to ohlásil. A určitě se zase vrátí, třebas i několikrát, jestli Severino sám nic nepodnikne. Severino se sice nechtěl podřizovat starému zákonu krve a msty, ten se však vtíral na mysl stále víc. A třebaže to už nebyl zákon této doby, byl stále ještě silnější než on.

Příštího rána zašel za Epulefem.

„Kde je Nicolás? Ty to víš.“

Neušlo mu, že Epulef váhá; nepokoušel se sice už uhýbat, ani to nepopíral, odpovědět však nechtěl. I on přece vyrostl v Nicolásově toldu, i jemu byl Nicolás otcem. Přesto pochopil – a Severinovi neušlo ani to – že boj mezi Severinem a Nicolásem se týká všech. A Epulef stál na straně Severinově.

„Chci zajít do Nicolásova tábora,“ řekl Severino, „a promluvit ještě jednou se všemi. Půjdu beze zbraní a sám a budu dávat znamení kouřem, že přicházím“

Stále ještě viděl onu nejistotu v Epulefově tváři.

„Můžeš jít kus se mnou a stačí, když mi jejich tábor prozradíš, až ti předám svou pušku a boleudoru.“

Epulef potřásl hlavou.

„Nechoď tam. Nicolás a ostatní tě zabijou.“

„Musím,“ odpověděl Severino. „A jist si svým životem nejsem přece ani tady.“

„Nicolás je teď v blízkosti jezera Mrtvé vody,“ řekl Epulef váhavě. „Zprvu neměl svůj tábor nikdy dál než čtyři hodiny cesty odtud, ale když první muži odešli zpátky do tolderie, protože viděli, že jim nehrozí žádné nebezpečí, posunul jej dál. Nechce, aby se jeho lidé dovídali co podnikáš, co se tady děje. Mají poslouchat jeho.“

Severino se zhluboka nadechl. Byla to ta nejlepší zpráva, kterou až dosud obdržel. Nicolás se jeho slov a myšlenek bál už víc než jeho pušky. Právě proto nesmí připustit, aby mu pušku znovu vnutil.

Ještě téhož rána vyrazili. Maruja se ho na nic neptala, on však věděl, jak ji uklidňuje skutečnost, že s sebou bere právě Epulefa. Zítra bude zase zpátky, nejpozději pozítří. Bude ho provázet její obraz, jak. stojí ve dveřích tolda a hledí za ním.

Jeli rychle a brzy odpoledne dorazili k údolí před jezerem Mrtvé vody. Před nimi se tyčilo pohoří vysoko k nebi. Byla to stejná cesta, kterou Severino je, když sledoval stopu zlodějů dobytka.

Seskočili a z ulámaných větví rozdělali malý oheň, který vydával hodně kouře. Pak nad ním v pravidelných intervalech přidržovali rozprostřené pončo. Dým stoupal k nebi v přestávkách – dvou krátkých, pak zase dvou delších. Ohlašoval jejich přítomnost vysoko nad zemí a odtud zase zpátky hluboko do okolních údolí. Přichází posel, přichází posel… přichází v míru, přichází v míru. Opakovali svá znamení několikrát. Pampa i hory však nadále lhostejně mlčely. Nebraly na vědomí ani jejich přítomnost, a už vůbec ne jejich úmysly. Manzanerové ovšem měli bystrý zrak.

Severino předal svou pušku i boleadoru Epulefovi. Nejen proto, že to slíbil. Kdo chtěl vyjednávat mír, nesměl mít u sebe žádnou zbraň. Oba však věděli, že poslem v pravém slova smyslu Severino přesto není. Vedl protivníky, a jak jej Nicolás přijme, záleželo jenom na jeho vůli.

„Vrať se,“ řekl Epulef, a to znamenalo, že se má mít Severino na pozoru, že na něho budou čekat, a že si Epulef není jist, zda mu opravdu prokázal službu, když mu prozradil Nicolásův tábor.

„Určitě se vrátím,“ odpověděl Severino.

Díval se za Epulefem, dokud nezmizel v proláklinách pahorkatiny – nepatrný bod a pak nic než hory, vítr a tráva. Severino byl zvyklý jezdit sám, ale chvíli se cítil zcela opuštěný. Pak svého hnědáka otočil a vydal se vzhůru údolím.

Koryto říčky bylo plné vody. Teplé roční období uspíšilo v horách tání sněhu. Voda hučela a drala se přes kamení. Možná proto překvapil pumu, která se krčila na jedné ze skal u vody a číhala na ryby. Puma sama ho zpozorovala teprve, když byl už skoro u ní. Severinovi neušlo, jak pod hladkou, žlutou srstí pracují svaly, a mít pušku, nemohl mu dravec uniknout. Puma okamžik váhala a upírala na něho rozzlobený pohled, jako by se ho ptala, co tu pohledává, vždyť tyto hory už nejsou jeho světem. Hnědák ale hlasitě zafrkal a puma několika mohutnými skoky zmizela v podrostu.

Ještě po hodině, kdy se údolí už značně zúžilo a začalo dosti příkře stoupat, neobjevil Severino žádnou stopu po Nicolásově táboře. Nebylo ovšem vyloučeno, že Nicolás změnil svůj úmysl, když od něho Epulef odešel. Právě proto, že jej Epulef znal. Pak se proti němu zcela náhle objevili dva jezdci, jako by spadli z nebe. Oba byli ozbrojeni, měli pušky. Určitě se napřed ubezpečili, že on u sebe žádnou zbraň nemá. Třebaže nedali na sobě nic znát. vytušil jejich překvapení, že oním ohlášeným poslem je právě on, Severino. Vzali ho mlčky mezi sebe.

Nicolásova skrýš se nacházela v jednom malém postranním údolí, poměrně vysoko v horách a skoro až u jezera. Přístup byl dobře maskován a půda v okolí skalnatá, takže v ní nezůstávaly stopy. Teprve když ucítil vůni ohně živeného dřívím, poznal Severino, že jsou u cíle. Jeho dva průvodci po celou dobu ani nepromluvili. Ani si už nebyl jist, zda jsou to opravdu jenom průvodci, nebo už jeho strážci.

Vhodnější místo mohlo sotva existovat. Horské stěny kolem dokola byly tak vysoké, že tábor nemohl prozradit ani kouř, přitom bylo údolí natolik prostorné, že poskytovalo dostatek pastvy pro koně a nakonec i pro nějaký ten dobytek. Severino si všiml, že Nicolásovi lidé sem přihnali dokonce malé stádečko. Přesto to nebyl trvalý tábor. Severino neobjevil ani jedno toldo, jenom lehké chaty z větví, jaké si stavějí pastevci a love! tak na jednu či dvě noci. Nějak zvlášť bezpečně se však Nicolás necítil zřejmě ani tady.

Nikdo Severina nebral na vědomí, každý pokračoval v práci, které se právě věnoval, ale i tak cítil napětí, které se nad táborem vznášelo. Pokoušel se mezi lovci najít Blase, nemohl ho ale nikde objevit.

A pak uviděl Nicoláse. Seděl u malého ohně před jednou z těch chýší a zadumaně mu hleděl vstříc. Uplynulo jenom o něco víc než dva týdny od chvíle, kdy odešel do hor, ale i tato krátká doba ho změnila. Byl teď ještě hubenější a zasmušilejší a jeho zemitě hnědé pončo bylo ošuntělé.

„Vidím tě, Nicolási,“ řekl Severino.

Zůstal stát před ohněm, a třebaže hlavu neotočil, věděl, že se za ním přes veškerou zdánlivou netečnost utvořil půlkruh posluchačů. Nicolás však pozdrav neopětoval, jako by ho dosud ani nezpozoroval, i když na něj upíral svůj zamračený pohled. A už vůbec ho nevyzval, aby přisedl k ohni.

„Vidím tě,“ řekl Severino, „a přišel jsem k tobě, abychom promluvili o míru.“

Nicolás mlčel.

„Dostali jsme listiny potvrzující vlastnická práva na půdu, a nikdo nám ji už nemůže sebrat. A také se nebude konat žádný soud, že jsme zabili ty bandity. Manzanerové a osadníci mohou pod zákonem bílých vedle sebe žít, naše stáda se mohou zvětšovat a naše děti růst.“

Nicolás stále ještě neodpovídal. Jen se zdálo, že dýchá rychleji – snad rozčílením, snad zlostí –, ale ani tím si Severino nebyl jist.

