Václav Šolc

Smrt supům!

KAPITOLA 1

„Co tomu říkáš, náčelníku? Letos bude na ngiljatunu1 určitě spousta lidí. Vidíš to? Tolik našich pohromadě jsem už dávno neviděl.“ A jezdec na hnědém koni se spokojeně, krátce zasmál. Jeli tam v radě za sebou, vpředu statný, asi padesátiletý Indián v sytě tmavě modrém čamalu2 s bílým vzorem lomených linií, s černým širokým kloboukem na hlavě. Za ním jel starší Indián v hnědém čamalu s bílým pruhem, ten, který právě promluvil, a pak dva mladíci, také v tmavých čamalech, všichni na pěkných koních, v pohodlných sedlech, vyložených hustou ovčí kožešinou. Nohy vězely v dřevěných třmenech, podobných přední části velké boty, bohatě zdobených pěknou řezbou. Tyto třmeny chránily nohy jezdců před křovím a trním, o něž není na jihu Chile nouze.

Za jezdci drkotala po hrbolaté cestě bytelná kára na dvou velkých kolech, mohutných, plných kotoučích, vytesaných ze silného kmene obrovitého stromu. Káru táhlo spřežení volků, zapražených do primitivního jha, položeného na jejich šíjích hned za rohatými hlavami. Na káře seděly dvě starší ženy a jedna mladá dívka, všechny ve slavnostním oblečení. Byl na ně pěkný pohled. Měly na sobě tradiční oděv bez rukávů, z tmavomodré látky, který nechával volné pravé rameno a byl sepnut na levé straně prsou velkou stříbrnou ozdobnou jehlicí. Pod tímto šatem měly blůzy z pestrých látek s dlouhými rukávy.

Přes ramena jim ležely hezké volné přehozy, ozdobně pletené z černé vlny, zpestřené širokými zelenými, červenými nebo fialovými pruhy. Na první pohled upoutávaly pozornost stříbrné ozdoby, zavěšené na prsou, každá v podobě páru dosti velkých orlů s roztaženými křídly, se spoustou stříbrných tepaných přívěsků okolo. Ze stříbra byly i velké náušnice. Dlouhé černé vlasy s lehkým hnědavým nádechem poutaly široké čelenky zvané trarilonko3, sestavené ze stříbrných článků. Na jednotlivých článcích visel ozdobný přívěsek vyrobený ze stříbrné mince. Každý kousek místa v káře byl vyplněn různými balíky a velkými hliněnými džbány, jejichž hrdla byla uzavřena kusy kůže.

Náčelník se usmál a přikývl:

„Máš pravdu, José, letos nás bude hodně. Vždyť u nás, v Cahuemó4, nezůstal skoro nikdo, každý chce být na ngiljatunu.“

„A ty se divíš, tokfi5? Vždyť jestliže nám ngiljatun nepomůže, budeme na tom letos s úrodou dost bledě. Už pár týdnů ani nekáplo a pořádný déšť k zavlažení polí jsme už neviděli – ani si nevzpomínána.“

„To nám houby pomůže, ten váš ngiljatun,“ ozval se jeden z obou mladých mužů, „učitel nám ve škole říkal, že to je k ničemu, že to je jen a jen docela obyčejná pověra, a nic víc. Celá ta vaše sláva nepřivolá, a ani nemůže přivolat jedinou kapku deště; když tomu ale ještě věříte, tak co by se na tu slávu nejelo? Aspoň se tam sejdeme s přáteli a známými z celého kraje.“

„A bude tam spousta hezkých děvčat…;“ vmísil se druhý mladý muž.

„A vy dva máte tak nejvyšší čas na ženění, že ano!“ smál se náčelník.

„A ne snad?“ zatvářil se mladík jakoby uraženě a šibalsky dodal: „Ty, apu, táto, kdypak ses ženil ty? Kolik ti to bylo let?“

Náčelníkovi přelétl obličejem lehký úsměv a jeho oči se nepřítomně zahleděly do minulosti, do doby mládí.

„Vlastně máš pravdu, Florencio, bylo mi právě o rok míň, než je teď tobě. Ale zmeškáno ještě nemáš, milý hochu, nic, to mi můžeš klidně věřit.“

Vtom se ozval ten starší Indián: „Ty, Segundo, k tomu ngiljatunu, k tomu bych ti chtěl něco říct. Říkáš, že je to nesmysl a zbytečnost a že vám to ve škole povídal učitel. Naši lidé, hlavně ti starší, tomu ale věří. Jsou přesvědčeni, že ten náš starý obřad má svou sílu a dokáže zapůsobit na počasí, aby nám pomohlo.

Když potřebujeme, aby svítilo sluníčko, obětujeme bílýho koně, když potřebujeme, aby pršelo, obětujeme tmavýho. Věříme, že to pomůže, protože tomu tak věřili naši dědové a jejich dědové, odpradávna. A i kdyby měl ten váš učitel pravdu, tak aspoň máme dobrý pocit, že jsme udělali, co jsme udělat mohli. Když nám to nevyjde a nepřijde ten potřebný déšť nebo sluníčko, pak věříme, že nám ti naši duchové nepomohli, protože jsme se něčím provinili a že se tedy musíme v něčem polepšit. Polepšit se, nedělat nic zlýho a pořádně pracovat, aby nám pomohli příště. A to je přece také něco, když si lidi dokážou uvědomit, že nebyli takoví, jací být měli, a že proto přichází trest. Tomu já i naši lidé, my, Indiáni Mapučé, věříme a budeme věřit. Jen se kolem sebe pořádně podívej, kolik jich tomu věří, jen se rozhlédni!“

To rozhlédnutí opravdu stálo za to! Odevšad, ze všech stran, se scházeli a sjížděli Indiáni z celého kraje, na koních, na volských kárách, pěšky i na člunech přes jezero Colicó. Přijížděli, přicházeli a připlouvali se svými ženami, dětmi, se psy, prostě se vším všudy. Každá rodina si vezla zabitého berana a k němu i zásobu dříví, na němž si ho po slavnosti upeče, protože křoví a stromy okolo posvátného shromaždiště se nesmějí ničit, z těch se nesmí dřevo brát, ani z těch suchých.

O berany byl před slavností všude veliký zájem. Každý už měl toho svého dávno vyhlédnutého a dával si na své stádo dobrý pozor, protože leckomu mohlo být líto zabít svého berana a mohl se pokusit opatřit si ho s jistým rizikem ze stáda někoho jiného. Proto se v posledních dnech před slavností pilně hlídalo, aby se pobertové – všude na světě jsou takoví – nedostali ke kořisti.

Mezitím vyjel náčelník se svými lidmi na kopeček, odkud už dohlédli na velké hemžení lidí na plochém temeni dalšího vršku. Dolétla k nim i jednoduchá melodie primitivní hudby. To už rozeznávali všechny podrobnosti místa, kde se bude slavnost konat. Na dosti rozlehlé planince, obklopené skupinkami křovisek, bylo upraveno holé, dosti velké, rovné prostranství, porostlé nízkou trávou, a přibližně v jeho středu trčel mohutný sloup z kmene stromu, šikmo zasazený do země. V něm byly vytesány jednoduché zářezy, které připomínaly stupně. V horní části byla hrubě vyřezána jakási fantastická hlava. Povrch kůlu ukazoval na úctyhodné stáří. Kolem dokola – kromě strany se zářezy – byl ozdoben přivázanými zelenými haluzemi s listím a z toho všeho trčel k nebi dlouhatánský prut, na jehož konci byl připevněn obdélníkový kus černé látky, který vlál v mírném větru jako prapor.

Po straně posvátného kůlu nazývaného mapučsky rehue byl přivázán tmavě hnědý, skoro černý kůň bez postroje, jen v prosté ohlávce. Tmavý kůň a černá vlajka znamenali, že si Indiáni chtějí od svých ochranných duchů vyprosit vlhké, deštivé počasí před započetím nepříliš vzdálené doby sklizně. Zblízka bylo možno vidět, jak z kůlu rehue visí přivázané kusy pečeného masa a na tenčích větvičkách nabodnuté chlebové placky. U paty sloupu stály v hustých řadách ozdobné hliněné džbány s čičou, nápojem ze zkvašené kukuřičné mouky, a dalším tradičním, slabě opojným nápojem zvaným mudai. To vše byly obětiny duchům; měly přilákat jejich pozornost a naladit je, aby vlídně vyslechli prosby a modlitby Indiánů.

Vtom už začínal vlastní obřad. Před rehue se daly do pohybu řady svátečně oděných žen, v černých přehozech, na hlavách pestré stuhy uvázané vpředu do podoby velkého, bohatého květu. Každá z nich měla v ruce nevelkou zelenou větev. Když se seřadily, zazněla skřípavá, dosti hlučná hudba primitivních píšťal – říká se jim pifilka – které vydávají jen jeden tón, dlouhých trubek, jež Indiáni nazývají trutruka, a k tomu udával rytmus buben kultrun.

Řady žen se daly do pohybu, postupovaly drobnými krůčky vpřed a zase vzad a k tomu mávaly do taktu těmi zelenými ratolestmi. Uprostřed první řady cupitala stařenka v plné tradiční parádě, s nevelkým bubnem podobným okrouhlé hluboké míse potažené koží, pomalované červenými kouzelnými symboly. Po jejích stranách tančily dvě pomocnice, také s takovými bubny. To byla hlavní osoba slavnosti, kouzelnice mači se svým průvodem.

Řady žen se pohybovaly rytmicky kupředu a zase zpět. Před řadou procházel trhavým tanečním krokem muž s dlouhým prutem z kolihue6, křoviny podobné bambusu, na jehož konci byl přivázán tmavý šátek jako prapor. Tím prutem pilně mával nahoru a dolů, aby udržel řadu žen v přísně přímé linii. Za řadami žen pobíhal další takový pořadatel, který rovnal podobně uspořádané řady svátečně oděných mužů. Až úplně vzadu podupávala do taktu tlupa mladíků, kteří vyluzovali skřípavou muziku na ony jednoduché nástroje, pilně vrzali a troubili.

Pojednou byl tanec přerušen. Právě totiž dorazili poslové se zprávou, že přicházejí pozvaní hosté ze sousedství, z vedlejší indiánské rezervace zvané v Chile redukce, že jsou již blízko, a proto se tanečníci vydali přivítat je. Ti sousedé pořádali ngiljatun loni, pozvali k němu dnešní pořadatele a ti dnes opláceli jejich pozornost. Nešlo se daleko. Asi tak osm set kroků od rehue byl na menším prostranství zasazen do země zelený stromek s listím, který byl jakousi náhražkou a připomínkou rehue vlastního. Před ním se oba průvody setkaly, jejich účastníci si připili na uvítanou a chvíli společně tančili kolem stromku. Potom se všichni odebrali na hlavní prostranství a tančili v průvodu okolo rehue ve velkém, protáhlém oválu. Všude kolem postávali jezdci na koních, muži i chlapci. Všichni občas provolávali slavnostní zvolání hum-hum! Mezi řadami procházeli pořadatelé s vlajkami a dbali, aby se průvod netrhal.

Potom najednou jezdci zmizeli jakoby mávnutím kouzelného proutku. Zmizeli, ale už jsou zase tady, začíná avun, slavnostní hold jezdců duchům a božstvům. Z jednoho konce prostranství se najednou z křoví vyřítila řada jezdců! Letí tryskem, skvěle ovládají své koně, ponča na nich vlají. Letí tak těsně kolem řady tanečníků, že se jich skoro dotýkají. Kopyta buší pravidelným rytmem, až odletují kusy hlíny. Ostruhy zvoní, cinkají ozdoby postrojů, koně řičí radostí z trysku. Jezdci ze všech sil vykřikují své hum-hum, jako ďáblem posedlí. Z klidných rolníků se na chvíli opět stali divocí a obávaní araukánští7 válečníci. Byla to proměna v okamžiku, zvláštní, náhlá a zajímavá. A zase se obracejí a objíždějí znova! Skvělá podívaná na skvělé jezdce, jistě vedoucí své koně; cválali tam vedle sebe křepčí staříci, muži v plné síle i kluci, kteří si ještě musí dost vysoko povytáhnout třmeny, aby dokázali koně spolehlivě ovládnout.

Po avunu ustalo i tančení, všechno se zastavilo. K rehue se postavily obě pomocnice hlavní kouzelnice mači se svými bubny a dva náčelníci ngiljatunu s černými vlajkami. Před nimi stála řada velkých, starobylých hliněných džbánů s nápoji. Všichni čtyři si klekli, po nich všichni účastníci slavnosti. Pak přistoupila s bubnem mači a začala pomalu vystupovat po stupních sloupu rehue. Za neustálého bubnování spustila vodopád proseb a modliteb za dobrou úrodu, za vlídný a potřebný déšť, za klid a mír po celý rok, za všechny lidi z Cahuemó a okolí a za jejich zdraví. Vykřikovala ze všech sil, každou prosbu doprovázela údery na buben a zakončovala dlouhým, táhlým výkřikem. Její dvě pomocnice dole mávaly větvičkami, které máčely ve džbánech před sebou, kropily kůl rehue a obětiny na něm. To byla hlavní část ngiliatunu, kterou zakončili náčelníci slavnostním obětováním onoho tmavého koně. Potom ještě všichni zavolali několikrát hum-hum a zabodali své větvičky do listí okolo rehue. Pomocnice mači spolu s oběma náčelníky pak sundaly kusy masa a chleby a rozdaly je okolostojícím.

Tím skončily obřady a všichni se rozešli po nejbližším okolí tanečního prostranství. Tam už členové jejich rodin, kteří se nezúčastnili tance a obřadu, rozdělali ohně a pekli na nich připravené berany. Nastala ta nejpříjemnější část celé slavnosti, velká, radostná hostina s hojným popíjením. Všichni byli po dlouhém tančení jaksepatří vyhladovělí, a tak maso i nápoje mizely radost pohledět.

V pozdním odpoledni se u ohně Salvadora Kolhuinky, náčelníka z Cahuemó, sešli náčelníci okolních rezervací, těch, jež se účastnily slavnosti. První přišel náčelník Marileu z Anueyeka, pak Paillan z Rucaraqui a konečně i Painemilla z Nahuelquetre. Sešli se, aby si popovídali o všem možném, hlavně o tom, co je kde nového, a o svých známých. Indiáni mají rádi taková popovídání, rádi se dovídají novinky všeho druhu a bedlivě vždy sledují, co se kde děje.

Painemilla přišel s veselou.

„Mari mari!“ pozdravil tradičním mapučským pozdravem. „No to je opravdu pěkné, že vás tu vidím zase jednou pohromadě, bratři! V poslední době se setkáme málokdy, a někdy si lámu hlavu, čím to je. To máte tak moc práce, že nezajdete na kus řeči? Nebo máte chromé koně?“

„Co to povídáš za nesmysly?“ ohradil se přátelsky a dobromyslně Kolhuinka, „máš přece stejně daleko k nám jako my k tobě, ne? Ale počkej!“ vzal ze země před sebou pěkný hliněný pohárek, nalil do něho z malovaného džbánu mudai a podal Painemillovi: „Mari mari, Pedro, já tě zdravím a vítám tady u našeho ohně. Tumáš, vypij si s námi na zdraví všech Mapučů! Pojď, sedni si k nám a povídej, co je u vás v Nahuelquetre nového. Tady v tom džbánu je mudai a tadyhle zase máš nejlepší mošt z těch nejkrásnějších jablek z celého Cahuemó. A kdybys měl chuť na čiču z kukuřice, tak ta je zase v tomhle džbánku.“

Bylo tam pěkně, v tom útulném koutku, chráněném proti dost chladnému větru od moře hradbou křovisek Náčelníci za chvíli zůstali sami, ženy se sesedly u jiného ohně o kousek dál a mladí, děvčata a chlapci, si vytvořili svou společnost. Všichni se dobře bavili a nápojů ve džbánech ubývalo s proudem řeči.

„Co je s tebou, Venancio?“ ozval se najednou klidně, ale s důrazem náčelník Marileu. „Už na tebe koukám hezkou chvíli, bratře Paillane, a mám dojem, že se tu s námi moc nebavíš. Co je ti? Sedíš a koukáš nepřítomně někam přes nás. Je tam na jezeře něco zvláštního? Co tam vidíš?“

Náčelník z Rucaraqui zatřepal hlavou, jako by se probíral ze sna.

„To ti už tak stoupl mudai do hlavy, náčelníku, že vidíš duchy nad jezerem? To tedy moc nevydržíš,“ dobíral si ho Kolhuinka.

„To určitě ne, žádné duchy nevidím a tolik jsem toho ještě nevypil, abych dělal nějaké hlouposti.“

„Tak ven s tím, něco máš určitě na srdci, ven s tím, bratře!“ pobízel Kolhuinka.

„Tak dobrá! Trápí mě jedna věc a rád bych od vás slyšel, jestli o tom také náhodou něco nevíte.“

„Ven s tím, ven s tím, Venancio, pověz nám to a my ti k tomu řekneme svý. No a potom to zapijem!“ pobízel Marileu.

Paillan si sundal klobouk a podrbal se v prošedivělých, hustých vlasech: „Bratři, mně se z mé rezervace, z našeho Rucaraqui, ztratilo pár lidí a nevím, kam odcházejí nebo co s nimi je.“

„Kolik?“ zeptal se věcně Kolhuinka.

„Už čtyři, samí mladí.“

„Chlapci a dívky?“

„Ne, jen mužský. Kdyby to bylo tak, jak říkáš, věděl bych si s tím rady. To se stává, že někdy některý tatík nechce dát svou dceru chlapci, který se mu nelíbí, oni pak spolu upláchnou, a je to. Tohle vypadá na něco jinýho, bratři…“

„Já si myslím, že to nemusíš vidět ještě tak černě, bratře Venancio. U nás se také ztratili dva chlapci a neděláme si z toho těžkou hlavu.“

„Počkejte,“ vmísil se Kolhuinka, „od nás také zmizeli dva nebo tři. A co ty, Pedro?“ obrátil se na Painemillu.

„Vidíte, bratři, z mé rezervace taky nějaký chybí a taky jsem tomu nevěnoval moc pozornosti. Takový mládenec se třeba s někým pohádá nebo se rozejde s tou svou a v tý zamilovanosti si myslí, že už nemůže žít blízko ní a dívat se, jak si ji namlouvá a bere někdo jiný. A tak jde jinam.“

„U nás se stal právě takový případ,“ povídá rozvážně Kolhuinka, „kluk zmizel, táta s mámou byli zoufalí a nakonec se ukázalo – bylo to před třema nebo čtyřma lety –, že je v Santiagu a že tam pracuje u nějakého winky8, bílého Chilana, v pekárně. Asi za rok potom přijel domů na návštěvu a povídal, že tam, v Santiagu, jsou už těch našich, tedy Mapučú, stovky a tisíce, a co je nejzajímavější, všichni se nějak točí okolo obilí. Pracují v pekárnách, ve mlýnech a tak podobně, snad to máme v krvi, to zrno, mouku a chleba.“

„To jsem si ze začátku myslel taky,“ ozval se zase zamyšleně Paillan, „ale ti naši v Santiagu nejsou, mám tam příbuzného, taky dělá ve mlýně, má už léta, není to žádnej mladej blázen a má tam ty naše v patrnosti. Kdyby tam ti kluci šli, určitě by se u něho ukázali a dali by o sobě vědět. Ale tohle, co se teď tady v posledních letech děje, to, jak se ztrácejí mladí muži… Nevím, co si o tom myslíte vy, říkali jste, že jsou třeba v Santiagu, nebo v jiným městě, ale já to vidím jinak. Nemůžu se zbavit dojmu – já to nějak cejtím – že se ztrácejí jinak a jinam.“

„Chceš říct, že si myslíš, že je někdo krade?“ povídá vážně Marileu.

„Jo, přesně tak! Tak, jak to říkáš, bojím se, že nám je někdo krade.“

„A proč by je kradl?“ zeptal se znovu Marileu.

„Panebože, odkud jsi spadnul, Marileue?“ ozval se Kolhuinka. „To je přece jasné. Jestliže nám ty mladé muže někdo krade, pak je tu jen jediná možnost – že je na něco potřebuje, nejspíš na práci! Že by je někdo zabíjel, to sotva. Vím ale i o takovém případu, vyprávěl mi o něm můj dědeček. Prý se to stalo tam za Temukem, směrem k moři, někde u Carahue. Tam tehdy žil takový zvláštní cizinec, byl prý nějaký divný, nenormální, prostě ilkufe9, a ten si prý občas chytil mladýho kluka nebo holku, uvázal si ho doma, v takový komoře bez okna, kterou pořád zamykal, přivázal si ho tam k nějakýmu lešení a pak ho pomaloučku zabíjel, kousek po kousku, aby z toho měl co největší požitek.“

„A jak to s ním dopadlo?“ zeptal se vzrušeně Paillan.

„To víš, že dobře ne, to rozhodně ne. Děda říkal, že si ho naši vyčíhali, když jel jednou sám na koni – jo, zapomněl jsem říct, že mu na to přišel jeden náš člověk, z kmene Mapučé, kterej u něho sloužil, on ten cizinec byl statkář a měl naše lidi jako děvečky, čeledíny a huásos10. Do jeho domu nikdo nesměl, tam žil jen on sám a pořád se zamykal. Jednou se ale na statku něco stalo, hořel stoh slámy nebo co a on z tý komory vyběhl a zapomněl zamknout. A ten Mapučé byl zvědavej – kdo by nakonec nebyl – vlezl tam a našel tam přivázanýho kluka. Řekl to ostatním a tak, jak jsem už říkal, si ho jednou vyčíhali, když jel někam na koni, bylo to dost daleko od statku, chytili ho a pomaloučku ho utopili v řece, aby si taky trochu užil, lotr jeden, a aby to vypadalo jako nehoda, a ne jako zamordování. Co se tak šklebíš, Marileue?“

„Nemyslíte, bratři, že by to tady u nás mohli dělat také ti cizinci? Ti Alemanes11? Je jich tu v kraji přece dost a dost, ne?“

„Třeba ano, ale taky třeba ne, milý bratře,“ odpověděl rozvážně Kolhuinka, „to se bude muset vyšetřit. Ono je hrozně snadný někoho obvinit, nastrčit mu pangi lonko12, hlavu pumy. To se musí dokázat. Copak by nám, Indiánům, někdo z panstva ve městě, třeba velitel karabinérů13 v Temuku, uvěřil, kdybychom obvinili někoho z bohatých bílých statkářů? Takový, kdo má fundo14, ten má taky prachy a známosti, hlavně u těch ve městech.“

„Teď si vzpomínám, že jsem před třemi dny slyšel,“ poznamenal Painemilla, „že u jezera Huilipilún, není to daleko od nás, od Nahuelquetre všeho všudy pár leguas15, zmizel nedávno taky jeden mladík. Já tam zajedu a pořádně se vyptám, jak to bylo, co se o tom ví.“

„Vyptej se, bratře,“ pobídl ho Kolhuinka, „ale buď opatrný, nesmíš okolo toho dělat žádnej velkej tanec, to by nebylo dobrý. A vůbec, bratři náčelníci, navrhuju, abychom se i my po tom, co se to vlastně děje, porozhlédli. Je to koneckonců naše povinnost, starat se o naše rezervace a naše lidi v nich. Tak pěkně rozum do hrsti a rozhlížet se, nenápadně se ptát a dávat si jedno k druhýmu. To by v tom byl čert, kdybychom na to nepřišli, co se vlastně děje. Kdo se něco doví, dá nám vědět, sejdeme se a poradíme se, co dál.“

„Samozřejmě!“ ozvali se náčelníci jednohlasně a s tím se rozešli.

KAPITOLA 2

Ngiljatun skončil, Indiáni se rozjeli a rozešli do svých domovů a jen bolení hlavy připomínalo těm, kdo se podívali hlouběji do džbánů s nápoji, že se konala slavnost, která měla vlídně naladit duchy, aby dopřáli Mapučům dobrou úrodu, a tím i pohodu a klid až do příští sklizně. U jezera Colicó, v rezervaci Cahuemó, kterou vedl náčelník Salvador Kolhuinka, byl zase všední den, jeden z té dlouhé řady dnů, vyplněných obyčejnou prací.

Většinu času všech Indiánů v rezervaci, času mužů i žen, teď zabíraly přípravné práce na sklizeň úrody, v první řadě na sklizeň obilí. Opravdu dobré půdy pro své zemědělství neměli mnoho, a tak museli využít každý kousek, kde bylo možno něco zasít či nasázet. Půda zde není valná, ale rodila a rodí, když se jí věnuje patřičná péče. Nejhůř je, kde jsou pole na příkřejším svahu; tam se projevuje zhoubný vliv občasných prudkých, silných dešťů a větru. Tím pak vznikají ty známé a pro kraj Mapučů typické červenavé skvrny na úbočích kopců, tam, kde voda a vichry odnesly úrodnou půdu a odhalily neplodný, povrch drolivé skály. Úroda by mohla být nesporně lepší, kdyby Indiánům někdo pomohl a poradil, jak pole lépe obdělávat a jak používat hnojiva.

Nemají to lehké ti Mapučové. Rostou rychle počtem, přibývá jich každým rokem, ale nemohou získat další půdu na nová pole, aby bylo dost pro všechny. Jejich předkové byli skvělí, stateční válečníci, kteří se nikdy nikoho jen tak nezalekli. Už před příchodem Španělů dokázali odrazit vojska kečujských inků16, kteří se pokoušeli zmocnit jejich země. Stejně tak odolali dobyvatelským choutkám Španělů v dobách, kdy nad španělskou říší slunce nezapadalo, jak byla obrovská a mocná. Když se pak španělské koloniální panství rozpadlo a na západním pobřeží Jižní Ameriky, v jeho dolní části, vznikla republika Chile, dokázali si Araukáni – jak Španělé tyto Indiány nazvali – udržet své svobodné území. Porazili i tyto novodobé dobyvatele a dohodli se s chilskou vládou, že území jižně od řeky Bíobío zůstane jenom a jenom jejich.

Svobodu si udrželi dost dlouho. Teprve když Chilané ve válce o ledkový sever porazili v roce 1884 Peru a Bolívii, vypravili se s vítěznou armádou, zocelenou dosti dlouhou válkou, na jih a posléze se jim podařilo Araukány porazit. Když tyto skvělé válečníky dostali konečně na kolena, vzali si za vzor Severní Ameriku, hlavně Spojené státy, a rozhodli, že je toho krásného jihu země pro Indiány škoda. Vyměřili jim rezervace, zde nazývané redukce, a nastrkali je do nich. Že jim vzali tu nejlepší půdu, to snad ani není třeba připomínat. Je jasné, že Indiánům nechali jen to, oč sami nestáli, a zavedli „velkorysý“ příděl půdy – na muže připadlo šest hektarů, na ženy nic. Vítězové byli ještě takoví, že ten ubohý příděl nazvali velkoryse titulo de merced, tedy, že jim tu půdu dávají z milosti, protože jejich chilská vláda je hodná a laskavá, i když si to ti prašiví Indiáni vůbec nezasluhují.

Tu lepší a nejlepší půdu si nechali Chilané pro sebe, a tak vznikla v indiánském kraji spousta statků a velkostatků, z nichž značnou část – například mezi městy Temuco, Valdívia a Osorno získali do vlastnictví Němci, kteří se do Chile stěhovali ve velkém počtu, po desetitisících, už začátkem druhé poloviny 19. století.

Ty indiánské rezervace zůstaly dodnes stejné, jak je Chilané původně vyměřili, a nikoho nezajímalo, že se rodí noví lidé, že Indiánů přibývá, že vznikají nové a nové rodiny. To vládu skutečně nezajímalo. Indiáni ať si poradí, jak umějí, víc půdy prostě nedostanou – a nikomu nevadilo ani v nejmenším, že velkostatky zdaleka nestačí obdělat a využít všechnu půdu, jíž se zmocnily. V sousedství indiánských rezervací tak zůstávaly stovky a tisíce hektarů země ležet ladem a Indiáni se na ně vlastně ani nesměli podívat. Okolo roku 1960 už na tom byli Mapučové tak bídně, že měli v průměru sotva dva až pět hektarů nevalné půdy na rodinu, a z toho měli být živi.

Nebylo to nijak lehké, uživit rodinu z těch kousků země „z milosti“ jim ponechané. Znamenalo to tvrdě pracovat, využívat každé pídě půdy. Často si museli mladí, hlavně chlapci, hledat práci a obživu jinde, většinou právě na těch velkostatcích, založených na pozemcích, které jim, Indiánům, byly nestydatě ukradeny, nebo si najít nějakou práci ve městech.17

Ti, kteří zůstali doma, se měli co ohánět. Pracovalo se tvrdě, od rána do noci, každý člen rodiny znal svůj úkol a dělal vše pro to, aby se s ním vyrovnal. Vstávalo se brzy, nikoho ani nenapadlo, aby si poležel. Jako první vstávala matka a s ní obvykle některá z dcer.

Měly na starosti kuchyni, rozdělání ohně a uvaření snídaně pro celou rodinu. Po snídani rozdělil otec práci pro ten který den. On sám, případně s dospělým synem, odešel na své pozemky, kde bylo stále co dělat, od úpravy terénu přes orání, okopávání, setí, sázení, péči úrodu, sklizeň, odvodňování či zavlažování. Děti pomáhaly, jak jim síly stačily. Jejich hlavní prací a starostí bylo pást dobytek – každá mapučská rodina měla svých pár kusů hovězího dobytka, houfek ovcí a jednoho či dva koně. Tam, kde byla škola – ať už zřízená státem, nebo misionáři – tam šly děti do školy a pasení dobytka zůstalo těm, kdo buď ještě do školy nechodili, nebo těm, kdo už měli školu za sebou.

Ženy měly na starosti domácnost, uklízely, praly skrovné prádlo, předly vlnu na oděvy, tkaly na jednoduchých stavech a vařily. Po obědě si všichni krátce oddechli a pak se pustili znovu do práce, až do večeře – tak mezi šestou a sedmou hodinou – po večeři si vypili hrníček maté18, osvěžujícího čaje z listí dováženého z Paraguaye nebo Argentiny. K pití mate patřil už neoddělitelně večerní klid, posezení a popovídání si o všem, co přinesl den, co se kde přihodilo a o čem se kdo kde dověděl. Spát se chodilo brzy, nevysedávalo se dlouho do noci u ohně nebo při ubohém světle primitivní, čadivé a nelibě páchnoucí petrolejové lampičky.

Z toho je vidět, že není pravdou to, co o Indiánech Mapučích říkají a rozšiřují bílí Chilané, hlavně statkáři, podle nichž jsou Indiáni líní a neochotní. Proto také na svých velkostatcích a jiných pracovištích raději zaměstnávají bílou chudinu nebo míšence. Skutečnost je jiná. Indiáni nemají bílé rádi, především statkáře, a z nich zase statkáře německé, protože jim nikdy nic dobrého neudělali. Neradi proto pro ně pracují – kdo by se jim ostatně divil? Do práce k nim jdou jen tehdy, když nemají jinou možnost výdělku, když jsou v největší nouzi.

Kromě práce na poli je starostí mužů péče o dobytek, hlavně o voly do tahu, k zapřahání do jednoduchých kár s velikými koly, často ještě pracně vytesanými z kusu kmene mohutného stromu. Velmi na tom záleží, protože dobře vycvičený pár tahounů znamená mnoho při přípravě půdy, svážení úrody a dopravě nejrůznějšího druhu. Při výcviku postupují tak, že mladého volka připoutají ke jhu spolu s dobytčetem už vycvičenýma zvyklým tahu. Nezapřahají je hned, nechají je řadu dní takto v páru chodit a pást se, aby si zvykli na spojení jhem. Když si přivyknou, zapřáhnou je do káry, napřed prázdné a potom postupně s větším a větším nákladem. Vedou je dlouhými opratěmi a pohánějí asi dvoumetrovou tyčí, na jejímž konci je zaražen hřeb, hrotem kupředu. Tou tyčí zvanou garroča je lebce bodají do zadků či do boku, má-li spřežení zahnout stranou. Telátkům přivazují na krk vidlici z vhodné větve, aby nemohla prolézt plotem z větví nebo z ostnatého drátu, kterým jsou pole obehnána, a nezpůsobila tam škodu. Vidlice jim nijak nevadí v pohybu a pastvě.

Ještě donedávna neznali Mapučové hnojení půdy – nikdo neměl zájem, aby jim poradil –, a proto nechávali pole po sklizni vždy nějaký rok odpočinout, aby tak mohla půda nabral nových sil. Prvním rokem po takovém odpočinku pak seli obilí, druhým rokem hrách, fazole nebo brambory a třetím rokem znovu obilí. Potom nechali pole zase aspoň dva roky odpočívat. Kde bylo málo půdy, seli na pole ještě čtvrtým rokem hrách či fazole nebo sázeli brambory, i když si byli vědomi, že unavená půda vydá jen slabší úrodu.

Svou půdu nemohou Indiáni prodat, zákon o rezervacích jim to nedovoluje, a proto se pole dědí z otce na syna, a kde syn není, pak na dcery. Otec může dát synovi či dceři část půdy už za svého života, záleží to jen a jen na něm, nutit ho nikdo nemůže. Po smrti držitele půdy se vše rozdělí tak, jak se dědici sami mezi sebou dohodnou. Nedojde-li k dohodě, dělí se půda podle zákona, podle něhož dostane polovinu vdova a druhou polovinu děti. Ty pak matčinu polovinu dědí po její smrti.

Velmi zajímavým, prastarým, tradičním zvykem je takzvané mingako, které svědčí o dobré povaze Indiánů. Je to stará, velmi stará zvyklost, která organizuje a upravuje vzájemnou pomoc tam, kde je jí třeba. Hlavně tam, kde se má udělat něco, co by druhý sám nezvládl, nemohl zvládnout, ať už by to byla věc jedné rodiny nebo skupinky rodin či celé rezervace. V takovém případě přijdou na pomoc zcela samozřejmě a bez prošení sousedé, přátelé a známí. Za tuto pomoc se neplatí; ten, kdo ji potřebuje, dá svým pomocníkům jen trochu jídla a pití, bere tím ale na sebe zase povinnost pomoci ve stejné míře, kdykoli bude ten který z jeho pomocníků jeho ruce či potah potřebovat. Tento zvyk pochází nepochybně z doby před příchodem Španělů a dokazuje, že až tam dosáhl vliv říše kečujských inků, dost daleko od jejich území. Dokládá to sám název mingako, odvozený nepochybně z kečujského výrazu mink’a pro podobný způsob vzájemné pomoci.

Mezi Mapuči existuje ještě jeden druh vzájemné pomoci či spolupráce, jemuž se říká španělským výrazem a mediero19. Někdo z Indiánů má pozemky, nemá však voly k jejich obdělání nebo je zaneprázdněn či nemocen. V takovém případě si najde někoho, kdo má prostředky a čas, aby mu mohl vypomoci v tom, co on sám udělat nemůže – například když jde o osamělou ženu, která už nemá nikoho, kdo by jí pole obdělal. Ti dva se dohodnou, že si pak rozdělí úrodu podle toho, co kdo poskytl, kdo dal půdu, kdo osivo či sadbu a kdo práci. Tyto dohody berou Indiáni velice vážně, bez písemných smluv a vždy je do puntíku dodržují. Dojde-li k takové dohodě s tím, kdo není Indián, s bílým Chilanem, pak se musí vše sepsat, protože v případě sporu prohrává u soudu vždy Indián – měl si zajistit písemnou dohodu, byla to jeho chyba.

Celý kraj Mapučů je krásný, je to příroda jako z pohádky. Má vlídné podnebí, tak trochu jako střední Evropa, ale přece jen o něco teplejší. Všechno je tam skoro stále zelené, všude je dost vody, všude tam tečou řeky, říčky a potoky a tu vodní síť doplňují překrásná jezera, velká i menší, jedno hezčí a romantičtější než druhé. U vodních toků a jezer rostou pěkné stromy, z nichž je nejpočetnější boldo s voňavými listy, ze kterých se připravují léčiva; celé lesíky těchto voňavých stromů jsou ozdobou kraje. Výš k horám pak rostou nádherné borovice s dlouhým jehličím.

Na špatně přístupných místech, na svazích kopců a v sedlech mezi nimi, roste zvláštní křovina s dlouhými pruty, která silně připomíná bambus. Mapučové jí říkají kolihue. Početné jsou i porosty vavřínu. Kolem indiánských usedlostí pak jsou všude nasázeny ovocné stromy, hlavně jabloně, z jejichž plodů si Indiáni vyrábějí kvašením velmi dobrý, slabě opojný mošt.

Nad tím vším se tyčí na východě převysoká, nepřerušená, zubatá stěna And se zasněženými vrcholky, nádherná kulisa, která svou krásou umocňuje a zvyšuje půvab tohoto milého koutku Jižní Ameriky. Nejkrásnější je pohled na tuto hradbu hor při západu slunce, kdy jeho paprsky zlatí věčný sníh a led vrcholků. Je to podívaná, na niž se nedá zapomenout.

Kraj není nadměrně osídlen. Nejhustší zalidnění je při dálnici a železniční trati, jež probíhají přibližně uprostřed mezi hradbou And a mořem. Směrem k horám i k moři je osídlení poměrně řídké, a tak se tam příroda uchovává ve velmi příznivých podmínkách. Proto zbylo dost a dost místa pro zvěř. Žijí tam pěkné, hezky zbarvené lišky, které jsou tak drzé, že přicházejí málem až do stavení Indiánů, navštěvují ale stejně spravedlivě i velkostatky a přiživují se na chovu drůbeže. Milí jsou ušatí zajíci, také početní, kteří se dovedou obdivuhodně vyhýbat lovcům, stejně jako jeden druh koroptví. Při vodách žije zajímavý vodní tvor, jemuž Indiáni říkají koipu. Je to druh nutrie, jehož kožešinka je dost ceněna a jehož maso je oblíbenou pochoutkou Mapučů. Ptactva je tam také ažaž. Nejkrásnějším ze všech je černý, dosti velký orel a hezounká je i malá sova se světlými, širokými kruhy okolo očí, pilný lovec drobných hlodavců. Z vodního ptactva je nejzajímavější labuť s dlouhým, černým krkem, kterou mají Indiáni v úctě a nikdy ji neloví, i kdyby měli umřít hlady.

V této kráse leží jezero Colicó a u něho mapučská rezervace Cahuemó, již moudře řídí náčelník Salvador Kolhuinka. Jak taková indiánská rezervace – chilská redukce – vlastně vypadá? Je to skupina rozptýlených indiánských usedlostí, žádná vesnice; každá rodina sídlí na nejvýhodnějším a nejpříhodnějším místě svých pozemků. Indiáni stavějí své domky – ruky20 – nejraději na kopečky, nebo aspoň na svahy, protože mají rádi výhled do kraje.

Taková ruka – například právě ta, jež patří náčelníkovi – to je nevelká stavba, jejíž kostra je zhotovena z trámců, kmenů stromů a silnějších větví, svázaných dohromady provazci z tuhé, pevné trávy. Střecha je sedlová, krytá došky z trávy, buď z ratonery, nebo z lepší, zvané čeno21, u jezer pak z rákosu, a značně přesahuje poměrně nízké stěny, takže někdy sahá skoro až k zemi. Dnes jsou stěny domků Indiánů většinou z hrubých prken. Okna tam žádná nejsou, zato však téměř všude najdeme dvoje dosti velké dveře, jedny v průčelí ruky a druhé trochu z boku, zprava či zleva, podle toho, z které strany vane nejčastěji vítr. Střecha má ve štítech nahoře otvory, kudy vychází kouř z otevřeného ohniště.

Půdorys domu je většinou osmiúhelníkový nebo, lépe řečeno, je to obdélník tak desetkrát pět metrů s uřezanými rohy. Ty dvoje dveře jsou tam proto, aby mohl lépe odcházet kouř z ohniště, které hoří nebo aspoň doutná po celý den a v chladných měsících i po celou noc v zadní polovině ruky. Kouř odchází otvory ve štítech, musí se mu ale pomáhat otevřenými dveřmi – tím se proudění vzduchu urychlí. Kouř z ohniště časem obarví doškovou krytinu uvnitř domu leskle černě a konzervuje tak materiál došků – jsou potom daleko trvanlivější, než kdyby očazené nebyly.

Vnitřek ruky je rozdělen na dvě části: přední, bližší dveřím, je částí mužskou, zadní patří ženám a dětem. Na začátku té pomyslné ženské poloviny je umístěno ohniště, na němž se vaří a jež v chladných měsících, v zimě, kdy je ovšem u nás léto, vyhřívá celý dům a za večerů i osvětluje. V zadní části ruky je skladiště všeho možného, hlavně obilí a jiných potravin; po stranách jsou při stěnách jednoduchá lůžka, v té zadní části domu pro ženy a děti, v přední pro muže. Mezi ohništěm a vchodem stojí také zpravidla hrubý, pevný stůl a okolo něho jednoduché židle a sedačky. Tam sedí mužské návštěvy. Když přijde na návštěvu žena – Indiáni mají návštěvy velice rádi –, jde si sednout k ostatním ženám k ohništi.

Mapučská rodina nebývá příliš početná – mívají nejvýš tři čtyři děti – v důsledku nedostatku hygieny, lékařů a odborné zdravotnické péče vůbec je u nich značně vysoká úmrtnost kojenců. Mapučská žena mívá šest až osm dětí, dobrá polovina novorozeňat však – bohužel – v kojeneckém věku umírá. Tak tomu bylo také u náčelníka Kolhuinky – měl dva syny a dcerku, z nichž zůstával doma starší syn, Martin, dosud svobodný. Mladší, Hector, se přiženil do sousední rezervace a dcera Humilde byla už také vdaná a byla maminkou.

Kousek za rukou měl Kolhuinka ještě další stavení, takovou větší kůlnu, také s doškovou střechou, stěny však byly vypleteny proutím. Tam ukládal sklizeň ze svých polí – kromě toho, co právě potřeboval mít po ruce v domě – pak primitivní pluh, nářadí a náčiní k nejrůznějším pracím a jednoduchý lis na jablka, z jejichž šťávy vyráběl výborný mošt. Za touto kolnou stála jeho dvoukolá kára a o kousek dále byla ohrada pro dobytek, rozdělená na dvě části. Do té menší zaháněli na noc stádečko ovcí, do té větší pár koní, čtyři krávy a pár volků.

To bylo celé jeho hospodářství, víc nepotřeboval. Indiáni – hlavně ti, kteří žijí ještě svým starým, tradičním způsobem života – se totiž nijak nesnaží hromadit majetek, netouží po tom, aby měli víc než ti druzí. To přenechávají bílým. Jim stačí, když mají tolik, aby mohli být živi tak, jak jsou zvyklí, jak žili jejich rodiče a dědové. Mnohem více jim však záleží na tom, jakou mají pověst ve svém okolí, jaké mínění o nich mají nejen jejich sousedé v rezervaci, ale i ti v rezervacích sousedních.

Žijí skromně a nenáročně. Jejich kuchyně je velmi jednoduchá. Běžným denním jídlem je takzvaná harina tostada22, pražená drť z obilí, hlavně z pšenice. Její příprava je zajímavá. V plechové nádobě přibližně tvaru pekáče, upevněné na závěsu ze silného drátu a s ním zavěšené na řetězu, visícím z krovu nad ohništěm, se pšenice za stálého kolébání a občasného prohrábnutí klacíkem upraží do hnědá. Potom ji kuchařka oblým kamenem rozdrtí, někdy k ní přidá trochu cukru, jindy se jí jen tak. Tato drť má příjemnou, oříškovou chuť.

Dalším běžným jídlem jsou brambory, mapučsky poňi, jindy hrách, čočka nebo fazole. Tak trochu svátečním jídlem jsou chlebové placky, pečené na plechu v horkém popelu ohniště. Maso bylo a je vždy dosti vzácné, spíš sváteční jídlo. Většinou se jí skopové, méně už vepřové – jen málo Indiánů si chová prasátka – vzácně pak hovězí. Ti, kdo žijí u vody, u jezer, řek či moře, mívají na stole i ryby. Pochoutkou je výborné maso vodního hlodavce koipu. Běžný denní jídelníček vyhlíží asi takto:

snídaně – vařené brambory nebo pražené obilí a čaj maté

oběd – polévka, pražené obilí nebo brambory večeře – polévka, to, co zbylo od oběda, a čaj maté.

Tu a tam se objeví pro zpestření jídelníčku i vejce, polosvátečním jídlem je slepičí polévka s masem.

Tak plyne klidný život Indiánů, vyplněný prací, život, který zpestřuje jen tu a tam nějaká slavnost, utkání ve hře paliň, podobné pozemnímu hokeji, svatba v některé rodině ze sousedství, či oslava narození dítěte. Takové příležitosti k přátelskému setkání má Indián velice rád, stýká se s přáteli a známými k velkému, příjemnému popovídání o všem, co se kde stalo či chystá. Rád posedí u dobrého sousta a skleničky, nelituje však, že už je setkání u konce a že zase musí odejít, vrátit se do běžného toku všedních dnů, všední práce a všedních starostí.

KAPITOLA 3

Čtvrtého dne po ngiljatunu přiběhl do Kolhuinkovy ruky těsně před polednem chlapec ze sousedství. Vletěl do domku s vykulenýma očima a zářící tváří:

„Mari mari, náčelníku! Posílá mě náš otec. Přijde ti návštěva…“

„Jaká, prosím tě?“ ozvala se od ohniště Juana, Kolhuinkova žena, která právě míchala polévku v kotlíku zavěšeném na řetěze nad ohněm.

„Vzácná návštěva! Připrav se, ňuke23 Juano, přijde ti právě k obědu!“ smál se kluk.

„Že dostaneš jednu za ucho, ty kluku rošťácká, jestli hned nepovíš, kdo to k nám jde A ty, Salvadore, ty mlčíš! Proč se ho taky nezeptáš? To jsi náčelník?“ hartusila žena a mávala rozčileně velkou dřevěnou lžíci, jíž míchala v kotlíku. Není divu, která žena není rozčilená, když se dozví na poslední chvíli, že bude mít k obědu hosta, a navíc nemá ani zdání, kdo to bude? Ví jen, že to nebude jen tak ledakdo, to by sousedé neposlali chlapce, aby návštěvu ohlásil. Konečně se ozval sám náčelník:

„Proč tak hubuješ, Juano? Návštěva je v našem domě vždycky vítaná, to je samozřejmé, jsem přece náčelník naší rezervace. A jak vidím tady na Pepitoví, jak to vidím na jeho tváři, nebude to návštěva jen tak nějaká, bude určitě návštěva milá a vzácná. Jinak by taky soused Peňa sotva chlapce poslal. Tak,“ obrátil se k chlapci, který poskakoval u dveří samou radostí, jak se mu povedlo překvapit náčelníka a vyvést jeho ženu, tetu Juanu, z míry, „teď ale pověz, kdo to sem k nám jde!“

„Nejde,“ smál se kluk. „Jede, jede na koni! A je to – naše seňorita24 Elena!“

„Tak to už mlčím, už nic neříkám,“ ozvala se spokojeně Juana, „jak je to seňorita Elena, tak to přidám do polívky dvě nebo ještě lip tři vajíčka, aby byla co nejlepší, aby jí u nás chutnalo.“

„Jsem taky rád, že ji zase uvidím,“ dodal náčelník, „a ty, Pepito, uháněj domů, děkuju ti, že jsi k nám zaběhl. Tumáš,“ hrábl náčelník do opasku, „tu máš escudo25, kup si něco dobrého, až půjdeš do vsi do obchodu.“

Chlapec radostně poskočil, popadl svou odměnu a odběhl. Náčelník se zamyslel. Je to rozhodně milé, že přijíždí seňorita Elena, protože tu má každý rád. Je přítelkyní Mapučů, snaží se Indiánům vždycky pomáhat. Každý se na ni může obrátit se vším, co potřebuje nebo co chce vědět, a ona udělá všechno, aby pomohla nebo poradila. Sama říká, že je to její povinnost, je prý za to placená, bílí říkají, že je „sociální pracovnice“.

Indiáni nevědí, co to je, ta sociální pracovnice, vědí ale moc dobře, že seňorita Elena žije vlastně jen a jen pro ně, že jim rozumí, že je má ráda a že je ochotná jim kdykoli a v čemkoli pomáhat. A když teď, právě teď k němu přijíždí – má krásného bílého koně, každý ji pozná už z dálky podle té zářivě bílé barvy a podle toho, že umí skvěle jezdit, lip než leckterý mužský – když tedy jede sem, k němu, k náčelníkovi rezervace Cahuemó, tak určitě nejede jen tak, pro nic za nic, určitě má něco na srdci. Bude to asi něco důležitého, protože tu byla nedávno, těsně před ngiljatunem. No uvidíme!

A náčelník se zvedl, aby vyšel před dům, podívat se, zda seňorita Elena už přijíždí, protože tak milého hosta musí přece přivítat již před domem, jak se sluší a patří. Se zalíbením se rozhlédl kolem sebe. Jeho ruka stála na vyvýšeném místě, na mírném, táhlém vršku. Měl odtamtud překrásný rozhled. Přímo před ním zářilo svou lesklou modří jezero Colicó, čeřilo se mírnými vlnkami v nádheře slunečného dne.

Tam dole, u jezera, to jsou jeho pole. Je tam dobrá půda a on si jich hledí, je to na nich vidět na první pohled. Vypadá to, že bude letošního roku slušná úroda, jen aby nepřišla nějaká pohroma. Potřebovalo by to řadu takových slunečných dnů, jako je tenhle, a mezi ně pár pěkných, klidných dnů hustého, vlahého deště, víc už ani obilí, ani to ostatní nebude potřebovat. Trochu vláhy, vlastně raději víc než trochu, to by bylo ono. Stačily by dvě pěkné bouřky od těch bělostných hřebenů And tamhle na východě a po nich vždycky takový jeden zamračený den, kdy by od rána do večera nepřestalo pršet, vždyť je známe, takové ty klidné deštíčky po bouřce! Ale pak už dost, jinak by se Indiáni mohli začít učit pást! Trávy, té by bylo dost a dost, ale obilí by polehalo, fazole a hrách a čočka by taky dostaly co proto…

Ale proč hned myslet na nejhorší? Je pěkně, ta bělostná hradba, pire mávida26, na východě se nerýsuje ostře proti modrému nebi, jako před deštěm. Je jakoby zahalena v slabounkém závoji, v takovém lehounkém oparu, a to ukazuje, že by tohle pěkné počasí mohlo vydržet. A když se tak dívá k východu, tak osada Trefampulli – vesnice míšenců a bílých – je na východním konci jezera vidět spíš jen jako světlá skvrna na pozadí tmavého pruhu porostu borovic, rozmazává ji ten lehounký opar a to je vzdálena dobré dvě, dvě a půl hodiny poctivé chůze. A ten déšť, o který prosili o ngiljatunu, ten snad také přijde, naši duchové jsou přece milosrdní.

A vida, tamhle na druhé straně už vidí bílého koně seňority Eleny! To byla na noc určitě v Cunku, spala ve škole, ten učitelský manželský pár ji také vždycky rád vidí. Oni, ti kantoři, jsou v Cunku už dobrých dvacet let a seňorita Elena tu v našem kraji působí také tak nějak okolo té dvacítky let. Vždyť jí už bude asi padesát. A kdo by ji neměl rád? Tedy z Indiánů, z Mapučů? Určitě nikdo, seňorita Elena je přece anděl na bílém koni!

Tak už ji tady máme! Náčelník popošel jezdkyni na pěkném, čistě bílém koni vstříc a zdvořile jí podržel levý třmen, když sesedala.

„Mari mari, náčelníku Salvadore!“ pozdravila klidným, melodickým, dosti hlubokým hlasem.

„Mari mari, seňorito Eleno, buď nám vítána v Cahuemó! Pojď dál, do mého domu. Juano,“ vyzval náčelník svou ženu, která také vyšla přivítat návštěvu, „Juano, vezmi tadyhle koně seňority Eleny,“ podal jí uzdu zdobenou stříbrným kováním, „uvaž ho vzadu a dej mu pořádnou hrst z té hromádky píce. Z Cunka až sem je pěkný kousek cesty, bude mít hlad. Byla dobrá cesta, seňorito?“

„Byla, náčelníku, vždyť je dnes tak krásný den, že by bylo škoda sedět někde v chalupě. Co kdybychom se posadili tady venku, tuhle na lavici?“

„To můžeme, seňorito, ale až se najíme. Já vím, že jsi od rána určitě nic nejedla, a já už mám také hlad. Čekali jsme s obědem jen a jen na tebe. Tak hezky dovnitř a ke stolu!“

Seňorita Elena se zasmála: „To se ti, náčelníku, o mně v noci zdálo nebo ti tvoji wekufe, tvoji duchové, řekli, že přijedu?“

„Ale ne, seňorito, je to všechno daleko jednodušší, žádný sen a žádný wekufe. Vlastně ano, byl tu jeden malinký wekuje, chlapec Pepito, synek tamhle souseda Peňi. Tatík Peňa má oči jako kondor, vidí prý i za strom, a ten tě zahlédl už z dálky. Takového bílého koně tady přece nemá nikdo jiný než ty. A tak poslal kluka, aby nám to řekl, že jedeš. A že jedeš sem, to bylo zřejmé podle toho, že jsi zahýbala podél břehu jezera doleva. Ale teď už opravdu ke stolu, nebo se bude Juana zlobit, že tě tady zdržuju!“

Byla to drobná ženička, žádná už mladice, štíhlé, útlé postavy, tmavě hnědých, hustých vlasů, nakrátko ostříhaných, spoutaných mapučskou čelenkou z ozdobných stříbrných článků. Obličej měla do tmava opálený, téměř do indiánského odstínu, a stejně tak malé, štíhlé ruce. Tmavé oči se dívaly na svět vlídně, ale i rozhodně, klidně a pevně. Oblečení sestávalo z hnědého svetru s indiánským vzorkem a tmavých jezdeckých kalhot, končících v lehkých polovysokých jezdeckých botách se stříbrnými ostruhami na patách. Nic nápadného, nic honosného, a přece z té drobné ženušky přímo vyzařovala síla ducha, nezlomná vůle, dobrota a přirozená autorita člověka, který přesně ví, co chce, a vždycky dokáže to, co si vytkne za úkol.

Když se najedli a popili mate, povídali si ještě o tom, co je kde nového. Seňorita Elena se vyptávala, jak dopadl ngiljatun, z toho přešla řeč na to, jaká asi bude úroda. Náčelník Kolhuinka byl velice zvědavý – seňorita určitě přijela s něčím důležitým a zajímavým, neodvážil se však zeptat přímo. Tím by dal najevo, že se neumí ovládat, a porušil by tradiční pravidla indiánského slušného chování, která zakazují, aby se hostitel zvědavě vyptával hosta, a navíc hosta váženého, co mu vlastně chce. I kdyby jím zvědavost lomcovala sebevíc, musí se zapřít a hezky trpělivě čekat, až host sám uzná za vhodné vyrukovat s tím, proč vlastně přišel. Kdo je trpělivý, ten se přece vždycky dočká.

Dočkal se i Kolhuinka. Když probrali všechny novinky z Cahuemó a okolí, zavrtěla se návštěvnice na sedačce a povídá:

„Ty, náčelníku, co kdybychom si šli sednout ven, před ruku? Máš tam přece lavici, že? A zrovna na tom nejhezčím výhledu na jezero.“

„Mám, seňorito, to víš, že tam ta lavice je. Já tam hrozně rád sedávám, taky mám ten výhled moc rád. A tady, v domě, je dnes nějak dost cítit kouř z ohniště. Venku bude lepší vzduch, tady nahoře fouká pořád větřík.“

„Já vím,“ zasmála se seňorita Elena, „občas také takový větříček, že ti málem sfoukne chalupu dolů do jezera, viď!“

„No, bejvá tu taky větrno, to je pravda, hlavně při zimních bouřkách, to mám někdy opravdu strach, abych neměl domek dole, a navíc rozebraný na kusy. Zatím ale vždycky všechno vydržel. Stavěl ho můj táta a já jsem celkem nedávno dával nové krovy a nové došky. No, a při tý příležitosti jsme si dali pozor, aby bylo všechno jaksepatří.“

„Já vím, Kolhuinko, já vím. Copak tu jsem poprvé? A jeden takový parádní větříček jsem tady u tebe už taky zažila. Bylo to dost divoké a já měla tehdy opravdu strach.“

Náčelník se krátce zasmál:

„Tak vidíš, měla jsi strach a přitom jsi tehdy dělala, jako by ti ten vichr vůbec nevadil. Tak pojď, půjdeme ven, na tu lavici. Moje žena si tady bude moci aspoň v klidu umýt nádobí od oběda a uklidit.“

Teď už Kolhuinka věděl najisto, že půjde o něco důležitého, jinak by seňorita nenavrhovala, aby šli ven, kde nebude nikdo poslouchat. A stálo to opravdu za to!

„Poslechni, náčelníku, nebyli tu za tebou nějací latifundistas, statkáři?“

„Nebyli, seňorito. Proč by za mnou chodili, za Indiánem?“

„Tak to je dobře, to je moc dobře. Zřejmě jsem přijela včas.“

„Co se děje, seňorito? Co je se statkáři? Asi to nebude stát za moc, když měli přijít oni za námi. Když jsme chtěli něco od nich my, Mapučové, tak nás zatím vždycky vyhodili a vůbec s námi nemluvili. Oč jde? Můžeš mi to povědět?“

„Ale můžu, milý příteli Kolhuinko, co bych nemohla? Vždyť jsem kvůli tomu vlastně za tebou přišla. Můžu ti ale říci jen to, co zatím vím a co se z toho může myslím vyklubat.“

„Jsem zvědavostí celý pryč! Povídej, prosím tě!“

„Tak dávej pozor, ty zvědavý Indiáne! Stalo se to v rezervacích Ňaňil a Santa Maria, u Nueva Imperiál a za Curacautínem, vždyť to tam znáš. Za náčelníky těch dvou rezervací přišli dva statkáři…“

„Chilenos o Alemanes27?“ skočil jí do řeči Kolhuinka.

„Ano, to je důležité, náčelníku, dobře že se ptáš. Byli to Alemanes. A víš, co chtěli? Dokázal bys to uhodnout?“

„Co by mohli chtít od Indiánů? Vždyť se na nás koukají skoro jako na zvířata, vždyť pro ně nejsme snad ani lidé! To tedy asi neuhodnu.“

„Přišli s návrhem, milý náčelníku, s návrhem, který vypadal moc zajímavě. Začali vykládat, že by chtěli Mapučům pomoct, že by chtěli – jako dobří sousedé a chilští občané –, aby mohli Indiáni žít lépe a aby nemuseli tak nuzovat. A že pro ně mají vynikající návrh.“

„No to jsem ještě zvědavější, seňorito, když to začalo takhle s patádou. Na tohle nejsme u nich zvyklí. Ti statkáři – není mezi nimi velký rozdíl – když něco chtějí, tak na nás jen houknou a komandují. Uděláte tohle a tamhleto, honem, koukejte dělat, jinak s vámi zatočíme, setsakra zatočíme! Že by nám chtěli doopravdy pomáhat? To jsem ještě nezažil, to bude určitě stát za to!“

„Tak neuhodneš? Nic tě nenapadá?“

„Ale napadá, napadá! Seňorito Eleno, nechtějí jít s námi, vlastně s našimi z těch dvou rezervací, na mediero? To by nemuselo být špatné.“

„Proč myslíš, Kolhuinko?“

„No protože vědí, že my, Indiáni, máme málo půdy. Vědí až moc dobře, že nás přibývá, je nás každým rokem víc, ale naše rezervace zůstávají stále stejné. A oni, páni velkostatkáři, mají půdy, že nevědí, co s ní, kdepak aby ji stačili všechnu obdělat, kdepak! Většinou leží dobrá třetina jejich půdy ladem, není na ni ani sáhnuto, nejvýš tam občas pasou dobytek. Někde – znám takové velkostatky tady v okolí – dokonce leží ladem skoro polovina půdy. A jaké půdy! Daleko lepší, než je ta naše. Nikdo na ni nesmí ani sáhnout, všechno mají obehnané těmi ploty z ostnatýho drátu, jen, aby si snad někdo neutrhl pár hrstí jejich trávy pro svou ovci nebo kozu.“

„A dál, náčelníku?“

„Dál, dál, seňorito, dál by to mělo být jednoduchý. Kdyby chtěli jít s námi na mediero, pak by nám to pomohlo. Oni by dali půdu a zrní, nebo co by se tam mělo pěstovat, a my práci, naše ruce, naše voly a pluhy, a pak bychom se dělili o úrodu. To naše, to máme obdělané rychle, a na to jejich bychom měli také čas. Já vím, muselo by se dělat od slunka do tmy, ale stálo by to za to, měli bychom se opravdu lip.“

„To asi ano, Kolhuinko, kdyby to bylo tak, jak říkáš. Jenomže ono to vypadá trošku jinak. Opravdu jim nabízeli, že by šli s nimi na mediero, jenomže ne s půdou, ale s dobytkem.“

„To by snad taky šlo, seňorito. Přijdou s tím taky sem, za námi?“

„To nevím, ale myslím si, že ano. A tady je podle mého názoru zakopaný pes!“

„Proč, seňorito? To by nám taky pomohlo, ue?“

„Jak si to představuješ, náčelníku, že by to mělo vypadat?“

„No prostě tak, že by nám dali svůj dobytek, krávy a bejčky nebo ovce a berany a my bychom se o ně starali. A na konci roku by se spočítala telata nebo jehňata a polovička z nich by byla naše. To je celé. Tam v Ňaňil a v Santa Maria to bylo jiné? Tam to chtěli udělat jinak?“

„Ne, náčelníku, mělo by to být právě tak, jak říkáš. Jenomže uvažuj! Tam jim nabídli tři stovky kusů hovězího dobytka pro Ňaňil a čtyři stovky do Santa Maria. Tvoje rezervace je větší, sem by vám mohli chtít dát takových pět set krav a bejčků.“

„No dobrá, to by šlo, bylo by tím víc telat pro nás.“

„Prosím tě, náčelníku, vem rozum do hrsti! Mysli trochu! Žila jsem až dosud v dobré víře, že jsi chytrý chlap, teď ale vidím, že to s tebou a s tvou chytrostí nebude tak slavné.“

„Co tím myslíš, seňorito?“ ozval se Kolhuinka trochu podrážděně.

„Jenom a jenom to, milý náčelníku, že ti to moc nemyslí, kupředu a do stran, že vidíš jen telata a jehňata a nic víc.“

„A co bych měl vidět?“

„Krávy nebo ty ovce! A se vším všudy! A to, že byste je tu měli celý rok. A takových pět stovek kusů hovězího dobytka něco spotřebuje, ne?“ ozvala se také už poněkud ostřejším tónem Elena.

„To ano, spotřebuje…, to ano…,“ drbal se náčelník zamyšleně v hustých prošedivělých pačesech.

„A kde to vezmeš, tu pastvu, seno a vůbec? Vždyť sám říkáš, že nemáte půdu. Kde byste je pásli?“

„To je pravda, ale já myslel, že půdu dají oni, půdu a dobytek, my práci s tím dobytkem, pasení, krmení, telení a tak.“

„To ne, o půdě nebyla řeč. Indiáni si s tím měli poradit sami. Naštěstí jsem za pár dní přijela do Ňaňilu a oni mi všechno vyprávěli, radostí celí bez sebe, že budou mít víc dobytka. Počkej, to jsem ti zapomněla říct, šlo také o mléko, ti z těch rezervací měli ještě odvádět určité množství sýra.“

„No to…“ protáhl náčelník rozpačitě.

„Řekni na rovinu, Salvadore Kolhuinko! Dokázali byste tady v Cahuemó uživit pět stovek kusů hovězího dobytka nebo tisíc ovcí navíc?“

Náčelník se znovu podrbal na hlavě.

„No, upřímně řečeno,“ protahoval, „když teď na to myslím takhle, tak určitě ne! Neuživili bysme je, seňorito, máš pravdu.“

„Tak vidíš! V prvním nadšení bys je bral, uzavřel bys dohodu a pak?“

„No to bych už nemohl zpátky, to je jasné. Ti statkáři by nám nic neslevili a my bychom dopadli prachmizerně. Naše pastviny by byly zničené a telata žádná, a navíc by na nás ještě vymáhali náhradu.“

„U soudu ve městě,“ přidala se Elena, „a tam byste to určitě prohráli, vždyť víš, že tady mají vždycky všechno v rukách bohatí.“

Potom seňorita Elena odjela na svém krásném bílém koni a Kolhuinka měl čas znovu si probrat a promyslet všechno, o čem na té lavici s výhledem na jezero Colicó spolu mluvili. Myslel na to, kudy chodil, při práci, při jídle, i když ležel večer na lůžku s rukama za hlavou a nemohl usnout. Proč je ten svět tak nespravedlivý? Proč si jedni myslí, že právě oni jsou něco lepšího než ti druzí? Proč si bílí hrají na pány světa? Proč se nám tady, v Chile, roztahují zrovna tihle cizinci? Snad právě proto, že na druhé straně moře – říká se tomu tam Evropa – před dvaceti lety28 nebo tak nějak prohráli velkou válku a tady, na jiném konci světa, si chtějí dokázat, že ji prohráli jen a jen nějakou nešťastnou náhodou. A vůbec, jak to, že se po té velké válce objevili právě zde, na starých fundos, statcích Němců, kteří tu žijí mezi Andami a mořem už víc než sto let? Jak to, že se na každém statku nebo skoro na každém najednou objevili noví Němci, lidé, které tu nikdy neviděl? Prý příbuzní a přátelé z té Evropy…

Tohle se nemůže nechat jen tak! S tím se musí něco udělat, tedy s tím, co mu řekla seňorita Elena. Věří jí každé slovo, protože ona ještě nikdy nikoho neobelhala, nepodvedla, neoklamala. A náčelník Kolhuinka svolal na příští nedělní odpoledne travum, shromáždění všech mužů, hlav indiánských rodin z celé rezervace Cahuemó. Tam se všechno probere, víc lidí víc ví, víc hlav víc rozumu.

Sešli se v určenou dobu, nikdo nechyběl. Sešli se na svém tradičním shromaždišti na břehu jezera, na místě, kde se scházeli odpradávna. Byl odtud pěkný pohled na jezero – pohled na vodu přece lidi uklidňuje – a měli tam do kruhu sestavené primitivní lavice z rozpůlených kusů kmenů stromů. Zasedli, poslechli si náčelníkovu řeč a rozpovídali se klidným, rozšafným způsobem, jak je na indiánských shromážděních zvykem. Probrali všechno jaksepatří a nakonec dospěli k názoru, že seňorita Elena má pravdu, jako ji měla vždycky za tu dobu, co ji znají. Je to bílá Chilanka, ženská, ale moudřejší než chlap. Závěrem pověřili náčelníka, aby se rozjel po kraji a navštívil jiné mapučské rezervace, aby se dověděl, co se děje tam, zda už mají někde zkušenosti ze spolupráce se statkáři.

Vrátil se za osm dní a hned svolal na nedělní odpoledne nový travum. Do té doby odmítl říci cokoli z toho, co se dověděl.

KAPITOLA 4

V neděli bylo na shromaždišti u jezera živo už od časného dopoledne. Ti, kdo přišli z nejvzdálenějšího kouta rezervace, si přivedli pěkného berana, u jezera ho zabili a zanedlouho byl nad ohněm na rožni. Pochutnali si na něm znamenitě a Kolhuinka jim k němu přidal velký džbán mudaie, takže už před zahájením porady byla nálada spíš trochu bujná než vážná a náčelníkovi to dalo dost práce, než si zjednal klid, aby mohl povědět, proč Indiány – hlavy rodin – zase svolal.

„Muži, Mapučové!“ začal slavnostně. „Prošel jsem hezký kus naší země, jak jsme se posledně dohodli…“

„Bývalé, bývalé naší země!“ ozval se výkřik kteréhosi z mužů.

„Ano, bývalé,“ přidal se jiný, „tohle všechno na jih od řeky Bíobío bylo ještě nedávno naše, ještě před osmdesáti lety!“

„To přece víme všichni,“ zvolal náčelník, „naši dědové nám o tom všem vyprávěli, jak to oni zase slyšeli od svých otců. To víme, že s námi nebylo a není jednáno spravedlivě, co bychom si vykládali! Ale nechte mě přece mluvit! Nejsme tady proto, abychom se vztekali a vzpomínali na ty dávné křivdy.“

„Jsou tu ale nové křivdy!“ vykřikl zase kdosi.

„Jsou, máš pravdu, peňém, bratře, jsou! A budou tu další, dokud se neozveme tak, abychom je dokázali zarazit, dokud se těm, kdo nás využívali a využívají, nepostavíme.“

„Prosím tě, Kolhuinko, jak? Bojovat bychom ještě dokázali, ale s čím? S klackem, nebo sekerou? Nebo s vidlema v ruce?“

„Dejte už pokoj, chlapi, ať vám můžu konečně povědět, co jsem se dověděl! Jsou to samé důležité věci. Tak klid, klid!“

Teď se shromáždění konečně ztišilo a náčelník mohl vypovědět vše pěkně po pořádku. Ve všech rezervacích slyšel totéž, všude si stěžovali na nedostatek půdy, na to, jak žijí z ruky do úst, ze dne na den a nevědí dnes, co bude zítra, natož pozítří. Dověděl se, že to, co přinesla seňorita Elena, se už v některých rezervacích projednávalo, statkáři se zřejmě dohodli, že se pokusí získat Mapuče pro spolupráci v celé oblasti okolo Temuka. Někde jim už dokonce přislíbili převzít a mediero nějaký ten dobytek, skot nebo ovce. Jinde se ještě rozmýšlejí. Hodně se o tom mluví, všude, někteří jsou pro, jiní zase proti a někteří váhají s rozhodnutím.

„A teď je na nás, muži z Cahuemó, abychom se poradili a připravili si rozhodnutí, kdyby ti statkáři přišli i za námi. Co tomu říkáte?“

Ke slovu se přihlásil jako první starý Namkočeu:

„Bratři, já si myslím, že tady není dohromady o čem rozhodovat. Mně osobně se to nezdá, a když nám to navíc ještě nedoporučuje seňorita Elena, tak bych navrhoval, aby se těm statkářům – až přijdou a jestli vůbec přijdou – řeklo rovnou a jasně, že jim ten jejich dobytek sem k nám vzít nemůžeme. S tou druhou možností, s půdou, by to vypadalo lip a je možné, že by to bylo pro nás i výhodné…“

„Počkej, Namkočene!“ ozval se Lefin, „já jsem byl nedávno až v Nueva Imperiálu, mám tam provdanou dceru, a její muž mi vyprávěl moc zajímavý případ. Stalo se to někde skoro až u moře, u Trovolhué, jestli to tam někdo znáte. Tam si naši, Mapučové, ujednali s jedním statkem mediero už před lety…“

„A vyšlo jim to?“ vykřikl kdosi z netrpělivých.

„Počkej, všechno se dovíš,“ odpověděl vážně Lefin a pokračoval: „Ujednali a vypadalo to dobře, jak jsem už povídal. Ujednali si obě možnosti – jako první tu, že statkář dá půdu a osivo a Indiáni ji obdělají, budou o pole pečovat a sklidí úrodu – napolovic. Jako druhou uzavřeli další dohodu, že nějakou půdu dají zase naši, Mapučové, statkáři dodají osivo a ty jejich mašiny, ty velké pluhy a traktory, a půdu obdělají. Také na sklizni se zúčastní zase se svými mašinami a zase bude dělení úrody. Jenomže…“

„Co jenomže? To přece vypadá spravedlivě, my to děláme mezi sebou taky tak, když třeba někdo stůně a nemůže pracovat nebo když je na všechno samotná ženská, vdova, nebo tak!“ ozval se kdosi ze shromáždění.

„Jenomže,“ pokračoval klidně starý Lefin, „po dvou dobrých letech přišel moc špatný rok – vždyť si to pamatujete, byl to moc mizerný rok, málo vláhy a všechno možné, také nás to potrefilo, jenomže tamty, co jsou blíž k moři, daleko hůř. Co mám vykládat, úroda skoro žádná.“

„Tak taky na polovinu, ne?“ křikl někdo.

„No, a to je právě to, co vám chci povědět! Tady byl kámen úrazu. Ti statkáři – byli to zase Alemanes – si vzpomněli, že neúroda vznikla vinou Mapučů, a tvrdili, že špatně obdělali půdu, že to byla půda hladová, že ji nenechali jaksepatří odpočinout a že jim tedy musí dát náhradu, odškodné. Když naši namítali, že peníze nemají, kde by je také chudáci jako my vzali – rozhodli statkáři, že to mohou zaplatit zčásti svým dobytkem, nebo aby jim dali místo peněz svou půdu, jinak že je poženou k soudu.“

„No tak by je hnali k soudu, a co by se stalo? Nic, protože půdu rezervace přece nemůžeme, a ani nesmíme prodat,“ připomenul Kolhuinka.

„To je pravda,“ pokračoval Lefin, „svatá pravda, naše půda je přece nedotknutelná, ta se nesmí prodat podle zákona z doby, kdy nás bílí porazili a nastrkali do rezervací. To naši taky věděli, ale nechtěli k soudu, protože u soudu bílých Indiáni ještě nikdy nevyhráli. V nejlepším případě by jim vzali dobytek a co já vím, co by s nimi ještě udělali. Tohle ale ti statkáři věděli taky, a proto našim nabídli jinou možnost. Jo, Namkočene, já vím, co chceš říct, bylo to něco moc pěknýho, opravdu moc pěknýho! Nabídli jim, aby se ti naši zavázali před úřadem pro indiánský záležitosti v Temuku, že dají statkářům svou půdu na tři roky k dispozici, že oni dají osivo a Indiáni půdu obdělají a sklidí. Úrodu si pochopitelně vezmou statkáři, Indiáni dostanou jen zaplaceno za práci, běžnou denní mzdu, to, co statkáři platí nádeníkům.“

„Sakra, to by je hezky utáhli,“ vykřikl kdosi rozhořčeně, „to by pro ty naše vypadalo moc bledě.“

„Máš pravdu, to by za ty tři roky asi pochcípali hlady. To si ale oni také dovedli spočítat, a tak zašli za moudrým náčelníkem Quimenem, určitě ho někteří znáte, je z rezervace Mallai…“

„Já ho taky znám,“ zvolal Kolhuinka, „to je moc moudřej, a hlavně mazanej Indián. Prosím tě, Lefine, jak jim poradil?“

„To víš, že dobře a chytře! Jak, to byste nikdo, jak tady jsme, určitě neuhodli.“

„Nenapínej a povídej! Ven s tím!“

„Tak vám povím, co se pak stalo. Ti statkáři měli za pár dní nějaké shromáždění nebo co, snad něco slavili a sešli se u jednoho z nich, ne, bylo to v Carahue, v zahradě tý velký hospody, co jí říkají hotel. A jak tam seděli a popíjeli, přijel na koni jeden z našich, a že ho posílají náčelníci. Jeden z těch statkářů k němu vyšel – on ten náš kluk ani neslezl z koně a aby mu řekl, co náčelníci vzkazují, že určitě přistupují na ty podmínky s půdou, jak jim navrhli. Prý se ten Němec tvářil hrozně spokojeně a blahovolně, jako kdyby už měl tu mapučskou půdu v hrsti.

Ten náš posel hrábl za opasek, něco odtamtud vytáhl, nebylo vidět, co to je, měl to v sevřený pěsti, a pak se naklonil dolů z koně, natáhl ruku s tím poselstvím a povídá: „Los caciques mandan!“29 a podal mu to. A bylo po všem. Od tý chvíle měli Indiáni od těch statkářů svatej pokoj. Já vím, teď jste všichni hrozně napnutí, co to vlastně bylo, ten dáreček od náčelníků. Tak já vám to povím. Byla to – škatulka docela obyčejných zápalek, prostě sirky!“

„A co jako s těmi sirkami?“ ozval se kdosi.

„Ty jsi nějak natvrdo!“ zasmál se starý Namkočeu. „To je přece jasný, ne? Když nedáte pokoj, tedy nám, Mapučům, mohlo by se stát, že vás vypálíme, ne?“

„To tedy udělali báječně!“ ozvalo se ze shromáždění, další se připojili a všichni povstali ze svých míst v radostném souhlasu s tím, jak rozhodně a statečně se zachovali jejich bratři z rezervací u moře. Takový čin, to se rychle rozkřikne po celé oblasti, kde Mapučové žijí, a všichni budou na ty své bratry jak náleží hrdi. A celé shromáždění rezervace Cahuemó rozhodlo znovu a jako jeden muž, že s velkostatkáři jednat nebudou, že s nimi do žádného spolku nepůjdou, ani teď, ani kdy jindy. Mají svou hrdost a tu jim nesmí nikdo brát, tu si vzít nedají. To by se museli jejich předkové, velcí a stateční válečníci, v hrobech obracet a jejich vlastní děti by se musely za své otce do hloubi duše stydět. Ne, Mapučové jsou a zůstanou hrdí, nedají se zotročit! Zůstanou, jací jsou a byli, a raději se uskrovní, raději ledacos oželí, jen když zůstane jejich pověst bez poskvrny!

Rozejdou se do svých domovů s vědomím, že nepošpinili svou čest a že mezi sebou upevnili jednotu, takovou, jakou už dlouho necítili, jednotu, kterou se nikomu nepodaří rozbořit. Právě se začali loučit, mapučské mari mari znělo shromážděním, muži se přátelsky poplácávali po plecích a žertovali, když tu jako by vybuchla bomba! Znenadání, z čistého a jasného nebe, jak to už bývá. Na shromaždiště se přihnal jezdec, mladý hoch na zpěněném koni! Zastavil a spíš ze sedla spadl, než seskočil. Stál tam na nejistých nohách, únavou se potácel a lapal po dechu.

První se vzpamatoval Lefin.

„Ty, Francisco,“ zavolal na jednoho mladšího muže, „vezmi toho koně a prováděj ho pomalu dokola, takhle by to s ním špatně dopadlo. Vidíš přece, jak je zchvácenej! A ty, synku, pojď sem! No tak, uklidni se a pověz, co jsi nám přišel vyřídit. Nic pěkného to asi nebude, to je na tobě vidět na první pohled. Tak, teď už jsi klidnější, pojď, obejdeme spolu hezky pomalu tohle místo, pěkně dokola! My víme, že jsi utahaný, ty i ten tvůj kůň. Je to na vás vidět.“

Obešli shromaždiště pro jistotu ještě dvakrát, pěkně pomalu, aby se mladík uklidnil. Muži postávali v hloučcích a polohlasem se dohadovali, co to asi bude, proč ten chlapec přijel. Jedno jim bylo jasné – něco se někde muselo stát, něco opravdu vážného, jinak by sem někdo neposlal rychlého posla a ten posel – kdyby to nebylo opravdu naléhavé, smrtelně naléhavé – by nejel tak, že uhnal koně i sebe málem k smrti.

Lefin se s tím cizím chlapcem – nikdo ho neznal – zastavil před náčelníkem Kolhuinkou:

„Tak, chlapče, teď jsi už v pořádku a můžeš spustit. Tohle je náčelník rezervace Cahuemó.“

„Ano, ano,“ oddychoval ten mládenec, „právě k němu mám jít, právě jemu mám vyřídit tu zprávu.“

„Tak povídej, hochu! Jakpak se jmenuješ a odkud jsi?“

„Jsem Pedro Goňa a jsem z Radalu. Posílá mě táta, náš náčelník. Vyjelo nás víc, každý do jiné rezervace. Táta vzkazuje, náčelníku, abys přijel hned teď k nám, a bylo by prý dobré, kdybys s sebou mohl vzít ještě nějaké muže od vás. Když vyjedeme hned a pobídneme koně, můžeme být u nás ještě za světla. A prosím vás, dejte mi nějakého jiného koně. S tím svým bych už daleko nedojel.“

„To víš, že ti nějakého dáme. Toho svého tady necháš, za pár dní si pro něj přijedeš a vrátíš nám toho, kterého ti půjčíme. A co se vlastně stalo? Víš o tom něco?“

„Vím. Objevili mrtvého, na soutoku řeky Allipén a Coihué. Moc podivného mladého Indiána v hrozném stavu. Nikdo ho nezná, a tak by byl táta rád, kdyby se sešlo co nejvíc lidí, třeba ho někdo pozná.“

„Tak jedem! Chlapi, kdo může, ten ať jede s námi, víc lidí víc ví a tohle bude nějaká moc divná historie, jinak by náčelník Coňa nerozesílal posly na všechny strany.“

KAPITOLA 5

V Cahuemó zase plynul život svým tempem. V Radalu byli, jeli tam tehdy skoro všichni. Bylo to opravdu otřesné. Na tom soutoku řek našly děti, které tam pásly ovce, mrtvolu mladého muže, zachycenou na mělčině v kořenech stromu, rostoucího těsně u vody. Přivedly otce, který pracoval nedaleko na poli, ten mrtvolu vytáhl z vody, zběžně prohlédl a hned uháněl pro náčelníka. Děti dostaly příkaz, aby k mrtvému nikoho nepouštěly.

Bylo to skutečně ošklivé. Voda přinesla tělo mladého Indiána, mohlo mu být tak dvacet pět až dvacet osm let a na první pohled bylo jasné, že nejde o utopence. Ten mladý muž byl do vody hozen už mrtvý. Jeho tělo neslo stopy hrozného mučení, bičování a popálenin, ruce i nohy krutého spoutání a v prsou zely dvě rány, zřejmě způsobené nožem, z nichž jedna určitě zasáhla srdce.

Sjeli se tam muži z širokého okolí, nikdo však toho mrtvého neznal. Náčelníci pak zavolali karabinéry a předali jim celý případ,

slíbili však, že budou dávat dobrý pozor a rozhlížet se kolem sebe. Taková smrt, jakou zemřel ten nešťastník, a mučení, to bylo něco velmi, velmi divného. Karabinéři případ vyšetřovali, vyptávali se kdekoho v kraji, hlavně podél toků obou řek, až nahoru do podhůří And. Dalo to hodně práce, protože ty dvě řeky protékaly dost zalidněným krajem. Výsledek byl smutný. Nikde nic, nikde ani nejmenší stopa. Nakonec vyšetřování uzavřeli s tím, že se nepodařilo zjistit, kdo chudák nebožtík byl, ani kde pobýval před svou smrtí. Považovali za nejpravděpodobnější, že ten mladý Indián byl umučen někde jinde a byl potom vhozen do vody jedné z těch řek, aby bylo vyšetřování co nejvíce ztíženo. Nesporně by bylo daleko jednodušší mrtvolu někde na odlehlém místě zakopat, vrahům však mohlo jít i o to, vnést mezi obyvatelstvo kraje rozruch a nejistotu, což bylo zřejmě jejich cílem.

Náčelník Kolhuinka pak nějaký čas čekal, jestli se bílí velkostatkáři nepokusí jednat opět o té „spolupráci“, o níž Mapučové jednali na svém nedávném shromáždění. Čekal a v duchu se docela nekřesťansky těšil, jak jejich nabídky a návrhy jakožto náčelník, představitel rezervace, s velikou chutí odmítne. Odmítne velice zdvořile, omluví se, že jeho rezervace na takový návrh nemůže přistoupit, pečlivě, podrobně a poctivě své odmítnutí zdůvodní, dokonce vysloví lítost, že nemohou s pány statkáři navázat užší spolupráci – která by jistě, nepochybně posloužila oběma stranám – v duchu se však bude za nehybnou tváří srdečně smát a radovat z toho, jak Indiáni zase jednou slaví vítězství. Tentokrát sice ne se zbraní v ruce, nebylo by to ale špatné, mít třeba takovou pěknou vojenskou kulovnici, jako mají karabinéři – tentokrát by to bylo spíš vítězství rozumu, kdy mazanost jedněch by byla překonána chytrostí a rozvahou druhých.

Nepřišli, páni statkáři, a Kolhuinkovi to někdy bylo až líto. Sedával na své oblíbené lavici, opíral se zády o svou chalupu, kochal se pohledem na jezero a na celý ten pěkný, požehnaný kraj kolem. Nejraději takhle sedal vpodvečer, kdy ho záda, ruce a nohy tak nějak docela příjemně pobolívaly po celodenní práci. Pobýval tam nejraději vpodvečer také proto, že měl překrásný výhled – jeho lavice byla obrácena k východu – na tu nádhernou kulisu věčně zasněžených vrcholků andských hřebenů, za nimiž už leží Argentina.

Také tam jednou byl, v té Argentině, ve svém mládí, bylo mu tehdy takových pětadvacet let, víc ne. Nedostal se daleko od hranic, tak to aspoň říkali ti, kteří to tam znali podrobněji, protože žádné hranice neviděl. Když prošli průsmykem Llaima a ti, co s nimi šel, mu řekli, že teď, právě teď jsou už v Argentině, nezpozoroval jediný, byť sebemenší rozdíl. Kamení tam bylo stejné jako v Chile, rostliny také. Dokonce i ten kondor nad nimi, který plachtil s roztaženými obrovitými křídly na modré obloze, vypadal podobně jako ti, jež znal z domova, a bylo mu to určitě srdečně jedno, jestli létá nad Chile nebo nad Argentinou. Hranice, ty Indiáni Mapučové považují stejně jen za takový vynález bílých, aby nebyl svět tak jednoduchý.

Odtamtud už nešli daleko, jen k jezeru Moquehue, okolo něhož žili také Indiáni, lidé, kteří mluvili stejnou řečí jako oni z Chile, oblékali se stejně a měli tytéž radosti i starosti. Bylo to tam docela hezké, ale přece jenom se zase rád vrátil domů, k jezeru Colicó. Chyběl mu tam ten nádherný podvečerní pohled na bělostný kužel sopky Llaima30, když se podíval trochu k severu, na daleko nižší, ale takovou jakoby pěkně upravenou horu Chuquilcura nad jezerem Villarica, na sopku Quetrupillan31, když se podíval k jihovýchodu, a na tu zubatou hradbu And za nimi.

Teď právě se díval na jezero, tak nějak nepřítomně, a myslel na cosi jiného, když tu jeho zrak zaznamenal na svahu od jezera neobvyklý pohyb. Probral se ze zamyšlení a zaostřil pohled. Ano, tamhle dole někdo běží! Není to Rosendo, ten kluk, co žije s mámou a bratrem za tím výběžkem, dole u jezera? Tátu nemají, umřel jim předloni, nebo to jsou už tři roky? Ano, je to on, je to Rosendo, a letí jako blázen. Už je blíž a Kolhuinka vidí, že ten asi čtrnáctiletý kluk má vyvalené oči a běží do kopce s takovým úsilím, s takovým funěním a hekáním, že mu z té námahy skoro praskají plíce. Tohle bude něco nového, něco vážného, jinak by ten kluk tak bláznivě neletěl! Uvidíme, řekl si Kolhuinka a vstal.

Chlapec doběhl a hned spustil:

„Náčelníku, náčelníku…!“ Dál nemohl, jak byl udýchán.

„Heleď, Rosendo, napřed si tadyhle sedni a odpočiň si! Já ti přinesu trochu maté, napiješ se, uklidníš se a pak mi povíš, co mi chceš nebo máš povědět.“

„Ale, náčelníku…,“ zasípal chlapec.

„Mlč, kluku, a napřed se vydejchej, než začneš mluvit! Mlč a seď! Jsi kypa fentun, dobrý běžec, já vím, teď ale nemluv. Já jdu pro to maté.“

Když se náčelník vrátil s čajem, dýchal chlapec klidněji.

„Tumáš, napij se, je to vlažné. Opatrně, aby ses nezakuckal! No vidíš, už to bude dobré. Ne, ještě nic neříkej, ještě jednou se napij! Tak teď, teď poslouchám, co mi chceš říct. Povídej!“

„Náčelníku, ztratil se náš Alberto!“ vyrazil kluk s vykulenýma očima.

„Jak to, že se ztratil?“

„No, prostě se od předvčerejška ještě nevrátil domů, a to říkal, že mě dohoní.“

„Podívej se, Rosendo, takhle se nikam nedostaneme. Nejlíp bude, když mi všechno povíš pěkně od začátku. Kde Alberto byl a odkud se měl vrátit? Odkud tě měl dohonit? Vypravuj mi to všechno po pořádku a se vším všudy!“

„Tak dobře, náčelníku! Začalo to tím, že nás, tedy mne a bratra Alberta, poslala máma do Cunka k seňoru obchodníkovi, bylo to předevčírem ráno. Povídala: ‚Zajeďte do Cunka, potřebuju sůl, cukr, ají32, petrolej a ještě nějaké věci.‘ Dala nám peníze…“

„To zřejmě neměla dělat,“ skočil mu se smíchem do řeči Kolhuinka, „to neměla dělat, dávat takovým klukům do ruky peníze! Já si myslím, že už vím, co bylo potom. Ale povídej raději ty, Rosendo!“

„No tak nám dala peníze, tedy dala je Albertovi…“

„Vidíš, hochu, už si zase myslím, že vím, co se pak stalo. No, kolik let je Albertovi?“

„Jedenadvacet, náčelníku. Mám povídat dál, nebo mi už řekneš, co máme dělat, aby se Alberto vrátil?“

„Jen povídej, povídej, poslouchám!“

„Tak tedy dala nám peníze a dvě kuřata, abysme za to nakoupili to, co potřebovala. Ona totiž neměla tolik peněz, co měly ty věci stát, tak nám přidala ta dvě kuřata, aby si je obchodník vzal místo peněz. Tak jsme si osedlali koně, vzali si brašny na ten nákup a vyjeli jsme.