„Můžete se vrátit do svých told,“ řekl. „Všichni. Osadníkům jsme dobytek, který jste jim zabili, nahradili. Nikomu se nic nestane.“

Nicolás vstal. Jako by už nemohl déle mlčet, ale jako by také nedokázal promluvit vsedě. V jeho hlase se chvěla nenávist, a stejně jako Severino, i on mluvil tak nahlas, že se to rozléhalo po celém tábořišti.

„A ten bílý policista, kterého jsi ty, Severino, povolal do tolderie, ten má střežit mír, nebo nás? Mé údy a mé srdce jsou posety ranami, které mi zasadili bílí. Mé uši od nich slyšely tisíce slibů a mé oči viděly, že je vždycky znovu porušovali. Nikdy jsem ale, než jsi přišel, Severino, ty, nezažil, že se Manzanerové spojili s bílými proti Manzanerům.“

„My jsme vás nenapadli a mezi námi není krev. Ponechali jsme vám do tolderie cestu zpátky otevřenou.“

„Cestu do pastí. K tomu jsi přijal toho policistu do tolderie. Pes, který svého pána zradí, si nezaslouží, aby žil. Ty, Severino, mluvíš jazykem vinků a kapeš mladým lovcům, kteří dosud nevědí, jací vinkové jsou, do ucha jed a na ten zemřou.“

V jeho očích vzplanula nová zlost a přidala se ke staré. Zlost nad tím, že mu Severino odcizil oba vnuky, Maruju a Epulefa. A právě proto mu Blase také nikdy nevydá. Rozhodně, dokud bude sám naživu.

„Přišel jsem, abych mluvil o míru,“ řekl Severino ještě jednou do této tváře, v níž se slovo mír tak špatně vyjímalo.

„Tys přišel,“ odpověděl Nicolás. „Nikdo tě ale nevolal, a také odtud už neodejdeš.“

Severino pocítil v půlkruhu za sebou neklid, nemohl ovšem poznat, zda to byl projev odporu či souhlasu. Věděl, že nejde jen o to, zda se mu podaří Nicoláse a ostatní přesvědčit, ale také už o jeho život.

„Stal se z tebe snad podlý zbabělec, že chceš vztáhnout ruku na bezbranného, který přináší mír?“

„Na zrádce.“ odpověděl Nicolás, „který říká mír, ale míní smrt.“

„Tedy dovol, abychom svou při spolu vybojovali. Jeden kmen nemůže mít dva kaziky. Část lovců stojí za tebou, část zůstala se mnou v tolderií. Dej mi pušku nebo boleadoru, nebo urči sám zbraň, a uvidíme, který z nás dvou je lepší.“

Slíbil Maruji, že bude Nicoláse šetřit, nebylo to však možné. Nicolásova láska k Maruji mu včera zachránila život. Jemu však Marujina příchylnost k Nicolásovi dnes nezabránila, aby jej vyzval na souboj. Unáhlil se se svým slibem. Jak ale teď před Nicolásem stál a jak se tak vzájemně měřili, všiml si v Nicolásových očích záblesku nejistoty. Nicolás se ho bál a určitě se s ním do boje nepustí.

„Spoutejte ho!“

Severino pocítil za zády pohyb, a teď už věděl, že tím lovci vyjadřovali opravdu nesouhlas, nebo alespoň rozpaky. Nikdo si však netroufal postavit se Nicolásovi otevřeně na odpor. Pak se ho chopili, kdosi mu zkroutil nice: za záda, spoutal mu je koženým řemenem, a nakonec mu svázali i nohy. Odtáhli ho stranou a hodili ho na zem. Zdálo se, že o něho nikdo víc nejeví zájem. Jako by už ani nepatřil mezi živé a jako by to, že dosud dýchal, že viděl a že jeho srdce ještě tlouklo, byla jenom náhoda, s níž si brzy poradí. Blase po celou tu dobu neviděl. Buď vůbec v táboře nebyl, anebo se držel stranou a nestaral se o to, co se s ním děje.

Schylovalo se pomalu k večeru, možná poslednímu v jeho životě. Nutil se na to nemyslet. Na to bude čas, až se jeho poslední chvíle přiblíží. Možná že však bude mít ještě příležitost k nim promluvit. Pečlivě si připravoval slova. Nicolás se uchýlil k polopravdám, ale ani on neřekl všechno. Pravda byla, že to, oč usiloval, poskytovalo Manzanerům určité vyhlídky, naprostou jistotu jim však slíbit nemohl. Protože za osadníky stála pořád ještě ona. Společnost, onen nepostižitelný protivník, který neměl žádnou tvář a který využije i v budoucnosti všech jejich chyb a slabin. A právě to zde patrně všichni cítili, i když by to možná ani nedovedli vyjádřit, a proto bude asi velmi těžké, ba snad i nemožné, přesvědčit je, i kdyby k nim mohl opravdu ještě jednou promluvit. A ještě něco věděl: jestliže ho usmrtí, pak s ním přesto přese všechno zemřou i jejich vlastní naděje a jejich budoucnost, pak čeká zbytek Manzanerů, ať už následovali Nicoláse nebo zůstali v tolderii, už jenom rychlý a krvavý zánik. A konečně: Bude-li muset dnes večer zemřít, bude to těžká smrt, protože ji Nicolás bude ve své pomstychtivé vášni prodlužovat.

Tábora se zmocnil neklid. Ještě chvíli, a bude naprostá tma. Pak si pro něho přijdou, a on bude potřebovat veškerou svou sílu a odvahu. Ležel tak, že mohl přehlédnout jenom okruh několika metrů, ale zdálo se mu, že slyší, jak tu poblíž vrší hranici na velký oheň. Stiskl zuby, a presto bušilo jeho srdce stále rychleji, když se počaly blížit kroky mnoha nohou. Na nebi byl znát ještě poslední odlesk denního světla. Zdálo se, že mají naspěch. Nechovali se však nijak surově, jak očekával. Otočili ho, a někdo mu přeřízl pouta na rukou i nohou. Pomalu se posadil. Kolem něho stálo asi dvacet lovců. Teď mezi nimi uviděl i Blase.

„Známe tě,“ řekl jeden z nich. „Znali jsme tvého otce a známe Blase. Zasazoval se o tebe a prohlásil, že tvůj jazyk říká jenom to, co cítí tvoje srdce a soudí tvoje hlava. Pověz nám tedy pravdu: skutečně to není žádná past, můžeme se bez obav vrátit s ženami a dětmi do svých told, nebudeme už muset bojovat o své pastviny a o svou svobodu, protože nám ji už nikdo nechce vzít?“

„Jestli mír, nebo boj,“ odpověděl Severino, „to leží ve vašich rukou. A pokud nemluvím pravdu, pak za to budu muset zaplatit tak jako vy.“

„Jednou léto skončí,“ řekl lovec, „a ženy a děti budou mrznout a hladovět. Chopili jsme se pušek, abychom mohli žít, jestli ale boj znamená nevyhnutelně smrt a mír život, pak je mír lepší.“

Severino pocítil chlad, který se nad táborem snesl se soumrakem, a dovedl si dobře představit, co asi tábor zde nahoře znamená pro ženy, a především pro děti. V zimě bude toto údolí určitě celé pod sněhem.

„Rozhodli jsme se vrátit se s tebou do tolderie,“ řekl Blas. „Ještě dnes večer.“

Rozhlédl se po všech tvářích kolem dokola a pochopil, že za to vděčí Blasovi. Tím, že se s ním vrátí, se vydávají do jeho rukou. Jde s ním však i jeho bratr, a toho by jistě nechtěl přivést do nebezpečí.

„A Nicolás?“ zeptal se Severino.

„Ten zůstane. A s ním ještě deset lovců.“

Většina se tedy rozhodla opustit Nicoláse, proto jim v tom nemohl zabránit. Za poraženého se ale dosud nepovažoval.

Když Severino odcházel s houfem lovců ke koním, viděl, jak Nicolás sedí před chýší u ohně docela sám. Tak, jak tam seděl, když s ním mluvil. Hleděl do plamenů a v jeho tváři, která jako by se leskla temnou červení, se nepohnul ani sval. Severino věděl, že kdyby ho v tomto okamžiku mohl Nicolás zabít, určitě by to udělal. A věděl také, že jeho nenávist už nelze udusit a že k smíru mezi nimi nemůže dojít. Jeden z nich by musel ustoupit, nebo zemřít. Slíbil Maruje příliš mnoho.