Jelo se nám moc hezky a před polednem jsme byli v Cunku u obchodníka. Nakoupili jsme všechno, co máma chtěla, obchodník si vzal ta dvě kuřata, ony to byly vlastně už dost velké, mladé slepičky, byl nějak v dobré náladě a ty slepičky se mu líbily. Když pak všechno spočítal, vrátil ještě Albertovi čtyři escuda, my dva jsme pak pobrali celý ten náš nákup a vynesli jsme si to ven, na lavici.“

„A co ty čtyři escuda? To si za ně Alberto nic nekoupil? Například nějakou skleničku? Nepamatuješ se, Rosendo?“

„Ne, náčelníku, to neudělal, to bych přece musel vidět, byli jsme pořád spolu. Ty peníze strčil do kapsy, aby je mohl mámě vrátit. U nás je každý centavo dobrý, my máme vždycky málo peněz. Tak ten nákup jsme tam venku na lavici rozdělili a nastrkali do sedlových brašen, pak mě Alberto poslal k pekaři pro dva pancitos33, protože jsme už měli hlad a máma řekla, abysme si je tam koupili.

Snědli jsme je u potůčku za městečkem, napili se vody, vyskočili do sedel, a že pojedem domů. Jeli jsme a zase nám bylo tak hezky. Měli jsme radost, že jsme si mohli takhle pěkně vyrazit a že jsme viděli zase něco jinýho než ten náš úval u jezera. Jeli jsme pomalu, neměli jsme proč spěchat, a tak jsme ujeli asi tak dobrou leguu?, když tu Alberto najednou zastavil koně a plácl se do čela:

‚Nojo, jsem asi pitoměj, ale zapomněl jsem si koupit tabák, když nám seňor obchodník dal zpátky ty peníze.‘

‚No tak se vrátíme,‘ povídám já, ‚když sebou hodíme, tak to ještě stihnem, do večera je daleko a nevídáno, když se vrátíme po setmění.‘

‚To ne, Rosendo,‘ povídá Alberto, „uděláme to jinak. Vrátím se jen já, byla to moje, jen a jen moje chyba, a tak se vrátím sám. Ty pojedeš pěkně napřed, pomalu, nebudeš spěchat a já tě dohoním. Cestu přece znáš, tak co. Nemůžeš zabloudit a já budu koukat, abych sebou hodil a byl zase brzy u tebe.‘“

„A co bylo dál?“ zeptal se náčelník. „Udělali jste to tak?“

„Udělali, náčelníku, udělali. Já jsem jel pomalu dál, opravdu pomalu, a když jsem si myslel, že by se Alberto už měl či mohl zase objevit, tak jsem jel ještě pomaleji a každou chvíli jsem se ohlížel, jestli už nejede.“

„Nejel, vid!“

„Nejel, náčelníku, a nedojel. Já jsem dorazil za soumraku domů, sám a sám. A máma hned, kde je Alberto. Tak jsem jí to všechno vypověděl, co a jak bylo, že se Alberto vracel a proč se vracel. Máma hubovala, že se kvůli tomu zatracenýmu tabáku vracet nemusel. Právě tam byl u nás strejda Guillermo34 něco od mámy potřeboval a hned se pochechtával, jako že rozumí, a uklidňoval mámu, aby se nebála a nestarala, že se Alberto vrátí, buď v noci, nebo druhýho dne, že se třeba nějak zdržel. A máma povídala, že takový zdržení ona zná, to že táta dělal taky a že v tom bylo většinou nějaký pití. Strejda se smál a přikyvoval – tak vidíš, holka, a vždycky se vrátil, ne?“

„Já si to, milý hochu, taky myslím, že to takhle dopadlo, od samýho začátku, od té chvíle, co jsi s tím přišel,“ smál se náčelník, „mně samotnýmu se to občas taky stalo, že jsem se takhle někde zdržel a přišel jsem, až když jsem se z toho zdržení vyspal.“

„Jenomže máma taky povídala, že zač by si mohl to pití koupit? Já jsem jim řekl, že měl těch pár escudů, a máma pak přišla s tím, jestli Alberto nedával obchodníkovi ještě něco, nějakej balíček. Řekl jsem, že jsem nic takovýho neviděl. Pak se máma beze slova zvedla a někam odběhla. Když se vrátila, povídala, že tedy ne, že jsou na svým místě. Ona myslela, že si Alberto vzal těch pár kůžiček koipu, co tam u nás pochytal, a že je prodal tomu obchodníkovi – on je totiž rád od každýho kupoval – a tím pádem že by měl peníze na pití. Proto se šla podívat, jestli ty kožešinky v naší kůlně ještě visí. Potom už začali mít oba o Alberta přece jen strach, a když se nevrátil ani včera, ani dnes, tak mě poslala sem, prý zajdi za náčelníkem, vypověz mu všechno, a ať nám poradí, co bysme měli dělat.“

„Takže já vám mám poradit…,“ škrábal se v pačesech Kolhuinka v zřejmých rozpacích. Věděl, že jakožto náčelník rezervace má povinnost starat se o své lidi a že by měl tedy po Rosendovi poslat jeho mámě aspoň nějakou dobrou radu. Jenomže ho nic nenapadalo. Seděl a koukal na jezero a žádný nápad nepřicházel. To se musí taková věc stát právě teď, když má plnou hlavu té divné mrtvoly z řeky, a navíc ještě těch statkářů! Ksakru, co má těm lidem poradit? Něco musí, jinak si řeknou, že je mizerný náčelník, když si neví v takovéhle situaci rady. Pak ho konečně něco napadlo:

„Podívej se, Rosendo, vyřiď mámě a strejdovi Guillermovi, jestli bude ještě u vás, že se už o nějakém takovém případu mluvilo, seňorita Elena tady o něčem takovém posledně povídala. Já se sejdu během pár dnů s náčelníky sousedních rezervací, zeptám se jich a pak uvidíme. Ale víš co, zajdi za naší mači, je to přece kouzelnice, a ta se může zeptat svých duchů, co je s Albertem. Víš přece, kde má chalupu. Tak se seber, zajdi k ní, že tě posílám, a všechno jí řekni, jako jsi to vyprávěl mně, a že ji prosím a vzkazuju, aby tvý mámě a strejdovi poradila. Tak uháněj!“

Když chlapec odešel, vrátil se Kolhuinka do domku.

„Co chtěl ten kluk?“ začala se ho žena zvědavě vyptávat.

„Ale támhletěm našim dole u jezera za výběžkem se nějak ztratil ten starší kluk.“

„Alberto?“

„Jo, Alberto.“

„A to musí být kolem toho tolik rámusu?“ rýpla jedovatě Juana. „Ten šel určitě někam za holkou, to přece nebude Rosendovi vykládat. Tomu do toho nic není, na děvčata je ještě mladej. No řekni, vykládal bys to ty?“

„Víš, Juano, ono to ale nevypadá tak docela jednoduše…“

„Prosím tě, co jinýho v tom tak může být? Nebo se někde pořádně napil, to takoví chlapci občas dělají, asi to s někým dlouho táhli a teď buď vyspává, nebo se stydí a nechce se mu domů. Tobě se nikdy nic takovýho nestalo? Přiznej se! Já sama se na něco takovýho dobře pamatuju. A to už jsme se znali! A neobjevil ses čtyři, nebo dokonce pět dní.“

„Víš, Juano, to bylo tehdy přece jen trochu jiný, to se tady v našem kraji ještě neztráceli lidi, jak se o tom povídalo tuhle na ngiljatunu, jak to tam vyprávěli sami náčelníci. A taky teď ten mrtvý. Víš, ten z Radalu, ten mi nejde z hlavy, pořád na to musím myslet…“

„A co jsi tomu chlapci řekl?“

„Poslal jsem ho za mači, že ona má jako tu možnost zeptat se svých duchů. No, řekni, co jinýho jsem měl dělat?“

„Víš, muži, zrovna mne také nic chytřejšího nenapadá a nakonec co, ty jsi přece náčelník, ne? Co mu řekne mači? Aby ještě počkali, protože ji určitě napadne to, co napadlo hned na samým začátku mně. Je to přece zkušená ženská a ví toho o životě dost, aby přišla na to samý jako já.“

Náčelník se zase drbal ve vlasech a tvářil se zamyšleně:

„Nezbývá mi, než abych ti pořád opakoval, že teď je docela jiná doba…“

„Než když ses ty tehdá namazal a nešel nikomu čtyři nebo pět dní na oči, viď?“

„Dej s tím už pokoj a nech mě myslet!“

„Já vím, leží ti v hlavě ten mrtvej chudák z řeky a řeknu ti, že mám taky takový divný svrbění v zádech. V tom našem kraji nebude všechno v úplným pořádku. Ale…“

„Počkej, ženo, teď mne napadá, že jsem měl tomu klukovi poradit, aby řekl někomu ze sousedství, nějakýmu mužskýmu – třeba Guillermovi, je to přece příbuznej – když už nemají tátu, aby s ním zajel do Cunka a aby se tam trochu rozhlídli. Museli by začít u toho obchodníka.“

„Taky jsi s ním mohl jet ty sám, když jsi náčelník!“ poznamenala trochu jedovatě Juana.

„Vidíš, mohl, to jsem mohl. Když já ale musím pořád myslet na toho chudáka z řeky. Kdo mu to jen udělal?“

„Netrap se, muži, ono to někoho napadne. Buď to tomu chlapci radí mači, nebo to napadne Guillerma nebo kluka samotnýho. Už to nech být, ono to nějak dopadne, neboj se!“

KAPITOLA 6

Rosendo ke kouzelnici mači skutečně šel, i když bylo dost pozdě. Znal ji a věděl dobře, kde bydlí, to musel vědět každý obyvatel rezervace, protože kouzelnice byla u Mapučů důležitou osobou. Zajímavé je, že právě tady, na chilském jihu, u kmenů skupiny Čé, zastávají kouzelnický úřad téměř vždycky ženy, mači – muž je velikou a řídkou výjimkou. Mači zasahuje prakticky do všech fází života Indiánů. Bývá přítomna při narození dítěte, nebo ji potom volají, aby dítěti svými čarami a kouzly požehnala. Život Mapučů je plný příležitostí, kdy věří, že musí vykonat takový, či onaký obřad, větší, nebo menší, a jsou přesvědčeni, že by to bez mači nebylo to pravé. Mači – někdy jí také říkají auka – prostě zasahuje do života Indiánů od narození až do smrti. Jsou to vždy ženy moudré a zkušené. Musí takové být, aby dokázaly Indiánům poradit v nejrůznějších případech, když si k nim přijdou pro radu a povzbuzení či uklidnění a pomoc.

Za takovou moudrou ženou tedy Rosendo podle náčelníkova pokynu šel. Zastihl ji doma, přebírala právě nějaké sušené byliny – léčení lidí a domácích zvířat patří též do její pravomoci – a třídila je podle druhů do kožených váčků. Rosendo vstoupil do její ruky, do její chatrče, a zůstal před ní tiše stát, protože se přece neslušelo, aby takový obyčejný kluk sám oslovil starou, váženou a obávanou kouzelnici jako první, než si ho ona sama všimne a vyzve ho, aby řekl, co si přeje. Stál tam chvíli, než se mači ozvala:

„Co si přeješ, chlapče? Povídej!“

„Posílá mě náčelník Kolhuinka, byl jsem právě u něj. Nevrátil se nám můj starší bratr Alberto a máma mě poslala za náčelníkem, abych se ho zeptal, co máme dělat. No a on mě zase poslal za tebou, mači.“

Teď teprve kouzelnice vzhlédla od svých bylinek a váčků.

„Tak mi všechno vypověz, hezky po pořádku, nic nesmíš vynechat.“

A Rosendo se znovu pustil do vyprávění, jak jeli s Albertem do Cunka nakupovat a co se potom zběhlo. Mači pozorně poslouchala a mnula přitom v prstech nějakou bylinku. Když chlapec skončil, bylo chvíli ticho. Pak se kouzelnice ozvala:

„Co tomu řekl Kolhuinka?“ A Rosendo jí pověděl, co si o bratrově zmizení myslí náčelník. Kouzelnice zase chvíli mlčela a dívala se přes chlapcovu hlavu někam ven. Potom promluvila:

„Možná že má náčelník pravdu, ale já cítím, že v tom může být i něco jiného. Víš co, Rosendo? Uděláme to takhle. Počkáme, jestli bude mít pravdu náčelník – v tom případě je tvůj bratr už možná doma, a snad přijde ještě dnes do večera. Nebo pravdu nemá a pak se to musím dovědět. Proto teď půjdeš domů a zítra k polednímu mi přijdeš říct, jestli Alberto přišel nebo jestli jste se o něm aspoň něco dověděli. Když nepřijde, pak udělám kouzlo a zeptám se na radu svých mocných duchů.

Tak, můžeš jít a zítra sem zase přijď říct, jak to vypadá.“

Rosendo tedy šel. Upřímně řečeno, nešel k té mači moc rád. Šel tam vlastně jen a jen proto, že ho tam poslal náčelník Kolhuinka a on, jakožto chlapec – i když už ne právě malý – přece musel svého náčelníka okamžitě poslechnout. Nechtělo se mu tam proto, že on, Rosendo, přece chodil do školy v Puertu Corrales. Mají tam skvělého učitele, mladého, je také Mapučé, ale studoval na učitele v Temuku, v hlavním městě celé provincie. Ten učitel říkal o kouzelnicích, že je to jenom pověra a podfuk, že žádní duchové nejsou a že tomu nemají věřit. Kouzelnice jsou prý dobré, jen když je někdo nemocný, znají přece celou řadu léčivých bylinek a v nemocech se vyznají. To ano, vyznají se, ale v městech jsou prý bílí lidé, těm se říká „doktor“ a ti vědí o nemocech daleko více než všechny mači dohromady.

No, když už u ní byl, nic se nestálo a asi nestane. Zítra tam zase zajde, jak mu to nařídila, on na ty její duchy stejně nevěří, on, Rosendo, přece chodil celé tři roky do školy! Hlavně aby byl Alberto už doma, to je to hlavní! Má Alberta rád jako nikoho jiného, dokonce snad i raději než mámu, ale jen o kousíček, o docela malý kousíček. Alberta má rád, jako měl rád tátu. Panebože, proč jen ten náš táta musel umřít? To by bylo něco docela jiného, to by byl úplně jiný život u nich doma, kdyby tam byl milý, drahý táta!

V takových myšlenkách došel Rosendo domů. Do chalupy přímo vletěl.

„Nono, co tak zhurta?“ ozvala se máma, která právě pekla v žhavém popelu ohniště chlebové placky.

„Vrátil se Alberto?“ vyhrkl Rosendo.

„Nevrátil, chlapče, ještě ne. Mám velkou starost. Jak jsi pochodil u náčelníka? Co tomu říká? Povídej!“

A chlapec vyprávěl o všem, co zažil a vyslechl při svých dvou návštěvách.

„Vidíš, to mě nenapadlo,“ poznamenala máma, „abych tě taky poslala k mači. Je to moudrá ženská, moc ví a zná a má své mocné duchy. Cos to říkal? Že máš za ní zajít zase zítra, jestli se Alberto neukáže?“

„Ne, mámo, mám tam k ní zajít, i když se Alberto vrátí.“

„Dobrá, dobrá, budu prosit duchy, aby se ten náš hoch šťastně vrátil. A ty, ty pros také, to nemůže uškodit.“

„Budu, mámo, budu! Ale taky jsem se rozhodl, že udělám ještě něco jiného. Ale nesmíš mi to zakázat!“

„A co to bude, Rosendo?“

„Víš, mámo, já hned ráno osedlám koně a zajedu do Cunka, půjdu k obchodníkovi a vyptám se ho, jestli tam Alberto byl pro ten tabák a kdy odešel, nebo jestli tam někoho potkal a odjel s ním, prostě vyptám se na všechno, co bude seňor obchodník vědět. A budu se ptát také lidí, které cestou potkám, jestli někdo z nich Alberta neviděl, nepotkal nebo o něm něco neslyšel. Budu hned zpátky, do tmy budu zase doma, neboj se! A k mači také zajdu, hned ráno. A kdyby se Alberto vrátil, zatímco nebudu doma, kdybychom se minuli, tak to dej mači nějak vědět, pošli tam někoho od sousedů.“

„Tak si tedy jeď, chlapče, ale dávej na sebe pozor! A brzy se vrať, jeď jen do Cunka a nikam jinam, to ti povídám! Kdyby ses něco dověděl, třeba že Alberto jel někam jinam, nejezdi za ním, prosím tě! Vrať se a všechno to povíme náčelníkovi. Někoho tam pošle. Ne, sám rozhodně nikam dál nejezdi, mám už asi jen tebe…“

„Ale mámo, takhle nemluv! Alberto se vrátí, někde se asi zdržel a ty ho už pohřbíváš.“

„Nepohřbívám, ale bojím se o vás o oba. Vždyť mám tady na tom světě už jen vás.“

„Tak já pojedu, mami. Neboj se, já to dokážu!“

Té noci nemohl Rosendo dospat. Tentokrát on budil mámu, aby mu rychle uvařila snídani, a sotva se najedl, odběhl do ohrady za domkem, kde měl svého koně. Na pahýlu uschlého stromu tam viselo staré indiánské sedlo, vyložené ovčí kožešinou a s dřevěnými, pěkně vyřezávanými třmeny. Zručně koně osedlal, vyšvihl se do sedla jako starý huáso a vyrazil. Mladý, odpočatý kůň rád přešel do klusu, a chvílemi se dával dokonce netrpělivě do cvalu. Rosendo si však byl dobře vědom toho, že je oba čeká dosti dlouhá cesta, a proto šetřil síly svého koně a vedl ho v mírném, lehkém klusu. Jako z udělání po celou dobu cesty od jezera do Cunka nikoho nepotkal.

V dosti velkém rozechvění vstupoval do krámu obchodníka Schwarze – Chilgné jeho jméno vyslovovali jako Čvars, Indiáni mu říkali prostě „seňor“. Měl štěstí, v krámě v té chvíli nikdo nebyl.

„Co chceš?“ zeptal se ho obchodník.

„Seňor, byli jsme tu s bratrem před třemi dny dopoledne a nakupovali jsme.“

„Já vím, vy jste mi přinesli ty dvě malá slepička,“ vzpomněl si obchodník svou trochu lámanou španělštinou a s hrozným přízvukem, který okamžitě prozrazoval jeho německý původ.

„Můj bratr se pak vrátil sem k vám, seňore, pro tabák.“

„Ja35, hochu, byl tu, kupovat tabák, tři balíček.“

„A hned zase šel? Prosím vás, vzpomeňte si!“

„Gut36, já mám dobrá paměť. On byl už ve dveřích a vtom přišli dva peones37…“

„Znáte je, seňore?“

„Ja, jen tak od vidění, jsou určitě z nějaký velkostatek, občas sem přijdou něco kupovat.“

„Nevíte, jak se jmenují?“

„Ne, to nevím,“ usmál se obchodník, „k čemu já mám vědět jména, když u mě v krámě nemají dluhy, keine Schulden38? Kdyby dělali dluh, to bych znal a měl to zapsáno. Ne, nevím ani, jak se jmenovat, ani z který velkostatek.“

„A co bylo dál?“ vyrazil dychtivě Rosendo.

„Nač ty to potřebuješ?“ zeptal se obchodník a podíval se přes brejličky podezíravě na kluka.

„Víte, seňore, on se náš Alberto od té doby ještě nevrátil domů. A máme o něho velký strach, máma i já.“

„Neboj se, ty kluk, ten tvůj bratr se vrátí. Ono to bylo tak. Ti dva peones se s ním dali do řeči, chvíli se povídalo a pak jeden z nich, z těch dvou zavolal: ‚Seňor? Por javor? Tres copitas39!‘ Tak jsem jim je nalil, aguardiente40, já mám hodně dobrá a silná.“

„A co bylo dál, prosím vás, seňore?“

„To se ví, že z toho nebyly jen ty tři skleničky, bylo jich víc. Ten tvůj bratr, on nechtěl pít tolik, ale ti dva pořád, že on není žádný pořádný chlap, když by nevydržel pár skleniček, a tak se pilo dál, a když ten tvůj bratr pořád chtěl jet pryč, že na něho někdo čeká – aha, to jsi byl určitě ty, že? No, kurz und gut41, když pak všichni tři, že pojedou, tak ten tvůj bratr byl dost namazaný, on šel sám, ale ze strany na stranu, no prostě opilý. Ti dva za něj platili to pití, tak si myslím, že se museli znát, odněkud. Ty nemáš nápad, kdo by ti dva mohli být? Já, jak už řekl, je viděl tady v krámě tak dvakrát, snad třikrát, víc ne, jména žádný neznám.“

„Prosím vás, seňore, kdy asi tak odešli?“

Obchodník se na chvilku zamyslel:

„No, tak už dost pozdě odpoledne. To vzpomínám, on ten tvůj bratr pořád říkal, že má daleko domů, a pořád chtěl už jet. Ale ti dva, že už není žádný malý kluk, že nemusí být doma hned s první tmou a že se snad nebojí, že ho chytí ualilepeň42. Ty dva říkali, že nic takového není, aby se nebál, to že jen takové řeči od vaše mači, že to říkají, aby měli Mapučové strach. Ty na to věříš?“

„Ne, seňore, já jsem chodil do školy a náš učitel nám říkal, že nic takového není, že je to pověra. A já mu věřím, on ten náš učitel je taky Indián, taky Mapučé, a neměl proč lhát.“

„Máš pravdu, ty kluku, já jsem křesťan, taky nevěřím, že by něco takového mohlo být.“

„Ale co bylo dál, seňore?“

„Už moc ne. Ještě jsem slyšel, jak mu říkali; že tedy pojedou, a abys neřekl, ty, Indián, že jsme tě nechali na holičkách, tak tě doprovodíme. Abys věděl, pojedeme s tebou až k jezeru, tam už určitě nezabloudíš a najdeš cestu domů. Pak šli pryč a toho tvýho bratra vedli mezi sebou. Já šel za nimi, ven před krám, byl jsem zvědavý, jak tvůj bratr poleze na koně. A vidíš, nevylezl, oni ho vysadili a pak se v sedle už jen trochu kymácel, ale držel se dost dobře. Pak jeli tamhle tím směrem, tam co vede cesta k jezeru, to znáš taky. A to je všechno.“

Tohle již vykládal chlapci před krámem, plácl ho na rozloučenou do ramene a vrátil se do domu. Rosendo se dlouho nerozmýšlel, vyskočil do sedla a vyrazil. Teď konečně ví aspoň něco, je toho málo, pramálo, ale je to aspoň stopa! A po té se dá jít. Zná směr, kterým Alberto s těmi dvěma peóny odjel, a ví, kam ta cesta vede, i když přibližně. Kdyby jeli na opačnou stranu, tak by zamířili do hor, k Andám, tam je Lomacuro a ještě dál Peuco. Pak už to nezná, tam někde je argentinská hranice a za ní je nějaké jezero. Tam ale podle toho, co říkal seňor obchodník, nejeli. V těch místech také nejsou velkostatky, a ti dva byli skoro určitě z nějakého velkostatku.

Jenomže z kterého? Tady je každá dobrá rada drahá, v kraji těch velkostatků je totiž několik. Když ale jeli druhým směrem, k západu, pak je tu víc možností. První z nich by byla odbočit po výjezdu z Cunka na jih, k jezeru Colicó, tedy směrem domů. Tuhle možnost asi může vyloučit, protože to by byl Alberto určitě dávno doma. A protože doma není, tak musel s těmi chlapy jet na západ – a zase tu jsou dvě možnosti – dojeli do vsi Hortensias a mohli pokračovat dál k západu na Los Laureles nebo mohli v Hortensias uhnout na sever, na Huichahue43. Nejspíš by jeli právě tam, tam jsou velkostatky.

A Rosendo se rozhodl, že pojede prozkoumat právě tuhle poslední možnost. Třeba cestou někoho potká a může se stát, že právě on mohl ty tři zahlédnout. To by byla další stopa a vlastně skoro výhra, protože tím by se ve svém pátrání ocitl o pěkný kousek dál. Lidé jsou zvědaví a všímaví, zvlášť když vidí někoho, koho neznají. Navíc mohl být chudák Alberto – ale vlastně proč chudák, způsobil si to přece sám – nápadný právě tím, že byl opilý.

Chlapec pobídl koně a lehkým klusem se pustil směrem na Hortensias. Ty dvě leguas až tam ujel brzy. Hortensias byla taková trochu větší vesnice, ale zase o dost menší než Cunko. Tam se znovu rozhodl, že zkusí tu možnost na Huichahue, a odbočil na cestu k severu. Hned za vsí přijel k velkému poli, kde dvě mapučské ženy okopávaly brambory. To pole bylo takových deset patnáct delších kroků široké, a jak je odhadoval, dobrých tři sta kroků dlouhé. A ty dvě ženské byly s tím okopáváním už skoro u konce, mohlo jim chybět tak deset, nejvýš dvacet kroků.

A teď Rosenda něco napadlo! Až se sám podivil, kde se v něm ten báječný nápad vylíhl. Odhadoval, že ty ženské pole okopávají několik dní, každý den kus, podle toho, jak mají čas nebo jak jim stačí síly, nejsou už právě mladé. Je to jasně vidět, takové kusy, obdélníky, trochu odlišné svou barvou, sice jen slabounce, ale je to vidět! Ano, ty okopané úseky osychaly, a tím mizelo čerstvé načechrání půdy za motykami ženských. A ty kusy viděl čtyři, což znamená, že okopávají pátý den; ten poslední kus, ten za nimi, je nejčerstvější. Jsou tam už několik dní a jistě si – jako každá žena – všimnou všeho, co se v okolí děje, kdo jde okolo, co kde letí a podobně. Tak tedy do toho, Rosendo!

„Mari mari, ženy! Můžu se vás na něco zeptat?“

„Co bys nemohl, chlapče? Jen se ptej!“

„Tak tedy – neviděly jste tu předevčírem tři jezdce? Dva peóny a ten třetí…“

„Byl pěkně namazanej,“ zasmála se jedna z těch dvou.

„Moc pěkně,“ přidala se ta druhá, „sotva se držel v sedle. Ti dva museli jet těsně po jeho stranách a přidržovat ho, když se zakymácel, aby nespadl, a to bylo každou chvíli. Byl to roztomilý pohled. Ten opilý byl náš člověk, Mapučé jako ty a my.“

„A proč tě to tak zajímá?“ ozvala se zase ta první. „Zůstal ti něco dlužen? Nebo tvýmu tátovi?“

„Kdepak, nic takového! Tak já vám tedy povím, jak to vlastně je. Víte, ten třetí, ten opilý, to byl můj bratr. On se nám ztratil, od předvčerejška o něm nevíme. Byli jsme v Cunku nakupovat..“

„U seňora Čvarse?“

„U toho. On se tam vrátil, zapomněl si koupit tabák. No a pak jsme ho už neviděli. A seňor obchodník mi povídal, že se tam opil s nějakýma dvěma péóny a že s nimi odjel. Tak ho hledám. Zkusil jsem to tímhle směrem a u vás tady jsem zachytil první stopu.“

„A já ti pomůžu ještě o kousek dál, chlapče. Myslím, že ty dva peóny znám. Docela jistá si tím ale nejsem, to bych lhala, ale skoro bych za to dala krk, že jsou tamhle z toho velkostatku, z toho za tím kopcem, který vidíš přímo před námi.“

„Je to daleko?“

„Je a není, podle toho, jak to vezmeš. Odtud bych řekla, na koni krokem a klusem – za chvíli by to samozřejmě nebylo –, ale do večera bys to dokázal, tam i zpátky.“

„A jak se ten velkostatek jmenuje?“

„Esperanza.44“

„Chilané?“

„Kdepak, cizáci. To jen to jméno je španělské. A ty tam chceš jet?“

„Co jinýho mám dělat? Co mi zbývá?“

„Tak to si nech zajít chuť, chlapče!“

„A proč, prosím vás? Vždyť se půjdu jen zeptat, jestli tam mýho bratra neviděli.“

„Podívej se, ti na statku s tebou nebudou vůbec mluvit. A ani se tam nedostaneš. Jak jsem ti říkala, až přijedeš za tamhleten kopec, tak budeš najednou stát u vysokýho drátěnýho plotu – ten je okolo celýho toho velkostatku – a v tom plotě je brána, samozřejmě že zamčená. Dovnitř nikoho nepouštějí.“

„Tak tam počkám, až někdo vyjde nebo vyjede, a pak se zeptám.“

„To bys taky mohl čekat třeba dva dny. Ti lidé vycházejí jen málokdy a docela určitě se s tebou nebudou bavit. To víš, to je panstvo, a my jsme jenom Indiáni.“

„Tak co mám dělat? Neviděly jste mýho bratra, že by se vracel?“

„Ne, to jsme neviděly. Víš, chlapče, já bych ti radila, aby ses vrátil domů. Tam u vás se poraď s někým dospělým a zkušeným, to bude nejlepší.“

KAPITOLA 7

Rosendo jel tedy domů a v hlavě se mu honily všelijaké myšlenky, opravdu všelijaké, ale žádná pěkná, žádná, která by ho potěšila, žádná, která by zahnala stesk po milém bratrovi a strach. Raději ani nemyslel na to, co by se Albertovi mohlo stát, o čem kdy slyšel a co si jeho klukovská fantazie dokázala představit. Jel pomalu, nespěchal, a měl dojem, že ani jeho koníkovi se domů nechce. Ten šel, jen co noha nohu mine, a když ho zkusil pobídnout do klusu, nechal toho vždycky po pár poskocích a kráčel zase pomalu. Rosendovi to nevadilo, nezáleželo mu na rychlosti. Spíš dumal o tom, co asi řekne mámě, jak ta, chudinka, bude lamentovat a naříkat. Hlavně ale rozvažoval, co by se mělo a mohlo ještě udělat, aby se bratr našel. Napadaly ho všelijaké možnosti, hlavně takové ty divoké, nic však, co by vypadalo jako spolehlivé řešení. Nakonec toho vymýšlení nechal a řekl si, že bude přece jen nejlepší, když udělá to, co mu poradily dvě ženské na poli – přenechá to někomu staršímu a zkušenému, někomu, kdo umí opravdu myslet a zná svět.

Odhadoval to správně. Když přijel domů – byla už hezkou chvíli tma – a vylíčil jí všechno, co se dověděl, tak máma se chudák rozplakala a nebyla k utišení. Marně ji Rosendo hladil po rameni, marně jí říkal, že ještě nemusí být zdaleka zle, že Alberto mohl zajet s těmi dvěma na ten velkostatek, aby se vyspal, a že se mu třeba udělalo zle a že tam den dva zůstane a pak se vrátí. Tohle všechno máma snad ani neposlouchala; seděla, ruce na obličeji, a mezi prsty těch upracovaných rukou jí tiše tekly slzy.

To trvalo hezkou chvíli. Pak ale jako by se v ní něco zlomilo, přišla náhlá změna! Máma najednou přestala plakat, dala ruce z obličeje, otřela si oči cípem šátku, narovnala se a promluvila – hlas se jí ještě trošku třásl:

„Rosendo, koukej, ať jsi na lůžku a spíš! Ráno je vždycky moudřejší večera. Teď v noci se nedá stejně už nic dělat, a pláčem se teprve nic nespraví. Co by mi řekl nebožtík táta, kdyby viděl, že umím jen brečet a nic víc.“

„A co chceš zítra ráno udělat, mámo?“ zeptal se Rosendo, dost vyjevený tou rychlou změnou, jež se s ní stala.

„Ráno se my dva pěkně sebereme a půjdeme za Kolhuinkou. Je to chytrý chlap a dobrý náčelník, zná svět, a tak se s ním půjdeme poradit. On něco vymyslí a to se pak udělá. Tak hajdy na palandu a už ať spíš, abys byl na ráno vyspalý a mohl mu potom všechno vypovědět! Nesmíš nic vynechat, žádnou maličkost! Ony, milý chlapče, právě často z maličkostí vyrůstají velké věci, a proto se na ty maličkosti nesmí zapomínat. Tak se na to dobře vyspi, já si jdu také lehnout.“

Ráno, hned po snídani, vyrazili oba za náčelníkem. Měli štěstí, Kolhuinka byl doma a pozorně vyslechl Rosendovo vyprávění, jež přerušil jen tu a tam nějakou otázkou, aby získal co nejdokonalejší přehled. Stejně vyslechl Rosendovu mámu, když jej úpěnlivě a se slzami v očích prosila, aby se nad případem Albertova zmizení zamyslel a poradil jim, co mají dělat. Náčelník hezkou chvíli mlčel a díval se nepřítomným pohledem někam na jezero. Potom se pomalu obrátil k nešťastné ženě.

„Podívej se, milá Inaipan, vypadá to hezky zamotané. Chceš, abych ti poradil a pomohl. Udělám rád, co jen budu moci, jako náčelník naší rezervace i jako starý přítel, který měl rád tvýho nebožtíka muže, svýho přítele.“

„A co chceš udělat, Kolhuinko?“ zeptala se dychtivě Inaipan.

„Napřed ti něco poradím. Vrať se teď s Rosendem domů a počkej, jestli se Alberto přece jen neobjeví nebo jestli o něm nedostaneš nějakou zprávu.“

„Dobrá, náčelníku, počkáme. A co potom?“

„Jestli se vrátí, tak přece už nic, potom bude všechno v pořádku. Musí ale přijít sem, za mnou, a já si ho vyslechnu, co všechno vyváděl, a vynadám mu, co se do něj vejde. To přece nejde, udělat matce a bratrovi tolik starostí!“

„A když nepřijde?“

„Když se nevrátí do pozítří, pošleš sem ke mně Rosenda, aby mi to vyřídil. Já si celou věc zatím důkladně promyslím a Rosendo ti zase řekne, co potom udělám.“

„Dobrá, náčelníku, uděláme to tak, jak říkáš,“ přisvědčila žena a oba pak odešli domů.

Alberto se nevrátil. Když Rosendo hned po ránu vyřídil Kolhuinkovi tuto neblahou zprávu, byl náčelník už rozhodnut, co udělá. Mamince Inaipan po chlapci vzkázal, aby měla trpělivost a držela se pokud možno stále doma, kdyby snad Alberto přece jen přišel, nebo aby ji zastihl jeho, náčelníkův vzkaz, kdyby něco o mladíkovi zjistil. Potom si osedlal koně, oblékl si své modrobílé náčelnické pončo a vyrazil. Připravil se na delší cestu, chtěl zajet do města, do Pitrufquénu. Proč zrovna tam? Má tam přece známého velitele karabinéru, poručíka Tabernu, znají se už dost dlouho. Taberna má za ženu vzdálenou Kolhuinkovu příbuznou, míšenku, má rád Mapuče a pomáhá jim, kde jen může. Zná také dobře seňoritu Elenu a váží si jí, hlavně za to, že obětuje svůj život Indiánům a že se o ně stará víc a lépe než o své vlastní příbuzné.

Měl štěstí. Když přijel do Los Laureles, zastihl tam známého řidiče nákladního kamiónu obchodníka s dobytkem z Temuka. Tento muž zajížděl čas od času i do rezervace Cahuemó, když si Indiáni sjednali s jeho pánem koupi několika kusů skotu. Když se šofér dověděl, že chce náčelník do Pitrufquénu, nabídl mu, že ho tam vezme kamiónem, aby tam byl dřív a nemusel se harcovat tak dlouho na koni. Náčelník s radostí přijal. Má v Laurelesu známého, u něhož si může koně nechat. Vyzvedne si ho, až se bude vracet. Bude to tak lepší, ve městě by měl s koněm jen starosti. Štěstí ho neopustilo, ani když dorazili do Pitrufquénu. Jeho přítel, poručík chilských karabinérů, byl ve své kanceláři a měl pro náčelníka čas. Přivítal ho po mapučsku:

„Mari mari, náčelníku z Cahuemó! Bienvnido, amigo45! Copak se to děje, že jsi se vypravil až sem? Jak tě znám, tak paty z Cahuemó dobrovolně nevytáhneš.“

„Máš pravdu, teniente46, máš úplnou pravdu. Podívejme se, jak mě pan poručík zná! Ale co, to přece patří k práci karabinéra, znát kdekoho a vidět mu až do žaludku, ne?“ smál se Kolhuinka.

„To víš, příteli, že se za tebou neharcuju až sem jen proto, abych se na tebe podíval – i když tě vidím vždycky moc rád.“

„Já tebe taky, milý náčelníku, vždyť jsme se neviděli už hezkou dobu. A víš co? Řeknu, aby nám uvařili cafecito47 a ty mi povíš, proč jsi tady. Bude to něco úředního? Že bych si připravil papír a pero na zápis.“

„Bude a nebude, milý poručíku. Ale spíš nebude. Chci se s tebou o něčem poradit, o něčem, co se tam u nás stalo a co bych měl jako náčelník objasnit.“

„Tak s tím ještě chvilku počkej, příteli Salvadore, napřed si musíme vypít to kafe. Zatím mi řekni, co dělá tvá žena Juana a všichni u vás doma. Až si vypijem kafíčko, tak mi povíš, co tě trápí. Já na tobě vidím, že tě něco trápí.“

Oba muži si pak při šálku kávy povídali, o svých rodinách a práci, o všelijakých novinkách a věcech. Potom vytáhl karabinér krabičku s cigaretami, nabídl náčelníkovi a sám si také zapálil.

„Tak, Salvadore, teď můžeš začít! Co se stalo? Povídej, poslouchám!“

Bylo to dost dlouhé vyprávění. Náčelník vypověděl příteli karabinérovi všechno, co se dověděl o zmizení mladíka Alberta, se všemi podrobnostmi, jež vypátral chlapec Rosendo. Karabinér poslouchal a dělal si poznámky. Když náčelník své vyprávění skončil, seděli oba chvíli mlčky. Pak se poručík ozval:

„Milý Salvadore, to se mi vůbec nelíbí! To je přece neuvěřitelné, aby se u nás jen tak ztratil člověk. Já vím, je tu pořád ještě možnost, že se přece jen vrátí, ale…“

„Ne, příteli, to sotva. Také jsem si to myslel, také jsem doufal, že se ten chlapec zase objeví, že měl něco za lubem, děvče, nebo nějaký jiný zástoj. Když jsem ale o tom přemýšlel pořádně, tak jsem si vzpomněl, o čem byla řeč na našem posledním ngiljatunu.“

„A copak to bylo, milý náčelníku? Také mě něco napadá, možná že to bude tatáž věc.“

„Víš, poručíku, tam na ngiljatunu se nás sešlo dost. Byli tam náčelníci Marileu z Anueyeka, Paillan z Rucaraqui, Painemilla…“

„Z Nahuelquetre,“ doplnil poručík, „toho taky znám, chytrej mužskej. A o čem tam byla řeč?“

„Mluvilo se o tom, že se tady, v naší provincii Cautín, začínají ztrácet lidi. Víš ty o tom něco?“

„Také jsem o tom, náčelníku, slyšel. Ale myslel jsem si, že to jsou jen plané řeči. Nikdo nic oficiálně nehlásil. Ztrácejí se lidé…“

„A sami mladší muži a chlapci, viď?“ skočil mu do řeči náčelník.

„Ano, Salvadore, samí mladí lidé, samí muži, zatím žádná žena. A vím také, že se ztrácejí hlavně tady u nás, v provincii Cautín, jinde v sousedství jen tu a tam, nestojí to za řeč. Není to poprvé, že někdo zmizí, ani to není nic divného, to ty víš také, jak to bývá – chlapec za děvčetem nebo do města za prací, o níž si myslí, že je lepší. Vždyť to známe, táta nebo máma ho nechce pustit, a tak prostě zmizí. Jenomže, tihle zmizelí se vždycky za čas zase objeví, přijdou se pochlubit, kde se uchytili, a všechno je zase v nejlepším pořádku.“

„U nás se také napřed povídalo, že ti mladí odcházejí do měst, a dokonce až do Santiaga, ale pak se ukázalo, že se někde nebo někam opravdu ztrácejí. Kdyby byli ve městě, tak bychom se to přece jen časem dověděli, jak sám říkáš, máme tam přece naše lidi, odešli tam za prací, když máme tak málo půdy a je nás čím dál tím víc.“

„Už jsem ti říkal, Salvadore, že jsem o tom také slyšel, a budeš se divit od koho. Právě od seňority Eleny, jak vy jí říkáte! Ta mi o tom povídala a ptala se, co by se v tom dalo dělat.“

„A dělal jsi něco, poručíku?“

„Nedělal, příteli náčelníku, nedělal, prozatím!“

„A proč jsi nic nedělal, jestli se můžu zeptat?“

„To víš, že můžeš, a já ti to povím. Nedělal jsem nic z toho prostinkého důvodu, že to byly až doteď samé pověsti, že se prý ztratil tenhle a tenhle, tuhle či tamhle a tak podobně. Jenomže, vážený náčelníku, nikdo, zatím až do dneška, nikdo k nám nepřišel s oficiální a řádnou informací a s udáním, nikdo nás zatím nepožádal o pomoc a pátrání.“

„A to se musí?“

„To víš, že ano! Já, jakožto velitel karabinérů v Pitrufquénu, bych musel buď dostat příkaz z Temuka, nebo by sem ke mně musel někdo přijít a ohlásit to. Pak by to bylo jiné.“

„Tak víš co, pane poručíku? Tak já, náčelník rezervace Cahuemó, to udání tedy dělám a žádám karabinéry o pomoc a pátrání!“

„Dobrá, Salvadore, vlastně, náčelníku Salvadore Kolhuinko, děláš udání a žádáš o pátrání. Dobře, sepíšeme to a pak si promluvíme, jak se do toho dáme. Jeden nápad bych zatím už měl, ale napřed to musíme sepsat.“

Když bylo všechno sepsáno, učinil Kolhuinka v přítomnosti dvou svědků pod udání své znamení – on ještě nechodil do školy a nenaučil se psát – a poručík Taberna je složil a zavřel do svého psacího stolu.

„Tak, příteli Salvadore, teď se do toho pustíme, teď už je to případ, a já se do toho dám. Řekl jsem, než jsme začali zapisovat, že bych měl nějaký nápad, jak začít. Co myslíš, že by to mohlo být?“

Náčelník se na chvilku zamyslel, podíval se s úsměvem na poručíka a povídá: „Já si myslím, že je jen jedna cesta, která nás povede k cíli…“

„Tak povídej, Salvadore, i já si myslím, že máme jen jednu jedinou naději, jak začít. Schválně, jestli myslíme oba na totéž!“

„Milý poručíku, ze všeho, co zatím víme, co jsme slyšeli a tady probrali, je tu jen jedno jediné místo, kde bychom se mohli pravděpodobně něco dozvědět…“

„Určitě myslíš na Esperanzu, na ten velkostatek.“

„Ano, to víš, že ano, poručíku! Jde nám sice o toho ztraceného Alberta…“

„Ale i o ty další pohřešované mladé muže a chlapce,“ skočil mu poručík se smíchem do řeči. „Sakra, proč se vlastně směju?“ plácl se pak přes ústa, „vždyť na tom případě není nic pro zasmání! Je to smutné, když se ztrácejí lidé a nikdo neví kam.“

„Z toho si nic nedělej, příteli, to máš jen radost, že jsme oba snad přišli na to pravé, na tu Esperanzu.“

„Víš co? Vezmem náš džíp a zajedeme tam. Necháme si zavolat ty dva peóny, co s Albertem popíjeli – vsadím se, že právě oni ho schválně tak namazali – a zeptáme se jich, co se dělo potom. Tak, Salvadore, vyrazíme hned, hned teď! Co vrtíš hlavou? Že je už pozdě? Nene, já jsem to promyslel. Vyjedeme teď, vyspíme se v Choroiku – já tam mám známé – a vyrazíme odtamtud hned za svítání, abychom byli na Esperanze brzy ráno, než se jim lidé rozejdou a rozjedou po své práci. Kdybychom přijeli později, mohli by se vymluvit – jestli v tom ovšem mají ti z velkostatku prsty –, že jsou někde daleko s dobytkem nebo jinde a že se vrátí třeba až za dva dny. Jdi ven, k vozu, já si sbalím svých pár švestek a jedem!“

„Ale já mám koně v Laurelesu.“

„Tak si ho vezmeš, až pojedeme z Esperanzy zpátky sem. Jedeme přece přes Laureles a já tě tam potom vysadím. Náčelníku, teď mě ale něco napadlo! Co když ti zmizelí už vůbec v Chile nejsou?“

„Co tím míníš, poručíku? Já ti nerozumím.“

„Hned ti to vysvětlím. Tak mě tak napadlo, že ty chudáky třeba někdo tady pochytá a pak je dopraví za tu zubatou hradbu hor, za naši hranici – no přece do Argentiny! Vždycky je na světě panstvo, které potřebuje laciné pracovní síly, vlastně otroky. Dá jim jen najíst a jakžtakž je oblékne – pochopitelně, že neberou mzdu – a opatří si pár otrlých poháněčů, aby ty chudáky pohlídali a honili je do práce. A protože už, bohudíky, nejde zajít si na trh s otroky a koupit si je, opatřují si je jinak, prostě tak, že ty lidi vlastně kradou. Tak jedem!“

KAPITOLA 8

A jeli. Přespali u poručíkových známých, tak jak řekl. Měl známé všude, v každém místě svého velkého obvodu – u policejního důstojníka to bylo samozřejmé. Vyjeli pak za prvního ranního úsvitu, skoro ještě za tmy, a když sluníčko začalo ozlacovat věčně zasněžené vrcholky andského hřebenu na východním obzoru, dorazili k cíli.

Náčelník Kolhuinka nevycházel z údivu. Očekával, že ‚ přijedou k budovám velkostatku, pěkným a rozlehlým, jak už naznačovalo honosné jméno Esperanza. Místo toho je zastavil vysoký plot z ostnatého drátu. Dobře udržovaná cesta tu byla přerušena širokými vraty, zavřenými zevnitř mohutnou závorou, zajištěnou velkým visacím zámkem. Za těmito vraty cesta pokračovala a mizela kamsi mezi kopečky, porostlými pěknými, ztepilými borovicemi s dlouhým jehličím. Víc nebylo vidět, nikde ani potuchy po lidském obydlí, natož po nějakých budovách velkostatku, obytných staveních, sýpkách, skladištích, stájích a podobně. Že tu jde o Esperanzu, dokazoval jen dosti velký nápis Jundo Esperanza, vyvedený bílou barvou na tmavém podkladu širokého prkna, upevněného na horní části levého křídla té velké brány.

„Co teď, poručíku?“ zeptal se rozpačitě Kolhuinka. „Jak se tam dostaneme?“

Poručík se zašklebil: „To víš, náčelníku, tomu panstvu by se nelíbilo, kdyby jim tam kdekdo lezl. Tak si vymohli – někteří ti statkáři tady u nás v kraji – úřední povolení oplotit si své pozemky. To už je dost stará věc. Slyšel jsem, že jako důvody uvedli, že ty ploty potřebují proto, aby jim neutíkal dobytek a oni nemuseli mít tolik vaqueros48 k jeho hlídání. Dále uvedli, že potřebují své pozemky chránit před zloději, kteří pasou nejen po jejich dobytku, ale i po obilí, bramborách a po další úrodě. Zdůraznili to tím, že platí státu veliké daně, a tak že mají právo na to, aby je stát chránil, jak je to jen možné.“

„A ty máš klíč od těch vrat, když máš ty statkáře chránit?“ Poručík se rozesmál: „Ty jsi spadl z borovice nebo tamhle z And, náčelníku! Kdepak bych vzal klíč? Copak si myslíš, že by mi ho dali? Ale podívej se, co vidíš tadyhle?“

„No, takovou dřevěnou, černě natřenou skříňku s plechovou stříškou. A pod ní plechovou tabulku, na které je něco napsáno. Co, to nevím, já přece neumím číst.“

„Tak se dívej! Tadyhle zmáčkneš na té skříňce tenhle knoflík a skříňka se otevře. Co vidíš teď?“

„Je tam něco, co vypadá podobně jako to, co máš ve své kanceláři v Pitrufquénu na stole. Viděl jsem, že do toho někdy mluvíš.“

„Správně, příteli Kolhuinko, to je teléfono. Tím se dá mluvit po drátě s lidmi, kteří jsou třeba na druhém konci země. Je to vynález bílých mužů a je to ohromná věc.“

„Tak ty s tím tele – jak jsi to říkal – budeš s někým mluvit?“

„Ano, budu, tady je to na té tabulce napsáno. Počkej, já ti to přečtu. Tady stojí: Zvedněte sluchátko telefonního aparátu, vyčkejte chvilku, pak stiskněte červené tlačítko, vyčkejte, až se ozve kancelář statku, ohlaste se a vyslovte své přání. Tak to přesně podle tohohle návodu udělám!“

A poručík zvedl telefon, udělal vše, jak to bylo předepsáno, a čekal. V aparátu to párkrát zapípalo a pak se ozval hlas: „Tady Esperanza, Esperanza, kancelář statku. Co si přejete?“

„Tady poručík chilských karabinérů Taberna. Jsem u brány a potřeboval bych mluvit s někým z vedení statku.“

V telefonu bylo chvilku ticho a pak se ozval jiný, hlubší mužský hlas s cizím přízvukem:

„Zde správce statku Schneider. Co vy chcete, poručík?“

„Mluvit s vámi přece!“

„Mluvíte se mnou. Co chcete? Mluvte!“

„Takhle ne, seňore správce. Potřebuju s vámi jednat osobně. Potřebuji něco vyšetřit.“

„Jste sám, poručíku?“

„Ne, je tu se mnou náčelník jedné mapučské rezervace.“

„Tak dobrá, poručík. Já vám poslat kamionetu49…“

„Mám tu svůj džíp, stačí otevřít bránu.“

„A máte povolení sem k nám, písemné povolení z Temuka?“

„To nemám, ale potřebuju s vámi mluvit. Nejedu sem přece dělat prohlídku, tak co?“

„Dobrá, dobrá, poručík. Já udělám tak – pošlu kamionetu, ta vás přiveze sem, vy řeknete, co chcete, a uvidíme. Ten Indián, toho tady nechci, zůstane ve vašem džípu a bude čekat, až vy půjdete zpátky. Dobrá?“

„Tak tedy dobrá, seňore! Čekám!“ A poručík zavěsil.

Auto ze statku si dalo na čas, přijelo až za půl hodiny. Řídil je starší muž, podle dost ubohé španělštiny cizinec, asi také Němec. Na poručíkův dotaz, proč tak dlouho čeká, začal vykládat, že musel ještě něco na statku dodělat, že není řidič, ale úředník, a potom že se auto nemohlo rozjet, že musel zavolat své lidi, aby je roztlačili. A hned přidal, že tady ten Indián má zůstat u džípu pana poručíka – že pan správce říkal, že má panu poručíkovi auto hlídat, aby je snad někdo neukradl. Když potom jeli, přidal, že pan správce nemá Indiány rád a říká, že jsou všichni špinaví a líní, a proto je také nechce zaměstnávat. Přijímá jen bílé, o barevných říká, že to je vlastně méněcenná část lidstva. Z nouze, ale jen vysloveně z nouze zaměstnává nějaké míšence, ale pouze proto, že tady dole, na jihu Chile, je bílých dělníků velký nedostatek, jinak že by na Esperanzu nesměli ani vkročit.

Od brány s telefonem byl k budovám statku pěkný kus cesty; poručík odhadoval, že ujeli dobrých pět nebo spíše šest kilometrů. Na tomhle velkostatku nikdy nebyl, a proto se bedlivě rozhlížel kolem sebe. Věděl jen z pozemkových knih, že Esperanza vlastní přes padesát čtverečních kilometrů půdy. To, co teď viděl, bylo velkolepé!

Budovy statku tvořily něco jako velkou podkovu, v jejímž čele stál dům majitele, dosti honosná vila z hrázděného zdiva, z cihel proložených tmavými trámy. Něco takového viděl poručík v několika číslech jakéhosi německého časopisu, který se mu dostal náhodně do ruky, časopisu, který si chilští Němci objednávali z Evropy. Majitel Esperanzy zřejmě také nemohl zapomenout na starou vlast, a proto si zde dal postavit pro sebe a pro svou rodinu dům, který by mu ji připomínal.

Vedle této vily – podle poručíkova odhadu musela mít nejméně deset místností – stál menší přízemní domek, snad původní obydlí majitele, než si dal postavit to své honosné obydlí. Obě křídla podkovy tvořila čeledníky – to se dalo poznat na první pohled – dále stáje, stodoly, sýpky a další budovy, které byly pro takový velký statek jako Esperanza nutné. Hospodář si zřejmě vedl velmi dobře. Všude bylo vidět pořádek.

Zastavili vedle té honosné vily před oním přízemním domkem, z něhož se vyklubaly kanceláře velkostatku. Vyšel odtamtud mladší úředník, zavedl karabinéra dovnitř do pěkné, příjemně zařízené kanceláře, vyzdobené velkými fotografiemi jakéhosi města. Když se na ně poručík začal pozorněji dívat, vysvětlil úředník s úsměvem:

„To je město Hannover, tam doma, v Evropě, v Německu. Pan velkostatkář a já jsme odtamtud. Pan velkostatkář vlastně ne, to jeho dědeček byl z Hannoveru. Pan velkostatkář se narodil tady, v Chile. A posaďte se, pane poručíku, semhle k tomu stolku. Dáte si kávu?“

„Rád, seňore, rád.“

Úředník zatleskal a do dveří nakoukl mladší muž v bílé zástěře, na první pohled Chilan.

„Dos cajecitos, José, rapido,50„ a muž zmizel. „To je náš kuchař. Dobře vaří, ale nedovedete si představit, co to dalo práce, než ho žena pana správce naučila vařit po našem, jídla ze staré vlasti. To víte, člověk přece jí rád, co jedl jako dítě doma. Hned tu bude káva. Pane poručíku, omluvte mne laskavě na okamžik. Musím ještě zařídit jednu maličkost.“

Teď měl poručík čas pořádně se porozhlédnout. Prostorná kancelář byla dobře vybavena, stály tam dva psací stoly, v rohu u okna konferenční stůl s pěti pohodlnými židlemi – na jedné z nich

právě seděl – dvě skříně, zřejmě na tiskoviny, a v druhém rohu moderní nedobytná pokladna. Vtom se již úředník vracel a za ním přinášel José podnos s konvicí kávy, dvěma šálky a cukřenkou. Postavil vše na stůl, lehce se uklonil a zmizel. Úředník nalil kávu.

„Poslužte si, poručíku, tady máte cukr, oslaďte si podle svého gusta. A teď, když tu tak sedíme u kafíčka, mohl byste mi říci, čemu vděčí Esperanza za vaši návštěvu. Jste tu přece služebně, ano?“

„Samozřejmě, seňore…?“

„Krause, Heinrich Krause, poručíku.“

„Tak tedy seňore Krause, jsem tady služebně, jinak bych tu asi nebyl. Nemám tolik času, abych si mohl jezdit po návštěvách.“

„Tak co vás k nám přivádí?“

„Víte co, seňore Krause, zavolejte mi pana správce, musím jednat s ním. Mluvil jsem s ním tím vaším telefonem od brány.“

„Tak to ano, poručíku. Tak to musím zavolat správce Schneidera,“ prohlásil úředník trochu jedovatě a zvedl telefon. Mluvil do aparátu chvilku německy, pak chviličku poslouchal, říkal občas: „Ja, ja, richtig,“51 pak sluchátko zase položil. „Herr Verwalter – tedy jak vy říkáte pan správce – zapomněl jsem, že musím mluvit španělsky – tak pan správce říká, že sem přijde, máte chvíli počkat. Má prý ale také málo času, tak abych vám to vyřídil.“

Po těch slovech si Krause vlezl za svůj psací stůl a začal se velmi důležitě hrabat v jakýchsi papírech. Poručík seděl, popíjel kávu a čekal. Za chvíli vzal někdo za kliku a rázně otevřel dveře. Do místnosti vstoupil dosti vysoký muž s malým knírkem, tak něco přes padesát let, vojenského držení těla, oblečený v zelené kalhoty a zvláštní šedou kazajku s tmavě zelenými manžetami a límcem, s knoflíky z jeleních parohů a se zelenými látkovými dubovými listy, našitými na kapsách. Poručík se v duchu usmál a dalo mu dost práce držet nehnutý obličej. Právě takové a podobné oblečení nosili Němci tady na jihu Chile odedávna, snad aby každý na první pohled viděl – podle toho, čemu Chilané říkají traje alemán52 – že jsou Němci a že jsou na to hrozně hrdí.

Ten muž se zastavil před poručíkem, lehce srazil paty a sklonil hlavu takovou vojenskou úklonou.

„Jsem Schneider, Hans Schneider, správce Esperanzy. Co si přejete, poručíku?“

„Jsem poručík Taberna, velitel karabinérů z Pitrufquénu. Přicházím k vám, seňore správce, s takovou trochu zvláštní prosbou. Potřeboval bych mluvit s dvěma vašimi peóny…“

„S kterými? Jak se jmenují?“

„To nevím, seňore. Vím jen, že byli před několika dny, přesně řečeno sedmnáctého, v Cunku v krámě obchodníka Schwarze nakupovat.“

„Snad tam něco neukradli? To víte, míšenci! Vždyť je znáte, jsou stejní jako ti špinaví Indiáni; kdyby se na ně nedohlídlo, tvrdě nedohlídlo, tak by nic nedělali a jen by kradli!“

„Já jsem také míšenec, seňore, moje babička byla Indiánka…“

„Perdone, teniente!“53 Vás jsem tím nemyslel, jen ty lenochy. Nezlobte se! To víte, když má člověk jako já na takovémhle velkostatku k dispozici jen tyhle lidi, tak nemůže být spokojený. S bílými by to bylo všechno daleko jednodušší. A ty dva vám seženeme, to nebude velký problém. Krause! Zajděte za capatazem54 peónů, ať se podívá do knihy odchodů a vycházek, kdo byli ti dva ze sedmnáctého, jak tady Herr poručík říká! Víte,“ obrátil se správce zase ke karabinérovi, „my tu máme ve všem pořádek. Když někdo z prostoru statku odchází, musí se to zapsat, protože dostane klíč od brány a ten pak zase musí v pořádku vrátit. To víte, chceme mít přehled o všem, co se tu děje.“

„To vám nebo vašim lidem ale zabírá dost času, taková kontrola, ne?“ zeptal se poručík, když Krause odběhl.

„To ano, ale vyplácí se to. Když je kontrolujeme, nemohou se ti lenoši ulejvat, dělají pořádně a po celou pracovní dobu, a tak to stojí za to, mít nějakého toho člověka jako dozorce.“

„A kolik tu máte lidí na vaší Esperanze?“

„Dvaadvacet, kromě úřednického aparátu a dozoru, to vám mohu říci zpaměti. Při našich moderních pracovních metodách a naší mechanizaci nám to úplně stačí.“

„S tímto stavem lidí stačíte obdělávat těch pět tisíc hektarů?“ zeptal se poručík zvědavě.

„Stačíme, pohodlně. Kdybyste ale o nějakém pracovitém mládenci věděl, pošlete nám ho. Platíme slušně, ale musí se makat. Jak jste si asi všiml, poručíku, nemáme ještě obděláno zdaleka všechno, a tak nám ti lidé, co tu máme, na všechnu práci zatím stačí. To víte, chceme hospodařit tak dobře, jak to jen jde, a my Němci, my to umíme!“

„Já jsem myslel, že jste už Chilané.“

„To jsme, já sám mám chilské občanství dvanáct let.“

„A co pan majitel?“

„Herr Wurm je samozřejmě také Chilan a Němec, dokonce jeden z těch starousedlíků, to jistě víte, poručíku, že my Němci jsme – vlastně ti starousedlí Němci jsou tady, na jihu Chile, už přes sto let. Náš pán se v Chile narodil a jeho dědeček byl jedním z těch, co přišli tehdy jako první, už v minulém století.“

„Ano, z Hannoveru, já vím,“ neodpustil si přidat poručík.

„Tehdy byl takovým poradcem chilského prezidenta Manuela Bulnese jeden Němec – aspoň tak mi to jednou vyprávěl náš pán, který, jak jistě víte, se jmenuje Udo Wurm. Tak ten poradce, nějaký Karl, po vašem Carlos Anwandter, založil tady na jihu, tuším, že právě ve Valdívii, roku 1858 první německý spolek Instituto Aleman a prezident Bulnes mu dovolil, aby zorganizoval přistěhování hezkých pár desítek tisíc krajanů, Němců, z Evropy, z tehdejšího císařského Německa. Dostal se za své zásluhy dokonce i na jednu z chilských poštovních známek.

Prezident dobře věděl, že my, Němci, jsme nejlepší organizátoři a že umíme pracovat jako nikdo na světě. A vidíte, co jsme z chilského jihu, z té až do té doby jen a jen indiánské země, dokázali udělat! Kdo to byl, kdo udělal z takových hnízd, jako byla Valdívia, Osorno a další, taková pěkná, moderní města, jaká jsou dnes? My, Němci! Celý tenhle jih Němci pozvedli z pustiny tak, že je to dnes nejbohatší část celé země. A školy, silnice a další, to všechno my, Alemanes, jak nám říkáte vy, Chilané španělského původu! A řekněte mi, poručíku, proč, proč nás ti lidé, tedy ti vaši Chilané, kteří tu žijí okolo nás, pořád tak nějak nemají rádi! Proč? Vždyť děláme, co můžeme, platíme řádně všechny daně a přispíváme státu na kdeco. Proč tedy?“

Poručík si myslel své. On věděl, on znal odpověď na to správcovo proč. Bylo to prostinké, ale zdaleka ne jednoduché. Němci, kteří se přistěhovali do Chile, se vždycky cítili být něčím víc, něčím lepším než ti ostatní a něčím nesrovnatelně lepším než původní obyvatelstvo země, araukánští Indiáni Mapučové, Lafkenčové a další. Toto své přesvědčení si nenechávali pro sebe a nevyjadřovali je jen, když byli mezi sebou. Dávali je najevo svému širokému okolí docela bezostyšně a suverénně. My jsme panstvo z Evropy, ze střediska lidské civilizace, a dokonce ze samého středu této civilizace, její nejlepší a nejvyspělejší větev! Takže, milí Chilané a další Američané španělského, portugalského, indiánského či italského původu, kdo je víc než my? Mnozí byli dokonce hluboce přesvědčeni, že právě oni a jejich předkové udělali z Chile, z té zaostalé země, civilizovaný stát, a toto své přesvědčení dávali všude najevo. Není tedy divu, že je lid Chile neměl rád a že jim to oplátkou za jejich povýšené chování a vystupování dával najevo.

Tohle proběhlo poručíkovi bleskově hlavou po správcově otázce. Hrdost Chilana jej nabádala, aby odpověděl podle svého přesvědčení, opatrnost a postavení karabinéra jakožto strážce pořádku a zákona mu radila, aby zareagoval nějak poklidně a spíš neutrálně. Má, či nemá? V tomto kritickém okamžiku mu pomohla náhoda. Do místnosti vešel úředník Krause a hlásil, že zjistil, kdo jsou ti dva peóni, kteří byli v onen den v Cunku. A nejen to, oba mají pro dnešek práci ve skladišti, a proto už čekají venku na dvoře. Poručík si je může vyslechnout.

Vyšli tedy ven, na nádvoří, všichni tři, správce však ihned zahnal zvědavého úředníka zpět do kanceláře s poukazem na nedodělané výkazy čehosi. Ti dva peóni seděli venku na lavici. Jakmile spatřili správce, vyskočili, uctivě smekli své širáky a zůstali stát v pozoru v očekávání toho, co od nich bude nejmocnější osobnost statku požadovat. Správce Schneider se zastavil tři kroky před nimi: „Muchachos55, dal jsem vás zavolat, protože tady pan poručík karabinérů se vás potřebuje na něco zeptat. Nařizuji vám,“ pokračoval pánovitě svou dost kostrbatou španělštinou se zřetelným cizím přízvukem a špatnou výslovností některých hlásek, „abyste mu řekli jen a jen pravdu!“

Pak se obrátil na poručíka: „Ptejte se, poručíku!“

Karabinér očekával, že správce teď odejde a nechá ho s oběma vyslýchanými samotného. Když se tak nestalo, začal po svém:

„Pojďte, mládenci, sedneme si tuhle na lavici…“ To udělal schválně, protože se mu nelíbilo, jak oba peóni – zřejmě podle pevně zavedených zvyklostí velkostatku – zůstávali nehnutě stát v pozoru. Poslechli ho, ale neopomenuli se podívat tázavě na správce, co tomu říká. Když se neozval, bylo na nich vidět, že se jim přece jen ulevilo a že si rádi k poručíkovi sednou.

Výslech nebyl dlouhý. Oba potvrdili, že byli v Cunku onoho dne a že se tam sešli s nějakým Mapučem a vypili s ním pár skleniček. Ten Indián prý pil víc než oni a rychle se opil. Obchodníkovi to nebylo právě vhod, a proto jim řekl, že bude lepší, když vypadnou. Šli tedy, pomohli tomu Mapučovi – ano, jmenoval se Alberto – vylézt na koně, a když s ním tak přátelsky popíjeli, řekli mu, že ho kus cesty doprovodí, aby se dostal domů a nezabloudil.

Jeli s ním až do Hortensiasu. Tam se ho ptali, odkud vlastně je, protože oni dva tam museli odbočit z hlavní cesty na Huichahue.

Tomu Albertovi bylo už zle, stěží se držel v sedle, takže museli jet těsně vedle něho, po obou stranách, aby ho zachytili, kdyby padal. Na jejich dotazy jen bručel a cosi huhlal, nebylo mu vůbec rozumět. Proto ho vzali s sebou svým směrem, přece ho nemohli nechat jen tak někde na cestě. Jeli pomalu dál a opilý Alberto se na čerstvém vzduchu začal vzpamatovávat. Jeli s ním ještě hezký kus cesty. Potom byl Alberto už natolik při sobě, že je prosil, aby ho nechali samotného, že se z toho pití vyspí a vrátí se domů. Právě přijeli ke skupince stromů a on, že si chce lehnout tam, do stínu. Pomohli mu tedy z koně a uložili ho pod ty stromy. Jeho koně přivázali a odjeli. Teď vidí, že to neměli dělat, neměli ho nechat samotného, jinak by se přece pan poručík na něho tak nevyptával. Víc opravdu nevědí.

KAPITOLA 9

Tím výslech skončil.

„Dostal jste svou rybu, milý poručíku? Dověděl jste se, co jste se dovědět chtěl?“ zeptal se tak trochu jedovatě správce Schneider. Karabinér se probral ze zamyšlení:

„Je to jen kamínek do mozaiky případu, seňore, nic víc a nic míň. Zařídím se podle toho, co jsem se právě dověděl!“

„Další pátrání? Vyptávání podél cesty. Že se vám chce, poručíku! Co se vlastně stalo? Ztratil se jeden Indián a to je všechno. O jednoho Indiána víc nebo míň, proto se přece svět nezboří. Beztoho se někam ulil, tiše se ztratil, protože měl třeba dluhy, nebo šel za holkou. Po jednom Mapučovi ani pes neštěkne a zbude vám těch Indiánů ještě dost a dost, tak co?“

„Víte, seňore, ten Indián je ale také Chilan, chilský občan. Já jsem tady od toho, abych zastupoval správu naší země, a to znamená, abych se staral o každého občana, ať už je to bílý Chilan, nebo Indián, a staral bych se, i kdyby to byl černoch.“

„Já jsem přece také chilský občan, mě nemusíte takhle poučovat,“ ušklíbl se správce.

„Ano, staral bych se i o vás, seňore, kdybyste se ztratil. Vy se ale neztratíte, vy přece nejste Indián, ani černoch, ale chileno Alemán, chilský Němec. Odcházím, seňore. A děkuji za pomoc!“

Poručík rázně vstal z lavice a vojensky pozdravil. Správce za ním vyštěkl:

„Vyprošuji si vaše drzosti, poručíku! Až pojedu do Temuka, zajdu za vašimi nadřízenými a budu si stěžovat na vaše chování. Krause!“ vykřikl velitelsky, „odvezte pana poručíka k bráně a nezapomeňte za ním bránu pořádně zavřít!“

Cestou k bráně nepadlo v autě ani slovo. Mlčel poručík a mlčel i úředník Krause. U brány poručík vystoupil, zasalutoval, krátce poděkoval za svezení a odešel ke svému džípu, kde na něho trpělivě čekal náčelník Kolhuinka. Úředník jen pokynul hlavou v odpověď na poručíkův pozdrav, zavřel bránu a ostentativně si hodnou chvíli hrál se zamykáním.

Kolhuinka čekal, až poručík sám začne, zvědavost nemá dát Indián najevo. Karabinér mu pokynul, aby si nastoupil, usedl za volant, nastartoval a vyjeli. Vše bez jediného slova. Teprve za hodnou chvíli se poručík ozval:

„Milý náčelníku, jsi už jistě zvědavý, co jsem vyšetřil. Na jedné straně je toho málo, na druhé zase dost. Ti dva, co s Albertem pili a co s ním pak jeli z Cunka, se našli, mluvil jsem s nimi. Jejich vyprávění se shoduje s tím, co ti říkal ten kluk, Rosendo. Co bylo dál, vysvětlují tak, že se Alberto od nich odpojil někde za Huichahue, protože se mu hrozně chtělo spát. Prý si tam u nějaké skupiny stromů lehl, ti dva mu k jednomu stromu přivázali koně a jeli dál, na Esperanzu. Možné by to bylo, určitě se chtěl z té opice vyspat…“

„Já nevím, poručíku, ale mně se to nezdá.“

„Co se ti nezdá, náčelníku?“

„To, že by Alberto přejel v Hortensiasu na tu cestu sem a nejel domů, k jezeru. To by – podle mého – neudělal ani v té opici.“

„Vidíš, já si myslím něco podobného. Dobrá, tohle bychom se mohli pokusit zjistit. Když mi to říkali o té skupince stromů, tak jsem si vzpomněl, že jsme okolo nějaké jeli, byly to boldové stromy po levé ruce ve směru naší jízdy a byla to jediná taková skupinka u téhle cesty.“

„Máš pravdu, poručíku, taky si ji pamatuju. A myslím, že tam byli dva mužští, něco tam dělali.“

„Vidíš, teď si vzpomínám, že jsem je tam také zahlédl! A podle mého by to už nemělo být daleko. Jestli budeme mít jen trochu štěstí, tak tam ještě budou…“

„A my se jich vyptáme, jestli o Albertovi něco nevědí. Vida, myslím, že to budou támhlety stromy před námi, ne?“

Byly to ony a byli tam dva muži, dva Mapučové, kteří tam řezali nějaké dříví. Poručík zastavil a s Kúlhuinkou šli k nim.

„Mari mari, chlapi!“ pozdravil je poručík. Oba Indiáni nechali práce, už když tam zastavil karabinérský džíp, sedli si na silnější kmen, který právě řezali na kratší kusy, odpověděli na pozdrav a zvědavě čekali, co bude. Kolhuinka se rozhlédl kolem sebe. Pár kroků od silnice stály dvě pěkně srovnané hranice dřeva, polena a silné štěpiny z tlustých kmenů. Drcnul loktem do karabinéra a očima ho na tu hromadu upozornil. Poručík lehce kývl, že vidí, a sedl si na odříznutý špalek proti těm dvěma.

„Krásný dřevo! To bude hořet jedna radost!“

„To tedy bude! Povezou ho do města, pro někoho odtamtud.“

„Kdo ho poveze?“

„No přece obchodník Zahn. Ty ho neznáš, poručíku?“

„To je ten, co má taky pilu a prodává prkna a trámy?“

„Jo, zrovna ten. Nemáme právě co dělat, a tak jsme se dali najmout tady na to dřevo.“

„Nojo,“ vmísil se Kolhuinka, „ale odkud to dříví je? Tady v tomhle hájku – je to tu jako dlaň – nevidím jediný pařez. Tady se přece nic nekácelo.“

„Máš pravdu, tady se nekácelo. Tohle dříví nám sem přivezli támhle z lesa, vidíš? Je to dost daleko a není tam žádná cesta, a tak ty kmeny odtahali až sem, traktorem. Ten projede cesta necesta, ale dál by to trvalo moc dlouho a stálo by to fůru peněz. A proto to natahali sem, je tu příjemně na práci, chládeček, sluníčko tu nepálí, a tak si tu s tím hrajeme.“

„Jak dlouho, mládenci? Vidím, že jste už udělali kus práce.“

„Jak nám to vychází. Dnes jsme tu od rána, včera a předevčírem jsme tu nebyli, měli jsme co dělat doma, ale předtím jsme tu byli celé čtyři dny.“

Poručík rychle počítal. „A v těch čtyřech dnech, nenašli jste tu někoho, jak tu vyspává? A měl mít s sebou i koně.“

„Ne, poručíku. Kdo to měl být?“

„Ale jeden mládenec, zdaleka, až z Cahuemó, tady náčelník Kolhuinka ho hledá, a po klukovi jako když se zem slehne!“

„Ne, nikdo tu nebyl, viď, Pedro?“

„Florencio má pravdu, poručíku, nikoho jsme tu nenašli. To bychom si museli pamatovat, tudy přece neprojde tolik lidí, abychom si na ně nevzpomněli.“

„Počkejte, poručíku,“ ozval se znovu Florencio, „teď si vzpomínám, bylo to před čtyřmi nebo pěti dny, tehdy tu projeli všehovšudy jen dva chlapi, byli to peóni z Esperanzy. Jeden jel na koni a druhej na malý káře, tažený jedním koněm. A k tý káře byl vzadu přivázanej třetí kůň. To bylo všechno, nikoho jinýho jsme neviděli. Co v tý káře vezli, to nebylo vidět.“

„Takže jste toho moc neviděli. Nezaslechli jste náhodou něco, co by mohlo ukazovat na to, že mohli vézt v té káře něco živého?“

„Ne, poručíku, nic takového, opravdu,“ ozvali se oba dřevaři.

Poručík s náčelníkem se s dřevaři rozloučili, znovu nasedli a vyjeli. Oba si v duchu probírali to, co právě vyslechli, až se – proti svému indiánskému zvyku – ozval jako první Kolhuinka:

„Mně se to opravdu nezdá čím dál tím víc! Co si o tom myslíš ty, poručíku?“

„Vypadá to dost jasně a jednoznačně. Víš, náčelníku, já si myslím, že to mají na svědomí ti dva, že z nějakého důvodu Alberta sbalili, a jak byl opilý, odvezli ho v té káře.“

„Také si to myslím, už proto, že jsme slyšeli od těch dřevařů, že tu malou káru táhl jen jeden kůň, a tak v ní nemohlo být nic těžkýho.“

„Vidíš, a tady si myslím, je řešení celé záhady kolem zmizení Alberta! Dřevaři viděli dva peóny, tři koně a káru. To by odpovídalo.“

„Ale proč by Alberta někam vezli?“

„Jaképak někam? Na Esperanzu, to dá přece rozum!“

„A prosím tě proč?“

„Nějak ti to, milý Kolhuinko, dnes moc nemyslí! Jen si vzpomeň! Kdopak mi nedávno, je to vlastně pár hodin, vypravoval, že se tu v kraji ztrácejí lidé, hlavně mladí muži? A že se o tom mluvilo i mezi náčelníky na ngiljatunu. Kdopak to byl? Právě ty!“

„To by ale vypadalo, že ty lidi kradou pro velkostatek, jako pracovní síly, ne?“

„Samozřejmě! Vzpomínám si, že mi ten jejich správce s tím divným jménem – Čnajder56 – říkal, že mají dvaadvacet peónů…“

„To je ale dost málo na takový statek, ne?“

„Je, také mi to došlo. Dvaadvacet chlapů na pět tisíc hektarů… To mě mělo napadnout hned! Vždyť mi ten správce – možná jen v legraci, ale mohl to taky myslet vážně – říkal, že kdybych věděl o někom, kdo by chtěl u nich pracovat, tak abych mu ho poslal.“

„To bys přece neudělal, pomáhat těm divnejm cizincům, aby z tý naší země dostali co nejvíc. Beztak si prý všechno, co tu nahrabou, pošlou ven, do ciziny.“

Poručík po těchto slovech náčelníka Kolhuinky dost dlouho mlčel a jen si k řízení džípu něco pobrukoval. Pak se objevily v dálce domy vesnice Hortensias a poručík najednou, zničehonic, prudce zastavil.

„Co je? Proč jsi zastavil? Do Laurelesu je to ještě hezký kousek, svýho koně mám až tam. Tak jedem!“

„Pojedeme, milý náčelníku Kolhuinko, pojedeme, ale až za chvíli, až si tady něco projednáme. Víš, já bych ti chtěl vyložit svůj nápad, svůj plán, jak by se mohlo na ty na statku vyzrát. Ty jsi byl proti tomu, abych správci vyhověl, nechtěl jsi, abych mu sháněl někoho na práci na Esperanzu, kdybych o někom takovém věděl. A vidíš, já to udělám! Já mu seženu chlapa, který bude makat jako čert, ale co, jako dva čerti! Pošlu mu ho, schválně, abys věděl!“

„Já myslím, abys to nedělal, poručíku. Ale vysvětli mi to aspoň, jestli na tom trváš.“

„Samozřejmě, právě proto jsem tady zastavil, abychom na to měli čas a klid. A taky bych rád slyšel tvůj názor, až ti ten svůj nápad vyložím. Víc hlav víc ví a ty máš přece za ušima.“

„No, to zrovna nevím, ale zkus to a povídej.“

„Říkal jsem, že jim tam někoho dohodím na práci, prima peóna, skvělýho pracanta. Počkej! Vidím, že se celý třeseš, aby ses zeptal, kde ho vezmu. Já ho už mám! Pamatuješ na toho mladýho seržanta u mně v reténu57, na toho vazouna, no přece Dominga?“

„Pamatuju, co bych se nepamatoval. A co s ním? Toho tam chceš poslat?“ A náčelník se zasmál: „Aha, něco jako svýho špióna!“

„Uhodls, Kolhuinko Salvadore, uhodls!“

„Ale co když se mu na tu Esperanzu nebude chtít? A co když se oni nějak dozvědí, že je to tvůj zvěd? To by mohl chlapec tiše zmizet ze světa a ty bys nemohl říct ani slovo.“

„Ale mohl! On tam půjde s mým doporučením a bude vytrubovat, že ho tam poslal důstojník karabinérů. Víš, já tomu správci vzkážu nebo napíšu, že jsem ho měl u nás v base, za nějakou rvačku nebo něco podobnýho, a že ho pouštím bez potrestání jen s tou podmínkou, že u nich bude makat, až se z něj bude kouřit, a že bude poslušnej. Co ty na to?“

„To by samozřejmě šlo, ale co Domingo? Bude se mu do toho chtít? Už jsem se tě na to ptal jednou.“

„Bude, náčelníku, zaručeně s tím bude souhlasit! Je to prima kluk, poloviční Indián, míšenec z jihu, z ostrova Chiloe, mazaný hoch, který hrozně rád dělá detektiva, hrozně rád něco vyšetřuje. A dá si tam na sebe setsakra pozor, aby se do něčeho nenamočil. Přitom bude mít oči dokořán. Jestli ten toho tvýho Alberta nenajde a jestli všemu nepřijde na kloub, tak ať visím!“

„Hm, to je dobrý nápad, příteli. To by mohlo a mělo vyjít. Budu vám oběma držet palce, Domingovi i tobě,“ a náčelník dodal s úsměvem: „Domingovi samozřejmě o hodně víc, bude to víc potřebovat.“

„To jsem rád, Kolhuinko, že s tím souhlasíš! Jedem!“

Dojeli do Laurelesu, náčelník si vzal svého koně a jel domů, do Cahuemó. Předtím se však ještě poručíkovi zadušoval, že o jeho plánu neřekne nikomu ani slovíčko. Poručík zase slíbil, že mu dá vědět, až se bude něco dít, až dostane od Dominga nějakou zprávu. Oba spiklenci ani chvilku nepochybovali, že se plán podaří.

Poručík pak odjel do Pitrufquénu. Byl dost napnutý, jak jeho plán přijme ten, kdo v něm má být hlavní postavou. Ono je totiž něco jiného vyšetřovat nějaký případ, i když by byl obtížný a jeho vyšetřování riskantní, někdy by třeba šlo i o život, když má člověk na sobě uniformu karabinéra, představitele pořádku a bezpečnosti v celém Chile, od nejsevernějšího města Ariky nahoře u peruánských hranic až po nejzazší jih, drsnou a nehostinnou Ohňovou zemi. Nezalekne se Domingo toho rizika? Bude na Esperanze sám, odkázán jen a jen na sebe, na to, jak se dokáže vyrovnat s problémy a nebezpečími, jež na něho mohou číhat. Poručík si nedělal žádné iluze o těch, kdo Esperanzu vlastnili a vedli. Tvrdí cizinci, kteří přes dlouhou dobu svého pobytu v Chile – mnozí už za těch sto let v kolikáté generaci – nedokázali s chilským prostředím splynout a stát se jeho součástí. Zůstávali stále cizinci, svým chováním, myšlením, jazykem, oblékáním, byli stále cizími lidmi, kteří viděli cíl svého života v Chile v tom, aby z té podle jejich názorů zaostalé, nekulturní země vyrazili co nejvíce a aby si ty své zisky co nejrychleji převedli do staré vlasti, nejraději tam, a investovali je do něčeho výnosného.

Jak dobře věděl, jejich snem a zářivou vidinou byl stále návrat do Německa, s takovým kapitálem, aby z něho mohli pohodlně žít, oni, nebo aspoň jejich děti, v klidu a bez starostí. Věděl ale také, že to s tím návratem do staré vlasti není u některých z nich zdaleka jednoduché, hlavně u těch, kdo se do Chile přistěhovali až po druhé světové válce, leckdy všelijak a s doklady přinejmenším dosti pochybnými. Přicházeli proto, že se svou minulostí nemohli v Evropě zůstat, a právě v Chile, na chilském jihu, byly statisíce Němců usazených v zemi spoustu let, statisíce lidí, u nichž věřili v krajanské, nacionalistické pochopení a přijetí, když už ne s otevřenou náručí, tak aspoň s podáním pomocné krajanské ruky, podáním zjevným nebo skrytým.

Poručík to sám nezažil, na to byl příliš mladý, ale slyšel o tom od více než hodnověrných svědků, že právě mezi chilskými Němci byly řady zapálených nacistů, kteří hořeli nadšením pro Hitlera a jeho dobyvatelské plány. Jak se snažili tyto plány podle svých sil podporovat, jak ve svém vlastním tradičním školství zasévali do duší svých dětí velkoněmeckou, nacistickou ideologii s takovou fanatičností, že jim musela chilská vláda toto jejich německé školství zrušit a přinutit je, aby své děti posílali do chilských škol.

Tohle všechno proběhlo poručíkovi Tabernovi hlavou, když se chystal na setkání se svým podřízeným, aby ho získal pro svou myšlenku, jak odhalit a zneškodnit hnízdo bezohledných supů, kteří žili a tyli z jeho vlasti, z jeho Chile, Chile lindo58…, jak se zpívá v jedné z národních písní. Věřil a doufal ve svého seržanta, a ukázalo se, že oprávněně. Seržant Domingo vyslechl pozorně celý jeho výklad, záměrně obšírný a se všemi podrobnostmi, a prohlásil lakonicky:

„Beru! Se vším všudy!“

KAPITOLA 10

Seržant Domingo byl svobodný a bez závazků. Do Pitrufquénu byl přeložen z jihu, z Ancudu na ostrově Chiloe teprve nedávno. Všechno mu tam bylo nové a karabinérská služba a povinnosti kolem ní ho zaměstnávaly tak, že neměl čas na nic jiného. Služba se mu líbila, měl rád napínavé případy, a proto se do svého nového úkolu vrhl celým srdcem. Nejdřív ze všeho si opatřil oblečení, odřené a spravované oblečení chilského huása, sehnal si starší, obyčejnou vlněnou přikrývku a pár velkých mosazných ostruh. Poručík mu opatřil staré huasovské sedlo, pěkně hluboké, vyložené hustou beraní kožešinou, s ozdobnými třmeny. Na sedle viselo po jedné straně kožené laso, po druhé obávaná vrhací zbraň Indiánů zvaná bolas, sestávající ze tří železných koulí potažených kůží a spojených pevnými koženými provazy.

Do sedlových brašen si nacpal pár drobností a osobních potřeb a byl připraven.

Poručík s ním měl před odjezdem dlouhý rozhovor. Zopakoval mu do podrobností vše, co se sám dověděl, vylíčil mu poměry na Esperanze, jak je tam za své krátké návštěvy mohl pozorovat, a hlavně – připravil mladého seržanta na panovačnost budoucích zaměstnavatelů, na bezohledné vyžadování tvrdé kázně a přesnosti v práci.

„Milý Domingo, já vím, že se ti tohle všechno bude setsakramentsky zajídat a poleze ti to krkem, nedá se ale nic dělat, musíš to vydržet.“

„Buďte bez starosti, poručíku, já to zvládnu. Jsem dost trpělivý a budu přece i coby huáso pořád ve službě. Tak se musím snažit, abych uspěl. A já tu záhadu chci vyřešit a taky ji vyřeším.“

„Do ničeho jiného – kromě toho, kam mizejí ti chlapi – se, prosím tě, nepleť, i kdyby ti vadilo nevímco. Nezasahuj, i kdybys viděl třeba vraždu. To není tvůj úkol. Ty tam jdeš proto, abys se pořádně porozhlédl a získal co nejvíc informací o tom, co se tam vlastně děje. Nesmíš ale za žádnou cenu vzbudit podezření, že tě takové věci moc zajímají! Vždyť ty se musíš se vším, co tam zjistíš, vrátit živý, abys nám to všechno mohl povědět. Uvědom si, že by ses také vrátit nemusel, že bys mohl zmizet, a ani pes by po tobě neštěknul.“

„To snad ne! Vy byste mě přece hledali, kdybych se nevrátil.“

„To víš, že hledali, ale jak dokážeme takovému správci Esperanzy, že tě mají na svědomí, když on bude třeba tvrdit, že ses s nimi nepohodl, sbalil si své saky paky a prostě odešel. To bychom museli najít tvou mrtvolu a hledej ji na pěti tisících hektarech, a třeba i v horách!“

„Fuj, poručíku! Proč hned mluvit o mé mrtvole? Hlavně když tu jsem ještě živej a náramně živej. Já nemám nejmenší chuť nechat se oddělat, to mi věřte. A dovedu se o sebe postarat.“

„Jen aby, jen aby, milý Domingo! Heleď, když jsme to teď všechno probrali, máš pořád ještě možnost mi říct, milý pane poručíku, můj veliteli, já jsem si to přece jen rozmyslel a raději tam nepolezu, nechce se mi strkat hlavu tam, kde o ni jde, z toho prostinkého důvodu, že mám jen jednu a novou mi nikde neprodají. Tak co?“

„Kdepak, poručíku, já to nevzdám! Jdu do toho, i kdybych si měl popálit prsty. To se přece musí vyřešit, jestli ti lidé, co tady v kraji tak záhadně mizí, končí právě na tom velkostatku. Když ano, je případ vyřešený a naši nadřízení s nimi jaksepatří zatočí. Když ne, budeme aspoň vědět, že v tom nemají prsty ti z Esperanzy a že se bude muset s pátráním začít znovu a jinde.“

„To máš svatou pravdu, já bych ale skoro dal krk za to, jak mám také jen jeden, že řešení je právě tam a že teď bude záležet na tobě, jestli je dokážeš najít.“

„Buďte klidný, poručíku, udělám všechno, abych nezklamal.“

„Tím jsem si jistý, milý seržante, ale přece jenom si dávej na sebe opravdu pozor! Posílám tě tam zatím, aniž bych tuto akci hlásil nadřízeným, a počítám, že by se mnou pěkně zametli, kdyby se ti tam mělo něco stát. Tak co, poslední slovo! Jdeš?“

„Jdu, poručíku, a kdyby se mi něco stalo, tak tvrďte, že jsem tam šel ze své vlastní vůle, že jsem si to celé vymyslel za vašimi zády.“

„Tak to zase ne, seržante! Pozorrr! Seržante Domingo Mahue, posílám vás pátrat na velkostatek Esperanzu, tak, jak jsem vám vše vylíčil a uložil! Je to rozkaz! Jděte se připravit a přijďte mi podat hlášení před odjezdem!“

„Provedu, mi komandante59!“

Tak se také stalo. Domingo odjel na Esperanzu a ohlásil se tam jako ten, koho posílá poručík Taberna. Úředník Krause ho přijal do práce, hned na prvním kroku však zažil, co znamená uzavřený prostor, zamčená brána a to, že obyčejný pracovník, navíc Chilan a míšenec, musí vždycky hezky trpělivě počkat, až se panstvu uráčí se o něj zajímat.