Ještě za tmy se vydali na cestu. Tak jako tak se dostanou jenom pomalu kupředu, protože lovci si brali s sebou všechno, co jim patřilo. Tu a tam se rozplakalo dítě Ani muži se nijak nesnažili zabránit hluku. Severinovu sluchu to znělo jako hudba. Bylo to, jako by nocí táhli poslové míru.

XIV

„Vem si ji,“ řekl Blas. „Patří tobě. Má-li ji někdo nosit, pak jsi to ty.“ A podával mu zelenou, skleněnými perlami posázenou čelní pásku. „Vem si ji.“

Bylo brzy ráno, a Blas přišel, jako kdyby to bylo to nejdůležitější a to první, co musí udělat, jakmile se vrátí do tolderie. A Severino věděl, co to znamená: Blas pochopil, že on, Severino, dělá to, co chtěl i jejich otec. A že Kondoři průsmyk, onu cestu ke štěstí, o níž mluví stará báje, nelze najít v horách, nýbrž jenom v lidech. A bylo dobře vědět, že Blas se také proto rozhodl proti Nicolásovi.

Severino od chvíle, kdy před deseti lety odešel, žádnou čelní pásku nenosil a vlasy měl přistřižené jako bílí. Teď si ji však vzal a ovázal si ji kolem hlavy. Bylo to prozatím to nejvyšší vítězství, které vybojoval. Ne pro sebe, nýbrž pro Blase.

„Začalo léto,“ řekl Blas, „a cesta na sever bude plná prachu a vyprahlá, nebudeme však čekat.“

Severino na něho pohlédl. V těch posledních dvou krátkých týdnech se toho přihodilo tolik. Byla tu Maruja, a pak i to, že sám strhl zlatý most do země věčného slunce, aby Manzanerům zůstala ta jejich. A teď v něm Manzanerové spatřují svého kazika, i když jej kazikem dosud nezvolili, jak to předpisoval obyčej. A bylo tu konečně jeho rozhodnutí, že je neopustí, dokud Nicolás bude se svými deseti lovci číhat někde v horách, aby mohl každým dnem znovu rozdmýchat plamen neklidu. O tom všem věděl Blas jenom málo nebo nic.

Maruja to vše ale věděla, a teď tu, ruku dosud zavázanou, seděla a dívala se na něho, jako by toužila uslyšet, že se hned příštího dne vydají na cestu. Třebaže by si už nemohli koupit ten kousek země, na němž. rostou broskvoně, kukuřice a obilí, a který byl jeho cílem v mrazivých končinách jihu.

„Máme dobré koně,“ řekla, „můžeme jet i v létě.“

Blas se na ni udiveně podíval.

„Dříve jsem byla hloupá,“ dodala honem. „Proč bychom se neměli vydat na sever všichni tři, když je to tam lepší.“

Severino potřásl hlavou.

„Dosud není čas, je tu stále ještě co dělat.“

„Dokud jsi tu, Severino,“ řekl Blas, „Nicolás se do tolderie nevrátí. Teď je to ještě méně pravděpodobné než dřív A podnikne vše, aby tě zabil.“

„Kdybych ale odešel, uzavře pak mír? A i kdyby jej uzavřel, nebude se chtít při první příležitosti znovu chopit pušky?“

Byla to pouze jedna část rozporu. Druhou tvořil ten velký Marujin strach, že o něho Nicolásovou rukou přijde, a pak i ta menší, ale stále ještě dosti velká obava, že by právě jeho rukou mohl zemřít Nicolás; nechtěla, aby jednou musila volit mezi těmito dvěma možnostmi. Věděla, že se Nicolás rozhodl pro boj, a boj požíral ty, kteří mu sloužili. Nemohla Nicolásův osud změnit, nechtěla ale, aby právě Severino jej pomohl naplnit. A proto naléhala, aby odešli na sever. Nijak ji to tam netáhlo, a jistě se bude s domovem těžko loučit, kvůli Severinovi by však odešla ráda.

„S Nicolásem je stále ještě deset lovců,“ řekl Severino. „Jakmile uvidí, že pravdu máme my a že těm, kteří se vrátili, se nic nestalo, budou i oni chtít zaměnit hory za tolderií. A třeba se s posledními vrátí i Nicolás.“

A opět ho viděl. Jak sedí s kamennou, krvavě ozářenou tváří u ohně před svou chýší, a věděl, že tato naděje je pouhý sebeklam.

„A když ne?“ zeptal se Blas.

„Pak bude ještě dost času, abychom si to mohli rozmyslet,“

Blas potřásl hlavou.

„Pro Nicoláse žádná cesta zpátky nevede.“

Zdálo se, jako by měli pravdu oba, Severino i Blas. Uplynul další den a z Nicolásova tábora se vrátili ještě dva jezdci. Přijeli na sněhobílých, zchvácených koních. Zprvu prý byli čtyři. Nicolás jim však odebral zbraně a nechal je pádit na koních o život. Dva padli jeho kulkami. Střílel totiž jenom on, ostatní odmítli. Jinak by už ani oni sami nebyli naživu. Pro Nicoláse byl každý, kdo opustil jeho tábor, zrádce, a zasluhoval smrt.

Lovci v tolderii zasmušile vyslechli jejich vyprávění. Teď se podařilo to, čemu chtěl Severino po celou tu dobu zabránit: mezi nimi a Nicolásem byla krev. Nicolás se nepostavil jenom mimo zákon bílých, nýbrž i mimo zákon Manzanerů. Jen krev teď mohla smýt jeho vinu – a to podle obou zákonů. A také oněch šest lovců, kteří s ním ještě zůstali, muselo vědět, že pro ně už není návratu a že jím zbývá jenom boj.

Severino cítil, že z tolderie zmizely poslední pochybnosti o něm. A přece věděl, že se mu nepodařilo splnit slib, který dal Maruje, že se totiž nikomu nesmí nic stát. Sice to znemožnil Nicolás, ale Severino se vůči Maruje cítil vinen.

A ještě něco věděl. Nicolás už nemůže doufat, že by se mu mohlo podařit přetáhnout na svou stranu byť jen jednoho lovce z tolderie. Nepotřeboval tedy brát žádné ohledy a zaútočí určitě tam, kde by je rána zasáhla nejcitlivěji. Kdy a kde, to se ovšem předvídat nedalo. Až dosud se Severinovi sice dařilo dívat se na věci i očima Nicoláse, rozvážit je v jeho duchu, a jen tak jej předejít. Teď však stoji Nicolás mimo veškeré zákony a bude se ledy i jeho jednání vymykat všem zákonům logiky.

Společně s osadníky nyní zavedli pravidelné hlídky. Stáda na pastviny společně vyháněli a společně je také střežili. Nedalo se ovšem vyloučit, že Nicolás zopakuje to, o co se už jednou pokusil, i když bylo pravděpodobnější, že útok tentokrát povede na zcela jiném místě, a se zcela jiným záměrem. Proto hlídali také tolderii a přístupy k chatrčím osadníků.

Bílí zřejmě pochopili, že společenstvím, které uzavřeli s obyvateli tolderie, si jen posloužili. A připojili se k němu opravdu snad všichni. Možná že tomu napomohla i přítomnost policisty. Zdálo se, že všichni prostě musí pokračovat cestou, kterou se jednou vydali – ať už to byl Severino, Nicolás nebo osadníci a ať už ta cesta povede k dobrému či zlému konci. To nejtěžší však bylo – včas obrátit.

Tak uběhla řada dní a po Nicolásovi ani památky Severino už začínal doufat, že se svými šesti lovci kraj opustil. Nedalo se přece vyloučit, že by ho k tomu přemluvili, nebo dokonce donutili. Pro tuto hrstku lidi by se v obrovských prostorách pampy a v hlubinách hor určitě našlo příhodné místečko, kde by mohli žít sami pro sebe, zcela odloučeni od bílých. Doufal v to, a přece věděl, že je to klamná naděje. Nicolás ještě nedošel ke konci své cesty. Jeho nepřemluví nikdo, a také se nedá nikým donutit.