Od poručíka věděl o telefonu u brány, a tak ho použil. Ohlásil se, že hledá práci, že je pastevcem dobytka od mládí – byla to zčásti pravda, na Chiloe skutečně přes dva roky pásl dobytek, než se dostal ke karabinérům. Ten, komu to říkal – byl to právě Krause – mu pak řekl, že musí počkat u brány, že tam někdo přijde, kdo ho vezme s sebou na statek. Čekal přes tři hodiny a nebýt toho, že chtěl, rozhodně chtěl splnit svůj úkol, dávno by byl ztratil trpělivost a odjel.

Konečně se na cestě, kterou přijel, objevilo nevelké nákladní auto se střechou ze silné plachtoviny. Zastavilo před branou, z auta vylezl zvláštní chlapík, běloch se světlými vlasy, na první pohled cizinec, ve věku mezi čtyřiceti a padesáti lety, oblečený tak nějak polovojensky a polocivilně. Když spatřil Dominga, jak sedí v trávě vedle brány, zastavil se u něho a kostrbatou španělštinou se ho zeptal, co tam dělá. Když se dověděl, že hledá práci a ze statku mu řekli, že musí počkat, až mu někdo otevře, změnil najednou tón své řeči: „Levantate, carajo!“60 zařval najednou, protože mu v tom okamžiku zřejmě začalo vadit, že s ním ten poloindiánský umazanec, který tu žebrá práci, mluví klidně vsedě a neuráčí se zdvořile vyskočit, když vidí pána.

Nadávat umí, řekl si Domingo v duchu a horlivě vstal, aby si toho chlapíka nerozhněval, protože by ho právě teď, před cílem, mohl tvrdě zahnat pryč a bylo by po všem. Vyskočil, smekl huásovský klobouk a uctivě se zašklebil. Ten blonďák se zatvářil milostivě:

„Tak pojď! Pojedeš na svůj kůň pořád po tahle cesta, až uvidíš domy. Jen po cesta, povídám ti!“

Pak odemkl vrata, vjel s autem dovnitř, Domingo odvázal koně a vešel za ním. Ten chlapík za ním vrata zase zavřel a odjel.

Karabinér nespěchal, jel klidně a rozhlížel se kolem sebe. Už teď viděl, že jeho úkol nebude lehký. Plot byl vysoký, nahoře tři řady ostnatého drátu. To by tak moc nevadilo, kdyby ho někdo chtěl a musel přelézt. Odnesly by to určitě kalhoty, a možná ani ty ne, kdyby měl s sebou nějakou starou deku nebo dva pytle. Jak tam ale čekal, všiml si jiné věci. Mezi těmi dráty byl ještě jiný drát, tenký a opatřený malými izolátory! Domingo takový viděl za své vojenské služby, u spojařů. Dal by za to krk, že je to drát pod proudem a že to tedy bude s největší pravděpodobností nějaké poplašné zařízení, které upozorní na statku, kdyby někdo chtěl plot přelézt a vniknout bez povolení na jejich pozemky. Tak vida, ti cizinci se takhle pojišťují před nenadálými a nezvanými návštěvami! K tomu musí mít nějaký důvod, protože i kdyby tam někdo vlezl, co tam může provést? Nejvýš ukrást něco z polí nebo nějakou tu ovci, nic těžšího přes tenhle plot přece nedostane.

Asi za hodinu dojel k budovám velkostatku. Slezl z koně a uvázal ho k silnému zábradlí, u něhož už byli uvázáni dva pěkní klusáci s

huásovskými sedly. Chvilku uvažoval, zda má jít hned dovnitř a do kterého domu by to mělo být. Do toho velkého, patrového, nebo do toho nízkého, na první pohled staršího? Řešení přišlo samo. Z toho nízkého vyšli dva huásové a za nimi třetí mužský, na první pohled žádný Chilan. Ten také na Dominga pokynul a zavolal:

„Ty tam, pojď sem!“

Domingo smekl klobouk a přistoupil.

„Ty jsi od poručíka z Pitrufquénu, že! Pojď se mnou!“ Vešli do kanceláře statku. Tam zahájil ten divný mužský výslech:

„Ty jsi ten, co poručík říkal, že hledá práci?“ Domingo uctivě přikývl. „Co umíš?“

„Já jsem huáso z ostrova Chiloe, z jihu, seňore. Tady je od seňora poručíka psaníčko. Jsem huáso už řadu let. Umím se starat o dobytek, umím a znám všechno, co se má dělat se skotem. Koně mám svýho a dobrýho, sedlo taky…“

„Jak ty znáš poručíka?“ přerušil ho ten cizinec, podle Domingova odhadu úředník velkostatku, účetní nebo něco podobného.

„Mám rád koně, pěkný koně, a on taky. Bylo to vloni, na závodech v Padre Las Casas. Jeden vrták tam hodil mezi koně, když šli ke startu, prskavku, a právě pod břicho toho koně, na kterým seděl poručík. Chtěl ten závod jet. Kůň se vzepjal, jak to pod ním bouchlo, a začal vyvádět. Já stál kousek vedle, okukoval jsem koně, a když jsem to viděl, tak jsem skočil a chytil zvíře za uzdu. No, prostě se mi podařilo je uklidnit, takže poručík zůstal v sedle. Jo, a ten závod pak dokonce vyhrál. Pak jsme se sešli a on mi poděkoval a pozval mě na skleničku. To přece nemusel, taková hloupost, to by přece udělal každý, ne? A od tý doby se známe, občas jsme se v Pitrufquénu vídali, u skleničky a tak, a když jsem přišel o práci…“

„Jak jsi přišel o práci?“ skočil Domingovi do řeči ten úředník.

„Pracoval jsem v Calafquénu u seňora Martíneze, měl tam takový menší hospodářství. Staral jsem se mu o dvaadvacet krav a dva bejky. Před měsícem seňor zemřel a jeho syn – dělá ouřadu v Temuku – celej krám prodal. Novej majitel si přivedl svý lidi, a tak jsem byl najednou bez práce. Byl jsem z toho nešťastnej, a tak jsem to šel zapít. A co bych zapíral, byla z toho rvačka, a po ní jsem se octnul v base, u karabinérů. A když mě poručík zpovídal, řekl mi, že by pro mě věděl o práci, kde bych neměl příležitost pít. To je všechno.“

„Tak se podívej, ty, jak se jmenuješ? Domingo? A dál? Nerozumím. Umíš psát?“

„Trošku, seňore.“

– „Tak mi to své jméno tuhle napiš. Domingo Lemuy, Lemuy? To je divné jméno. Ty nejsi Mapučé?“

„Ne, seňore, já jsem z jihu, jak jsem už říkal, z Chiloe.“

„Ja, to je ten velký ostrov tam dole, že?“

„Ano, seňore, já jsem chilote61.“

„Dobrá, beru tě do práce u nás, na Esperanze. Já jsem seňor Krause a budu tvůj hlavní pán. Plat budeš mít jako každý jiný huáso. Tvůj vedoucí je hlavní huáso Necochea62, já si tě zapíšu a pak se budeš u něho hlásit. Necochea ti řekne, co budeš dělat, a všechno, jak to tady u nás chodí. A teď už můžeš jít!“

Tak se také stalo. Seňor Krause si Dominga zapsal do seznamu pracovníků, dal mu pár escudů jako zálohu na plat a znovu mu zopakoval, že musí pilně pracovat, dobře se chovat, nepít a udržovat sebe i koně v čistotě a pořádku. Potom mu ještě vysvětlil, kde najde svého nadřízeného, a propustil ho.

Domingo se snažil, seč byl, aby se choval, jak se na tichého, nenápadného pracovníka sluší. Byl velice zvědavý na všechno na svém novém působišti, na každou maličkost, dával si však bedlivý pozor, aby se tím nestal nápadným. Ta parta huásů, v níž měl pracovat, parta pastevců dobytka, jihochilských kovbojů, byla dost podivná. Tvořilo ji šest chlapů, jimž velel sedmý, podřízený přímo správci Schneiderovi. Byl to zvláštní typ, ten Necochea. Nebyl to Chilan, ale Argentinec od řeky Río Salado, to se ostatně poznalo už podle jeho výslovnosti. Moc toho nenamluvil, vyjadřoval se krátkými větičkami, jež ze sebe soukal tak nějak vztekle, skoro jako by štěkal. V dobré náladě snad nikdy nebyl, věčně zamračený, nabručený, ale prvotřídní odborník ve své práci.

Domingo za svého nedlouhého života zatím ještě nepotkal nikoho, kdo by takhle žil, jen a jen pro svou práci, a kdo by o kravách a býcích věděl snad všechno, do posledního puntíku, jako právě on. Když nemusel, vysloveně nemusel promluvit, tak to zaručeně neudělal. Dřel a nutil své lidi, aby dřeli také. Jeho jediným povyražením bylo, že se rád napil, spíš víc než méně, ale nikdy ne na větší opici. To pak seděl venku na hrubé lavici, díval se zakaleným pohledem na hradbu And na východním obzoru – vždycky jen tam – a mlčel. Domingo by byl ochoten se vsadit o cokoli, že ten Necochea – nikdo nevěděl, jak se jmenuje křestním jménem, dával se oslovovat jen příjmením – má tam doma, na té druhé straně hranic, něco nepěkného na svědomí, něco, co jej donutilo opustit Argentinu a schovat se tady v Chile.

Z těch šesti huásů byli čtyři také z Argentiny, stejně jako Necochea. Domingo však mezi nimi nepozoroval žádné vřelejší krajanské vztahy. Ze zbývajících dvou se z jednoho vyklubal Paraguážo63, dost veselý chlapík, a z druhého Chilan, z dalekého severu, až z Iquique, dobré dva tisíce kilometrů odtud. On sám se jim představil jako rodák z Chiloe, s touž historkou, jakou vyprávěl účetnímu, jen doporučení karabinérů nahradil zmínkou o jakémsi známém. Ubytování bylo prosté, huásové měli k přízemí jedné z hospodářských budov přilepený přístavek z hrubých prken a trámců, rozdělený na dvě komory, jednu menší, kde byly čtyři hrubé palandy, vždy dvě nad sebou. Tam spal Necochea a Paraguážo, dvě palandy byly prázdné. Druhá místnost byla větší, s pěti patrovými palandami, vystlanými slámou, pokrytou hrubým, ne právě čistým plátnem. Kromě toho tam byl dost velký stůl a deset stoliček bez opěradel. To bylo vše, kromě řady háků ve zdi, kam si huásové věšeli oblečení. Na své osobní věci měl každý bedničku opatřenou visacím zámkem. Bedničky byly na víku označeny velkými černými čísly, od jedničky do desítky, a ležely pod palandami. Osvětlení obstarávala holá žárovka v objímce, visící ze stropu. Esperanza měla elektrické osvětlení, proud vyráběl benzínovým motorem poháněný agregát.

Toto ubytování však bylo spíš teorií než opravdovým ubytováním. Huásové byli prakticky stále venku, se stádem, o něž se starali. Vyspání na palandách si užili, jen když pásli poblíž budov statku, a nikdy ne všichni, u stáda zůstávala vždy na noc hlídka. Když pásli na vzdálenějších pastvinách, brali si s sebou dvě silné, hrubé pokrývky. To bylo jejich lože tam venku; na jedné leželi a druhou se přikryli, spali ve svém běžném oblečení, jen kazajky ze silné látky si dávali pod hlavu jako polštáře.

KAPITOLA 11

Netrvalo to dlouho, sotva pár dnů, a seržant Domingo, nyní pastevec Lemuy, už věděl, jak vypadá práce podle názorů majitele Esperanzy a jeho správce. Toho majitele – Domingo ho viděl všehovšudy jednou a věděl jen, že se jmenuje seňor Wurm – na Esperanze vídali jen tu a tam. Měl prý ještě jeden statek, někde výš k horám, a tam pobýval, pokud nebyl nucen zajet jinam, zařídit to či ono. Na Esperanze musel pracovat každý, kdo měl zdravé ruce a nohy, a nebylo tam místo pro toho, kdo by je zdravé neměl. Huásové se starali dosti velké stádo skotu černobílého chovu, samých pěkných kusů. Den co den byli deset, ale někdy až čtrnáct hodin v sedle, o svěřené stádo se museli starat víc než sami o sebe. Každý třetí den hnali dobytek k plavení na mělčinu řeky, která pozemky Esperanzy protékala, museli své čtyřnohé svěřence vyhánět na pastviska s pěknou trávou, každý den o kus dál, podle přesného plánu. Kromě hlavního stáda se ještě starali o malou skupinu třiceti vybraných krav – nejlepších dojnic. U těch se střídali vždy dva z nich a postarali se o dojení, připravovali mléko k odvozu do statku a udržovali konve ve vzorné čistotě.

Nikdo nikdy nevěděl, kdy se objeví správce Schneider, úředník Krause nebo někdo z dalších lidí majitele Esperanzy, a pokud byli přistiženi při nedbalosti, znamenalo to vždy citelnou srážku ze mzdy. Praštit s takovou tvrdou službou také nebylo zdaleka jednoduché. Každý, i Domingo, musel při nástupu do zaměstnání na Esperanze podepsat prohlášení, že se bezpodmínečně podrobuje pracovnímu řádu velkostatku a že se zavazuje tam pracovat po dobu dvou nebo tří let. Okamžité zrušení pracovního poměru – prostý vyhazov – může nastat jen a jen ze strany správy statku, pracovník, který by chtěl odejít sám, musí dodržet tříměsíční výpovědní lhůtu.

Volného času bylo opravdu málo; den odpočinku vycházel na každého z huásů tak jednou za deset dní, stávalo se však dost často, že přišel seňor Krause, a tomu, kdo měl mít ten den volno, suše oznámil, že je třeba udělat to nebo ono, a proto se den volna ruší – pracovník to udělá a dostane za ten den dvojnásobnou mzdu. Tak se stalo, že Domingo pracoval na Esperanze už třetí týden, a o dni volna, kdy by si mohl podle chuti pospat a zalenošit, se mu jen zdálo. Také s výjezdy z velkostatku v takový volný den to nebylo jen tak, pracovník k tomu musel mít dovolení správce a musel se vrátit v určenou hodinu.

O nějakém pátrání, jak měli s poručíkem dojednáno, se Domingovi zatím ani nesnilo. Neměl na ně čas, stále bylo co dělat. Ráno, většinou už za svítání, z pokrývek rychle do sedla, objet a shromáždit stádo, které se za noci téměř vždy trochu rozptýlilo, pak rychlá snídaně u ohně, zase do sedla až do oběda, který za nimi přivezli ze statku dodávkou, když nebyli příliš daleko, jinak si museli něco připravit sami. Pak zase v sedle až do večeře, po ní tykvička64 čaje mate a zase do sedla až do stmívání. Potom zůstal jeden z nich jako hlídka u stáda a ostatní se vrátili k ohni, vypili si další mate, rozbalili si pokrývky, zalezli do nich a spali, jako když je do vody hodí. To se opakovalo den po dni, jeden den byl jako druhý. O nějaké zábavě či pořádném popovídání také nemohlo být skoro ani řeči. Argentinci se drželi pohromadě a mezi sebe nikoho nebrali, Paraguážo byl sice dost veselý, ale hodně primitivní, a tak se Domingo trochu spřátelil jen s tím Chilanem ze severu. Jmenoval se Carlos Núňez, byl dost nemluvný a Domingo s ním také žádné velké povyražení neměl.

Jedinou jeho nadějí byly volné dny, které směli trávit ve středisku statku, kde se mohli do sytosti vyspat v tom svém baráčku na kavalci a kde jedli to, co připravil kuchař pro zaměstnance, kteří pracovali přímo tam nebo v nejbližším okolí a mohli si na jídlo docházet. V ty dny se potuloval po nádvoří a nejbližším okolí a všímal si všeho, co se tam dělo. Tam se také sešel poprvé s pracovníky statku, kteří byli zaměstnáni jako peóni, zemědělští dělníci. Ti se starali o další práci na Esperanze, o její pole, kde se pěstovala hlavně pšenice, v menší míře pak brambory, krmná řepa, fazole a další plodiny. Od peónů se dověděl, že i oni mají přísný pracovní režim, že i oni jsou zapřaženi do práce od slunka do slunka. Snažil se s nimi navázat přátelství, ale ani tam se nedověděl nic, co by mohlo přivést jeho pátrání byť i jen o krůček dopředu.

Zatím mu bylo trochu divné jen jedno. Putovali s dobytkem stále jen ve velkém prostoru západně a severozápadně od střediska statku, v prostoru vymezeném na severu řekou, do níž zaváděli dobytek k plavení, ale na druhý břeh nikdy nešli, to měli přísně zakázáno. Na východě byla ta část velkostatku, kde měli pole, kde se provozovalo zemědělství, Západně a jihozápadně byl prostor uzavřen plotem, ohradou, která obklopovala celý velkostatek. Pro chov dobytka to bohatě stačilo, mohli dokonce pást i v prostoru jižně od statku, za cestou vedoucí k jediné bráně, jedinou cestou, jež spojovala Esperanzu s okolním světem. Domingo dobře věděl, že prostor velkostatku měří dobrých pět tisíc hektarů, a to, co poznal a co sám projel, mu říkalo, že někde, pravděpodobně tam na severu, za řekou, musí být ještě dobrých dvacet čtverečních kilometrů prostoru. Jestli se tedy na Esperanze něco nezákonného děje, pak to musí být jedině tam. Tuto domněnku ještě podpořilo, že už dvakrát zahlédl, jak ze statku vyjíždí někam na sever nákladní auto, kryté plachtou, zřejmě s nákladem. Co odváželo, to nemohl vidět, protože vyjíždělo z hlavního skladiště. Od řidiče se také nemohl nic dovědět, protože to byl Němec, slyšel ho volat německy na Krauseho, a jinak ho na statku nikdy neviděl, jen právě s tím náklaďákem.

Marně přemýšlel, jak s tím svým problémem pohnout, až mu nahrála náhoda. Když měl zase jednou ten svůj vzácný volný den, šel si po obědě lehnout, a když se prospal, vyšel si na nádvoří. Na lavici u vchodu do kuchyně seděl kuchař a pokuřoval cigaretu. Toho ještě nikdy mimo kuchyni neviděl, a proto šel k němu.

„Můžu si k vám sednout, seňore?“

„Co blázníš? Jsem já a nějaký seňor? Jsem kuchař, pracuju jako ty. Podle řeči a obličeje jsi Chilan. Je to tak? Tak si sedni a tumáš cigaretu! Popovídáme si, chceš?“

A Domingo samozřejmě chtěl. Že by tady byla konečně možnost něco se dovědět? Zkusit se to může.

A tak si povídali. Domingo začal tím, že mistru kuchaři pochválil jeho vaření, jeho jídlo, které kdekdo z těch, jež on, Domingo, zná, vychvaluje jako rajské pokrmy.

„Bodejť by ne!“ chechtal se kuchař. „To, co si uklohníte sami někde venku, to se přece nemůže rovnat tomu, co uvaří a upeče starý odborník v prima vybavené kuchyni.“

Přes jídlo se dostali k dalším námětům, a tak si povídali hezkou chvíli. Domingo několikrát zkusil zavést hovor na vedení velkostatku, na „panstvo“, kuchař však z tohoto tématu vždycky nějak vyklouzl. A zase se povídalo jen tak o těch nejvšednějších věcech, o práci, o koních a počasí. Najednou jako by se začalo ve vzduchu jasnit, hovor začínal nabývat na srdečnosti. Kuchař odskočil a vrátil se s lahvinkou výborného chilského vína a dvěma sklenkami.

„Tumáš, hochu, nalej si sklenku! Vždyť to naše chilské vínko, to je přece boží dar, no řekni!“

Chvilku popíjeli a pak najednou mistr kuchař načal z docela jiného soudku:

„A co ty, jak se jmenuješ? Domingo, vid! Já jsem Eusebio a jsem Chilan, tady z kraje. Ty taky?“

„Né, já jsem z jihu, z Chiloe. Znáš to tam, Eusebio?“

„Ne, kdepak, tam dolů jsem se ještě nikdy nedostal. Jaký to tam je? Jak se tam žije?“

„Jako jinde,“ chechtal se Domingo, „taky tam lidi chodí po dvou nohách a pijou, když mají co.“

„Správný Chilani, žejo? Tady taky, jen kdyby tu nebyli ti cizinci…“

„Tak proč jsi se dal k nim do služby? Už jsi tu dlouho?“

„Jsem, dokonce od narození, narodil jsem se přímo tady, na Esperanze, protože tady sloužil už můj táta. Takže, jak vidíš, jsem s Esperanzou svázanej.“

„A proč se ti nelíbí ti Němci?“

„Protože to jsou pořád jen Němci a zase Němci. Esperanzu měl dědeček našeho pána, pana Wurma, už v minulým století. A slyšel jsi ho mluvit španělsky? Podle papírů je Chilan, jako ty a já, ale pořádně španělsky se nenaučil mluvit dodnes. Jak otevře hubu, je okamžitě vidět, že to je cizinec.“

„To ti vadí?“

„Vadí! On se totiž vůbec nesnaží, aby se naučil lip mluvit, on je na to dokonce hrdý, že není žádný Chileno, on je chilský Němec, jako ti ve městech, ve Valdívii, Osornu a jinde. Slyšels, jak říkají Valdívii po svém? Faltýfia! Ty je máš rád, že ses dal sem, k nám do služby?“

Domingo se zasmál: „Kdepak, já tu jsem proto, že jsem neměl do čeho píchnout, a to víš, Eusebio, jíst se chce. A jako člověk z Chiloe, tam zdola, když jsem chtěl někde práci, tak měl vždycky přednost někdo, kdo je tady odtud. Chápu to, krajani mají přece přednost, když jsem ale byl už bez jediného centava a žaludek mi skučel hlady a naskytla se mi příležitost dostat práci tady, tak jsem po ní skočil všema čtyřma.“

„Taky bych to asi udělal, cizáci nebo ne, hlavně když člověk nemá hlad a má si kam lehnout.“

Domingo v duchu jásal, i když navenek nedával nic najevo. Tohle by mohl být právě ten člověk, kterého by mohl potřebovat. Zná to tady od narození, vyrostl tu a nemá statkáře rád. Ten by mohl vědět hromadu věcí a mezi tím i to, co on, Domingo, má za úkol vypátrat. A s pomocí vína by to mohlo jít ještě lip. Nalil tedy Eusebiovi i sobě novou sklenku a opatrně začal:

„Víš, Eusebio, jedno je mi tu divný. Takový velkostatek a tak málo lidí. Vždyť je to škoda, nechávat tolik půdy ležet ladem.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se kuchař mezi dvěma doušky.

„No přece proč třeba nemůžeme pást i za řekou, na severu?“

„Jo, to já nevím, milej Domingo, to by ses musel zeptat pana správce nebo ještě lepší pana majitele,“ ucedil Eusebio tak nějak rozpačitě, aspoň tak se to Domingovi zdálo. „A vůbec, nač to potřebuješ vědět? Tobě to může být srdečně jedno, co tam je,“ dodal, „mně je to taky fuk!“

„Já si myslím, že by tam mohla být prima pastva,“ nedal se Domingo jen tak odbýt.

„To ti může být taky docela jedno!“ vyjel si už trochu zostra kuchař. A teď ho dorazím, řekl si Domingo, teď, nebo nikdy! Buď něco ví a uřekne se, nebo neví nic a budu zase tam, kde jsem byl. Tak jen do toho! Jedem z kopečka, hochu! Á Domingo se na to nadýchl:

„Co kdybys mě přestal lakovat, milý kuchaři? Ty dobře víš, co tam je. Tak mi to řekni,“ zaprosil.

„Nevím a basta!“ utrhl se Eusebio.

„A basta? Tak mi tedy pověz, co to nakládáš se svým pomocníkem do těch náklaďáků, který občas vyjíždějí pod plachtou tam na sever.“

Kuchaři jako by něco zablýsklo v očích: „Zkus se zeptat toho mýho pomocníčka, hochu! Nepoví ti nic, protože je od narození němý. A já ti opakuju – jednak nic nevím, jednak ti do toho vůbec, ale vůbec nic není. Ale nechme toho, milý Domingo, přece se nebudeme hádat kvůli takové prkotině, když se nám tady tak hezky sedělo a povídalo.“ Kuchař se na lavici protáhl, až mu v zádech zapraskalo. Chvilku mlčel a pak povídá: „Víš co? Počkej tady chvilku, hned jsem tady!“

Domingo seděl a hlavou se mu honily nejrůznější myšlenky. Viděl jen dvě možnosti. Ta první je, že kuchař opravdu nic neví a třeba tam na severu skutečně nic není. Třeba právě teď, když sem on, Domingo, přišel, se ty pozemky prostě neobdělávají a nechávají je odpočinout. Třeba tam bude statek pást dobytek už příští nebo přespříští rok. To se tady v kraji přece běžně dělá, že se nechává půda odpočívat. V cizině prý hnojí, prý na to mají nějaká chemická hnojiva, a dokonce je na velké plochy polí rozhazují z letadel. To bych rád viděl, takové letadlo na hnojení, pomyslel si. Podezření karabinéra mu však nedalo pokoj. A co když je tu ta druhá možnost, že ten Eusebio přece jen něco ví? Když je tady od narození a když tu sloužil už jeho táta, tak by mohl být s těmi Němci jedna ruka, mohli by mu důvěřovat, a před takovým by se přece jen občas prořekli. Proč tedy na ty své chlebodárce tak nadával? Zase tu vyvstávají dvě možnosti! Ta první? Není pravda, že by byl s nimi spřežený, a pak nadával opravdu od srdce. V tom případě nic neví a pátrání je zase na mrtvém bodě, jak říká poručík v Pitrufquénu. A ta druhá možnost? Je s nimi spřežený, je to jejich člověk a to nadávání bylo jen maska, která měla nebo má něco zakrýt… Potom, milý Domingo, potom si musíš dát na toho kuchaříka setsakra pozor!

Dál ve svých úvahách nedošel, protože se kuchař Eusebio právě vracel ze svého kuchyňského království. Nesl dvě velké sklenky. Sedl si vedle Dominga, vrazil mu jednu z těch sklenic do ruky a povídá:

„Heleď, Domingo, necháme toho, nebudeme se přece hádat z takovýho pitomýho důvodu, jestli někde něco je nebo není. A abys věděl, že jsem dobrák, tak tadyhle jsem přinesl prima pití, kořalku z vína, vínovici, jakou jsi určitě nikdy nepil. Je to moje vlastní výroba, pálím si ji sám a piju si ji většinou taky sám. Tobě ale dám ochutnat, že jsi to ty, abys nemyslel, že jsem nějakej takovej. Tak adelante, salud, amigo65!“

A Domingo, aby dal najevo svou dobrou vůli, hodil do sebe obsah sklenky dvěma dlouhými loky. Pak si oba ještě chvíli povídali, až se Domingo pomalu zvedl, protáhl se, zhluboka zívl, a že se půjde na půl hodinky natáhnout, že na něj nějak leze spaní.

KAPITOLA 12

Probuzení bylo velice podivné. Domingo cítil, jak jím někdo lomcuje a cosi pokřikuje, ale moc to nevnímal, nemohl se probrat, byl malátný, vnímal jen to lomcování a křik a hrozně se mu chtělo spát dál. Potom odněkud spadl, nebylo to z velké výšky, křik zesílil, byl to už pořádný řev a pak ho někdo začal kopat, do žeber, do slabin. Bolelo to, byly to pořádné kopance, a tak se tou bolestí a surovým zacházením konečně probíral. Tohle přece nemohl být normální spánek! Upamatoval se na nádvoří Esperanzy, kde popíjel s kuchařem nějakou kořalku, byla docela dobrá a pak se mu začalo chtít spát…

Teď už byl Domingo dokonale vzhůru, omámení přešlo, už vnímal všechno, hlavně to řvaní a kopance. Pro jistotu ještě neotevřel oči a dělal, že se ještě docela neprohrál. Caray66! V té kořalce muselo něco být, něco na spaní. Muselo, protože takhle tvrdě ještě nikdy neusnul, ani když byl jednou nemocný a musel brát nějaké prášky, které utišovaly bolest a uspávaly. Tohle muselo být něco daleko silnějšího. Ten surovec, který ho kopal, mu právě zasadil hrozný kopanec do holeně, až Domingo zavyl bolestí. Přece se nenechá ukopat k smrti! Nedá se nic dělat, bude muset předstírat, že se právě probudil, bude muset otevřít oči. Tak do toho, pomyslel si!

Upřímně řečeno, nebyl nijak zvědavý na to, co uvidí. Bylo mu nad slunce jasnější, že to nebude nic moc pěkného, už podle toho zacházení, kopanců a řevu. Zavrtěl celým tělem a přitáhl nohy, aby si mohl pohladit bolest na té holenní kosti. Druhou rukou malátně zašátral kolem sebe. No, bude to pěkné, leží na zemi, na udusané,

tvrdé hlíně a pod prsty cítí jemný prach. Bude to podlaha nějakého krytého prostoru, nějakého baráku, už podle toho, jak zněl ten řev. Samé sprosté a surové nadávky – ta španělština je přece tak bohatá na všelijaká ošklivá slova, člověk se snad vůbec nemusí opakovat, když se dostane do správné nálady k nadávání, a může nadávat půl hodiny a snad i hodinu a pořád má slušnou zásobu pěkných slov!

Jenomže – něco tu bylo přece jen divné! Ten surovec, co nad ním nadával, ten mizera, co ho tak zkopal, ten lump sice nadával plynně španělsky, ale Chilan to rozhodně nebyl! Ten lotr ty nadávky vyslovoval hezky tvrdě. Znal je, to musí Domingo uznat, zásobu nádherných nadávek měl víc než bohatou. A pak mu svitlo! Takhle může nadávat jen cizinec, který se tady, v Chile, narodil. A jaký cizinec?

No přece Němec, to se pozná podle výslovnosti. Domingo, přece se nenecháš od toho chlapa ukopat! Dobrá, dobrá, ukážeme, že – hernajs, to byl zase kopanec – ukážeme, že jsme už vzhůru.

A Domingo otevřel oči a otočil se po původci toho řevu a kopanců. Nad ním stál pořádný chlap, o dobré půl hlavy vyšší než on, zarudlá tvář bělocha světlé pleti, vousatá, světlé, zle svítící oči. Na hlavě měl široký klobouk, posunutý do týla, oblečen byl v něčem, co vypadalo jako taková nějaká plátěná polouniforma, mělo to dost vojenský střih. Na nohou měl těžké polovysoké šněrovací boty se silnou podrážkou. Tak tímhle jsi mě kopal, ty všiváku! Tohohle chlapa Domingo na Esperanze nikdy neviděl a má dobrou paměť, a takové oblečení také ne, to by určitě nepřehlédl.

„Levante, idiota! Carajo!“67 zahřměl teď ten vousáč a už zvedal nohu k novému kopanci. Domingo se potácivě zvedl a mlčel. Byl v jakémsi nevelkém prostoru, který vypadal skoro jako vězeňská cela! Mohl mít asi šest kroků na délku, čtyři na šířku a tak dva metry dvacet na výšku. Na jedné straně – na té kratší – bylo skoro až u stropu nevelké okénko, opatřené silnou železnou mříží, naproti pak zamřížované dveře. U těch delších stěn stály dvě dřevěné pryčny, na každé ležela tmavá, špinavá deka. V rohu pod oknem stál špinavý kbelík. To bylo všechno, nic jiného tam nebylo. A aby bylo pozorování úplné, zdi vypadaly jako z betonu, strop byl ze silných, tmavých fošen a podlaha hliněná, s vrstvou prachu – Domingo už měl možnost si ji ohmatat.

Ten chlap vzal do ruky silnou dřevěnou hůl, spíš takový delší obušek s koženým okem na horním konci – měl ji do té chvíle opřenou o zeď u dveří – a zařval:

„Atención!“68

Zařval to docela vojensky, jako starý zupák, a Domingo měl co dělat, aby na to nezabral a nepostavil se do vzorného pozoru. Ba ne, vousáči, pomyslel si, na to neskočím. To bys mohl poznat, že jsem voják. Tady jsem přece jen a jen docela obyčejnej Indián, nic víc. Jenomže to ho už ten vousáč praštil holí do ramene a zasyčel:

„Povídal jsem, že se máš postavit do pozoru, ty pitomče! Tak to chci vidět!“

„Když já to neumím,“ zavrněl Domingo a hladil si místo, kam ho ten kaprál, nebo kdo to byl, uhodil, „víte, seňore, já ani nevím, co to je.“

„Ty jsi nebyl na vojně?“

„Ne, seňore, nebyl, co bych tam dělal? Já jsem jen docela obyčejnej pastevec dobytka. Ale to umím moc dobře!“ povytáhl se. Ten chlapík se zamračil a zavrčel: „Tak je nejvyšší čas, aby ses to naučil. Tady u nás to budeš potřebovat, tady se všechno vede po vojensku. My, Němci, jsme vojenskej národ, nejlepší národ a nejlepší vojáci z celýho světa, ty špinavěj Indiáne!“ Potom se před Dominga postavil: „Podívej se, ty troubo! Takhle se postavím, když slyším povel POZOR!“ A hned ten cvik vzorně předvedl. „A takhle to uděláš, když uslyšíš povel POHOV! Do tý doby se nesmíš ani hnout, jinak tě přerazím! Tak teď ty sám! Připrav se – POZORR!“ zařval kaprálsky.

Domingo si řekl, že nemá cenu si stavět hlavu, když vlastně neví, co s ním je, co se vlastně děje, a proto provedl to, co si ten chlap s holí přál. Na jeho povel pak oba cviky ještě několikrát zopakoval. Ten s holí pak blahovolně prohlásil.

„Tak vidíš, Indiáne, už to umíš. Chybí ti sice pořád ještě naše civilizace, ale na to seš přece jenom pitoměj, když nejseš bílej a od nás z Evropy.“

Obrátil se ke dveřím a Domingo se už těšil, že odejde a nechá ho na pokoji. Jenomže ten s holí dveře otevřel a povídáí

„Tak pojď! Odvedu tě k našemu veliteli, musíš se představit. Velitel určí a rozhodne, co s tebou bude dál. Jdeme!“

Vyšli z tmavého baráku s malými okénky do zářivého slunečního jasu. Domingo měl najednou z toho prudkého světla oči plné slz, a tak ani pořádně neviděl, kam ho ten mužský vede. Zaznamenal jen tolik, že jdou přes nějaký dvůr, kolem dokola obklopený jakýmisi stavbami. Ten dvůr musel být dost velký, odhadoval, že ušli dobrých šedesát nebo sedmdesát kroků, než přišli k baráku na protější straně. Muž s holí tam Domingovi nařídil, aby zůstal stát, otevřel dveře.– hrozně vrzaly v pantech – a vešel dovnitř. Domingo tam stál a čekal. Stál čelem k těm dveřím a z opatrnosti se raději neotáčel a nerozhlížel. Co kdyby ho někdo pozoroval? Takhle viděl jen stěnu dřevěného baráku, sroubenou ze silných borových klád, dveře z trámků s malým podélným okénkem nahoře, bez skla, ale zato s důkladnou mříží. Kousek vpravo od těch dveří stačil zahlédnout okno se čtyřmi čtvercovými tabulkami – také se železnou mříží. Kam se to dostal?

Vtom už vycházel ze dveří ten s holí a za ním jiný mužský, také v oblečení podobném uniformě, ale lepším, čistším, s knoflíky pečlivě pozapínanými. Na nohou měl nádherně vyleštěné vysoké holínky. Blůzu mu obepínal černý opasek, a jak se při vycházení ze dveří pootočil, zahlédl Domingo, že na něm má vzadu zavěšené tmavé kožené pouzdro s dosti velkou pistolí. Vtom ten s holí zavelel: „POZORR!“ a sám se postavil do vzorného pozoru. Domingo ho napodobil a čekal, co se bude dít. Ten s holí zaštěkal cosi, čemu Domingo nerozuměl, a ten s pistolí pak zavelel: „POHOV!“ a přistoupil k Domingovi:

„Jak se jmenuješ, mizero?“

„Domingo, seňore.“

„Tak tedy, Domingo, tady máš první poučení!“ a vrazil mu z každé strany pořádnou facku. „A abys věděl proč, tak tedy proto, že ses zajímal až moc podezřele o věci, do kterých ti vůbec nic není. Podívejme se na prašivýho Indiána! Tak on chtěl vědět, co je na severních pozemcích Esperanzy! On chtěl vědět, kam a co vozí ty naše kamióny sem nahoru! To ho hrozně zajímalo, nebo snad ne?“

Domingo raději mlčel a díval se do země. Tak tedy takhle to je! Zřejmě se svými otázkami dotkl něčeho, co je tajné a co tajemstvím musí zůstat za každou cenu. Tak tady teď vlastně začíná úkol, za kterým jsi sem přišel, Domingo! A proto – držet hezky jazyk za zuby a dělat neviňoučkého, vyplašeného Indiána.

„Perdone, seňor,“69 zahovořil tichým hlasem, „já o ničem nevím. Já se zeptal kuchaře Eusebia jen tak…“

V tom okamžiku přiletěla další facka.

„To ti mám jako věřit, že jo! Tak to tedy ne! Pro nás jsi špión nebo v nejlepším případě mizernej šťoural, kterej strká nos, kam nemá. Podívej se, milej Indiáne, jestli jsi špión, tak se koukej honem přiznat a vysyp, s čím tě na Esperanzu poslali! Tak honem! Že tě sem doporučil ten poručík od karabinérů, to přece víme.“

Domingo mlčel.

„Tak bude to?“ zahřměl ten s pistolí.

„Namouduši, o ničem takovém nevím, seňore. Jsem obyčejnej huáso, odmlada mám rád koně a při hledání práce jsem se dostal až sem, na Esperanzu. O práci tady mi řekl poručík Taberna, to je pravda, ale my se známe jenom od koní – a skrz jednu malou rvačku. A tady mě na to doporučení vzali do práce a já byl šťastnej. Dělal jsem svou práci, jak jsem nejlíp dovedl. A toho Eusebia jsem se vyptával opravdu jen a jen ze zvědavosti.“

„Tak ty nepovíš, ty lumpe!“ zahřímal ten s pistolí. „Heinzi, jak to, že nemá pouta?“

Strážný se přičinlivě pohnul: „Hned to bude, pane Jochene!“ A na Dominga: „Nastav pazoury, ty lumpe!“ a ve vteřině měl chudák Domingo na rukou kovové náramky.

„A teď ho odveď do salónku a tam si poslechneme jeho zpěv!“

To, co pak následovalo, bylo hrozné. Ti dva odvedli Dominga do jednoho z baráků, do jakéhosi kumbálu, kde byl uprostřed holý dřevěný kavalec s tmavými skvrnami. Tam si musel Domingo lehnout a Heinz ho ke kavalci důkladně připoutal. Ten s pistolí – Heinz mu říkal Herr Jochen – ho pak popadl surově za vlasy a otočil mu hlavu k sobě:

„Tak, teď máš poslední příležitost, aby ses přiznal! Tak vysyp, kdo tě sem poslal, nebo to z tebe dám vymlátit!“

„Nikdo, seňore, opravdu nikdo, bylo to opravdu tak, jak jsem vám řekl…,“ zakňoural Domingo tak zoufale, jak jen dovedl.

„Tak říkáš nikdo? Heinzi, do toho!“

Byl to hrozný výprask sukovitou holí. Vždycky chvilka mlácení, pak otázka – kdo tě sem poslal – Domingovo zoufalé nikdo, seňore a další výprask. Chudák Domingo odolával, jak jen mohl, je přece karabinér a ti musí něco vydržet, především tehdy, když jde o jejich čest a kdy by podlehnutí, slabost těla, znamenaly porušení služební přísahy. Odolával, seč stačily jeho síly, mlčel a na otázky toho Jochena odpovídal tvrdošíjně, že o ničem neví, že ho nikdo neposlal. A bití pokračovalo, až do té chvíle, kdy se bolest stala nesnesitelnou a Domingo ztratil vědomí.

Probral se, když mu strážný Heinz vychrstl na hlavu a obolená, dokrvava rozbitá záda kbelík vody. Ležel stále ještě na tom kavalci a byl k němu připoután. Ta bolest ve hřbetě byla hrozná, takže málem zase omdlel. Vzpamatoval ho další kbelík studené vody. Domingo ležel a těžce dýchal. Potom uslyšel něco, co znělo jako rozkaz, v té neznámé řeči, o níž si nemohl myslet nic jiného, než že to je proti měkké, melodické španělštině tvrdý a nelibozvučný jazyk, stejně tvrdý jako lidé, s nimiž měl na statku až dosud co dělat. Po onom rozkaze cítil, že mu ten s holí – Heinz – rozvazuje provazy, jež ho poutaly k pryčně. Domingo se pokusil pohnout, bolesti však byly tak silné, že toho raději nechal a zůstal klidně ležet. Vtom zaskřípal Jochenův hlas, tou jeho tvrdou nepěknou španělštinou:

„Tak vidíš, Indiáne, takhle se u nás trestá ten, kdo strká svůj zvědavý rypák, kam nemá!

Neřekl jsi, kdo tě sem vlastně poslal. Třeba nikdo, mluvil jsi možná pravdu, třeba tě sem opravdu doporučil ten tvůj známej jen tak náhodou, abys měl práci, nebo přece jen někdo jinej a pak jsi pěkně tvrdý hoch. Jak to tak ale vidím, je to vlastně úplně jedno…“

„Teď už můžu jít?“ zeptal se hlasem sevřeným bolestí Domingo. Oba jeho trýznitelé se ošklivě zachechtali a ten Jochen povídá:

„Heinzi, posaď ho, zvedni ho a dej mu košili, kdo se má koukat na ten rozbitý hřbet. No, Indiánku, vezmi si pěkně svou košilku! Heinzi, pomoz mu! A teď hezky poslouchej! Ptal ses, jestli můžeš odejít. Já ti odpovídám, že odtud už nikdy neodejdeš!“

„Ale seňore…“

„Drž hubu!“ okřikl ho Heinz. „Drž klapačku, když s tebou mluví tady seňor comandante, pan velitel!“

„Heinz má pravdu,“ pokračoval ten divný velitel, „zůstaneš hezky tady, u nás. Tohle tady, to je takový pěkný pracovní tábor, zřízený a vedený podle našeho evropského vzoru. Abych ti to řekl po vašem španělsky, tak tedy trabajo da libertad70, po našem Arbeit macht frei!“

„Takže když budu dobře pracovat…,“ ozval se Domingo s nadějí v hlase.

„Drž hubu a poslouchej! Budeš tu pracovat, a dobře pracovat, o to se už postaráme, neboj se! Ale ta svoboda, ta se bude týkat jen a jen tohohle tábora. Když budeš dobře makat, dostaneš najíst a budeš se mít kde vyspat. Dostaneš oblečení a koně, budeš dělat pastevce krav a jednou za deset dní budeš mít svůj volný den, ale jen tady, v táboře. Musíš se, milý hochu, smířit s tím, že tady odtud už do své smrti nevytáhneš paty. Plat za práci samozřejmě žádný nedostaneš, musí ti stačit, že dostaneš nažrat a budeš se mít kde vyspat. To je všechno, víc nepotřebuješ vědět. Heinz, teď tady toho indiánskýho holomka odveď do baráku, kde bude spát. Po tom výprasku máš tři dny volno, Indiáne, dej si ten svůj hřbet do pořádku, a pak půjdeš pracovat.

A abych nezapomněl! Kdo se pokusí o útěk, dostane výprask, takový, jako jsi dostal teď, a můžu říct, že se dodnes nikomu utýct nepodařilo. Další vejprask dostaneš, když nebudeš pořádně makat. Komu by to nestačilo, na toho máme ještě jiné tresty. Tak, teď už víš všechno a zařiď se podle toho!“

KAPITOLA 13

Tímto okamžikem začala nejtěžší a nejsmutnější kapitola Domingova života. Od té chvíle nebylo nic, o čem by mohl rozhodovat sám a co by směl udělat po svém. Vždycky tam někdo byl, kdo mu velel, nařizoval, poroučel, kdo za ním stál a dohlížel. Tak se mu to alespoň jevilo v těch prvních dnech, kdy se mu jakžtakž zahojila rozbitá záda a hýždě a on musel nastoupit do práce spolu s ostatními. Jedinou útěchou mu v tom všem bylo, že na tom hrozném místě rozhodně není natrvalo. Vždyť jeho velitel, poručík Taberna, ví, kde seržant Domingo Mahue je. To on ho poslal na Esperanzu, a když se Domingo delší dobu neukáže a nedá o sobě vědět, bude po něm muset začít pátrat. Jak jinak by svým nadřízeným zdůvodnil zmizení svého karabinéra? A Domingo si byl jist, že by jeho poručík v takovém případě nenechal na Esperanze kámen na kameni, dokud by neměl jistotu, co se s ním stalo.