Pak ho však jednoho časného, rána, byla dosud tma, probudila hlídka. Nad pampou, daleko k severu, se nad obzor zvedala ohnivá skvrna. Bylo to velmi daleko a proto se nedalo říci, co tam hoří. Jen tolik bylo jisté, že to byl oheň hodně velký. Až sem totiž bylo podle měnící se záře této ohnivé plochy vidět, jak plameny vždy náhle prudce vzplály.

„Tam jsou přece pastviny Společnosti,“ řekl Severino, aniž si to sám dovedl nějak kloudně vysvětlit.

„A policejní stanice,“ odpověděl lovec. „Dům bílého seržanta.“

Nemohl v té tmě rozeznat jeho tvář a věděl, že ani ve dne by z ní nic nevyčetl. Přesto pochopil, co chtěl těmito slovy říci. Ještě než sám mohl dospět k nějakému jasnějšímu závěru, věděl, že lovec má pravdu. „Jedem!“ zvolal. „Všichni! A hned!“

Vzali si s sebou náhradní koně a všechno, co mohli pro delší pronásledování potřebovat. Kromě toho vyslal Severino posla ke Cortínezům, aby se dostavili s tolika osadníky, kolik jich jenom seženou, k policejní stanici. V posledních dnech zvážil Severino spoustu možností, tahle ho však nenapadla. Nicolás se opravdu postavil vědomě mimo zákon, a tím i proti všemu rozumu.

Možná že proti vší logice přece jen ne. Severino ještě nevěděl, co ho na konci této jízdy čeká, byl si ale jist, že v tom bude logika nenávisti a nesmiřitelnosti. Proto také Nicolás sloužil smrti, a ne životu. Bylo to tedy svým krvavým a ponurým způsobem přece jenom logické.

Zatímco se tryskem hnali dolů podhůřím a přes rovinu, Severino měl čas promyslet si důsledky. Nicolás této noci každopádně nastražil novou výbušninu tím, že se pokusil vtáhnout do boje i Společnost pro chov dobytka. Jakmile jí tímto způsobem poskytne záminku, využije Společnost ihned této příležitosti a zcela bezohledně vytáhne proti Manzanerům, aby je vypudila z jejich pastvišť. A to byl protivník, na něhož slova neplatila: nejenže totiž neměl tvář, ale byl nadto ještě hluchý byl jako lavina či sesuv půdy, které také nic nezastaví. Jakmile se jednou dají do pohybu. A když tak jel tím časným ránem, považoval Severino již za docela možné, že se Nicolásovi této noci přece jenom podařilo vehnat je do úzkých, takže opravdu budou nakonec donuceni bojovat, ať už se jim to líbí či nikoliv a ať již společně s Nicolásem nebo proti němu.

Už nebylí sami. Jeli s nimi osadníci, kteří dnes v noci drželi hlídku společně s Indiánskými lovci, a další určitě ještě přijedou. A jel s nimi i policista, kterého nechal seržant v tolderii. To vše ale nemohlo požár tam vpředu udusit. Co se stalo, nemůže se už za žádných okolností odestát.

To, co pak zjistil, bylo až příliš prosté, i když zatím ještě nemohl odhadnout následky. Policejní stanice už neexistovala. Stály tu jenom zuhelnatělé hliněné zdi s vyhořelými okenními otvory. Střecha zmizela úplně.

Uprostřed noci náhle stálo jedno skladiště Společnosti v plamenech. Bylo skoro prázdné, protože stříž byla odeslána dolů po řece, a založit zde požár nemělo valnou cenu. Přesto ale byli pastevci, kteří jej chtěli uhasit, přivítáni střelbou z pušek. Když sem pak přišel seržant se svými dvěma lidmi, kteří mu zůstali, stáhli se útočníci – vypadalo to, že jsou jen dva, nejvýš tři – zpátky. O dvě míle dále ale policisté padli do léčky, a to byl zřejmě také cíl toho všeho: požáru i předstíraného útoku. Oba seržantovi lidé byli mrtví a seržant sám těžce raněn. Pak Nicolás ještě podpálil policejní stanici. Teď ležel seržant ve správní budově Společnosti. Když k němu Severino přišel, byl při vědomí.

„Za nimi!“ zašeptal. Mluvit mu působilo potíže, a Severino se k němu musel hluboko sklonit, aby mu vůbec rozuměl. Vypravil ze sebe ještě několik slov, avšak příliš potichu.

„Všichni za to zaplatí,“ odpověděl Severino. „Všichni.“

Seržant se nezdál spokojený. Jeho rty se pohybovaly, trvalo však několik vteřin, než se mu podařilo vyslovit první slovo.

„Rychle,“ rozuměl Severino, „neztrácet čas.“

Teprve teď si Severino všiml, že seržant leží na provizorním lůžku, které mu zřejmě v rychlosti upravili. Hrudník měl široce obvázaný. Teď se mu na rtech objevila samou námahou krvavá pěna. To znamenalo, že měl poraněné plíce.

„Tak dost,“ řekl ošetřovatel, který o něho pečoval. Pracoval tu pro Společnost a sotvakdy se mu naskytl vážnější případ než nějaká zlomenina.

Severino se ode dveří ještě jednou podíval po tom bílém muži, který jemu a ostatním Manzanerům od samého začátku až do dnešního dne dával vždy znovu nějakou šanci a kterého teď dělil pouhý krůček od smrti.

Cítil, že je mu dnes seržant bližší než Nicolás a ostatní, a věděl také, že mu nezbývá nic jiného, než se pustit za Nicolásem a pak ho prostě vyřídit, protože pro ně pro oba už tu není dost místa. Musil to udělat právě on, Severino, a nikdo jiný. Ať už si to přál nebo ne, byla to jeho cesta. I pro něho tedy nadešel čas, kdy bude muset mluvit už jenom puškou.

„Dostane se z toho,“ řekl ošetřovatel venku. „Ovšem bude to těžké. Ztratil příliš mnoho krve a je velmi zesláblý. Ale není to jenom ta rána. Hrozně mu dodalo, že ztratil dva lidi.“

Muž měl jistě do určité míry pravdu, že to ale nebyla celá pravda a že seržant neměl na mysli jenom mstu, když ho žádal, aby se ihned pustil za Nicolásem, to Severino pochopil, až když promluvil se správcem Společností.

„Kolik mužů jste za nimi poslali?“

„Za kým?“

Tahle protiotázka Severina tak udivila, že na chvíli úplně ztratil řeč.

„Přece za těmi žháři.“

„Nevím, proč bychom to měli dělat. Požádali jsme o četu vojáků. Příští týden ji tu budeme mít – a pak bude klid. Jednou provždy.“

Když se tak díval do té pěstěné, hladké tváře, začínal Severino chápat, co se vlastně chystá. Společnost měla víc než dost lidí, aby se s Nicolásem a jeho hrstkou lovců vypořádala. Přesto se ale rozhodla raději povolat vojáky, protože ti nevěděli nic o tom, co se tu v posledních týdnech změnilo, pro ně bude Manzanero jako Manzanero, ať už se spolčil s Nicolásem, nebo ne. Přinejmenším ale dojde k dalším srážkám, a to právě Společnost potřebovala. Voda se začínala pročišťovat, jenomže Společnost ji potřebovala opět zakalit a zvířit.

„Než sem dorazí vojsko,“ odpověděl Severino, „bude po všem. O klid se už postaráme sami.“

„V tom vám nemůžu bránit. Seržant vám k tomu dal přece něco jako pověření, a vojáci tu ještě nejsou. No, uvidíme, co dokážete.“

Tenhle správce, to konečně nebyla Společnost, on jenom prováděl její rozkazy. Nemělo tedy smyslu proti němu bojovat. Byl pouhým nástrojem; ani ne její rukou, a už vůbec ne její hlavou. Jenže Společnost si své nástroje, které potřebovala, vyhledávala. A když se tak díval do té jeho tváře, viděl opět tu rokli za jezerem Mrtvé vody, kde mezi zdechlinami dobytka líně poletovali mrchožrouti.

Teď, když se vracel k ostatním, věděl, že seržant vybízel ke spěchu především proto, aby předešli vojsko. Stejně jako Severino, i on vsadil všechno na jednu kartu. Skončí-li to nyní tak, že se o pořádek v horské oblasti bude muset postarat vojsko, pak to byl i jeho neúspěch. A seržant si přál, aby jeho úsilí nazmar nepřišlo.