Těch tří dnů, kdy si léčil rozbitá záda, využil Domingo, jak jen mohl. Ten strážný s holí, Heinz, ho po strašném výprasku nechal odvést do jednoho z baráků, do jakési velké kůlny bez stropu, do takové ratejny, kde stálo dvacet paland se slehlou nevysokou vrstvou staré suché trávy, potaženou špinavou, zašlou pytlovinou. Na každé té pryčně ležela hrubá tmavá pokrývka, odřená a špinavá, jejíž původní barvu snad nebylo možné ani uhodnout. Na jednu z těch dolních paland Dominga uložili na břicho a namazali mu záda a hýždě nějakou ostře páchnoucí, pálivou mastí. Kromě primitivních lůžek nebylo v té kolně nic, nepočítáme-li hřeby v dřevěných stěnách mezi dvojicemi pryčen, na nichž tu a tam visely nějaké kusy šatstva.

Až do večera byl Domingo v baráku sám. Když se šeřilo, přihnal se houfek mužských, nejrůznějších typů a nejrůznějšího stáří, od mladíků až po padesátníky. Uviděl mezi nimi pár typicky indiánských tváří, jiné odhadoval na chilské bělošské venkovany. Asi tak tři čtyři další nedokázal podle svých dosavadních zkušeností zařadit, snad to byli nějací cizinci. Co bylo ale nejpodivnější, všichni byli hezky potichu, nikdo nehlučel, ani nevykřikl, každý si sedl na jeden z těch kavalců a seděl. Na každé spodní pryčně seděli dva, zřejmě ten shora i ten zdola. O Dominga se nikdo zjevně nestaral, i když zachytil několik zvědavých pohledů.

Po chvíli vešel Heinz s holí. Rozhlédl se kolem sebe a svou holí ukázal na dva mladší muže:

„Vy dva, čísla čtrnáct a patnáct, vy se postaráte tady o toho nového chlapa. Je to číslo šedesát čtyři. Ty, patnáctko, půjdeš se mnou, a až se vrátíš, uděláte se čtrnáctkou, co vám řeknu. Až bude nástup na večeři, ohlásíš u výdeje, že máš přinést tady čtyřiašedesátce jídlo. Doneseš mu ho. A kdyby nemohl jíst sám, tak ho nakrmíš. A ne, abys mu to sežral, víš, co by tě čekalo!“

Potom se obrátil k Domingovi: „Pamatuj si, že od téhle chvíle se jmenuješ jenom 64! Nikomu nebudeš o sobě nic povídat! Máš teď ještě tři dny pohov a ti dva tady se budou o tebe starat. Za tři dny půjdeš do práce jako ostatní. Entendido71?“

„Sí, seňor, ano, pane,“ zasyčel bolestně Domingo.

Potom přišlo další mučení. Ten číslo patnáct přinesl v lahvičce cosi, čím mu znova natřeli obolená záda a co zase pálilo jako deset čertů. Když zaskučel bolestí, ucedil ten chlapík koutkem úst:

„No tak, nebreč, to musí bejt! Po tomhle ti ty rány na hřbetě a na zadnici rychle zaschnou a zahojí se. No nazdar, ty jsi pěkně zřízenej, čtyřiašedesátko!“

„Jmenuju se Domingo,“ zavrčel karabinér.

„To tady musíš zapomenout, jak ti to řekl seňor Heinz, tady jseš jen numero a nic víc, jako my. A čím míň budeš mluvit, tím to bude lepší, pro tebe, samozřejmě.“

Ten chlapík, co mu mazal záda, měl zřejmě pravdu a zkušenosti. Rány přes noc zaschly a příštího dne se „číslo 64“ už dokázal vyškobrtat ven z baráku. Sedl si tam na kamennou lavici a nenápadně se rozhlížel kolem sebe. Moc toho neviděl. Baráky – všechny dřevěné – obklopovaly čtvercový dvůr tak padesát na padesát metrů. Byly nízké, přízemní, tři z nich stejné, takové trochu lepší kůlny, jen ten čtvrtý byl pečlivěji postavený a o kus kratší, měl okna, dokonce zasklená a bez mříží. Kus, o který byl ten barák kratší, byl vyplněn solidními vysokými vraty, nahoře s trojitým výpletem z ostnatého drátu.

Ta vrata se vždycky na noc zavírala. Za dne se jimi dalo projít za baráky, ale ne daleko. Prostranství okolo baráků uzavírala ohrada, tak asi patnáct kroků vzdálená, ale jaká ohrada! Byla to dobré čtyři metry vysoká stěna, hustě vypletená z ostnatého drátu, připevněného na silných kůlech. Na té straně, kde byla umístěna vrata vedoucí z čtverce baráků, byla i brána z celého toho oploceného, či lépe řečeno opevněného prostoru, brána pevná a mocná, také dokonale omotaná ostnatým drátem.

Když se Domingo lépe podíval, shledal, že nahoře na bráně a na celém obvodu drátěné ohrady probíhá tenký drát bez ostnů, upevněný na malých izolátorech, stejný, jaký viděl už na oplocení celého prostoru velkostatku u brány s telefonem. Nemusel toho vědět právě moc o elektřině, aby poznal, že to je signální zařízení, které spustí poplach, jakmile se ho někdo dotkne při pokusu přelézt je.

Vrcholem všeho ale byla další bezpečnostní zařízení! To, že stála u vnější brány strážní budka s vrátným, by nebylo nic divného. Stejně by se dalo vysvětlit i to, že vrátný měl velkou automatickou pistoli. Rozhodně se však nedalo – pro nějaký, byť i přísně vedený pracovní tábor – považovat za normální a běžné že v každém ze čtyř rohů té drátěné ohrady stála nahoře, na kůlech ohrady, malá strážní věžička. Během svého nedobrovolného pobytu v táboře Domingo viděl, jak se v těch budkách při každém sebemenším náznaku poplachu nebo něčeho neobvyklého objevil strážný, ozbrojený krátkým samopalem, a v noci navíc vy bavený ještě silným reflektorem. Tohle bylo přece jen trochu moc!

Tím vším se Domingo jen utvrdil v názoru, že se teprve teď dostal ke svému případu. Tak tedy sem, do tohohle tábora, mizeli lidé, kteří se v kraji tak záhadně ztráceli! Esperanza zřejmě potřebovala pracovní síly, ale nechtěla jim platit. Lovila je, jak se jen dalo, a zavírala sem, do toho ohavného tábora, který byl vlastně vězením. Do vězení ale patří lidé, kteří něco vážného provedli a mají si tam odpykat svá provinění. Zde však nabýval do jmu, řekl by, že stoprocentně oprávněného, že tady šlo jen a jen o lidi nevinné, někde uloupené a sem brutálně zavlečené. A jak to, že je nikdo nepostrádá? Ale ano, postrádá, postrádají je jejich rodiny a přátelé, ti určitě! Ti lotři z tohohle velkostatku si však nepochybně mazaně vybírali své oběti z řad Indiánů, cizinců a takových, pro něž se úřady a policie nepřetrhnou nějakým širším, složitějším pátráním. A kdo by počítal s takovou surovostí? To tu přece nikdy nebylo.

Jako by to viděl a slyšel – no co, tak se vám ztratil kluk, brácha nebo strejda?

Co když toho u vás už měl právě tak dost?

Váš kluk si asi namluvil holku trochu dál, nemyslíte?

A nebyl v nedávné době pohromadě s někým, kdo odešel pracovat do Santiaga nebo do jiného velkého města na severu? Třeba šel s ním nebo za ním.

Nebrečte mi tu, krucinál, vždyť on se vám ozve, dřív nebo později, však on se neztratí!

Tak, otče, jděte jen hezky domů, uvidíte, že to všechno dobře dopadne!

A když se k tomu přidá ta proslulá, běžná latinskoamerická zásada, známá jako maňana72, rozšířená do té míry, že je vždycky na všech no dost času, nejen maňana – zítra, ale ještě lépe pozítří nebo vůbec nejlépe za týden či prostě někdy, až na to bude čas, když se tohle přidá, pak by bylo vše dost jasné. A dělat pro hlídky v celém kraji? To také nebylo zdaleka jednoduché. O prohlídkách jen tak, zničehonic, spíše o takových menších přepadech, nemohla být vůbec řeč z toho prostého důvodu, že tu existoval jeden zajímavý starší zákon. Podle něho nesměl nikdo vstoupit či vniknout na vlastnictví druhého bez jeho výslovného svolení: A jestliže někdo, třebas to byla policie, vnikl byť i jen na zahrádku před domem bez takového výslovného souhlasu, měl majitel po zemku, tedy postižený, právo se bránit, a třeba i střílet. Že to platilo i pro velkostatky, to je samozřejmé a páni majitelé – nikdo z nich nebyl chudý – byli všude váženými osobami a zacházelo se s nimi pouze v rukavičkách a s vrcholnými ohledy. Proč? Protože byli významnými poplatníky, platili státu značné daně, takže srovnání těchto vážených osob třeba s Indiány, od kterých stát nedostane na daních dohromady skoro nic, dopadne vždy ve prospěch těch velkých a ještě větších.

Jediná Domingova naděje, že se z toho svrchovaně nepříjemného a nakonec i dost nebezpečného postavení dostane živ a zdráv, tedy spočívala jen a jen na jeho nadřízeném. Z dosavadní spolupráce s poručíkem Tabernou věděl, že je spolehlivý, o své podřízené se stará a že jeho slovo platí za všech okolností.

Po těch třech dnech rekonvalescence si ho zavolal velitel Jochen – seňor comandante, jak nařídil, aby se mu říkalo – a oznámil mu, že ho přiděluje ke skupince huásů. Bude pást dobytek a má se hlásit u vedoucího, který má číslo devět a spí v baráku číslo jedna. A hned mu pohrozil, že musí svou práci dělat, jak nejlíp umí, že musí devítku poslouchat na slovo, jinak že by to s ním špatně dopadlo, o pořádný výprask že není nikdy nouze. Domingo odcházel z domu strážných a v duchu si pevně umiňoval, že teď bude sekat dobrotu a pracovat jako divý. Proč? Aby si získal důvěru toho „devítky“ a velitele Jochena. Jen tak ho nebudou z ničeho podezřívat a neomezí mu už beztak zúžený prostor pohybu.

Vyhledal toho devítku, z něhož se podle výslovnosti španělštiny vyklubal Argentinec, sotva otevřel ústa. Stačilo malé, kraťoučké slovíčko čé, jímž začal hovor s Domingem, slovíčko, kterým spousta Argentinců začíná téměř vždy svou řeč. Byl to šlachovitý hubeňour nevelké postavy, věkem tak někde mezi třicítkou a čtyřicítkou, s takovým podivným, jakoby zmuchlaným obličejem a bambulovitým nosem. Přijal Dominga chladně, téměř apaticky, zeptal se ho, jaké má táborové číslo a jak se kromě toho čísla jmenuje.

„Domingo se jmenuju, seňore, Domingo.“

„Toho seňora si příště nech od cesty. Jsi teď u mě v partě a tam nikdo není seňor. To si zapamatuj! Tvým číslem tě budu volat, když u toho bude někdo z panstva, jinak si při práci říkáme jménama. Já jsem Pablo. Po obědě dostaneš koně, sedlo a ostatní potřebný k naší práci a večer tě seznámím s naší partou. Je nás šest, ty budeš sedmej. O tvýho předchůdce jsme nedávno přišli, sletěl při jedný rychlý jízdě z koně tak nešikovně, že si zlámal vaz. A přestěhuješ se k nám na náš barák, na číslo jedna.“

„To bude hrozně snadné, své kufry jsem nechal v recepci tohohle hotelu, recepční mi je na tu jedničku nechá odnést. Já sám si neponesu nic, na to jsou tu přece lidi, ne?“

Pablo se zašklebil: „Čé, ty jsi nějakej veselej, žejo! Tak já ti přeju, aby ti ty legrácky hodně dlouho vydržely. A večer koukej být u nás, na jedničce, hned po večeři! Nikde se nezdržuj, večer se nesmí nikam chodit.“

Takhle začal Domingův život v pracovním táboře, který byl rozhodně spíš vězením než pracovním táborem. Den jako den, jeden jako druhý. Dozorci je budili, sotva se začalo rozednívat, pak nástup na dvoře, kde dostali rozkazy co, jak, kde a kdy budou toho dne dělat. Po nástupu rychlá snídaně, k níž dostávali ti, kdo měli pracovat dál od tábora, trochu jídla k obědu, kus chleba s něčím, nebo také s ničím, podle nálady velitele. Návrat z práce až k samému večeru, nevalná večeře a povel k odchodu do baráků, odkud nesměl nikdo po celou noc vyjít ven.

Huásové, pastevci dobytka, mezi něž se Domingo dostal, měli rozvrh času upravený jinak. Vraceli se o trochu dříve, protože se ještě před večeří museli postarat o koně. Denně je museli hřebelcovat, prohlížet jim kopyta a podkovy, krmit a napájet se vší péčí, a to proto, že koně byli majetkem statku, a tak na nich záleželo daleko více než na těch, kdo na nich jezdili. Kůň se musel odchovat, nebo koupit, člověka k němu si vedení Esperanzy ukradlo. Tady Dominga nejvíc mrzelo, že neměl svého koně, na něhož byl zvyklý. Ten zůstal bůhvíkde.

V baráku nespali všichni. U stáda musela vždycky zůstat hlídka, obvykle dvoučlenná, po celou noc, aby se stádo – kdyby se splašilo – nerozuteklo. Když zůstávali na noc nepříliš daleko od tábora, byli ti dva muži sami, ale dvakrát třikrát za noc za nimi přijel na koni strážný, aby zkontroloval, zda je vše v pořádku a zda hlídají a nespí.

Když pásli ve větší vzdálenosti, zůstával s nimi ozbrojený strážný po celou noc a ráno je odváděl – po příchodu denní služby u stáda – do tábora, aby se mohli trochu vyspat a najíst. Ty noční služby byly vždy na deset nocí, pak se dvojice vystřídaly. Domingo měl tyhle noční hlídky ze všeho nejraději, hlavně když pásli nedaleko a nemuseli mít s sebou nepříjemný dozor. Potom si mohli podle libosti povídat o všem možném a on se postupně dovídal nejrůznější podrobnosti, jež si v hlavě urovnával do celkového obrazu. Povídat se dalo i ve dne, nebylo to však už takové jako v noci, už proto ne, že za sebou měli neustále strážného a také před Pablem, „devítkou“, nebylo radno mluvit zcela otevřeně.

Jak se Domingo dověděl, dostal se i předák na Esperanzu nedobrovolně. Argentinec byl původně pašerákem, přecházel „obchodně“ hranice do Chile a vydělával na rozdílu cen v obou státech, už proto, že životní úroveň v Chile byla podstatně vyšší než v Argentině, kde vládla vojenská diktatura73. Jednou ho při takové pašerácké výpravě překvapili karabinéři, pašeráci se bránili a Pablo jednoho karabinéra zastřelil. Podařilo se mu sice utéci, padl však zcela náhodou do rukou dvoučlenné hlídky strážných z Esperanzy, která kontrolovala oplocení velkostatku. Poprosil je o radu, kam by se mohl ztratit, a ti dva ho prostě sebrali do tábora. Časem se přizpůsobil, stal se poslušným vykonavatelem rozkazů Němců a ti ho jakožto poměrně spolehlivého pověřili vedením party pastevců. Měl se o něco lépe, dostával lepší stravu a měl různé drobné úlevy. Za to prý občas vedení statku donášel a vyřizoval si tak své účty s těmi, kdo neuznávali nebo zlehčovali jeho autoritu.

Domingo se snažil, aby s ním vycházel dobře. Byl veselý a předstíral, že si ze svého uvěznění mnoho nedělá, že bere svůj úděl tak, jak přichází. Říkal, že dělat se musí všude, když chce člověk mít kde spát a co jíst, ledaže by kradl. To ale zase zavání kriminálem, a tak že je mu to jedno, jestli dělá huása tady, nebo někde jinde. Příbuzné že stejně žádné nemá, nikde po něm nepláče zlomené dívčí srdce a tak co, hlavně že se žije, Postupně se zcela nenápadně dověděl, že všichni z jeho party byli nějak někde ukradeni, uneseni na Esperanzu. Pablo tam byl už devátý rok, ostatní z party mezi třemi a šesti lety, on, Domingo, byl posledním přírůstkem.

KAPITOLA 14

Tak plynul čas v tom vězení, jemuž vedení velkostatku říkalo „pracovní tábor“, den za dnem, jeden den stejně šedivý jako druhý, v stále stejné práci, věčně pod stráží s připravenou zbraní. Od časného rána do večerního šera nebo v noci, stále dokola. Takové věznění se pochopitelně nemohlo zamlouvat nikomu, hlavně když si vzpomněli, že za dráty a strážemi, tam venku, by potřebovali jen nějakou hodinku jízdy na koni – pěšky by se to ale také zvládlo – aby se ocitli v docela jiném světě, kde lidé jsou opravdu lidmi, se vším, nač má svobodný člověk právo. Byli by ve světě, kde si může každý jít kdykoli kam chce, popovídat si, s kým chce. Tu si zajde k sousedovi na kus řeči, tu na tržiště okouknout, co tam mají, a potěšit si oči pohledem na hezká děvčata a mladé ženy, jež tam chodí nakupovat. Po práci si může zajít do své oblíbené hospůdky na lahvinku báječného chilského vína nebo na skleničku něčeho ostřejšího a na něco dobrého k zakousnutí. V neděli a o svátcích si může jít zatancovat, zahrát si kopanou nebo tradiční mapučskou hru paliň, podobnou pozemnímu hokeji, či posedět s přáteli. A co teprve měli říkat ti, kdo byli těmi zloději lidí odtrženi od svých rodin, od rodičů, manželek a dětí! Jaké myšlenky se jim honily hlavami, když si vzpomněli, jak se jejich drazí musí těžko vyrovnávat s tím, že ztratili živitele, mužskou pracovní sílu, syna, muže či zetě.

Domingo byl svobodný a jako karabinér byl zvyklý sloužit a poslouchat; svůj pobyt na Esperanze považoval za pracovní úkol, ale i tak mu bylo často smutno, hlavně když viděl, jak je celý systém práce na velkostatku založen na násilí. Teď už věděl, že ti, kteří slouží a pracují na jihu velké rozlohy Esperanzy, tam, kde stojí hlavní budovy statku, ti, kdo jsou zdánlivě volní a svobodní, dělníci a huásové, jsou zřejmě spolupracovníky majitelů – otrokářů, snad dobrovolně, za vyšší plat, nebo nedobrovolně, protože mají něco na svědomí, zač by museli jinde pykat. Na Esperanze jsou v závětří, uklizeni před spravedlností, a za to vykonávají pro ty otrokáře nejrůznější služby, k nimž by se svobodný a bezúhonný člověk sotva propůjčil.

Malým svátkem byl vždy každý třetí den oddechu, každý třicátý den. Tehdy přicházel do tábora v doprovodu velitele Jochena vážný starší pán důstojných, jakoby slavnostních pohybů, jehož Jochen oslovoval ctihodný pane pastore. Už na první pohled to nebyl Chilan a vůbec už ne latinskoamerický kreol74. Mluvil sice dobře a srozumitelně španělsky, ale s neklamným německým tvrdým přízvukem a německou výslovností. Už před jeho příchodem muselo stát celé osazenstvo tábora – jedinou výjimkou byli hlídači stáda skotu – na dvoře, pěkně seřazené podle baráků, a pastor jim kázal o Bohu a své protestanské víře, nabádal je k tomu, aby pilně pracovali a modlili se, to že jim pomůže nést břímě života tady na zemi a připraví je dobře k odchodu na věčnost.

Že jsou uvězněni a zotročeni, o tom se ani jednou slůvkem nezmínil, zato jim však neopomenul při každé vhodné příležitosti připomenout, že je to pro ně, pro Indiány, míšence a jinou sebranku, vlastně velká čest pracovat a sloužit u Němců. Vykládal jim, jaký je to slavný národ a jak velkou roli vždycky v historii světa hrál, od nejstarších dob až po dnešek. S velkým nadšením jim kázal o tom, co Němci svou kulturou dali světu, nejvíc ze všech národů, co jich na světě je. S velkým zaujetím líčil, jak právě oni svou prací pozvedli Chile, především chilský jih, kde by bez nich a jejich práce byla jen pustina, obývaná nevzdělanými araukánskými Indiány a Chilany mluvícími španělsky, kteří jsou všichni líní a jež teprve oni naučili pořádně žít a pracovat.

V závěru svého kázání potom vždy dosti dlouho vykládal o pekelných trestech, které neminou ty, kdo by se nechovali tak, jak se chovat mají, kdo by neposlouchali svou vrchnost, tedy správu velkostatku – zde se pan C pastor vůbec nestyděl citovat místo odkudsi z apoštolských listů a svolával pekelný oheň na hlavy těch, kdo by se snad chtěli bouřit. Potom se muselo celé shromáždění dlouho modlit podle toho, co jim pastor předříkával.

Osazenstvo tábora se na tyto dny těšilo a výborně se bavilo pastorovými řečmi. Jeho proslovy šly jedním uchem tam a druhým zase ven, chlapi se však velice bavili jeho výslovností španělštiny a některé zvlášť půvabné zkomoleniny se stávaly perlami, jimiž se pak mezi sebou častovali, takovými jako například jeho patetické zvolání „qué verguenza!“75, což vyslovoval pěkně německy ké frguehca! Hlavním důvodem však, proč návštěvy pana pastora tak vítali, bylo, že v ten den pak měli až do večera volno a mohli se mezi sebou bavit bez jakýchkoli omezení, bez ohledu na to, z kterého baráku kdo je, což bylo jindy ve dnech oddechu zakázáno.

Tyto příležitosti měl Domingo ze všech nejraději. Mohl se tu dovědět ledacos o svých spolutrpitelích a o tom, jak se dostali na Esperanzu, či lépe řečeno, jak je tam dostali ti Němci, protože do tábora, tak podobného neslavně proslulým hitlerovským koncentrákům, rozhodně nikdo nepřišel dobrovolně. Domingo měl rád společnost a rád si popovídal. Zajímaly ho povahy lidí a jejich způsob myšlení, hlavně to, co bylo tak trochu pod povrchem, pod tím, co si kdo o sobě myslí, jak staví sám sebe k ostatním, a hlavně jak si přeje on sám, aby ho ti druzí viděli.

Při jednom ze svých nabubřelých kázání mluvil pastor o putování hlasatelů té jeho evangelické víry, o misionářích, kteří odcházejí z vlasti, aby zasvětili své životy neznabohům v nejodlehlejších končinách světa. Jeho řeči putování potom nechtěně vyvolaly vpodvečer mezi osazenstvem tábora zvláštní sentimentální náladu. Chlapi začali vzpomínat na své domovy a vyprávěli, odkud kdo je a kde nechali své nejbližší. Dominga toto téma velmi zaujalo. Viděl v něm možnost, jak zaútočit na city svých spoluvězňů, vyvolat v nich co největší touhu po domově a připravovat tak pomalu půdu pro poslední možnost – vzpouru –, kdyby vše zklamalo, kdyby je nikdo nepřišel osvobodit, kdyby váha majetku a vlivu velkostatkářů byla silnější než plány jednoho poručíka karabinérů. On sám rozhodně nehodlal zůstat na Esperanze do smrti!

V tom vlahém podvečeru využil příležitosti: „Muchachos, mládenci, já jsem z daleka, dost z daleka, až z Chiloe. Kdo to neví, tak to je takovej dost, vlastně hodně velkej ostrov dole na jihu. Třeba to nevíte, ale žijou tam taky Indiáni, jako třeba ty, Enrique, nebo ty, Alberto. Ty jsi Mapučé, já jsem Čilote. A já vám teď budu, samozřejmě jestli chcete, vyprávět jednu pohádku od nás, tam zdola. Je to pohádka přímo z místa, kde jsem se narodil a kde jsem žil, než jsem se dostal sem. Jsem z Quetalmahué, z vesnice u moře, kousek na západ od města Ancudu. A bude to určitě stejně dobrá pohádka, ne-li lepší, než jaké nám tady povídal ten pastor. Ale abych se vrátil k tomu našemu Ancudu, máme ho dokonce v jedné prima písničce – poslouchejte!

Dicen que no caben

dos en un almud

hagamos la prueba

con uno ď Ancud!

Dicen que no caben

dos en un kanasto

hagamos la prueba

con uno de Castro!76

Tak a teď tu pohádku! To vám žil kdysi dávno, hrozně dávno tam u nás v Quetalmahué jeden mužskej, široko daleko proslulej jako náramnej lovec. Jmenoval se Kogomó. Jednou ulovil bílou mořskou vydru, stáhnul ji a ten kožíšek dal své ženě, aby ho pěkně vyčinila. Protože na špičce ocasu zbylo trošku krve, zašla ta ženská k moři, k vodě, aby tu krev spláchla. Moře bylo pěkně rozdováděný – tam u nás není skoro nikdy v klidu – a jedna z těch vln jí tu kůži vydrápla z ruky a odnášela. Pokusila se ji chytit, vyhrnula si šaty a hup do vody! Vtom se přivalila další vlna, hrozně veliká, a spláchla ji. Ženská se na té vlně chvilku udržela, ale pak šla pod vodu a začala se topit. A tu se přihrnula velryba a vzala ji na hřbet. Když to viděli lidé, co byli také na břehu moře, zkoušeli ji zachránit, ale ta velryba s ní uháněla pryč, na širé moře.

Dovedete si určitě představit, jak ta ženská ječela! Jen její muž nevlezl do vody, ten ne! Utíkal domů, a protože v tom viděl kouzla, začal se honem podle toho připravovat na její vysvobození. Napřed se umyl v odvaru jedné jedovaté kytky, pak se opásal širokou šerpou z kůže bílýho tuleně a pomaloval si obličej uhlem smíseným s tulením tukem. Potom si za tu šerpu zastrčil kouzelnej kámen, takovej zelenej a hlaďounkej, kouzelnou kost z tuleně a do pytlíku z kůže tučňáka si nacpal kouzelný sušený byliny. Pak se vrátil na břeh moře, skočil ještě s třemi chlapy do člunu a už si to hnali za velrybou. Pluli hezky daleko, veslovali, co mohli, ale velryba byla pořád vpředu. Potom najednou zpomalila, a když se k ní přiblížili tak, že už slyšeli volání té ženy o pomoc, milá velryba se najednou potopila u skal nedaleko takovýho malýho ostrova, kterej se jmenuje Chepů. Tu si ten mužskej uvázal kolem pasu dlouhatánský kožený lano a nařídil těm třem v člunu, aby lano za ním popouštěli.

Potopil se a v nevelký hloubce pod hladinou moře našel jeskyni. Když se v ní vynořil z vody, uviděl tam celý hejno velkých ptáků s černými krky. Zobali tam kořínky rostlin, který moře naplavilo. Když se vedle nich vynořil, spustili velikej křik a krákali: ‚Co to tu tak divně smrdí? To je přece člověčina, to je cejtit jako Kogomó, ne?‘ Tu Kogomó poznal, že ti ptáci jsou slepí. Aby to věděl jistě, vzal jednomu ze zobáku ty kořínky a pták se hned začal s ostatními hádat. V té chvíli se Kogomó rozhodl, že jim pomůže – třeba oni pak zase pomůžou jemu. Plaval tedy od jednoho k druhýmu, vzal každýho za krk, ohnul mu hlavu k sobě, přetřel mu oči tím svým kouzelným zeleným kamenem, ty oči se jim hned otevřely a oni začali nadšeně krákat: ‚Vidíme, vidíme, vidíme!‘ a tak křičí dodnes.

Jejich radost zvýšil Kogomó ještě tím, že dal každýmu pár lístečků ze svých kouzelných bylin a od toho, jak je žvýkali a jak jim tekly ze zobáků sliny, od toho mají ty hnědý skvrny pod zobákem. Za to mu řekli, že velryba se ženskou na hřbetě tam byla před chvílí a že jim poručila, aby dobře hlídali a nikoho nepustili dál, ale oni že neposlechnou a jemu nic neudělají. A ještě mu řekli, že dál nebude mít nijak lehký, že bude muset překonat různý překážky a nástrahy, napřed u velikánský mušle, potom u velký ryby s jedním rohem na tlamě a nakonec u velikýho mrože. Když se mu podaří tohle všechno zvládnout a ženu vysvobodit, že se pak už při návratu nemusí bát. Oni po nich budou sice bít svými zobany, ale tak, aby ty rány šly ne do nich, ale do písku.

Kogomó tedy lezl dál a brzy přišel k té velikánské, široce rozevřené mušli. Cestou žvýkal pár těch svých kouzelných bylinek. Když tam došel, plivl do ní trochu té šťávy. Mušle hned sklapla a Kogomó ji mohl překročit. Potom přišel k jednorohé rybě, která číhala na mělčině mezi kameny, roh vystrčený z vody. Také na ni stříkl trochu šťávy z těch svých bylinek. Ryba se začala mezi těmi kameny hrozně zmítat, a když se vecpala blíž mezi ně, stoupl jí na hřbet a přeskočil. Nejhůř to vypadalo s tím mrožem. Kogomó měl moc malou dušičku, když uviděl jeho obrovský kly. Ten mrož ležel tak, že ho nemohl ani obejít, ani přeskočit. A zase mu pomohly jeho bylinky. Vytáhl jich z toho svýho váčku pěknou hrst, přetřel ji ještě pro jistotu tím kouzelným kamenem, aby byly ještě mocnější, a pak je hodil mrožovi před čumák, pár rovnou pod nos a další tak o dva kroky dál, kupředu. Mrož začenichal, slíznul je a pak si popolezl pro ty, co ležely dál. V tom okamžiku muž vyskočil a už byl za ním.

Potom se dostal k další překážce, o které mu ptáci neřekli, nebo o ní ani nevěděli. Byl to veliký kormorán, který, ležel na břiše u ohně před malou chýší z větví. Ten kormorán spal. Když k němu Kogomó potichoučku dolezl, za skřípal v písku nějaký větší kámen a kormorán, celý rozespalý, zamžoural očkama. Kogomó, jak se tak plazil po zemi, fouknul z plných plic do popela toho ohniště, popel vletěl ptákovi do očí, pálilo to, a tak je bolestí honem zase zavřel, a Kogomó rychle prošel. Potom mu ho bylo ale líto, a tak mu svými bylinkami oči vyčistil. Tím se spřátelili. Když pak ty bylinky hodil do ohně, vyvalil se kouř a zrovna tomu našemu mužskými do obličeje, až se rozkašlal.

To uslyšely velryby, které byly o kousek dál, a jedna z nich ihned připlula. Ten velikej kormorán ale rozprostřel křídla a Kogomóa pod jedním schoval. Když ta velryba nic podezřelého nenašla, zase odplula a Kogomó mohl ze skrýše vylézt. Vylíčil kormoránovi, oč mu jde, a ten mu řekl: ‚Mě se neboj, až půjdeš zpět. Budu po tobě klovat, ale uhodím vždycky vedle, na to se můžeš spolehnout.‘ Náš lovec mu z vděčnosti daroval svou kouzelnou kost z tuleně a kormorán si z ní udělal nový, lepší zobák, takový, jaký mají kormoráni dodnes.

Pak došel Kogomó k sluhovi té hlavní velryby a ten sluha měl tři hřbetní ploutve. Byl zaměstnaný tím, že jednu z nich připravoval pro tu ženu, kterou jeho pán uloupil a přitáhnul až tam. K upevnění potřeboval šikovné dřevěné latě, a proto právě štípal kamenným klínem připravený kmen stromu. Náš muž kmen z druhé strany podlezl a urazil tomu klínu ostří. Sluha tam měl ještě jiný klín, ale i tomu dokázal Kogomó ostří ztupit. Když to sluha viděl, dal se do bědování. Kogomó rychle vylezl na druhou stranu, přišel jakoby nic a ptal se ho, proč tak úpí. Sluha odpověděl s náramným vzdycháním: ‚Můj pán mě už teď bije jen tak, pro nic za nic. Až uvidí tyhle klíny, jak jsem je zřídil – ani nevím, jak se to mohlo stát, a on si je moc cení – určitě mě zabije.‘ ‚Nefňukej!‘ řekl mu Kogomó, vzal svůj kouzelný kámen a oba klíny rychle vybrousil, že měly ostří lepší než předtím.

Tak se s tím sluhou spřátelil a on mu slíbil, že mu pomůže osvobodit jeho ženu. Rozštěpili spolu kus silného, dutého, vykotlaného kmene, sluha tam lovce strčil, a tak ho dotáhl do domu oné velryby. Musel však jít okolo svých tří žen, před nimiž hleděl lovce ukrýt. Ty ženské muže ucítily, a jak byly ubreptané, hned začaly ječet, že tam je někdo cizí a že to poběží říct své paní. Jak byly ale rozčilené – ta velryba bydlela dost daleko – a jak tak běžely a povídaly páté přes deváté, nakonec zapomněly, co vlastně chtěly velrybě říct, a vrátily se.

Když sluha Kogomóa konečně dopravil do domu, bylo tam víc velryb pohromadě, a zrovna se chystaly nasadit té ženě hřbetní ploutev a udělat z ní tak mořského tvora. Právě nahřívaly kameny a čekaly, až ten sluha přinese hotovou ploutev. Proti ohni tam ležela svázaná žena, velryby jí zatím už ohnuly záda, kam měla přijít ploutev. Sluha položil dutý kmen kousek od té ženy a šel s velkou lasturou pro vodu, kterou velryby chtěly. Když se vracel, dělal, jako by zakopnul, a vylil tu vodu na oheň. Vyvalil se hrozně hustý dým! Toho využil Kogomó, vylezl z dutiny, popadl svou ženu a co nejrychleji s ní utekl.

Když se kouř trochu rozptýlil, uviděly velryby, co se stalo, a hned vyrazily za oběma uprchlíky. Ten sluha ale – Kogomó mu dal ještě svůj kouzelný pás z bílé tulení kůže – rychle dělal, jako by znova upadnul, právě ve východu z jeskyně, a ten pás ho nadmul tak, že východ ucpal. Tak a teď nemohl nikdo ven! Po chvíli přece jen vstal a východ uvolnil, dokonce se přidal k pronásledování uprchlíků, dělal to ale tak, že těm velrybám šikovně překážel. Pak už to bylo dobré, kormorán sekl po lovci a jeho ženě zobákem, ale netrefil se, stejně tak ti další ptáci tloukli vedle a dávali dobrý pozor, aby těm dvěma neublížili.

Konečně doběhli oba k lanu, které viselo z člunu. Zavěsili se na ně, zatáhnutím dali znamení a tři lovci v člunu je vytáhli. Pak veslovali ze všech sil domů, do vsi. Užuž se zdálo, že mají vyhráno, když se za nimi a okolo nich začali vynořovat pronásledovatelé, ty navztekané velryby. Teď bylo zle! Kogomó však neztratil hlavu a hodil do moře svůj kouzelný zelený kámen, velrybám přímo do cesty, a odříkal své nejmocnější kouzlo. Velryby nic nepozorovaly, pluly dál, kouzelný kámen ale otrávil vodu a velryby buď zašly, nebo osleply. Jedna z nich dokonce zkameněla a leží tam dodnes, můžete ji vidět u pobřeží blízko Guabúnu. Kogomó se ženou pak už šťastně dopluli domů, jeho ženě však, chudince, zůstala ta křivá záda. A to je konec mé pohádky.“

KAPITOLA 15

Domingova pohádka se všem líbila. Zavoněla docela jiným světem, voněla dálkou a tu vůni cítili všichni i, přes ohavný plot z ostnatých drátů, navíc nabitý elektřinou a hlídaný ozbrojenými chlapy ve strážních věžičkách. Voněla světem tam venku, světem volnosti a svobody, světem, kde si každý může jít, kam chce, a najít si práci, jaká se mu líbí nebo jaká mu aspoň vyhovuje. A nejen to. Světem venku, kam se nesměli ani podívat, kam směli tu a tam jen ti vyvolení, ti, co pracovali přímo na statku, a z nichž někteří snad ani nevěděli, že ten ohavný tábor nucené práce a těžké dřiny pod zbraněmi dozorců vůbec existuje.

Nálada byla taková, že se v tom podvečerním šeru najednou z klubka chlapů ozval zpěv. Byl to zvláštní zpěv, takový slavnostní, a zároveň smutný, podivná melodie, jakou tam ještě nikdo neslyšel.

„Kdo to zpívá?“ ozval se po chvíli kdosi.

„Tady ten, tuhle Emeterio!“ odpověděl jiný a z hloučku vystrkali Indiána, asi tak čtyřicátníka ostře řezané bronzové tváře a nevelké postavy.

„Tak tedy Emeterio, vida!“ začal ho položertovně zpovídat Pablo. „A co to zpíváš? Co je to za písničku? To jsme tady ještě nikdy neslyšeli.“

„Ty nejsi Mapučé, viď?“ přidal se Domingo. „Od nás tam zdola také nejsi. Nechceš nám říct, odkud vlastně jsi? Obyčejně mlčíš a makáš, moc řečí jsi nikdy nenadělal, slovo aby z tebe tahali párem volů. Co kdybys nám teď, když ses dal do zpěvu, pověděl taky něco víc o sobě! Nechceš?“

Indián se zavrtěl a pak se slabě usmál: „To udělala ta tvá pohádka, Domingo. Najednou se mi hrozně zastesklo po domově, a tak jsem si zanotoval jednu z našich písniček.“

„Ta tvoje nota byla ale hezky smutná, milý Emeterio. To snad proto, že se ti tak zastesklo po domově. Kde je ten tvůj domov? Povídej!“

„Tak tedy povím. Jsem Aymara ze severu, z Bolívie, z jedné vesnice nedaleko Orura. Jmenuje se Mamiňa, to nebudete nikdo znát. Je to moc daleko odtud, v horách, v jednom údolí v Andách. Je to chudý kraj. Měl jsem doma pět sourozenců. Na tom, co jsme měli, bychom se všichni neuživili, a tak jsem odešel z domova. Líbilo se mi putovat a poznávat nové kraje a nové lidi, a tak jsem došel až tam dolů, k moři, do města Iquique.“

„A co jsi tam dělal?“

„Napřed jsem dělal v přístavu, nakládal jsem a vykládal lodě. Potom jsem se dostal k jednomu majiteli dvou nákladních kamiónů jako závozník. Byla to pěkná práce, líbilo se mi to. Jezdili jsme pořád někam, do Ariky na severu, do Antofagasty na jihu a dostal jsem se i do Santiaga. Tohle cestování se mi moc zamlouvalo. Pak ale přišla má poslední cesta. Majitel nás poslal s nákladem mědi sem dolů, do Temuka…,“ Emeterio se odmlčel.

„A co bylo dál? Povídej!“ povzbuzovali ho ostatní.

„Stydím se za to,“ skoro zašeptal Aymara.

„Jen s tím ven! Každej jsme udělali nějakou tu hloupost, za kterou se pak stydíme celý život. Jen to dopověz!“

„Tak dobrá, povím vám to. V Temuku jsme složili naši měď a ti bílí nám řekli, že tam musíme den dva počkat, že dostaneme jiný náklad, prý do Santiaga, abychom nejeli s prázdným vozem. A pak nás vzali dělníci z toho skladu do hospody…“

„Já to doplním,“ ozval se Pablo, „vy jste se tam namazali a ty ses probral až tady, viď?“

„Právě tak,“ zašeptal se sklopenou hlavou Indián, „právě tak. A dodnes se za to stydím.“

„Tak proto ta smutná písnička!“ řekl kdosi a jiný se přidal: „Umíš taky něco veselého? Zazpívej nám nějakou veselou!“

„Já žádnou veselou neumím,“ pronesl pomalu Emeterio, „my máme jen smutné písničky. Tam u nás nahoře jsem veselou písničku nikdy neslyšel.“

„To je setsakra divný, ty chlape aymarská, moc divný. Je to vůbec možný, že by někde žili lidé, kteří by neměli ani jednu veselou písničku?“

„Počkejte, chlapi, já si teď vzpomněl na jednu pohádku od nás. Vyprávěl mi ji můj dědeček, když jsem se ho jednou jako kluk ptal podobně jako ty. Je to pohádka o tom, proč jsou ty naše písničky smutné.“

„Tak nám ji pověz, ty Aymaro z And! Chlapi, ticho, Emeterio bude vypravovat!“

„Tak dobrá, snad to svedu jako náš děda. Bylo to takhle: Nikdo v celém kraji tam nahoře v Andách neuměl pískat na tarku – to je taková flétna z kosti nebo ze dřeva – tak krásně jako starý Mayta z Murmuntani. Živil se tím, že pásl stádečka lam a alpak všech rodin z vesnice. Den co den, ať bylo pěkně nebo ne, vyháněl své svěřence do některého údolí v okolí vesnice, tam, kde bylo právě dost pastvy, a nikdo neznal podhůří těch našich věčně zasněžených andských velikánů tak dokonale jako právě on, Mayta. Byl už starý, ale měl pořád ještě dobré nohy a ve vsi si ho vážili jako moudrého, zkušeného muže, který to se zvířaty uměl. Často s ním chodil pást malý Kamiri, jehož Mayta zasvěcoval do své práce – ten kluk se měl po něm stát pastevcem. Kamiri s ním chodil rád, Mayta se mu líbil, už proto, že uměl tak pěkně hrát na tarku a znal tolik zajímavých starých zkazek.

Jednou tak pásli v pěkném, nevelkém údolíčku, kde bylo dost trávy a odkud jim zvířata nemohla utéct. Seděli na sluncem vyhřátém balvanu, Kamiri poslouchal, jak Mayta hraje, a najednou si uvědomil, že všechny ty krásné, staré písničky, které Mayta hraje, jsou smutné. ‚Proč nehraješ, milý Mayto, také někdy takové veselé písničky, jaké jsem slyšel jednou ve městě?‘

‚Víš, Kamiri, já veselé písničky neznám. A vůbec, veselost se pro nás, Indiány, nehodí…,‘ odpověděl mu stařík a za chvíli dodal: ‚A je tu ještě jeden důvod. Ten, kdo tyhle naše písničky hrál jako první, kdo je vlastně vytvořil, ten je hrál ve velkém zármutku.‘ ‚Kdo to byl, milý Mayto, pověz mi to!‘ žadonil Kamiri. Mayta chvíli mlčel a pak se dal do vyprávění.

‚To bylo tak – aspoň takhle jsem to slyšel od svého dědečka. Byl kdysi dávno mocný náčelník, který žil v paláci v Tiwanaku77 – víš přece, kde to je, byli jsme tam jednou spolu – a toho náčelníka naučil zármutek a žal hrát tyhle smutné písně. Jednoho krásného dne odplul na jeden z ostrovů v jezeře Titicaca, obhlédnout to tam. Procházel se a díval se na vlnky, jak dorážejí na břeh a umírají v písku, umírají a zase se rodí, znovu a znovu. Tu zavál od západu vichr, to se tam stává a jezero se rozbouřilo. To už nebyly ty mírné, hladké vlnky, ale přívaly, které se tříštily s velkým rámusem o skaliska ostrova.

Vtom spatřil ze skály, kam si musel před tím divokým vlnobitím vylézt, na jezeře rákosový člun yampu, který vichr a vlny hnaly k ostrovu. Bylo to zlé, v té bouři člun jen těžko udržoval rovnováhu. Jak se blížil, rozeznával náčelník, že na něm jsou dva lidé, stařec a mladá dívka. Divoký náraz větru za chvilku člun převrhl a náčelník viděl, jak stařec zmizel v ledově chladných vlnách jezera. Dívku však hnaly vlny ke břehu. Chvilku byla na hladině, chvilku zase pod vodou, a ty veliké vlny ji hnaly rovnou k místu, kde náčelník stál. Když to viděl, neváhal, odložil plášť, vrhl se do vln, doplaval k dívce a podařilo se mu ji zachytit v poslední chvíli, než se potopila. V náručí ji vynesl na pevnou zem a opatrně položil na svůj plášť.