Severino svolal všechny lidi – Manzanery i osadníky, včetně těch, kteří ještě přijeli. Viděl mezi nimi i oba Cortínezovy. Stručně a jasně jim vyložil, co se vlastně stalo a co je třeba, aby teď podnikli oni. Nicolásova stopa Je ještě horká, je tedy nezbytné vydat se po ní, než se mu podaří ji smazat Cítil, že pochopili, tak těžké je to, co na nich žádá, že ale jiná cesta neexistuje.

Manzanerové budou muset bojovat proti Manzanerům společně s bílými. Tentokrát zcela bezohledně a až do konce, který mohl být už jenom hořký. Museli to ale udělat, už kvůli sobě, svým ženám a dětem. Jinak by jejich kmen zanikl. Nicolás a těch šest lovců, kteří zůstali při něm, se postavili proti zákonu, a ten se nyní musel proti nim naplnit.

A osadníci museli s Manzanery bojovat společně proti jiným Manzanerům, třebaže sami napadeni nebyli a třebaže mohli vyčkat a přenechat nebezpečí vojsku. Kdyby se pak ale Společnost zmocnila indiánské půdy, sevřela by pastviny osadníků ze tří stran, a pak by už bylo nesmírně těžké proti ní obstát.

To vše četl v jejich tvářích, V bílých stejně jako v bronzových, zatímco k nim mluvil. A aniž to kdo vyslovil, věděl, že s ním také půjdou. Někteří možná váhavě a ne celým srdcem, a třeba se jich najde i několik, kteří se přese všechno rozhodnou raději vrátit domů, zejména mezi bílými. Proti němu se ale nepostaví žádný, protože všichni chápali, co je nezbytné.

Stopa směřovala přímo k horám. Nicolás zřejmě nepočítal s tím, že by Severino a osadníci začali s pronásledováním hned. Právě proto, že tuhle možnost nikdy nepochopil, stál teď náhle zcela mimo zákon. Byl si patrně naprosto jist, že svým přepadením vyvolal takový zmatek, že mu tím zbude dost času.

Ale také později, když se už vlevo i zprávo začaly zvedat skalní stěny a kdy je stopa vedla lesem a loukami příkře vzhůru, zůstávala naprosto zřetelná. Jako by jí chtěl Nicolás říci: Jen pojďte za mnou, když si troufáte.

Epulef a Blas přišli k Severinovi. Skoro čekal, že oni budou patřit k těm, kteří se vrátí do tolderie, a právě u nich by to chápal. Zůstali však, a teď přišli k němu.

„Vím, co má v úmyslu Nicolás.“ řekl Epulef. „Čeká na nás tam nahoře. Je to past.“

Severino pohlédl směrem, jímž se stopa táhla. Celé údolí nemohl zrakem prozkoumat, protože se stáčelo tu doleva a hned zase doprava, lady však také nemohl objevit žádné místo, které by se hodilo pro léčku. Dno údolí bylo hladké a jen místy porostlé řídkým křovím a ojedinělými stromy. Přesto měl Epulet jistě pravdu. Jen tak se dala tahle stopa vysvětlit, a kromě toho zcela odpovídala Nícolásovu způsobu myšlení

„Nahoře,“ řekl Epulef, „je údolí mělké a skalnaté. Tam si to může rozdat i s přesilou.“

„Co máme dělat?“

„Dej mi deset lovců,“ odpověděl Blas. „Vím, jak se jim dostaneme do zad.“

Severino pohlédl do té odhodlané mladé tváře Blas dospěl k jasnému rozhodnutí, a v této noci také pochopil, že nesmí zůstat stát na poloviční cestě. Rozhodnutí, po němž nenásledoval čin. bylo bezcenné.

„Dej pozor,“ řekl Severino. „Nicolás tě nebude šetřit.“

Blas se svou skupinou zahnul do postranního údolí. Severino krok koně zpomalil Nejen proto, aby poskytl ostatním čas. Nebylo už třeba spěchal, když teď věděl, že někde tam vpředu na ně číhá Nicolás Museli mít otevřené očí. aby i přes varování přece jenom nevhěhli do pasti Severino nechal své lidi rozestoupit do volnějšího řetězu.

Ráz údolí se teď změnil, jak to předpověděl Epulef. Křoví a stromy zmizely zcela. Tu a tam se povalovaly obrovské balvany, a také zvětralé a zpola rozpadlé skály vpravo i vlevo skýtaly stovky úkrytů. Z pouhých sedmi mužů se tu mohla na správném místě utvořit smyčka, do které by se chytilo klidně padesát nepřátel, stačilo ji pouze v pravém okamžiku zatáhnout. Litoval, že s sebou nevzal Pondělka, jeho čenich by tu poznal víc než všechny jejich oči dohromady. Jeli teď už krokem.

A přesto to byla náhoda, která mu ještě včas prozradila blízkost nebezpečí. Severino se zastavil, aby zrakem prozkoumal asi stopadesátimetrový úsek, který se před nimi rozprostíral celý holý a bez nejmenšího zákoutí. Teprve dál se opět začínaly objevoval valouny a balvany. Bylo to skoro ideální místo pro léčku, protože ten, kdo tu pokračoval v cestě, byl nepříteli, který zaujal postavení kousek výš po obou stranách svahů, jež údolí svíraly, takřka zcela vydán napospas. A ještě než to vůbec domyslel, postřehl kdesi vpředu jakýsi pohyb, sotva znatelný a trvající jen zlomek vteřiny. Nebýt Blasova varování, určitě by mu byl unikl.

„Sesednout!“ křikl.

Ve stejném okamžiku padla rána. Protože se překvapení nepodařilo, zahájil Nicolás útok. Jeho první střelec byl ukryt v pravé postranní stěně, pak se ale ozvaly výstřely i zleva a zepředu. Odpověděli tedy na střelbu alespoň jen tak bez mířeni. Žádný z jejich soupeřů se jim dosud neukázal.

Přesto se ale teď začínalo Nicolásovi mstít, že nebyl schopen vzít v úvahu, že by se Severino mohl pustit do pronásledování společně s bílými osadníky. Určitě počítal pouze s tím, že bude mít co dělat jenom s hrstkou pastevců Společnosti, nebo jenom se Severinem a několika lovci. Jinak by byl své lidi neroztrousil po celém údolí. Uzavřel sice cestu, ale ti z jeho mužů, kteří zaujali postavení v postranních stěnách, už své skrýše nemohli opustit. Byli příliš na očích Severinovi a ostatním pronásledovatelům.

Údolím se opět rozlehly výstřely a Severino ucítil čpavou příchuť prachu na jazyku. Všichni stříleli víceméně nazdařbůh, jen aby tak dokázali svou přítomnost. Nemohli Nicolásovi příliš ublížit, jako ostatně ani on jim. Jejich palba ale uzavřela protivníky ve skrýších. Brzy se jim však už musí dostat do zad Blas.

Výstřely teď padaly nepravidelněji a s většími přestávkami. Na obou stranách se každý střežil, aby poskytl cil. Severino sledoval malou spárou mezi dvěma obrovskými balvany levou stěnu údolí. V posledních deseti minutách ani jednou nevystřelil. Ať namáhal zrak sebevíc, žádný pohyb ve skalách nezpozoroval.

Uběhlo asi půl hodiny, když se ozvala vpředu mezi oněmi balvany zběsilá střelba. To tam dorazil Blas. A už také Severino spatřil prvního z protivníků, který se v hlubokém předklonu pokoušel z jedné skalní trhliny uniknout. Vystřelil těsně před něho a jeho soupeř se vrhl zpět do své skrýše. Byl v ní uvězněn a neměl naději, že by z ní mohl vyváznout.

Z té neuspořádané palby, jíž se Nicolás a jeho lidé bránili, se dalo vytušit, jaký zmatek je zachvátil. Past se obrátila proti nim samým, vězeli v ní až po uši, a Severino jenom doufal, že budou mít alespoň dost rozumu, aby se včas vzdali. Opět vystřelil dvakrát těsně před tu skrýš ve skalní stěně. Tam se ale už nic nepohnulo.

Trvalo to dvě, nejvýš tři minuty. Pak bylo po všem. Nicolásovi lidé stáli se zdviženýma rukama a jejich pušky ležely před nimi na zemi.

Zahnali zajatce doprostřed volného prostranství. Šest vesměs mladých lovců, kteří neměli ani ženy, ani rodiny, a to byl určitě také důvod, proč zůstali s Nicolásem až do konce. Znali, stejně jako on, vždy jen svou hrdost a nenávist k bílým, kterou jim naočkoval. Mnohem lépe by byli udělali, kdyby byli mysleli i na to, co prospěje všem.

Severina bolelo, když se musel dívat do jejich mladých tváři, v nichž se ještě zračil zápal boje, který právě přestáli. Nic je nemohlo zachránit před soudem bílých, a pak se za nimi na celá léta uzavřou mříže nějakého vězení – nečeká-li je něco horšího. Krev mrtvých policistů si žádala další krve. Neexistovala pro ně žádná pomoc – těchto šest mladých lovců, to byla daň míru. A Severino celou tu dobu věděl, jak málo chybělo, a Blas by byl šel stejnou cestou.

Ještě jednou přelétl zrakem řadu těch šesti tváří.

„Kde je Nicolás?“

Zajatci mlčeli.

„Kde je?“

Jeden z nich pohodil hlavou nahoru ke změti skal.

Severino se tím směrem vydal, s puškou napůl připravenou k výstřelu. Několik lovců se k němu přidalo. Mezi nimi také Blas a Epulef. Váhali jen krátkou chvíli. Byli však rozhodnuti jít jeho cestou až do konce.

Ve změti velkých a malých balvanů se tajily stovky skrýší a útočišť, a museli tedy postupovat veliče opatrně, protože Nicolás bude určitě bojovat jako lev zahnaný do úzkých. Severino si všiml, jak se ho Blas a Epulef snaží krýt, protože především proti němu namíří Nicolás svou nenávist. A aby měl jistotu, že rána zasáhne svůj cíl, dal by Nicolás nepochybně v sázku i vlastní život.

Důkladně prohledali údolí i postranní stěny. Tam, kde Nicolás původně ležel, našli půl tuctu prázdných nábojnic a v písku několik stop nohou. Nicolás sám však zmizel, jako by se byl do země propadl. Musel prchnout pěšky, protože jeho kůň stál dosud mezí ostatními, a na skalnaté půdě bylo takřka beznadějné pátrat po dalších stopách.

Boj stále ještě neskončil. Divoké hory, v jejichž srdci se právě nacházeli, budou teď, pokud tu ovšem zůstane, jeho jediným útočištěm. Tady se bude skrývat jako horský lev, který v noci sestupuje do pampy, aby číhal kolem stád. Jenže Nicolás bude číhat především na něho. Byl teď sám a nemusel tedy už se svou mstou brát na nikoho ohled. A msta, to byl také jediný důvod, který ho mohl přimět k tomu, aby tu zůstal. Pampa byla obrovská, a chtěl-li zůstat naživu, tedy by se našly stovky jiných míst, která by byla daleko bezpečnější než tohle, kde ho budou teď všichni honit a pronásledovat jako horského lva, který hrozí přepadnout stádo. Jestliže tedy přesto zůstane, může to mít jenom jeden důvod. Volba záležela pouze na něm, avšak Severino se domníval, že ví, jak se teď Nicolás rozhodne.

Na to na všechno myslel, když tu tak stál a díval se přes ty lysé hřbety vzhůru k oslnivě bílému pásmu horských vrcholků. Hory mu ale ani tentokrát nedávaly na Jeho otázky žádnou odpověď. Halily se jako vždy do své chladné, životu nepřátelské mlčenlivosti.

XV

Severino byl rozhodnut vyjít tentokrát nebezpečí vstříc. Nebude už znovu vyčkávat v tolderii, až co Nicolás podnikne, nebude se mu už vystavovat jako terč, nenechá mu už volnou ruku, aby osadníky napadal. Jak se mu zlíbí. I když věděl, co to bude pro Marujn znamenat.

„Odejděme,“ poprosila ho ještě jednou. „Když už tu nebudeš, nezůstane tu ani Nicolás. Je to nenávist vůči tobě. která ho tu drží – pokud je vůbec ještě nablízku.“

„Dal ti snad slovo, že odejde, když odejdeme i my?“ zeptal se jí. „A co když místo toho přepadne některého z osadníků?“

„Udělals, co je v lidských silách, a ještě víc. Země na severu byla tvým cílem od samého začátku.“

„Až si budu jist, že už tu Nicolás není,“ řekl.

Neodpověděla, a Severino věděl, že pak už nebude chtít odejít. Když se teď na ni díval, napadlo ho, že už dlouho neslyšel její smich.

Blas i Epulef se chtěli pustit za Nicolásem s ním. Severino však vzal s sebou jenom Mariluana, starého lovce, který znal tento kraj i Nicoláse už od svého dětství. A také Pondělek je provázel. Ve třech pak prošli křížem krážem údolí a svahy hor. Neustále byli ve střehu, aby nepadli do nějaké nastražené léčky, a prozkoumali každé sebemenší znamení, zda nepochází od Nicoláse. Severino ho nechtěl zabít, ale nebylo příliš pravděpodobné, že by se Nicolás nechal chytit, protože kdyby se jim to mělo podařit, čekala by ho smrt. Ať tak, či onak: jestliže Nicolás zůstal, znamená to pro jednoho z nich smrt. Proto přece jenom doufal, že jim toto pátrání dá alespoň jistotu, že se Nicolás vzdal, aby se pokusil zmizet kdesi v mlžných dálkách za obzorem.

Pronikli do těch nejhlubších roklí, vystoupili vzhůru až na samou hranici věčného sněhu, kde se ledovce jako nějaké široké, v led ztuhlé řeky prodírají mezi skalami dolů do údolí. Vyslídili přitom horského Iva i lišku, guanako i jelínka, jenom po Nicolásovi nikde ani památky. Číhali za večerního soumraku i za časného rána po úzkém sloupu kouře, který by jim snad prozradil, kde Nicolás tráví noc. Vždy ale před nimi ležela jen prázdná dálka hornatiny, a ani Pondělkův citlivý nos nic nevyčenichal.

Přesto však byli tak opatrní, jak jen možno. Svůj vlastní oheň rozdělávali co nejpozorněji, aby je kouř ve tmě nemohl prozradit, a za dne jeli tak, aby jeden druhého kryl. Pátrali tak důkladně, že by byli museli narazit alespoň na popel opuštěného ohně či na zbytky nějaké zvěřiny, kterou Nicolás ulovil, ale ani na takovou vychladlou stopu nenarazili.

„Je pryč,“ řekl Severino Mariluanovi, když ke konci těchto dvou týdnů seděli naposledy u svého táborového ohně.

„Snad,“ odpověděl Mariluan.

„Nevynechali jsme žádné údolí, žádný svah, všechno jsme důkladně prohledali, a nikde po něm není ani stopy.“

„Ale také jsme vlastní stopy smazávali,“ odpovědět Mariluan. „A Nicolás se v něčem takovém nevyzná o nic hůř než my.“

„Je pryč,“ opakoval tvrdošíjně. „Protože tady už žít nemůže.“

Mariluan po něm jenom vrhl pohled, ale už neodpověděl. Severino velmi dobře věděl, co si myslí, nechtěl si to ale přiznat. Pustil se do boje, který se zdál beznadějný, a přestál jej až do konce. A teď už tomu také skutečně ten konec měl být. Chtěl žít konečně v klidu a míru, a chtěl zase slyšet Marujin smích.

„Je pryč,“ řekl Severino, „a my se zítra vrátíme do tolderie.“ Mariluan se zamyslel. „Buď opatrný,“ odpověděl pak.

Uplynul další týden, a stále se ještě nenašla žádná stopa po Nicolásovi. Nikdo ho neviděl, ani nic nezpozoroval, co by svědčilo o jeho přítomnosti. Žádný z Manzanerů, ani žádný z osadníků. Severino byl rozhodnut zatlačit myšlenku na Nicoláse někam do nejzazšího kouta svého mozku – třebaže cítil, že se Maruja svého strachu zdaleka ještě nezbavila. Domnívala se, že zná Nicoláse lépe. O Severina se bála, kdykoliv vyšel z tolda, a snažila se, pokud to jen trochu šlo, být neustále v jeho blízkostí, jako by ho chtěla ještě jednou ochránit svým tělem. A když se setmělo, zdálo se, že naslouchá směrem k lesu, jako by doufala, že by jí mohl hrozící nebezpečí včas prozradit. Ale každým dnem, který uběhl, aniž se něco přihodilo, nabývala stále více jistoty. Jako by z jeho vlastního přesvědčení, že je už po nebezpečí, přecházelo také něco na ni, a skoro to vypadalo, jako by si začínala zvykat na myšlenku, že Nicolás z jejího života zmizel jednou provždy. O zemi na severu už nemluvila.