Teď teprve měl čas si zachráněnou prohlédnout. Byla velmi krásná, tak krásná, že krásnější nikdy nespatřil v celé zemi Aymarů. Ležela tam ale bez hnutí, jako mrtvá. Snad se neutopila? Náčelník se snažil přivést ji k životu, dělal všechno, co se dalo, aby se probudila. Uvolnil jí šaty a poslouchal, jestli jí bije srdce. Nic! Srdce mlčelo, z pootevřených úst nevyšel ani nejmenší náznak dechu a její oči zůstávaly také bez života. Odnesl ji tedy do blízké chýše a povolal k ní kouzelníka a tři zkušené ženy z ostrova.

Přišli a žasli nad její něžnou, neuvěřitelnou krásou a náčelník jim sliboval zlaté šperky a celá stáda těch nejpěknějších lam a alpak, jen když se jim podaří vrátit dívce život. Byl to však úkol nad jejich síly, nikomu z těch čtyř se nepodařilo dívku probudit. Ten náčelník se však nedal odradit a co nejrychleji dal povolat další kouzelníky z okolních ostrovů jezera, ale zase bez úspěchu, protože žádný kouzelník nedokáže vrátit duši do mrtvého těla, z něhož jednou odešla.

Náčelník byl z toho nešťastný. Viděl už, že dívce není pomoci, a proto ji dal zatím uložit do nedaleké jeskyně, zahalenou do nejjemnějších látek, a dal ji ozdobit těmi nejvzácnějšími zlatými šperky. Pak nařídil, aby pro ni tam na břehu jezera Titicaca vystavěli tu největší a nejkrásnější čulpu, hrobku v podobě nevysoké věžičky z kamene, podle starého aymarského zvyku.

Když ti kouzelníci a moudré ženy viděli, jak náčelník smrtí oné krásné dívky trpí, řekli si: Našeho milého velkého náčelníka by mohla utěšit jen a jen právě tak krásná žena, jako byla ta nešťastná utopená dívka. Poradili mu tedy, aby dal hledat v celém svém území tu nejkrásnější ženu. Začal své hledání tak, že si k sobě povolal nejstarší a nejzkušenější ženu, která znala dobré čáry a kouzla, a vyptával se jí, zda někdy ve svém životě zahlédla ženu tak krásnou, jako byla ta, kterou na břeh ostrova vyplavily vlny jezera Titicaca.

, Jsem už stará a nemohu dobře chodit,‘ odpověděla žena, ‚a proto nemohu znát lidi v celé naší zemi. Jestliže ale opravdu chceš, mohu se zeptat svých duchů, ti se dostanou všude.‘ Náčelník rád souhlasil a žena se tedy dala do práce. Svolala větry ze všech stran a ty přišly. Byl tam severák z kraje až od Cuzka, hlavního města kečujských inků, východní vítr z nekonečných a vlhkých pralesů, západní vítr od moře i studený vítr z chladného, suchého jihu, z pouště Atacamy. Všichni se dlouho dívali na mrtvou dívku, žádný z nich však nikde neviděl ženu tak krásnou.

Potom náčelník zavolal nejstaršího kouzelníka a položil mu tutéž otázku. ‚Když jsem byl mladší,‘ odpověděl yatiri – kouzelník, hodně jsem putoval, viděl jsem mnoho míst. Byl jsem skoro všude v té naší zemi, velmi, velmi daleko, ale tak krásnou ženu, jako byla ta utonulá, jsem opravdu nikde neviděl. Chceš-li však, milý náčelníku, vědět víc, zeptám se i já svých duchů, zeptám se řek a potoků, tekou všudy a vidí mnoho, mohli by ti pomoci. Svolal je tedy. Přišli duchové řeky Pilcomaya, řeky Amarumayu, kteří sídlí v pralesích, duchové potoků, stékajících z věčných sněhů a ledovců kuželů sopek a nebetyčných velikánů And, i duchové vod, které stékají z hor až k moři. Znali kdekoho, všechny lidi, kteří žijí u řek, pilné rolníky, pastevce lam a alpak, kteří k vodám přihánějí svá stáda, aby se napojila, znali i potulné lovce, kteří u řek číhají na svou kořist, rybáře a další. Ti všichni prohlašovali mrtvou za nejkrásnější ženu, jakou kdy viděli, a dušovali se, že žádnou jí podobnou neznají a nikdy ani koutkem oka nezahlédli.

Do třetice to zkusil nešťastný náčelník ještě s jedním kouzelníkem, který byl pánem ptáků, protože se nechtěl svých snů vzdát jen tak, bez boje. Doufal, že právě ptáci, kteří létají všude a dobře vidí, by mohli o takové krasavici přece jen něco vědět. Kouzelník tedy ptáky svolal a oni přišli, v takovém množství, že se slunce zatmělo a objevilo se znovu až tehdy, když dosedli na zem a na kamení okolo svého pána a smutného náčelníka. Přišli velicí kondoři ze sněhem pokrytých vrcholů andských hřebenů, jejichž očím neunikne ani ta nejmenší a nejhbitější viskača, malý hlodavec s překrásnou kožešinkou. Přišli ti nejkrásnější ptáci z východních pralesů, křiklavé ptactvo od břehů moře a jiní a jiní. Ale i tady čekalo náčelníka trpké zklamání, protože ani oni nikdy a nikde tak krásnou dívku nezahlédli.

V té chvíli viděl náčelník, že už nikdy a nikde nenajde dívku tak krásnou, tak líbeznou, jako byla ta, již zahubily vlny rozbouřeného jezera. Smutně se vrátil do svého paláce v Tiwanaku, kde se ho přátelé snažili utěšit a rozptýlit, ale marně. Jednoho dne přišel do Tiwanaku starý kouzelník z Ollantaytamba, místa ležícího nedaleko Cuzka. I toho požádali o radu, jak náčelníka utěšit, protože ho měli všichni rádi. Když ten kouzelník pozorně vyslechl celý příběh, seděl dlouho mlčky, bez hnutí a přemýšlel. Pak řekl: ‚Dejte sem z té čulpy, z hrobky té dívky, přinést její pravou paži a ty, náčelníku, si z její kosti dej udělat flétnu. Až bude hotová, nauč se na ni hrát. Když na ni budeš hrát, nerozveselí tě to, ta hudba ti však pomůže, poneseš svůj zármutek lehčeji, nebudeš už tak smutný, jako jsi teď.‘

Náčelník považoval tuto radu za dosti podivnou. Přece však požádal onoho kouzelníka, aby mu tu flétnu z dívčiny kosti vyřezal. Kouzelník si kost vzal a za nějaký čas přinesl náčelníkovi tu nejkrásnější flétnu, jakou v celé zemi Aymarů nikdo neměl. Kost, z níž byla vyřezána, byla zářivě bílá a ten kouzelník ji ozdobil vykládáním zlatem a tyrkysy. Náčelník z ní měl velikou radost, ale ještě dlouho se neodhodlal přiložit ji ke rtům a zahrát na ni.

Jednoho dne se zase vydal z Tíwanaku k jezeru Titicaca a procházel se po břehu. Na jezeře zuřila právě bodře a vichřice, skoro taková, jako onoho dne, kdy se utopila ta krásná dívka, na niž nemohl zapomenout. Mraky se těžce válely po vrcholcích okolních hor a byla skoro tma. Náčelník se chvíli díval na rej mohutných vln, pak se posadil na skalisko a zavzpomínal opět na utonulou krasavici. Při té vzpomínce vyňal ze záňadří svou flétnu a smutně si ji prohlížel. Potom ji přiložil ke rtům – najednou začal hrát – a sám skučící a kvílící vítr byl jeho učitelem.

Od té chvíle u rozbouřeného jezera hrál náčelník na svou flétnu denně, nikdy však ve svém paláci, ani v blízkosti lidských obydlí, ale jen tehdy, když byl sám a sám, nejraději na břehu jezera, nebo vysoko v horách, pod zasněženými štíty And. Jeho lidé to věděli, ale nechtěli ho rušit, měli ho rádi, a proto ho ze soucitu nechávali samotného s jeho milovanou flétnou. Jediný, koho bral občas s sebou, byl osiřelý, asi desetiletý chlapec. Neměl na tomto světě nikoho, a tak si ho náčelník vzal k sobě do paláce. Ten hoch měl náčelníka velice rád, a když tak poslouchal tu jeho hru na flétnu, zkoušel to také na své malé rákosové flétničce, chtěl hrát jako jeho obdivovaný náčelník, a tak se brzy naučil celou řadu jeho smutných melodií.

Za nějakou dobu se naplnil náčelníkův čas a on zemřel. Našli ho jednoho vlahého letního večera na břehu jezera. Ležel tam poklidně, jako by spal. Jen flétna, bez níž nikdy nevycházel, tam nebyla. Flétna zmizela a v písku kolem mrtvého náčelníka byly vytlačeny stopy drobných ženských chodidel. Duše jeho oplakávané krasavice, kterou si tak zamiloval, aniž s ní kdy promluvil jediné slovo, si přišla pro jeho duši.

Lidé pro něho dlouho truchlili, stýskalo se jim po něm, a protože si chtěli uchovat památku na něho, rozhodli se, že se naučí, hrát na své tarky ty melodie, jež hrával s takovou láskou on. Učil je ten chlapec, i když nedovedl hrát ani zdaleka tak krásně jako náčelník. Ty melodie však žily dál, synové se je učili od svých otců a učili je zase své synky, a tak se uchovaly do dnešních časů.

Tak teď už víte, chlapi, proč jsou naše melodie smutné,“ končil své vyprávění Indián Emeterio.

KAPITOLA 16

Byl to opravdu hezký večer, pro všechny z toho chmurného tábora, vzpomínali na ty milé chvíle rádi a často, protože byly tak vzácné. Tím vyprávěním pohádek se Domingo s Emeteriem spřátelil. Zdálo se, že ten stále zasmušilý, nemluvný Indián – byl to jediný Aymara v táboře – přece jenom pocítil potřebu mít někoho, s kým by si mohl ve volné chvilce trochu popovídat. A pak se stalo něco, co toto přátelství ještě utužilo.

Jedné noci vypukl táborový poplach! Bylo to už blízko k ránu, když se rozezvučela siréna, jejíž jekot stoupal a klesal. V takovém případě platilo nařízení, že nikdo nesmí z baráku vystrčit ani špičku nosu. Podél drátěného plotu zazářily reflektory a na strážních věžičkách v rozích se objevily tmavé postavy strážných, ozbrojených samopaly. Potom bylo slyšet dupot několika párů noh v těžkých botách, což mohly být jedině stráže, ozbrojenci správy statku. Ten dupot se rychle někam vzdaloval a Domingo zaslechl jakoby vzdálené bolestné výkřiky. Za nějakou chvíli pak všichni uslyšeli hluk a křik z vedlejšího baráku. Potom bylo zase ticho, ale světla reflektorů nezhasla, svítila až do rána.

V baráku už nikdo neusnul, po takovém vzrušení neměl nikdo na spánek ani pomyšlení. Muži si šeptem povídali – v noci bylo zakázáno v barácích mluvit nahlas –, pochopitelně o tom, co se tam venku asi stalo. Rozhodně to bylo něco vážnějšího, jinak by okolo toho nebyl takový rozruch. Jedni hádali to, jiní zase ono, všichni se nakonec shodli, že z toho rozhodně nekouká nic dobrého. Debaty ukončil jeden ze strážců, věčně zamračený kolohnát, kterému chlapi z celého tábora říkali El lobo, vlk, pochopitelně ale jen tehdy, když nebyl v doslechu. Vrazil do baráku s baterkou se silným kuželem světla v jedné a automatickou pistolí v druhé ruce, přejel tím světlem celý barák a zařval:

„Všichni na své kavalce a držet huby! Bude tady ticho! Koukejte spát, ještě není budíček!“

To ráno bylo opravdu zlé. Místo obvyklého budíčku se rozeřvala táborová poplachová siréna a do všech tří baráků, do každého vrazil jeden strážný a povykoval: „Nástup! Okamžitě nástup!“

„Co se to bude dít?“ obrátil se Domingo na Pabla při oblékání.

„Co by bylo?“ zavrčel předák huásů. „To víš, že nic dobrýho, jak je okolo toho takovýhle kravál. To budou určitě dozvuky toho nočního poplachu.“

„Ale co se to mohlo v noci stát?“

„My, kdo jsme tady už dýl, my to víme, jsou tu jen dvě nebo tři možnosti. Heleď, Domingo, uvidíš to sám, já o tom nebudu mluvit, to na mně nechtěj, mně je zle, už jen když si na to vzpomenu. Uvidíš – a připrav se na pěkný svinstvo!“

Ukázalo se, že zkušený Pablo měl pravdu, bylo to svinstvo, a navíc ještě toho nejhoršího druhu. Na dvoře museli všichni nastoupit do trojstupů, a tak je stráže vyvedly kousek za tábor, do takového dosti velkého, mělkého dolíku. Byl prázdný, jen při jedné straně stál asi dvoumetrový kůl, dosti silný kus kmene stromu, pevně zaražený do země. Před tím kůlem se zastavili a uspořádali do útvaru, jehož tři strany tvořila mužstva tří táborových baráků, ve tvaru velkého U; otevřená strana směřovala právě k tomu kůlu.

Teď si byl Domingo téměř jistý tím, co se bude dít. Očekával, že budou muset být svědky potrestání toho, kdo svým jednáním vyvolal noční poplach. Už při nástupu se šeptalo, že to je někdo z baráku číslo tři. Viník tu bude potrestán před očima všech, aby si každý rozmyslel něco takového příště udělat. Očekával, že provinilce k tomu kůlu přivážou a pořádně spráskají pro výstrahu těm, kdo by snad pomýšleli na něco, co neodpovídá přísným zákonům života – dá-li se to vůbec nazvat životem – v tom prašivém táboře. A říkal si, že to bití nemůže být nejhorší, už proto ne, že by si tím správa tábora a velkostatku vyřadila na delší dobu pracovníka.

Stáli tam hezkou chvíli a nic se nedělo. Stáli zády k táboru, a tak byli nuceni dívat se jen a jen k tomu hroznému kůlu. Potom se najednou pohnul strážný Heinz, naroval se do vzorného pozoru, sevřel na prsou svůj krátký samopal a zařval: „Atención!“ Všichni se postavili podle povelu, každý jak nejlépe dovedl, protože při takové příležitosti se určitě nebude promíjet žádné lajdáctví, a kdo by stál o to, být po tom, co se tam bude dít, ještě přivázán na dvě či čtyři hodiny velmi bolestivě k železnému háku, zasazenému do stěny baráku strážných?

Od tábora přicházel velitel Jochen v té své jakoby uniformě, s pistolí na opasku a s bičíkem v ruce, pochodoval v těch svých lesklých holínkách jako někde na přehlídce a díval se vodově modrýma očima strnule kupředu. Za ním vedli dva strážní se samopaly svázaného muže! V řadách nastoupených vězňů – co jiného byli – to zašumělo. Ano, je to Pepé z trojky, z baráku zemědělských dělníků, těch, kdo pracovali na polích! Pepé – míšenec, otec byl bílý Chilan a matka Indiánka Mapučé.

Šel před těmi dvěma, před napřaženými hlavněmi jejich samopalů, ruce svázány za zády. Zřejmě věděl, co ho čeká, ale šel jako pravý chlap, s hrdě vztyčenou hlavou a vypjatou hrudí, jako by si nešel pro krutý výprask či jiný trest, ale jako by tam, u toho kůlu, čekalo vyznamenání. A teď rozeznal Domingo další podrobnost! Pepé měl zavázaná ústa! Nebylo to skoro vidět, měl je zavázána neširokým pruhem nějakého hadru, který se svou barvou moc nelišil od hnědavé barvy Pepého obličeje.

Došli k tomu hroznému kůlu, zastavili se a – Domingovi se až zatajil dech! Ti dva se samopaly k němu přivázali Pepého – zády! Ano, zády ke kůlu! Ne čelem, jak všichni čekali, do pozice určené k pořádnému výprasku! Přivázali ho a zůstali stát po jeho stranách, jeden vpravo a druhý vlevo. Velitel Jochen přihlížel, pak osobně zkontroloval, zda je chudák Pepé přivázán opravdu důkladně, ohmatal uzly a pak se postavil před své „svěřence“. Samozřejmě že zase do vzorného pozoru.

Teď, teď to přijde, říkal si Domingo v duchu, teď to přijde, ale co to bude? Panebože, jen to ne, jen ať to není to, na co teď myslím a čeho se bojím, z čeho mám strach za chudáka Pepého! Ne, to přece nemohou, to přece nemohou ti Němci udělat!

A už velitel Jochen spustil tou svou příšernou španělštinou:

„Muchachos, já k vám mluvím jako velitel od tenhle pracovní tábor, vy budete dávat dobrý pozor a budete si moc dobře pamatovat, co teď budete vidět. Ten darebák tady,“ ukázal bičíkem na přivázaného Pepého, „ten darebák tady porušil kázeň našeho tábora a celého velkostatku Esperanza. A ne poprvé! Takoví, kdo tady u nás pracovat už dýl, ty budou pamatovat, že ten lotr zkusil před dva roky odtud utýct! Byl za to bit, pořádně bit, aby si pamatoval.

Jenomže on, darebák, si nezapamatoval pořádně, on nezapamatoval vůbec a včera chtěl utýct znova, už podruhý. Tenkrát, co utíkal poprvé, zkusil podhrabat náš drátový plot a to nešlo, protože ten drátový plot je hluboko do země, aby to nešlo. Byl bit, ale on to včera zkusil nanovo, ten lump! Když ta parta, co v ní on pracoval, šla do tábora, jíst a spát, on se zahrabal do kupy sena tam venku před bránou. On počítal, že bude v noci klid a ticho a že uteče. Měl štěstí, nikdo partu nepočítal, když přišla do tábora. Jenomže v noci strážný v budce najednou viděl, seno se hýbe! Rozsvítil reflektor a vidí, chlap! Tak spustil poplach a my ho chytili a spoutali. To byl tenhle, číslo dvacet čtyři.

Správa Esperanzy ho pak hned soudila. Protože to byl už jeho druhý pokus utíkat, bude trest vypadat podle toho. Správa rozhodla – za ty dva pokusy už žádné milosrdenství. Tady musí být trest jako výstraha pro vás všechny, aby všechny přešla chuť utíkat z Esperanzy. Proč chtěl utíkat? Co mu chybělo? Měl práci, měl jídlo, měl kavalec, střechu nad hlavou, měl co na sebe. Co potřebuje víc? A proto bude jeho trest tvrdý, jako příklad pro toho, kdo by chtěl dělat jako on. Tenhle chlap,“ ukázal velitel Jochen bičíkem, „tenhle chlap bude tady teď zastřelený a vy to budete všichni vidět a vy si to budete všichni pořádně pamatovat!“

Bylo to jako blesk z čistého nebe! Všichni ztuhli. Tak tohle tedy! Z řad nastoupených mužů se ozvaly výkřiky: „Ne, ne! Nezabíjejte ho! To nesmíte!“ Velitel Jochen se jen ušklíbl, vytáhl z pouzdra tu svou velkou pistoli a dvakrát vypálil do vzduchu. Oba strážní namířili své samopaly na shromážděné a velitel vyštěkl: „Stát a ticho, jinak se bude střílet! Držet huby! Jakmile se hnete z řady, střílíme!“

Před hrozbou namířených samopalů se řady mužů zase uklidnily. Jochen potom vykřikl jakési povely oběma strážným a ti vyšli pár kroků před nešťastníka u kůlu, udělali obrat a zůstali stát s namířenými samopaly. Čekali už jen na velitelův povel. Vtom se stalo něco, co nikdo nečekal! Přivázaný Pepé prudkými pohyby svalů v obličeji a čelistí dokázal sesmeknout ten cár, jímž měl ovázaná ústa. Hadr se mu sesmekl na krk a Pepé vykřikl, co měl síly:

„Chlapi, nenechte to takhle! Chtěl jsem utýct, abych všechno udal a vysvobodil vás! Já za to teď umřu, ale vy mě pomstěte!“

Jochen a oba ozbrojenci byli tak překvapeni, že stáli jako dřevění a nechali statečného muže domluvit. Pak se velitel vzpamatoval, vyštěkl povel a z obou samopalů zarachotila krátká dávka. Statečný Pepé zůstal bezvládně viset v poutech.

KAPITOLA 17

Ten den po zavraždění Pepého byl zlý pro všechny z toho proklatého tábora, a ještě horší byla noc. Surovost panstva z Esperanzy otřásla každým. Domingo byl rád, že na něho připadla té noci hlídka u stáda, protože by stejně po tom hrozném divadle, po tom přímo sadistickém předvedení všemocnosti správy velkostatku, zaručeně neusnul. Takhle byl aspoň venku, na čerstvém vzduchu vlahé noci, nemusel ležet na kavalci baráku a koukat do tmy.

Nasedl na svého koně a pomalu objížděl odpočívající stádo. Ani ta noc nebyla příjemná, protože se od noční hlídky tentokrát ani na krok nehnul strážný Heinz. Službu u stáda měl s Domingem Ignacio, nemluva a bručoun, který ani za normálních okolností neprohodil zbytečné slovíčko. Strážný s pastevci stejně nemluvil – kromě strohých rozkazů, a tak bylo té noci u stáda ticho až strašidelné.

Domingo napřed usilovně odháněl každou myšlenku, nechtěl myslet na nic, hlavně ne na to, co se stalo minulého dne. K ránu se ale uklidnil, a v hlavě jako by se mu vyjasnilo. Viděl, že se na Esperanze a s Esperanzou musí co nejrychleji něco stát, takhle to přece nemůže zůstat, s tou tyranií a surovostí se musí skoncovat, tak, aby přešla chuť dělat něco takového každému, kdo by chtěl jednat podobně. To přece nejde, říkal si rozhořčeně, aby se v Chile, v našem Chile roku 1966, v té naší krásné zemi, na jejíž svobodu a volnost jsme všichni tak hrdi78, aby v tom našem Chile mohli žít takovíhle cizinci, paraziti, kteří zneužívají našich zákonů jen a jen ke svému prospěchu!

V Evropě, v té jejich slavné Evropě, o níž tak básní třeba onen pastor, tam zřejmě nemohli, či spíše nesměli zůstat, protože měli nejspíš na hlavách tuny másla. A jaké to mohlo být máslo? Určitě hezky žluklé, musely to být pořádné zločiny a lumpárny, protože jinak by tam jistě zůstali. Tekla jim voda do bot, vězeli ve svém bahně a špíně až po brady a viselo nad nimi vězení, ne-li dokonce šibenice, a tak se nějakým podfukem dostali sem, k nám. A protože takoví hlavouni nejsou nikdy chudí, vždycky mají někde venku ulité peníze, tak si za ně opatřili falešné doklady a pasy. S těmi se pak u nás usadili a jejich krajané, starousedlíci v Chile už z minulého století, jim pomohli a oni začali hospodařit, ale – po svém!

A on, Domingo, je na Esperanze proto, aby to jejich panství pomohl vy vrátit. Sakra, vždyť už toho ví dost, aby se jim dalo zakroutit krkem! Našel tady i toho Mapučé Alberta, který se tak záhadně ztratil; je to ale maličkost proti té celkové špíně, proti tomuhle táboru, kde žijí lidé, nevinní lidé jako vězili, kde mají režim jako těžcí zločinci a odkud vede jen jedna, jediná cesta – do hrobu tmavého. Jinou cestu hledal ten chudák Pepé, a už je pod drnem. Jeho spolutrpitelé mu museli vykopat hrob, hned potom, kdy skončil svůj život u toho hrozného kůlu, jako kdyby byl bůhvíjaký zločinec nebo zrádce. A Domingo si složil v duchu tu nejslavnostnější a nejvážnější přísahu, že udělá vše, že nasadí i svůj život, jen aby se dostal z Esperanzy a mohl svým nadřízeným ohlásit všechno to svinstvo, které na Esperanze viděl a prožil.

Ale jak na to? Věděl, že musí utéci a že se mu to MUSÍ podařit! Jinak skončí jako ten chudák Pepé a nic se nestane, a všechno to bude existovat dál. Dokáže to sám? Snad ano, ale jistější by bylo, kdyby měl někoho, kdo by mu pomáhal, někoho, kdo by mu celou věc nějak usnadnil, a přitom by měl jistotu, že ho nezradí. V duchu si probíral chlapy ze své party pastevců, všech šest, jednoho po druhém. Dospěl k názoru, že to jsou dobří chlapi, dobří huásové, ale – u každého z nich našel něco, co mu vadilo, nějakou maličkost, která nedávala stoprocentní záruku spolehlivosti. A on bude potřebovat celého chlapa, parťáka s ocelovými nervy, spolehlivého až k smrti…

Věděl by o takovém? Snad přece jen ano! Co například takový Emeterio, ten Aymara z Bolívie, ten, který vyprávěl tu pohádku o tom, proč jsou písně Indiánů smutné? Ten Indián se zdál mít nervy nejméně ze železa, je to vtělený klid a rozvaha sama. To by byl ten pravý pomocník. Jenomže – není v jejich partě, není pastevec, a proto se s ním nemůže stýkat tak, jak by potřeboval. Nedalo by se to ale nějak zařídit, aby se Emeterio do jejich party dostal? Možná že by to šlo, řekl si, ale hned se v něm ozvala jeho indiánská krev. Pozor, jen hezky opatrně, Domingo, neudělej žádnou hloupost! Nespěchat, spěchem se obyčejně daleko víc pokazí, než udělá dobrého! Když jsi tady vydržel už tak dlouho, vydržíš ještě pár dní, budeš se ale pořádně ohlížet kolem sebe a to by v tom byl čert, aby ti něco nenahrálo, aby ti nějaká náhoda nebo příležitost nepomohla.

Pomohla, ale jen trošku, a tak té náhodě musel Domingo ještě pomoci sám, aby to bylo k čemu. Za dva dny nařídili z vedení statku značkování odrostlých telat. Pablo k tomu určil Dominga, nemluvu a bručouna Ignacia a mladého Javiera. Ignacio chytal mladé kusy svým lasem a přiváděl je k ohníčku, na němž se žhavilo značkovací železo, Javier každý kus šikovně přidržel a Domingo mu vypálil značku. Měli označkovat asi dvacet kusů, a tak to byla pořád stejná písnička. Ignacio kus přitáhl, Javier mu sejmul laso a přidržel ho za rohy s hlavou staženou dolů, k zemi, a Domingo přitiskl na levou kýtu rozpálené značkovací železo. Musel u toho stát pěkně z boku, protože po přiložení žhavého železa každé tele prudce vyhodilo zadníma nohama, jak je to zabolelo.

Domingo při značkování asi desátého kusu dostal nápad. V prvním okamžiku si ten nápad sám zamítl. To se přece nemá, udělat druhému záměrně bolest! Potom si ale řekl, že to snad zase není tak zlé, když je to pro dobrou a daleko větší a důležitější věc. Trochu utrpení přece pořádný chlap musí vydržet, a když se to povede, budou z toho mít prospěch všichni věznění na Esperanze, stát Chile, a nakonec i celé lidstvo, jestli se zbaví těch otrokářů.

Tak tedy do toho! Zbývají čtyři kusy, a tak se to musí u jednoho podařit! Počkal, až Ignacio přivleče další dobytče. Tentokrát to byl mladý býček, pěkný, silný kus, který měl proti vlečení lasem značné námitky. Ignacio ho přitáhl, zastavil a držel laso napjaté, než přiskočí Javier a popadne býčka za rohy. Vtom k býčkovi přistoupil Domingo – Ignacio se nedíval dozadu, koukal po Javierovi, zda už jde – a bodl býčka do citlivého místa ve slabinách dlouhým hřebíkem, kterým občas čistil značkovací železo od spálených a spečených chlupů. Býček sebou škubl dozadu, Ignacio to nečekal a sletěl tahem lasa z koně. Domingo předstíral, že býček vrazil i do něho, a dosedl z výšky Ignaciovi na nohu. Ten zařval bolestí a spustil dlouhou litanii velmi neslušných slov a obratů, jakých zná španělština takřka nepřeberné množství. Domingo rychle vstal:

„Ignacio, odpusť, já nerad, to ten pitoměj bejček.“

„Co řveš?“ ozval se také Javier. „To jsi ještě nikdy nesletěl z koně? Huáso přece musí umět padat!“

Ignacio ale stále skučel.

„Narazil sis něco?“ zeptal se Domingo.

„Noha, moje noha!“ bědoval Ignacio.

„Co s ní máš? Ukaž!“ nabízel se Javier. Ignacio se mezitím posadil a ohmatával si pravou nohu.

„Ukaž, stáhnu ti botu, noha by ti mohla začít otýkat, pak bysme museli botu rozříznout, a to by byla škoda.“

Javier Ignacia podržel pod pažemi a Domingo mu s potížemi za Ignaciova velkého syčení a úpění botu stáhl. Potom mu z nohy odmotal onuci.

„Počkej, teď zatni zuby a drž! Musím ti nohu prohmatat, jestli nemáš něco zlomenýho. Myslím ale, že to nebude tak zlý, to bys rval jinak,“ těšil Ignacia.

Ukázalo se, že to je silně pohmožděný kotník, který rychle otékal. Javier tvrdil, že něco podobného měl před třemi roky a že to bylo brzy zase v pořádku. Teď by ale měli ze všeho nejdřív dopravit Ignacia do baráku, aby mohl ležet, a zavolat kuchaře ze statku, který dělal v táboře doktora. Jenomže tady, v té otrokárně, to nebylo jen tak, tady nesměl nikdo odejít bez dovolení. Naštěstí se asi za půl hodiny objevil strážný. Vypověděli mu všechno, jak k nehodě došlo, on jim vynadal, že jsou nemehla, a rozhodl, že maroda odveze do tábora. Kotník bolel stále a silně otékal, Ignacio však statečně potlačoval nářek a jen bolestí syčel. Strážný se s ním nemazlil. Nařídil přivést jeho koně, Domingo s Javorem, pak Ignacia zvedli, podle rozkazu položili na břicho přes sedlo a přivázali kusem provazu, aby nesklouzl. V té chvíli ho bylo Domingovi hrozně líto a v duchu si krutě vyčítal, že“ mu způsobil takovou bolest.

„Taky jsem mohl dávat víc pozor,“ řekl omluvně k Javierovi, když strážný s Ignaciem odjel, „padl jsem na něj opravdu jako pytel brambor.“

„Co si děláš starosti?“ ozval se na to Javier, „Ignacio se bude mít docela prima. Ten kuchař je půl nebo tři čtvrti doktora a dá mu nohu do pořádku, uvidíš. Ignacio si bude pěkně ležet na kavalci, nebude muset do práce a pak si bude ještě pár dní posedávat na sluníčku před barákem, než bude noha zase v pořádku. Nemusíš ho litovat, bude na tom lip než my a ta bolest taky přejde.“

Domingo ale tímto ne právě nejlehčím způsobem dosáhl svého. Ignacio byl vyřazen na čas z práce u stáda, a tak chyběl huásům jeden muž. Když se vrátili toho dne do baráku, povídalo se o tom a Domingo využil příležitosti:

„Ty, Pablo, musíme dodělat to značkování. Koho nám dáš jako třetího?“

„Koho, koho! Co se tak hloupě ptáš, když víš dobře, že žádného třetího nemám? Já a moji tři chlapi máme práce ažaž, že se už pomalu ani nevyspíme. Co kdybyste to zkusili zvládnout sami?“

„Teď zase říkáš nesmysl ty, Pablo! Ignacio bude pořád chybět, i kdybysme makali každej den čtyřiadvacet hodin. Naše parta musí mít ještě jednoho, jinak se ta naše práce nedá dělat, to přece víš, a jseš na naši práci přeborník. Víš co? Jdi hezky za velitelem a požádej o přidělení jednoho chlapa.“

„To budu muset, to je jasný, ale…“

„Jakýpak ale,“ skočil mu do řeči Domingo, „musí nám ho dát, to je jasný! A měl by to být někdo, na koho je spolehnutí, někdo, kdo nevybouchne při prvních potížích.“

„Hele, Domingo, ty už máš někoho vyhlídnutýho, viď. Koho?“

„Když to chceš vědět, tak tedy mám jednoho vyhlídnutýho. Napadlo mě, že by mezi nás dobře zapadl například Emeterio. Je to Indián z And, a tak je určitě kliďas a má výdrž. Jezdit na koni umí taky, viděl jsem ho, jak přiváděl koně k vozům. Co ty na to?“

„No, možná že máš dobrej nápad, milej hochu. Jo, určitě máš dobrej nápad! Emeterio by se do naší party hodil, když tak na to koukám. Jdu za velitelem a řeknu mu o něj.“

Tak se dostal aymarský Indián Emeterio do party pastevců. Za pár dní mezi ně zapadl tak dokonale, jako kdyby byl mezi nimi nejméně půl roku. Řečí moc nenadělal, měl šikovné ruce, dovedl se postavit ke každé práci a svým klidem pomáhal řešit leckterou obtížnou situaci. A snad právě on jim přinesl štěstí, protože zároveň s ním přibyl do party další muž, kterého velitel pastevcům přidal. Byl to také Indián, Mapučé od Curacautínu. Byl partě dost podezřelý, protože velitel tábora nebyl právě štědrý, šetřil a snažil se z každého vymáčknout, co se jen dalo. Nevěděli, jestli ho k nim velitel nenastrčil, aby měl mezi huásy svého člověka – i když by bylo dost divné, že by tohle dělal právě Indián. Proto byli k novému muži – jmenoval se Juan – zdrženliví.

Ukázalo se naštěstí, že jejich podezřívání bylo zbytečné. Jednoho dne se Juan ztratil. Měl volnou noc, po níž měl být ráno u stáda, kde měl převzít hlídku právě po Domingovi. Ten Juana netrpělivě Vyhlížel, protože byl po dlouhé službě utahaný a koukal, aby užuž byl v baráku na svém kavalci. Ale ať vyhlížel směrem k táboru jak chtěl, Juan nikde. Objevil se, až když už bylo slunce hezky vysoko, a zdálo se, že nemá právě naspěch. Jeho kůň šel pěkně zvolna, jezdec ho nepoháněl, seděl v sedle tak nějak podivně, uvolněně, a zároveň nejistě, záda do oblouku, skoro jako by podřimoval.

„Sakra, Juane, to je dost, že ses přihrábal!“ uvítal ho Pablo, který se asi před hodinou přijel přesvědčit, jak to u stáda klape. Juan nic. Jeho kůň zůstal stát a Juan se ani nepohnul. „Co je s tebou? Proč mi neodpovídáš?“ vztekal se Pablo. Juan zase nic, jen se v sedle zase trochu, zakymácel. Tohle už Pabla jaksepatří dohřálo! Rozjel se k Juanovi:

„Tak ozveš se, nebo ne! Řekni něco, ty holomku!“

K zdůraznění svých slov pak Juana plácl do ramene. Bylo to plácnutí velitelské, dost silné, ale rozhodně ne tak silné, aby způsobilo to, co se pak stalo. Juan se zakymácel jako třtina ve větru a – najednou byl z koně dole, na zemi. Prostě spadl.

Ten pád mu zřejmě pomohl. Chvilku ležel, pak se pomalu posadil a jeho oči připitoměle bloudily od Pabla k Domingovi, od Dominga k Emeteriovi a zase zpět. Tohle se Pablovi už vůbec nelíbilo. Slezl z koně a klekl si k Juanovi:

„Co je s tebou, chlape? Jsi snad nemocný? Je ti něco?“

Juan jen zavrtěl pomalu hlavou a s námahou promluvil:

„Kdepak, není mi nic. Co na mě vidíš, ty opičáku? Co na mě tak vejráš?“

A najednou byl Pablo dokonale doma:

„Krucinál, ty chlape mizerná, z tebe táhne kořala jako ze sudu! Ty jsi ožralý, ty dobytku! Jak ses dostal k flašce?“

„U– ukradl jsem ji strážnýmu, když nebyl v baráku. Neboj se, flašku jsem zahrabal, nikdo ji nenajde, kamaráde…“

„No počkej, tohle ti přijde hezky draho! Tohle musím hlásit veliteli. A jestli nevíš, co tě čeká, tak se to brzy dovíš.“

„A co ho čeká, Pablo?“ zeptal se Domingo.

„Ty to nevíš? Vlastně to nemůžeš vědět, protože něco takovýho se za tu dobu, co jsi tady, ještě nestalo. Velitel se na opíjení dívá jako na zločin. A dvojnásobnej nebo ještě víc. Proč? Protože si napřed musel tu kořalu nějak opatřit, a to tady není vůbec jednoduchý, musel ji ukrást, jak jsi slyšel. Jiná možnost tu není. Další zločin je, že nepřišel včas do služby. Co bych ještě vykládal! Velitel ho nechá zmlátit do krve a bude viset na kůlu, víš, na tom, co u něj zastřelili Pepého. Bude tam viset den a noc.“

„Není to trochu moc za jedno namazání?“

„Podle mě a tebe to je moc, velitel má ale jinej názor.“

„A musí se to velitel dovědět, že se Juan ožral?“

„Jo, milej Domingo, tohle nemůžu riskovat, nehlásit to. Co když sem přijede někdo ze strážných? S tím přece musíme počítat. Uvidí ho takhle zřízenýho, a kdo to odnese s ním? Já přece a řekni, mám to já zapotřebí?“

„To nemáš, Pablo, ale nešlo by to nějak zařídit, abyste z toho vyšli čistí ty i on, ten blb Juan?“

„Jak to myslíš, Domingo?“

„Mám malej nápad a povím ti ho. Poslouchej!“

Dopadlo to tak, že Domingo svůj plán Pablovi vyložil a ten po kratším váhání souhlasil. Proč by měli právě oni, zajatci tohoto tábora, udávat spolutrpitele? A tak Juana uklidili do křoví v takové šikovné nevelké rokli, kde se dal schovat i jeho kůň. Nechali ho tam vyspat a sami dávali pozor, aby drželi stádo od té rokle trochu stranou, aby – kdyby přijel strážný na kontrolu – nikoho nenapadlo přiblížit se k ní, čímž by se všechno provalilo. Domingo zůstal u stáda, pokračoval v práci a všichni doufali, že nikdo nepřijde, dokud se Juan nevyspí.

KAPITOLA 18

Tak se stalo, že se Domingo s Juanem spřátelil. Indián mu nikdy nezapomněl, že ho zachránil před krutým potrestáním. Sbratřili se na život a na smrt. Toto přátelství však mělo ještě jeden dopad, který Domingo ani zdaleka netušil. Tím, že se sbratřil s Juanem, získal najednou za bratry všechny Mapučé v táboře. Tito Indiáni ho velice překvapili. Vzali ho mezi sebe, ti na první pohled nemluvní, jakoby lhostejní a trochu pomalí muži, a tu on s velkým překvapením viděl, jak takový povrchní pohled může klamat, nebo lépe řečeno, jak ti Indiáni dokáží dokonale skrývat své pocity a nedávat najevo, co si vlastně myslí a jací jsou.

Zapadl mezi ně a najednou viděl, že v tom odporném táboře žije skupinka lidí, kteří drží spolu až do posledního dechu, kteří si navzájem pomáhají, jak jen mohou, třeba v maličkostech, a jak jim právě ty maličkosti a pocit soudržnosti pomáhají přežívat všechnu tu šeď, jednotvárnost, tvrdost, krutost, hulvátství a nadutost strážných a celého vedení velkostatku, těch lidí, kteří se považují za nadlidí, za něco víc, než je kterýkoli jiný člověk jiného jazyka, a za něco nesrovnatelně lepšího a vyššího, než je kdokoli jiné barvy pleti.

Scházeli se hlavně ve dnech, kdy měli volno, využívali však i každé vhodné příležitosti, každého byť i letmého setkání, aby si třeba jen pohledem mohli říct, že tu není nikdo z nich sám, že tu jsou ostatní s ním a že s nimi může vždycky počítat.

Když toto všechno uvážil a promyslel, viděl, že svůj úkol může dovést úspěšně ke konci – k likvidaci otrokářského a ještě horšího tábora – jen a jen s pomocí těchto Indiánů. Když si řekl „otrokářského“, musel se usmát. v Rád a hodně četl, byl na to hrdý, že chodil do školy, a četbou se dovídal spousty nových věcí. Měl rád zejména historii, a proto věděl, že výraz „otrokářský“ je pro tenhle tábor vlastně skoro lichotkou a zdaleka nevystihuje skutečnost. Vždyť přece ti, kdo si koupili nebo jinak získali otroky na práci, s nimi nikdy v nezacházeli tak krutě a bezohledně jako tihle Němci! Pro otrokáře byl otrok cenným majetkem, který musel být pořádně živen a oblečen, aby mohl dobře pracovat. To na Esperanze neplatilo, tam neměl život skoro žádnou cenu, tam člověk pro správu a majitele velkostatku nic neznamenal. Oni se ho prostě zmocnili, snažili se ho využít a vyždímat do posledního dechu a pak – nevídáno, když pojde! Chytí si prostě jiného!

Domingo tedy využil první vhodné příležitosti. Bylo to při hlídání stáda, samozřejmě když tam nebyl strážný a když byli pohromadě Emeterio, Juan a on.

„Podívejte se, mládenci, já vám teď povím něco zajímavýho, protože vím, že u vás to bude jako v hrobě. Já jsem seržant karabinérů, a jsem tady proto, abych vypátral všechno tomhle táboře. Potřebují to naše úřady, aby mohly s tímhle darebáctvím skoncovat.“ A vyložil jim všechno, jak a co se stalo a jak se dostal na Esperanzu.

Když skončil, nastalo velké ticho, dlouhé, velké ticho. Indiáni se na něho dívali jako na zjevení z jiného světa. Pak se ozval Juan:

„Milý Domingo, jsi jedním z nás, a proto je tvoje věc i naší věcí. Počítej s námi, pomůžeme ti ve všem, co jen budeš potřebovat. Nebudeme šetřit ani svůj život, vždyť sám na sobě vidíš, jak malou cenu, nebo ještě lip skoro žádnou cenu, tady má. A co znamená život některého z nás nebo i nás všech, když budeme vědět, že tím pomůžeme tomu, aby se tohle už nikdy nemohlo opakovat? Počítej s námi, pomůžeme ti ve všem, v čem budeš potřebovat. Af pin!79„

Mlčénlivý Emeterio k jeho řeči jen přikyvoval, ale jeho oči zářily. „Rád přijímám vaši pomoc, bratři,“ ozval se radostně Domingo, „rád ji přijímám. Naše věc se musí podařit, tenhle tábor musí zmizet z povrchu země, vy se musíte vrátit do svých domovů a ti lotři tady musí být tvrdě potrestáni, aby se tohle, to peklo, na zemi už nemohlo opakovat.“

„A jak to chceš udělat, Domingo?“ zeptal se Emeterio.

„Musím se odtud dostat, musí se mi podařit utéct. Pak všechno povím svým velitelům a ti zařídí ostatní.“

„Ale když utečeš, když se ti to podaří, pak budou tady ti vědět, že jsi utekl, že tu nejsi, a budou si moct ledacos připravit, zakrýt, zařídit, pro sebe samozřejmě.“

„K tomu nesmí dojít, bratři! Musíme vymyslet něco, nějakou cestu, aby to vypadalo – prostě abych jim tady nechyběl, aby nic netušili.“

„To bude asi dost těživé,“ zadumal se Juan.

„Bude, Juane!“ přisvědčil Domingo. „Budeme muset hledat nějakou šikovnou příležitost, hledat s rozvahou a v klidu. Vždyť máme čas. Co se stane, jestli tu budem o týden déle, nebo i o měsíc, a třeba i o dva měsíce? Vůbec nic! Musíme být trpěliví, ale mít oči a

uši otevřené a koukat kolem sebe. A až se taková příležitost objeví, tak ji musíme popadnout za pačesy a už nepustit, za žádnou cenu! Já musím zmizet tak, aby neměli nejmenší podezření. Bude to těžké, já vím, ale musí se to podařit!“

Tohle uznali všichni a hned se pustili do vymýšlení různých možností. Probrali kdeco, ale vždy dospívali k závěru, že to nepůjde. Střežení tábora bylo přece jen velmi důkladně promyšlené.

Domingo a jeho přátelé se však nevzdávali. Myšlenka na to, že musí s tím neřádstvem na Esperanze skoncovat, je zcela posedla. Někde se přece musí najít nějaká ta skulinka, kudy by mohl někdo z nich vyklouznout, především Domingo. Pozorně si všímali všeho kolem sebe jako nikdy předtím a přicházeli s nejrůznějšími nápady. Ve své snaze vymýšleli všelijaké plány, z nichž by se měla zrodit ta hledaná, vytoužená příležitost, o níž řekl Domingo, že ji musí popadnout za pačesy a nepustit, ať se děje co se děje. Bohužel, vždycky se zatím ukázalo, že ta hledaná příležitost byla buď úplně holohlavá, nebo že má pačesy tak krátké, že ji za ně nebylo možno popadnout, a hlavně – udržet. Vždycky jim nějak vyklouzla mezi prsty, ať se snažili, jak jen mohli.