A pak si spolu jednoho dne zajeli s károu dolů k Čtvrtlitrovi. Potřebovali drát, aby jím mohli obehnat pastvinu, kterou si Severino vybral, nějaké nářadí, protože si chtěli založit kukuřičné pole, a kromě toho také to či ono do tolda. Na zpáteční cestě se zastavili u seržanta. Stále ještě ležel ve správní budově Společnosti. Byl sice již mimo nebezpečí, ale dosud velmi slabý.

„Pět let jsme spolu sloužili, a teď jsou oba mrtví. Proč? Taková nesmyslná smrt.“

Ještě stále se nevypořádal se ztrátou svých dvou mužů.

„Nebylo to zbytečné. Teď bude klid. Celá léta klid.“

Seržant potřásl hlavou.

„A proč ne dřív. Byli to dva z mých nejlepších mužů, které jsem kdy měl.“

Byl ve velmi zasmušilé náladě, a přesto mu dělalo určitě dobře, když slyšel, že v tomto kraji s konečnou platností zavládl mír a že k tomu on svým dílem přispěl. Zestárl a zešedivěl ve službě, ale to, že nosil uniformu, však mělo svůj smysl. Pak si pozorně poslechl, co mu Severino vyprávěl o marném pátrání po Nicolásovi.

„Je opravdu určitě pryč. Je to také pro něho to nejlepší. A co vy? Vydáte se teď na sever?“

„Tak rychle ještě ne. Možná napřesrok.“

Venku stála kára s nákupem, který pořídil u Čtvrtlitra a který byl naprosto zbytečný pro někoho, kdo tu nechtěl zůstat,

„Z toho vojska, o které Společnost požádala, z toho nebude nic,“ řekl seržant zdánlivě beze vší souvislosti. Severino ale věděl, co to znamená: že totiž ani z této strany už žádné nebezpečí nehrozí. „Uvědomil jsem úřady v hlavním městě provincie, že jste sami zajali Nicolásovy lidi, a ti už teď čekají na svůj soud. A také jsem sdělil, že odteďka už bude klid.“

„Z toho má Společnost pro chov dobytka asi obrovskou radost,“ řekl Severino. „Když přece mají na klidu a míru takový zájem.“

„Taky se mi zdá.“

Seržantovou tváří se mihl záchvěv jeho starého úsměvu.

„Ostatně jsem slyšel, že zmizel už zase nějaký dobytek. Moc ho nebylo, jenom pár kusů, tentokrát ale osadnici hledali správným směrem a zloděje taky chytili. Vidíš, jak bylo dobře, že ses z těch svých ostrovů vrátil včas. Nakonec tedy přece jenom všechno dobře dopadlo.“

„Přijel jsem opravdu včas?“ zeptal se Severino.

Často měl totiž pocit, že se vrátil pozdě. Nemohl zabránit smrti jejich otce, nemohl zabránit, aby Blas odešel s Nicolásem, aby se Manzanerové rozštěpili a aby tekla krev. Přesto ovšem souhlasilo, že nakonec všechno dopadlo dobře, a tak snad měl seržant přece jenom pravdu.

Ten nyní řekl: „Někdy tak uvažuju, jestli bych neměl zůstat někde tady, až tu uniformu svléknu. A to už bude za pár let. Člověk by si mohl zabrat kousek půdy, rozvalit se pěkně do houpacího křesla a koukat se, jak mu ovce tloustnou.“

Když jeli domů, předhonili stádo. Bylo to několik tisíc kusů, hlídali je ostražití psi a provázeli dva jezdci Také tentokrát připomínalo Severinovi moře poskakujících, zvlněných hřbetů záludný a nevypočitatelný přírodní živel. Severino pobídl koně, aby měli stádo co nejrychleji za sebou. Bojoval a zvítězil, na tohoto nepřítele si však nepřišel, ani se k němu vlastně nepřiblížil – ten byl totiž nedosažitelný.

Teď na to myslet nechtěl. Pondělek na káře vrčel, když míjeli jednoho z ovčáckých psů.

Pak nechal Severino jít koně zase krokem. Seržant ho jenom ještě utvrdil v přesvědčení, že nebezpečí již minulo. Minula i doba, kdy musel mít pocit, že přišel pozdě. A určitě se najdou také cesty a prostředky, jak se vypořádat s tím, co je ještě čeká. Kůň; při každém kroku pokývl hlavou a před nimi se rozprostírala pampa a zelené svahy hor. Léto vrcholilo a Severino mluvil s Marujou o tom, že mají nejvyšší čas, aby zaseli kukuřici. Pondělek skočil na káru, chvíli větřil nad nějakou stopou, a pak po ní vystřelil vzhůru po svahu do lesa. Severino ho nepřivolával zpátky. Byl přece tak pokojný den. Z toho stáda za jejich zády byl vidět už jen oblak prachu, a ten taky nakonec za ohybem cesty zmizel. Vpravo a vlevo se táhly pastviny s malými ostrůvky stromů.

A pak se to stalo. Seběhlo se to tak rychle, že to zprvu vypadalo opravdu tak, jako by se to vůbec do tohoto dne, který byl od samého rána plný slunce a tepla, nehodilo. Deset kroků před ním se mezi stromy vynořil jezdec a najednou stál, pušku připravenou k výstřelu, uprostřed cesty. Kůň před károu se začal plašit, takže měl Severino plné ruce práce, aby ho uklidnil a přiměl stát; věděl ale, aniž se na jezdce znovu podíval, kdo to Je.

„Dolů z té káry,“ poručil jim Nicolás.

„Oba!“

Jako by si měl pro zbytek svého života – jakpak ale může být ještě dlouhý? – vštípit do paměti každou podrobnost, tak jasně Severino vnímal Nicoláse před sebou, jeho rozedraný čamal, pončo, které mu viselo z ramen v cárech, to vše svědčilo o tom, že se celé dny a týdny toulal po horách a lesích. A všiml si také, že Nicolásův kůň byl svěží a pěstěný a že to byl kůň bílé tváře. Zřejmě jej ukradl teprve dnes, před několika hodinami, a ani se nezdržoval tím, aby mu sundal sedlo, kterého jinak nikdy nepoužíval. A Severino teď věděl, že byl přese všechno trestuhodně lehkomyslný, že Nicoláse opět jednou podcenil, a především, že už nebude mít příležitost tuto svou chybu napravit.

Nicolás byl celé tři týdny zalezlý v nějaké skrýši, dostatečně daleko, než aby ho tam někdo hledal, a žil ze sušeného masa, divokých bobulí a ptačích vajec, aby nemusil používat pušky. Čekal, aby Severinovu ostražitost ukolébal, a ten mu opravdu také nakonec do léčky vběhl.

Měl přece vědět, že se Nicolás v každém případě pokusí vyrovnat si s ním svůj účet, zrovna tak, jako to věděl i Mariluan a Maruja.

Teď tu stál, ruce vysoko zvednuté, na cestě vedle své káry. Jeho puška ležela pud kozlíkem, a dostat se k ní bylo naprosto nemožné. Pod pončem ale měl po způsobu bílých revolver. Ráno si ho tam zasunul, jako vždycky v posledních týdnech, že by ho ale mohl potřebovat, s tím vlastně ani nepočítal. A tenhle revolver nemohl Nicolás vidět, s touto možností patrně vůbec nepočítal. Byla to poslední šance, která mu zbývala, a nadto pranepatrná, protože Nicolás měl prst na spoušti, zatímco Severino by musel pravou rukou, kterou držel zvednutou nad hlavou, zajet pod pončo k opasku.

Maruja udělala pohyb, jako by se chtěla vrhnout před něho. „Zůstaň stát,“ řekl Nicolás ostře, „nebo zemře hned.“ Jí nehrozil a ani teď nedokázal pozvednout proti ní ruku, Severina však odtud živého nepustí, a pokud nestřílel ze zálohy, tedy jenom proto, protože chtěl vychutnat svou mstu, protože mu nepřál rychlý konec.

„Jdi pryč!“ křičela Maruja. „Čeho se dotkneš, tomu přinášíš jen smrt. Proč ses vrátil?“

Neodvážila se pohnout z místa, její zrak ale byl pln strachu a nenávisti k Nicolásovi. Hlaveň, která mířila na Severina, zakolísala, a hned nato nechal Severino obě ruce neznatelně klesnout. Věděl, že Nicolás teď myslí na ten okamžik, kdy ho měl už jednou na mušce a musel ránu strhnout, protože mu do ní skočila Maruja.

„Odejdu,“ řekl Nicolás, „až bude mrtev. A ty půjdeš se mnou.“

„Jdi pryč!“ řekla to teď spíš jako prosbu. „Zapomeneme na to, že jsme tě viděli. Nikdo neví, že jsi ještě tady. Můžeš jít, kam chceš, můžeš žít!“ Opět už křičela. „Jinak tě budou honit jako psa!“

Severinovy ruce klesly ještě o centimetr. Vrhl pohled přes rameno, ale po stádu ovcí a po pastevcích nebylo ani památky. Zůstali daleko pozadu.

„Máš strach?“ zeptal se Nicolás výsměšně. „Doufáš snad, že ti vinkové pomůžou? Než přijdou, je po tobě.“ Maruji si už vůbec nevšímal, jako by potřeboval všechnu sílu i čas, který mu ještě zbýval, na to, co sem přišel vykonat.

„Vymyslel jsem si pro tebe spoustu různých smrtí, Severino. Pomalých. Chtěl jsem tě zbavovat kousek po kousku sil, až by pro tebe byla smrt dobrodiním a život strašlivou trýzní. Ale budeš muset zemřít příliš rychle.“

„Nikdy jsem proti tobě nebojoval, vždycky jenom za Manzanery, kteří jsou mým kmenem stejně jako tvým.“

„Mlč!“ řekl Nicolás. „Řekni mi raději, jaké to je, dívat se vlastní smrti do tváře.“

„Nenávidím tě!“ vykřikla Maruja. „Nenávidím tě, a když střelíš, sama tě zabiju.“

Ústí hlavně opět maličko zakolísalo. Severinovy ruce teď byly ve výši jeho hrudi.

„Až Manzanerové uvidí,“ řekl Nicolás, „že je tenhle tady podvedl, zavolají mě. Už proto musí zemřít.“

Věděl, že Nicolás to vše protahuje jenom proto, že chtěl v jeho tváři viděl strach. A věděl také, že už mu mnoho času nezbývá, jestli hlaveň zakolísá ještě jednou třebas jenom o milimetr, musí se o to pokusit.

Ani on, ani Maruja se však už nedostali k tomu, aby odpověděli. Mezi stromy se objevil Pondělek a s hlubokým vrčením se hnal jako šedá čára přímo na Nicoláse. Vracel se právě ze svého lovu. A ve stejném okamžiku se odehrály tři věci: Nicolásova puška opsala oblouk, Maruja se pokusila, vrhnout před Severina, a Severino sám hmátl po zbrani za opaskem.

Příliš pomalu. Jeho ruka se právě dotkla pažby revolveru, když Nicolásova puška sebou trhla zpátky. Spatřil ještě vyšlehnout blesk z hlavně a skoro současně jako by ho cosi udeřilo do levého ramene. Vší silou se pokoušel revolver přece jenom z opasku vytrhnout, ten ale jako by najednou vážil celou tunu, jakási rozžhavená železná pěst mu sevřela hruď, a on bojoval ze všech sil, aby se udržel alespoň na nohou. Jenže tahle pěst ho nemilosrdně tlačila dolů do trávy. Jako z obrovské dálky, a jako by se ho to už vůbec netýkalo, ještě viděl, jak Pondělek vyskočil na Nicoláse a zakousl se mu do nohy. Viděl, jak se jeho kůň vysoko vzepjal a otáčel se kolem své osy a jak Nicolásovi vypadla z ruky puška, když se pokoušel získat nad koněm zase vládu a setřást Pondělka. V tu chvíli vedle něho poklekla Maruja a Severino cítil, jak vytahuje revolver, který přece vážil celou tunu. Sevřela ho oběma rukama, podržela ho daleko před sebou a pak na Nicoláse vystřelila, a hned nato ještě jednou. Třesk obou výstřelů a obraz Nicoláse, který se jen stěží držel v sedle svého vzpínajícího se a vyhazujícího koně, bylo to poslední, co si Severino odnášel do té hluboké tmy, do níž se propadl.

Probudilo ho mručení a bolest v rameni. Poznal Marujin hlas, a ten druhý patřil nějakému muži. Proč ale byla taková tma? Pak si uvědomil, že má stále ještě zavřené oči. Nicolás! Kde je Nicolás? Copak pořád ještě nebyl spokojen, patřil ten mužský hlas vůbec jemu, a stál teď snad nad ním, aby ho ještě jednou viděl umírat?

Cítil, že má kolem ramene obvaz. Pohlédl do vousaté, cizí tváře. Musel to být jeden z těch ovčáků, které předtím nechal za sebou. On sám ležel stále ještě na tom místě, kde je Nicolás překvapil a kde ho postřelil.

„To nic není,“ řekla vedle něho Maruja, a v jejím hlase vytušil slzy ulehčení. „To nic není, uzdravíš se zase.“

„Kde…?“ zašeptal.

„S Nicolásem se splašil kůň,“ řekl ovčák. „Neudržel se na něm, ten pes ho strhl ze sedla, ale on zůstal viset ve třmeni. Přes míli ho kůň vláčel po zemi. Je mrtev.“

Opět v duchu všechno viděl. Nicoláse na ukradeném koni se sedlem a uzdou, které nikdy nepoužíval, a Maruju, která klečela na zemi vedle něho a střílela a střílela. Náhle ho zamrazilo, zuby se mu rozcvakaly, ale věděl, že už je opravdu po všem. Bude žít, všichni budou moči žít v klidu a míru, pokud klid a mír, pokud bezpečnost vůbec existuje.

„Odneseme tě teď ke káře,“ řekl ovčák. „Tady nemůžeš zůstat ležet.“

Když ho zvedali, bylo to, jako by mu vráželi do ramene žhavý nůž. Když pak opět ležel, dýchal těžce. Maruja jela velmi pomalu a opatrně, snažila se ušetřit ho každého zbytečného otřesu a co chvíli k němu otočila hlavu. Jeli obklopeni změtí zvlněných ovčích hřbetů. Vedle něho ležel Pondělek a lízal si rány, které utržil v boji s Nicolásem. Jeli po cestě, a také stádo se drželo kolejí vozu. Natáhlo se nyní do nekonečného řetězu, protože vlevo se za drátěným plotem rozprostírala půda osadníků a vpravo pastviny Manzanerů. Nebyla to půda Společnosti. Jeli po cestě, na níž se obě souběžně stopy kol přece jenom nakonec spojily – budou tu moci žít – Manzanerové i osadníci. Tak dobře či tak špatně, jak žijí lidé, kteří se živí prací Vlastních rukou. A budou-li držet při sobě, nedají-li se rozdělit nikým podle barvy pleti, pak bude život možná ještě trochu lepší a bezpečnější. Protože nebezpečí hrozí vždycky především ze strany těch, kteří jenom vlastní, ale nic nedělají. Kteří považují celé čtvereční míle půdy za své, ale nikdy nezasadili jediný strom a nevypěstovali jediný kukuřičný klas. Od nich vychází nebezpečí, a od těch, kteří lira jí jejich hru. A síla malých lidí spočívá v jejich semknutosti.

Třeba ale jednou všichni, kteří žijí z práce vlastních rukou, zmoudří, a to pak bude Severinova země možná také tou zemí mírného slunce, kde kvetou broskvoně. Nemusí tedy odcházet, aby se do ní dostal. A ani nesmí. Musí zůstat a pomáhat takovou zem vybudovat. Společně se všemi, kteří ho pochopili, společně s osadníky a Manzanery. A možná dokonce s těmi ovčáky, kteří teď jeli vedle jejich káry, kteří mu pomohli a ovázali jeho ránu, třebaže mzdu jim vyplácí Společnost.