Navíc se najednou začaly dít zvláštní věci. Přišel s tím jako první Emeterio. Seděli toho dne s Domingem a Juanem na pastvě u ohníčku, na němž si vařili polední čaj maté. Emeterio se choval v té chvíli podivně. Měl rád maté, nápoj argentinských gaučů, nápoj, který až do svého nedobrovolného příchodu na Esperanzu neznal. Měl maté tak rád, že byl vždycky první, kdo nastavoval svou nádobku z tykve, když Juan naléval. Juan vždycky vařil, měl rád oheň, dokázal jej rozdělat a udržovat i za nejnemožnějších podmínek, a tak se mu nikdo do této práce nepletl. Emeterio však byl vždycky první u ohně, přihlížel, jak Juan vaří vodu, nasypává hrstičky maté do tykviček svých společníků a pak je zalévá vařící vodou.

Tentokrát však Emeterio seděl u ohně a díval se někam do daleka. Byl tak roztržitý, že dokonce přehlédl Juanovu ruku, když mu Mapučé podával jeho tykvičku s kouřícím nápojem. Bylo to velmi podivné, až se Juan ozval: „Co je s tebou, Emeterio? Koukáš, jako kdybys byl zamilovaný a jako by tam někde v dálce, v oblacích, byla k spatření tvář tvé znejmilejší. Copak ti je?“

Emeterio se probral, jeho pohled se vrátil k ohni a dychtivě natáhl ruku po tykvičce: „Víte, kamarádi, mě něco napadlo.“

„A co to je, co tě tak zaujalo, že jsi kvůli tomu přehlédl své milované maté?“

„Vy o tom ještě nevíte, a ani nemůžete vědět, nebyli jste tam.“

„Kde jsme nebyli? Oč jde?“ vmísil se Domingo.

„V táboře přece! Já jsem tam tuhle noc spal a dnes ráno jsem přijel sem, vystřídat tuhle Juana.“

„A co se tam dělo? Co kdybys nás už konečně přestal napínat!“ ozval se Juan a Domingo se přidal: „Tak dělej, ať už je ta novina z tebe venku! Beztak to nebude nic dobrého, když se u toho tak tváříš.“

„Uhodls, bratře Domingo, nic dobrého to není. Včera večer nás strážní vyhnali na dvůr a velitel pak četl, kde kdo bude pracovat. A byla to samá změna, skoro každý změnil práci a místo, všechno bylo najednou jinak.“

„A co my, huásové? Nás nechal na pokoji?“

„Ale kdepak, milý Domingo! Ani nás nevynechal. Jenomže na nás má dojít až tak za měsíc. Bude se odprodávat asi dvě stě kusů dobytka, a tak prý až se stádo zmenší. Pak přijde změna.“

„Jaká? Nenapínej!“ vyjel Juan.

„Podle toho, co říkal velitel, by tu měl zůstat jen Pablo, jako vedoucí, a dostane novou partu, budou noví huásové.“

„A co my?“

„My je máme zaučit, mají s námi jezdit asi deset dní a pak máme nastoupit jako peóni, na pole.“

„No nazdar, to bude pěkná otrava, já tu práci na poli nemám rád a už doma jsem se jí vyhýbal, jak to jen šlo a jak mi to táta dovolil,“ zavrčel otráveně Juan. Emeterio se zvolna napil, zadíval se zase do dálky nepřítomným pohledem a pak pomalu promluvil:

„Mládenci, já mám strach.“

„A z čeho, prosím tě?“ zeptal se Juan.

„Já nevím, prostě nevím, ale mám strach, něco visí v povětří.“

„Heleď, nech toho, Emeterio! Proč bys, prosím tě, měl mít strach?“

„Počkej, Juanej“ ozval se vtom Domingo. „Mně se to taky nezdá.“

„A co, prosím tě?“

„Ty změny tady, o kterých povídal Emeterio. To nebude jen tak, bez příčiny, v tom něco vězí.“

„Co by v tom mohlo vězet, ty chytráku? Prostě změna, páni asi usoudili, že jsme se v tý naší robotě už nějak moc zabydleli, že potřebujeme změnu, a tak nás posílají na něco jinýho.“

„Juane, to určitě není všechno. Já to vidím teď trochu jinak. Možná že jsme někde udělali nějakou chybu, když jsme hledali možnost, jak bych odtud mohl zmizet. Nebo se někde jinde něco zahýbalo, třeba i někde mimo Esperanzu, a panstvo má podezření.“

„Podezření? Jaké?“

„Že se něco děje. Já věřím nosu našeho Emeteria. Správa statku nás přeřazuje proto, aby s celým statkem zahejbala, a jestli má někdo někde něco připravenýho, tak aby mu to zkazila. To bude to pravé, to bude ten důvod, proč tak míchají se vším a s každým, nebo skoro s každým.“

„A co z toho?“

„Dost, budeš se asi divit. Myslím si, že takhle, jako huásové, máme přece jen daleko víc volnosti než jako peóni na polích nebo na statku a v táboře. Tam budeme mít za zadkem vždycky nějakého strážného s bouchačkou. Tady, u stáda, jezdíme tak, jak to stádo potřebuje, jeden tam, druhej zase jinam, a strážný, když tu je – a jak víš, není tu pořád – se nemůže rozpůlit. Mládenci, to znamená jen jedno – měli bychom provést náš plán dřív, než budeme dělat jinde, jinak tu ztvrdneme, možná až do smrti. Teď budeme muset mít oči dvojnásob otevřený a hledat ještě víc nějakou tu skulinku, kudy bych mohl vyklouznout!“

„Poslouchej, Domingo,“ ozval se zamyšleně Emeterio, „co ten prodej dvou stovek dobytčat? To by mohlo pomoct, to se bude hejbat kdeco, ne?“

„Máš pravdu, Emeterio, máš pravdu! To by mohla být příležitost, na kterou čekáme!“

KAPITOLA 19

Tak tedy čekali a to čekání bylo den ze dne těžší. Indiánská trpělivost je známá a naši huásové byli opravdoví Indiáni, ale co je moc, to je moc! Den plynul za dnem v běžné, všední, každodenní práci se stádem a stále se nic nedělo. Jediná změna spočívala v tom, že nebyli nikdy u stáda sami, ani v noci, stále měli s sebou ozbrojeného strážného, který všude nastrkoval uši, rozháněl je, když se na chvíli sešli na kus řeči, a svým neustálým los, los, trabajar80 otravoval od rána do večera, a druhý, který ho přijel večer vystřídat, zase od večera do rána.

Tak uplynulo deset dní, hrozných a k ukousání při tom čekání a přišel den jedenáctý. Ten konečně přinesl změnu a náznak toho, že se snad už bude něco dít. Toho dne po poledni přijel velitel Jochen. Přijel a tvářil se, jako by se nic nedělo, jako kdyby přijel jen dohlídnout, jestli je na pastvinách Esperanzy všechno v pořádku. Jenomže Domingův indiánský nos věděl své. Bylo to právě v té nenápadnosti a skoro až nedbalosti, s jakou ten chlap přijel. Domingo okamžitě postřehl, že se za tou do očí bijící nenápadnosti něco schovává. Teď šlo jen a jen o to, kdy Jochen ukáže karty.

Dojel ke stádu, popovídal si se strážným, který mu vyjel vstříc, díval se chvíli z koně, jak se krávy a býci poklidně pasou. Pak zajel k huásům, kteří právě seděli u ohníčku a vařili si maté. Emeterio beze slova vstal a šel k němu, aby podržel koně, až Jochen sesedne. Němec ležérně seskočil a hodil Emeteriovi uzdu. Indián odvedl koně o kousek dál, kde stáli koně huásů i strážného, a uvázal ho k pahýlu křoviska, vyčnívajícímu z půdy. Pak se vrátil k ohni.

Jochen stál zatím trochu stranou se strážným a cosi mu vykládal. Když skončil, začal strážný s vyptáváním a Jochen odpovídal. Indiáni je mlčky sledovali a zvolna usrkávali maté ze svých tykvových nádobek. Potom se Jochen obrátil k nim tou svou kostrbatou španělštinou:

„Mládenci, zítra začne veliká práce. Vyberete dvě stovky kusů ze stáda, mladší kusy, uděláte z toho druhé stádo, stranou od velkého. Berte ne samé krávy, ale také mladé býčky, bude to dobytek na maso a stádo tolik býčků nepotřebuje. To druhé stádo budete držet stranou, jak jsem už říkal.“

Indiáni poslouchali v naprostém klidu, i když to pro ně nebylo lehké, dělat, jako že se nic neděje, že jim vůbec nevadí ta další práce. A Jochen pokračoval:

„U stáda pak počkají – ty a ty,“ ukázal prstem na Dominga a Emeteria, „počkají a budou čekat, až přijde další strážný. S ním přijdou k velkému stádu další dva huásové. Vy dva pak a ten strážný poženete – ne, počkat, dva huásové, to je málo. S tím strážným přijdou tři huásové a jeden z nich půjde s vámi. Budete tedy tři a strážný. Poženete stádo pomalu k hlavní brána i..“

„… přes řeku?“ ozval se nenápadně Domingo.

„Samozřejmě, ty blbče!“ ucedil velkopansky Jochen a pokračoval. „Je vás přece dost na přechod všehovšudy dvou stovek kusů skotu přes řeku! Strážný vám pomůže. Rozdělíte stádo na dva houfy a převedete napřed jeden – těch sto kusů – pak druhý houf, zase stovku a bude to! To přece nic není, řeka je tam klidná.“

Domingovi začínalo svítat. Tohle, tohle bude příležitost, na kterou tak dlouho čekal! Teď jen pozor, nepokazit ji! Zvedl tedy ruku na znamení, že se chce na něco zeptat.

„Co je? Co chceš?“ zavrčel Jochen.

„Já jen,“ povídá tak jakoby mimochodem Domingo, „jestli by nebylo lepší nejít přes řeku. Co když se nějaký kus utopí. To by byla škoda.“

„A jak to chceš tedy udělat, ty chytrej?“

„No, já myslel, že by se mohl otevřít kus drátěnýho plotu, co je okolo Esperanzy…“

Jochen mu s velitelským gestem skočil do řeči:

„To tak! Otvírat plot! To by se muselo přerušit i poplašný zařízení…,“ a k strážnému dodal německy: „Jo, to by se jim hodilo, třeba by zkusili i utýct, kdyby byla přerušená signální linka. Milej Hansi, musíš si na ně dát pěkně pozor! Říkám ti – dávej si na ně pozor!“

A k Domingovi pak:

„Ne, ne, nic takovýho! Půjde se přes řeku, to přece zvládnete a pak k hlavní bráně! Tam stádo předáte, bude tam pět našich lidí. Kdyby se někdo pokusil z brány ven, bude se střílet. Tak to je všechno a do práce!“

Potom Jochen odjel a naši tři huásové se pustili do svého úkolu. Nebyla to žádná maličkost, vybrat ze stáda ty dvě stovky kusů, už proto ne, že museli postupovat opatrně, aby se velké stádo nepoplašilo. Objížděli je pomalu a hnali pozvolna po pastvině. Pozorně přitom sledovali, které kusy se zpožďují, a z nich vybírali takové, které měli shromáždit, ani příliš staré, ani zase moc mladé. Požadavek byl – jateční kusy, takové, které budou vyhovovat těm, kdo si je objednali, výběr však musí vyhovovat i správě Esperanzy. Tuto stránku věci si vzal na starost strážce, který vycházel z přesvědčení, že právě a jedině on rozumí hovězímu dobytku nejlíp. Svým počínáním „zpříjemňoval“ třem pastevcům práci tak, že nebýt jejich indiánské trpělivosti a respektu ke strážným a k jejich zbraním, vypěstovaným dlouhým nuceným vězněním na statku – věděli až moc dobře, že se jich nerozpakují použít –, byli by nejraději utekli.

Domingo se s tím neustálým sekýrováním vyrovnával tak, že si mumlal:

„Nech ho, pitomce, víš přece, že pravdu má vždycky ten, kdo má v ruce klacek! Nech ho, nevšímej si ho a dělej!“

Tím se uklidňoval a jen tak na půl ucha bral na vědomí strážcovo pokřikování:

„Tenhle kus ne! Támhleten vyžeň! Ale támhleten ne! Hergot, proč se nedíváš, kam ukazuju, ty pitomče indiánskej?“

A tak to šlo stále dokola, kus sem, kus tam, až konečně měli ty dvě stovky dobytčat odděleny od hlavního stáda. Všichni už toho měli tak právě dost, také proto, že se začínalo stmívat. I strážný byl zřejmě rád, že to mají za sebou, protože zavelel unaveným hlasem:

„Tak, chlapci, sesednout, rozdělat oheň, uvařit maté a jíst!“

„A jak to budeme dělat v noci?“ ozval se Domingo, „my přece nedokážeme uhlídat, aby se nám ta dvě stáda zase nespojila.“

Strážný se ušklíbl: „Nestarat se o to, do čeho ti nic není! Mlčet a jíst! Potom uvidíš!“

Domingo si tedy dřepl k ohníčku, na němž Emeterio vařil vodu na maté. Ze sedlové brašny si vylovil kus chleba a klín podomácku vyrobeného sýra. To byla jejich večeře, kterou zapíjeli neslazeným čajem. Strážný měl večeři lepší, ten měl ve své sedlové brašně pěkný kus masa a láhev piva. S tím svým jídlem si sedl kousek dál od ohně a obou Indiánů.

„Ty, Emeterio,“ ozval se šeptem Domingo, „tohle pro nás vypadá dost bledě.“

„Jak to myslíš?“

„Vždyť to vidíš sám taky! My dva na to noční hlídání určitě nebudeme stačit. A co udělá náš milý dobyteček? Obě stáda se zase pěkně spojí, to přece sami v noci neuhlídáme. A zítra budeme celou tu dřinu dělat znova.“

„A milý strážný nás bude honit ještě víc než dneska,“ přidal Emeterio.

„To víš, bratře, ten si teď po večeři vyzunkne svou lahvinku piva – to by byl divnej Němec, kdyby pil něco jinýho – a pak si rozbalí svý deky a půjde hezky spinkat. Noci jsou teď teplý, bude se mu spát jako malýmu. Ráno bude čerstvej a čilej a my utahaný z tý marný práce v noci.“

„Takže co myslíš, abychom udělali?“ zeptal se Emeterio.

„Abysme počkali, až se hoch zabalí do dek, a pak se na hlídání vykašlali. Stejně ta dvě stáda nedokážeme udržet od sebe, a tak si aspoň odpočineme na tu novou dřinu ráno.“

„Myslím, že máš pravdu, ale,“ – Emeterio zvedl najednou hlavu a zavětřil, „slyším něco a ty to už určitě slyšíš také.“

„No jo, slyším! Naše panstvo myslelo i na to, o čem jsme se právě bavili. No, něco zorganizovat, na to jsou kanóni, to jim musíme přiznat!“

„A my se přece jen budeme moct po tý dřině vyspat. Já po dnešku už zadek skoro necejtím.“

Indiáni slyšeli dobře. Dupot kopyt několika koní byl už tak zřetelný, že ho zaslechl i strážný. Zřejmě věděl, kdo to přijíždí, a tak se ani neobtěžoval se vstáváním od večeře. Byli to ti huásové s dalším strážným, které přislíbil velitel Jochen, a tak na pastvině za chvíli hořely ohně dva. U jednoho seděli oba Němci a u druhého jejich svěřenci. Domingo i Emeterio byli rádi, že mezi těmi čtyřmi byl i Juan, a nedalo jim moc práce přemluvit Pabla, který měl se zbývajícími dvěma převzít hlídku u velkého stáda, aby jim na zítřek přidal k hnaní těch dvou stovek kusů právě jeho.

Noc uběhla celkem klidně, noční hlídce se podařilo udržet obě stáda odděleně a jen jednou museli volat o pomoc a burcovat spáče, když cosi poplašilo menší stádo a to se pokusilo o útěk. Jeden z noční hlídky dojel k spícím a stačilo zavolání, aby byli během několika okamžiků v sedlech a vyrazili ke stádu. Obloukem si je pak nadjeli a zastavili. Měli štěstí, pomohl jim i terén. Zastavili je právě u vstupu do nevelké, mělké rokle, a tak nebylo nic jednoduššího než ten trochu poplašený dobyteček zahnat dovnitř, a byl pokoj na celý zbytek noci – stačilo postavit hlídku k východu z rokle.

Ráno přivezli pastevcům ze statku trochu jídla na cestu a pak už nezbylo, než vyrazit. Domingo horečně přemýšlel, jak to zařídit, aby se dostal z pozemků statku, protože si byl vědom toho, že se musí odtamtud dostat teď, při této příležitosti, jinak se mu to nepodaří. Plot se signálním zařízením ho příliš nevzrušoval, nebyl nepřekonatelnou překážkou, ten mohl vždycky, nějak přelézt. Tady byl jiný problém – musel se ztratit tak, aby to na statku nikdo nevěděl, aby nikdo netušil, že hrozí nebezpečí, na něž by se mohli nějak připravit. Byl tu přece strážný se samopalem a všechno muselo běžet podle jeho rozkazů. V tom byl kámen úrazu, jak toho chlapíka překonat.

Ti tři, Domingo, Emeterio a Juan, neměli dokonce ani příležitost na něčem se domluvit. Hnali stádo, a to nešlo jinak, než že za ním museli popojíždět v značných rozestupech, jeden od druhého dost daleko, aby je udrželi pohromadě a v pohybu. Ten strážný jel také za stádem, přibližně uprostřed, ale až za nimi, aby mohl zasáhnout tam, kde by bylo třeba. Měl odtamtud přehled, a jakmile uviděl dva z pastevců pohromadě, hned je halasně zaháněl na jejich místa. Přesto se však Domingovi podařilo upozornit Emeteria i Juana, aby dávali pozor, hlavně až budou se stádem přecházet řeku. Věděl, že při tom budou mít plno práce, a doufal, a skoro i věřil, že tam musí nastat zmatek, čím větší, tím lépe. V tom přechodu přes dosti širokou, i když poměrně nehlubokou řeku viděl Domingo svou nejnadějnější příležitost k úniku.

Během prvního dne se nedostali daleko. Ráno se zdrželi čekáním na přísun zásob potravin na cestu, chvíli trvalo jejich rozdávání a ukládání do sedlových brašen. Dost času pak spotřebovali, než se dalo stádo do pohybu. Do pochodového tempa se proto dostali, když už bylo slunce dost vysoko, a tak do pozdního odpoledne k řece nedojeli, nedorazili ani do její bezprostřední blízkosti.

Noc byla naprosto klidná. Dobytek unavený celodenním pohybem, tak rozdílným od pokojné pastvy, se držel celou noc pohromadě, polehával a pospával. Také Juan, kterého strážný určil jako hlídku, proto mohl v sedle poklidně podřimovat, a stačilo se jen tu a tam rychlým pohledem přesvědčit, že je vše v pořádku.

Ráno je strážný vyburcoval ještě za šera, poručil rozdělat oheň a uvařit snídani. Sotva se najedli a vypili své maté, už nařizoval uhasit a dobře udupat ohniště, osedlat koně a vyrazit. Při snídani se Domingovi podařilo vyložit Juanovi nenápadně myšlenku, která ho v noci napadla. Mluvili mapučsky, aby jim strážný nerozuměl, a navíc se Domingo snažil, aby ta rozmluva vyznívala co nejvšedněji, jako kdyby se bavili o tom, jak se vyspali a co se jim v noci zdálo. Požádal ho také, aby vše pověděl i Emeteriovi, půjde-li to, až bude strážný z doslechu.

Teď, nebo nikdy! TEĎ, NEBO NIKDY! Tato slova mu zvonila hlavou, nedokázal myslet na nic jiného. Musí se to podařit! Musí, prostě MUSl! Jaký bych to byl karabinér, kdybych zklamal v tak důležitém úkolu! Nejde přece jen o mě, jde o všechny ty chudáky v tom hnusném pracovním táboře! Jde o to, aby se spravedlnost dostala na kůži těm cizáckým tyranům! Musí se to podařit, i kdybych tady měl nechat svůj vlastní život!

KAPITOLA 20

Bylo k polednímu, když konečně dorazili k řece. Potom táhli kus cesty podél ní, až přišli k místu, kde spadaly břehy mírně k vodě. Tady to půjde, tady budou moci řeku přebrodit. Strážný si místo také prohlédl, i on uznal, že je dobré, a nařídil, aby začali s přechodem. Sám se postavil na svém koni kousek stranou, aby měl přehled. Tohle se Domingovi do jeho plánu nehodilo!

Zajel proto za ním a vysvětlil mu, že by bylo výhodné, kdyby i on, strážný, mohl pomoci. Jsou jen tři a k tomu, až budou hnát stádo přes řeku, by bylo nejlepší, kdyby mohli být na každé straně dva, jeden pár by tlačil stádo k řece a druhý by stál na koních v mělké vodě a usměrňoval přechod. Strážný chvilku uvažoval, a pak souhlasil. A hned rozdělil práci – on s Domingem budou v řece, nebo raději ne, lepší bude ten Indián Juan, dvaatřicítka, a on, strážný. Domingo s Emeteriem budou tlačit stádo k řece, jsou lepší jezdci.

Domingo s Juanem na sebe mrkli, Juan pokynul lehce hlavou směrem k Emeteriovi a zamrkal. Domingo si to přeložil, jako že Emeterio souhlasí. Potom už šlo všechno ráz na ráz. Čelo stáda vstoupilo do vody a zvolna přecházelo řeku. Zvířatům se koupel zřejmě velmi zamlouvala, a proto nijak nespěchala. Šplouchala si to řekou poklidně na druhou stranu, pila cestou tu čistou vodu z hor a na druhé straně vylézala několika krátkými skoky na nevysoký břeh.

Když byla asi polovina stáda na druhé straně, vybral si Domingo jednoho mladého, statného býčka, nenápadně k němu zajel a bodl ho do slabin ostrou štěpinou z tvrdého dřeva, kterou si připravil při vaření snídaně. Býček se lekl a prudce se po něm ohnal. Domingo tam však už nebyl, uklouzl s koněm obratně stranou a býček svými rohy udeřil souseda. Ten se také lekl, také se ohnal a ve chvilce z toho byla pěkná mela. Část stáda se splašila a hnala se k řece, právě k místu, kde stál strážný. Domingo vyrazil za nimi, předjel je a přihnal se k strážnému:

„Seňore, pozor! Dávejte pozor, stádo se nám splašilo!“

Než se stačil Němec jaksepatří zorientovat, byl Domingo u něho, srazil ho ze sedla a vrhl se s ním do vody. Strážný byl tak překvapený, že se nezmohl na vážnější odpor. V řece sebou jen párkrát zazmítal, asi se rychle napil – nenadálý pád do vody mu zřejmě vyrazil dech – a ztratil vědomí. Domingo jej podržel ještě chvíli pod vodou a byl konec.

To už byl u Dominga Juan a přijížděl i Emeterio. Podívali se na sebe a Emeterio chytl za uzdu Němcova koně:

„Hotovo, chlapci!“ zašklebil se Domingo a povytáhl z vody záda mrtvého strážného za řemen, na němž měl zavěšený samopal.

„Co teď, Domingo?“ zeptal se Juan.

„Dohromady nic, Juane. Tohohle strážnýho srazilo do řeky splašené stádo. Stalo se to tak rychle, že jsme tomu nedokázali a nemohli zabránit. Vytáhneme ho na břeh a hodíme ho přes sedlo jeho koně. Odvezete ho do tábora. Vrátíte se přece se stádem, ne?“

„A co ty, Domingo?“ ozval se Emeterio.

„Já? Já tu přece už nejsem! Já jsem zmizel v řece, ty krávy mě tam srazily. Jenomže po mně zbyl jen kůň, mě řeka někam zanesla, moje tělo zřejmě někde uvázlo pod podemletým břehem nebo v nějakých kořenech. Já jsem se utopil, tak důkladně, že po mně není ani památky, a vy jste to viděli a budete to vypravovat na statku.“

„Dobrá, to by šlo,“ zadumal se Emeterio, „budeme ale muset to, že se stádo splašilo, trochu vylepšit, takhle by to vypadalo až moc jednoduše.“

„Jak to myslíš, Emeterio?“ zeptal se Juan.

„Támhle v těch křovinách si každý uřízneme pořádný klacek a těmi klacky pohladíme tak patnáct až dvacet kusů ze stáda. Pohladíme je pořádně, naděláme jim pár šrámů, aby to bylo dobře vidět. To si přece ta dobytčata udělala sama, když se tady v řece splašila, ne?“

„Máš pravdu, Emeterio, ty myslíš na všechno. Bylo by to opravdu nápadný, kdyby nebyly na zvířatech nějaké ty boule a šrámy. Je mi jich sice líto, ale co můžeme dělat? Musí to vypadat věrohodně. Odnesli jsme to přece dva, ti dva, kdo byli se stádem v řece, a ty naše kravičky to docela dobře vydrží, budou trpět pro dobrou věc. Tak dáme se do toho a pak se můžete chystat k návratu.“

„Počkej, bratře – utopenče!“ přihlásil se ještě jednou Emeterio.

„Co ještě?“

„Milý Domingo, já si myslím, že by bylo lepší, kdybychom se s tím stádem nevraceli. Bude to jednodušší a bude to zároveň i lip vypadat. Já bych myslel, aby s tím mrtvým strážným odjel tady Juan do statku nebo do tábora, to je celkem jedno, a já bych tu zůstal u stáda. Dobytek se po takovým splašení a zmatku musí nechat pořádně uklidnit, ne? A na statku se musí přece co nejrychleji dovědět, co se tady stalo!“

„Zase máš pravdu, ty rozvážný Aymare z hor! Máš docela pravdu, uděláme to tak, jak říkáš. Juane, pomůžeme ti přivázat mrtvolu k sedlu a pojedeš!“

„A budeš tam na statku dělat hezky vyděšenýho, bylo to hrozný, co jsi tady zažil, zahraješ to parádně!“ přidal Emeterio poslední radu. Potom měl ještě jedno přání: „Mládenci, a teď bych chtěl vědět ještě něco. Podívej se, Domingo, co kdybys nám řekl trochu víc o tom, jak si představuješ to svý zmizení. Nás se to přece taky týká, a proto si myslím, že bys nám mohl prozradit, jak to chceš provést.“

„Dobrá, povím a rád. Nemám žádný podrobný plán, jak na to. Vím jenom, že se chci a musím odtud dostat a že pro naši věc udělám všechno, že pro ni třeba i umřu.“

„To by přece nebylo k ničemu, kdybys přišel o život, to je nesmysl.“

„Je a není. Stačilo by, kdyby se dostala ven aspoň moje mrtvola.“

„Počkej, jak to myslíš? Ta tvá mrtvola bude povídat?“

„Bude! Podívejte se!“ a vytáhl z kapsy malou plochou lahvičku od nějakého léku. „Tady je to! V téhle lahvičce je na kusu papíru vypsaný to hlavní o tom, co je ta slavná Esperanza zač a co tu ti Němci provádějí. Snad by to někoho napadlo, podívat se do lahvičky, kdyby ji u mě našli.“

„Snad ano, ale určitě by to s tebou moc mizerně dopadlo, kdyby tě teď chytli ti ze statku a lahvičku u tebe našli.“

„To víš, to by bylo moc špatný, a proto se mi to zmizení musí podařit.“

„A kudy chceš vlastně zmizet? Všude jsou dráty, a jak se dotkneš plotu, začne to na statku zvonit a hned budou vědět, že se něco stalo. Pak najdou tu díru a nedá jim to moc práci, domyslet si, že někdo upláchnul.“

„Já, milí hoši, já přes plot nechci, protože to, co jste tu povídali, to vím taky. Já mám jen jedinou naději, a to je právě tahle řeka. Jak jsem vám už povídal, v týhle řece jsem se přece vinou toho dobytka utopil a zmizel. Moje ubohý tělo je v týhle řece a bude to jen a jen samozřejmý, když ho tahle řeka odnese. Řeka nejde přehradit drátama. A tak to moje ubohý tělo – jedinej rozdíl bude v tom, že nebude utopený, ale živý – to moje tělo poplave řekou a dostane se tak z Esperanzy.“

„Umíš plavat?“

„Umím.“

„Tak to jo, ale ono je to odtud k plotu, k hranicím Esperanzy, hezky daleko. Tak dlouho plavat nevydržíš, to mi nepovídej. A i kdybys vydržel, budeš z toho tak vyřízenej, tak vysílenej, že vylezeš z vody a budeš moc rád, když ujdeš nějakých pár set kroků a dost. Pak s tebou únava praští. Co pak?“

„Tak tohle mě nenapadlo, prozírávej Aymare, kterej myslí na všechno. To mě teda nenapadlo. Napadlo něco tebe, když jsi tak moudřej?“

„Napadlo, milý Domingo, napadlo. Na čem to teď sedíme?“

„A sakra! Ale abych ti odpověděl jako hodnej chlapec svýmu panu učiteli – prosím, sedíme na vyvráceným, starým kmeni stromu.“

„A uděláme co?“

„Prosím, my tomu kmenu olámeme větve a hodíme ho do řeky.“

Teď se ozval Juan:

„Ale mládenci, vždyť je ten kmen pěkně starej, leží tu asi už hezky dlouho. Poplave? A když poplave, unese Dominga?“

„To uvidíme, až ho tam skutálíme. Já myslím, že určíte poplave. Bude sice dost utopenej, moc z vody koukat nebude, ale Domingo na něm přece nemůže sedět, ani ležet, to by ho mohl někdo zahlídnout a náhoda, to víme všichni, náhoda je pěknej neřád. Domingo se bude kmene jen přidržovat, aby se nemusel unavovat plaváním. Na to bude ten kmen právě tak stačit. A voda je teď docela teplá, dá se v ní vydržet dost dlouho. Počítám, že mu to bude trvat k drátům tak něco přes dvě hodiny, možná i dýl, a to přece vydrží.“

„Tak jedem, dáme se do toho!“

Protože neměli sekeru, olámali kmen, jak se dalo. Naštěstí šlo o spodní část kmene, z níž trčelo jen několik málo větví. Potom kmen odvalili do řeky. Plul docela dobře, i když z vody moc nevyčníval, ale to snad bylo právě dobré. Jisté bylo, že bude Domingovi přesně tím, co potřebuje. Udrží ho na hladině a on se za něj bude moci schovat, kdyby někoho potkal. Potom se všichni tři rozloučili. Domingo se nesvlékl, nemohl přece riskovat, že mu při nějakém nenadálém pohybu uplave oblečení, a když se mu namočí, pak zase uschne, až z řeky vyleze. Jediné, co udělal, bylo, že se zul, boty si svázal a přehodil přes kmen.

Ještě z vody zavolal na Juana:

„Ty, Juane, jeď rovnou na statek a nezapomeň jim tam parádně vylíčit, co se stalo, jak jsme se dohodli! Musíš jim to naservírovat tak, aby je vůbec nenapadlo zapochybovat, že by to mohlo být také jinak! Ale já věřím, že to zvládneš. Tobě, Emeterio, tobě přece nemusím nic radit, ty jsi z nás nejmoudřejší, ty ani nemůžeš nic zkazit, protože ty myslíš na všechno, dokonce i na to, na co myslet nemusíš. A mládenci, držte mi palce, ať to dokážu! Jde přece také o vás a o celej ten tábor, kterej musí zmizet!“

„Zlom vaz, Domingo!“

„Pěkně se vykoupej!“ volali za ním Juan a Emeterio, zatímco se kmenu s Domingem Zmocňoval proud. Vypadalo to docela dobře. Domingovy tmavé, skoro černé vlasy splývaly dokonale s barvou kmene a nikoho by určitě nenapadlo, že by se toho plovoucího silného dřeva někdo mohl držet. Proč by kdo cestoval tou mokrou cestou, když může jít pohodlně po pevné zemi?

Přestože on sám tohle všechno věděl, nebylo mu právě lehko u srdce, když se svým pomocným plavidlem odplouval od Juana a Emeteria. I to stádo mu teď připadalo jako hotová oáza klidu a pohody proti tomu, co na něho při plavbě po řece snad čeká a čemu se teď už nemůže vyhnout. Nemůže,? Mohl by, docela jednoduše, kdyby nechal kmen kmenem a vylezl z řeky. Jenomže to mu nedovolí jeho čest muže, a navíc čest karabinéra, který přísahal, že bude vždy a všude bojovat proti násilí, nepoctivosti a zločinu. Ne, ne, on svůj úkol buď splní, nebo zahyne a nemusí to být ani kulkou z pušky či pistole, může to být třeba i tím, že utone v téhle řece! A Domingo se ve vodě pohodlně natáhl podél kmenu. Leželo se mu docela příjemně. Levou rukou se kmenu přidržoval, a když se zhluboka nadechl a vzduch v sobě zadržel, nemusel se ani pohnout a měl obličej stále nad hladinou. Voda řeky nebyla nijak zvlášť studená, a když tak ležel natažený, těsně při hladině, cítil dokonce – i když jen slabě – teplo sluníčka.

Nesnažil se kmen nějak popohánět, aby tak svou plavbu urychlil. Nepovažoval to za účelné, tím úsilím by jen a jen ztrácel sílu a s tou musel dobře hospodařit a šetřit, protože věděl, že ji bude v plné míře potřebovat, až opustí řeku. Vždyť neměl ani potuchy o tom, s čím se pak bude muset potýkat a co ho čeká a nemine. A za druhé, kdyby se snažil svou plovoucí oporu, svůj koráb záchrany nějak popohánět, bylo by to určitě vidět, kdyby někoho potkal. Zrovna tady byla tahle pravděpodobnost tak nepatrná, že nestála skoro ani za řeč, ale proslulý čert, co nikdy nespí, by však mohl i zde zapracovat a ten člověk, ten náhodný člověk by musel být slepý, aby neviděl takový nápadný pohyb v řece. Ten člověk by musel být zcela nepochybně z Esperanzy a s největší pravděpodobností někdo ze strážných nebo jiný Němec ze statku.

A tak plul a plul a jediné, co na té své podivné plavbě viděl, byla po jedné straně tmavá kůra kmene a na druhé stále se měnící břeh řeky, někde vyšší, jinde nižší, někde holý, jinde porostlý křovím. Jinde z něho zase trčel nějaký ten strom, i když těch stromů tam bylo pomálu. Jediné, co se neměnilo, byla nádherně zubatá hradba hor na obzoru, hradba věčně zasněžených And, ozařovaných sluncem. Ta skvělá, zářící hradba hor ho uklidňovala a tak nějak mu dodávala odvahu, takřka jistotu, že svůj obtížný úkol splní. Co asi dělají Juan a Emeterio?

KAPITOLA 21

Udělali právě a přesně to, na čem se dohodli. Emeterio zůstal u stáda a Juan se vydal na svou pramálo příjemnou cestu k táboru, s nemilým břemenem mrtvého strážného, který visel přes sedlo koně a z něhož kapala voda. Visel tam jako pytel, Juan ho ale pro jistotu ještě přivázal, Jeli pomalu, i když by nejraději rozehnal koně do nejprudšího trysku, jen aby měl tuhle cestu za sebou. Zkusil to, ale rychle toho nechal, nedokázal se dívat, jak se to mrtvé tělo ohavně zmítá prudkými pohyby koně.

Trvalo dlouho, než dojel do tábora. Měl štěstí, byl tam právě sám majitel Esperanzy, pan Wurm, a velitel Jochen. Ten spustil hned povyk:

„Co to vezeš, ty lumpe indiánská?“

Majitel ho umlčel jediným mávnutím ruky:

„Mlčte, Jochene!“ zavolal španělsky a přidal k tomu cosi německy, zřejmě něco peprného, protože Jochen zůstal stát v pozoru, a už ani nepípnul. Pak se pan Wurm obrátil k Juanovi:

„Co se stalo? Koho to vezeš?“

„Strážného, prosím, seňore.“

„Co se mu stalo? Je mrtvý?“

„Je, seňore. Stalo se to, když Jsme hnali stádo přes řeku.“

Teď se do hovoru vmísil Jochen:

„Víte, pane Wurme, to stádo, ty dvě stovky kusů, které jste prodal…“

„Já vím, mlčte! Povídej dál!“ vyzval Wurm Juana.

„No, hnali jsme stádo do řeky, Emeterio a já a seňor strážný a Domingo…“

„Jakejpak Emeterio, Domingo? Jste přece čísla, jenom čísla, ty blbče!“ skočil mu do řeči Jochen. Majitel ho zarazil pohybem ruky:

„Co bylo potom?“

„No přece stáli jsme na koních v řece, aby nám kusy neuhnuly náhodou do proudu a neuplavaly. Pak se pár kusů najednou, zničehonic, splašilo a byla z toho velká mela. Jeden bejček tadyhle pana strážnýho srazil do vody, a jak tam byl, tak ho jiná kráva zalehla. Vrazil do ní jeden kus a ona v tý vodě padla. Pak ty kusy vyrazily na druhou stranu a hnaly se na Dominga. Dělal, co mohl, ale srazily ho do vody a vůbec jsme ho už nenašli, asi ho proud zanesl někam pod podemletej břeh. Tady pana strážnýho jsem přivezl.“

„Kdo je u stáda?“ vyštěkl Wurm.

„No přece Emeterio, zůstal tam se stádem a hlídá ho. Tomu nic neuteče, stádo už bude klidný.“

Wurm chvíli mlčel, a pak řekl:

„No dobrá, tedy pan Jochen ti dá jednoho huása, pojede s vámi dvěma ke stádu a vy čtyři pak dovedete stádo tam, kam jste měli.“

„Ale Herr Wurm…,“ začal Jochen.

„Kušte, Jochen,“ vyjel na něho majitel, „řekl jsem, že pojedete, a tak pojedete! Stejně je to vaše vina, vy mizero. HERRGOTT! Copak nevíte, že při přesunu takového stáda nestačí jeden strážný? Jak to,– že jste tam neposlal ještě jednoho? A co jestli není pravda, co tady ten Indián povídá? Ale ne, myslím, že to tak bylo, ty jejich ubohé mozečky si přece nedokážou vymyslet něco složitějšího. Tak jak jsem řekl, pojedete!“

„Tak tedy pojedu. Rozkaz, panel A toho ztracenýho, toho utopenýho Indiána máme v řece hledat?“

„Ne, na to nebudete mít čas. Musíte dovést stádo co nejdřív k bráně, tam si ho kupec převezme. Jeho lidé už tam čekají, už od rána. No, nic se nestane, počkají do zítřka, pošleme jim tam jídlo. A ten Indián – Domingo, nebo jak…“

„Čtyřiašedesátka, pane!“ vyštěkl Jochen.

„Ten Indián – žádná velká škoda, máme teď lidí dost. Utopil se, utopil, co se dá dělat. A teď koukejte, abyste vyjeli! Tomuhle tady, tomu dejte čerstvého koně. A pozor na stádo, hlavně při přechodu přes řeku. Tentokrát se to musí podařit! Slyšíte? Jestli se zase něco stane, tak to s vámi špatně dopadne. Se všemi! I s vámi, Jochen! Tak do toho!“

Zatím už byl Domingo mimo pozemky velkostatku. Měl štěstí, nebylo to ani tak obtížné, jak si představoval. Plavba sama byla sice nepříjemně dlouhá, skoro mu začínala připomínat věčnost. Nejhorší byl ten příliš dlouhý pobyt ve vodě, i když nebyla nijak zvlášť chladná. Koupal se rád, byl dost otužilý, jako každý z chladného jihu Chile. Tam doma, na ostrově Chiloe, se koupal v moři, v jeho ledových vodách, jako každý indiánský kluk, ale nikdy až dosud nemusel zůstat ve vodě takovou dobu. Teď, když už byl v řece, připadalo mu všechno tak nějak snadné, lehké a jednoduché. A hned další myšlenka – proč to u všech všudy někdo dávno před ním nezkusil, utéci z Esperanzy právě tudy, řekou? Je pravda, neví, co ho ještě potká, co se mu postaví do cesty, ale za zkoušku to rozhodně stálo, ne? Ale ano, už to má! Byla tu překážka, a jaká! Tady v tomhle kraji přece skoro nikdo neumí plavat! A bez plavání? Na nějakém voru? To by přece bylo hrozně riskantní, na to by nikdo snad ani nepomyslel.

Plul už dost dlouho, podle svého odhadu dobré dvě hodiny a možná i déle, prakticky bez pohybu, jen se přidržoval kmene, nejdřív pravou, a když mu začínala dřevěnět a bolet ho, tak pro změnu zase levou rukou. Po těch dvou hodinách – podle střízlivého odhadu, jinak by usuzoval, že se v té řece máčí o hodně déle – začínal mít pocit, že se snad bude rozpouštět, že mu voda té odporné řeky, která se mu ještě nedávno tak líbila, začíná prosakovat rozmáčenou pokožkou do útrob těla. Užuž začínal uvažovat o tom, že toho nechá, že se na tu plavbu vykašle, že toho má právě tak dost, že se nenechá úplně rozmočit. Je sice otužilý, zvyklý na studené vody chladného jihu, všechno na tomhle světě ale má, a dokonce musí mít, své meze a za ty meze nikdo z lidí, normálních lidí, nemůže. Prostě vyleze z vody, ať je to kde chce a ať je tam kdo chce, vyleze, i kdyby na něj mířilo svými samopaly třeba pět strážných s prsty na spouštích, vyleze, natáhne se do trávy a bude se blaženě povalovat, pomalu obracet a bude se sušit. Jaký to bude skvělý pocit, svléknout tyhle promočené hadry a ležet na sluníčku nahatý, s pevnou zemí pod nohama! Bude to prostě nádhera, a tak jen do toho, Domingo, vyber si šikovný kousek břehu, kde by se ti dobře lezlo z vody!

Už si začal vybírat, kde z té nemožné mokré řeky vyleze, právě se vzepřel oběma rukama o tmavý, drsný kmen, aby mohl vystrčit hlavu víc z vody, když uviděl to, kvůli čemu plul takovou dobu a kvůli čemu nemohl jít pohodlněji a příjemněji po suché zemi. Drátěný PLOT! Najednou se mu z hlavy vypařily všechny ty nářky a stížnosti na dlouhý pobyt v mokrém živlu a pozornost se upnula jen a jen k té poslední, tak důležité překážce. Pár drátů, a jaký ohromný rozdíl v tom, jestli je člověk má před sebou, nebo za sebou, jestli se může dívat na svět skrze ně, nebo bez nich! Teď, milý Domingo, teď dávej pozor, teď jde o všechno, nebo skoro o všechno!

Napřed se ale musíš opatrně rozhlídnout, jestli je tu čistý vzduch, jestli se tu někdo nepotlouká. Domingo vystrčil opatrně hlavu nad úroveň kmene a rozhlédl se. Ne, je to dobré, nikdo tam není. A co dráty? Jak je to s nimi? Jsou tu, jsou dokonce nataženy i přes řeku a ten tenký, ten, co je pod proudem, ten je docela dole, kousek nad hladinou, takže kdyby tudy někdo zkoušel proplout na člunu, nebo na voru, musel by do něho narazit. A už by byl poplach! Neví, jak to ti na statku mají zařízeno, ale je to divné, že ten drát mlčí, že nic nesignalizuje, když si na něj sedne třeba nějaký ptáček. Právě teď na něm jeden sedí. Snad je nařízen jen na větší váhu nebo na co, bůhví.

A vida, jak bylo dobré, že si vybral, vlastně ani nevybral, že prostě použil právě tenhle kmen, který je už trochu zpuchřelý, a proto vyčnívá z vody jen taktak. Když se ho bude držet a nebude hlavu moc vystrkovat, podpluje pod tím drátěným nebezpečím bez problémů. Jen jestli není nějaká nástraha také ve vodě! Ale co, pomyslel si Domingo, nikdo tu není, je dobře vidět na všechny strany, a tak se toho nemusím bát. Jestli tam něco bude, tak to zkrátka přetrhnu, přervu, nějak tím dokážu prolézt a ze statku tu rozhodně nemohou být tak rychle, aby mi v tom dokázali zabránit. Až budu na druhé straně, tak mě už nikdo nedostane. A jestli je tam nastraženo něco horšího, třeba něco jako vodní mina, tak tedy pánubohu poručeno, musím to riskovat, od toho jsem tady! Pomalu, pomaloučku se blížil k té poslední překážce, k tenkému drátu, jehož zdolání znamenalo vítězství, nebo smrt. Nepochyboval, že kdyby znova upadl do spárů těch otrokářů, nežil by dlouho.

Ležel ve vodě, nohama napřed, a pomalu, pomaloučku proplouval. Vida, nohy prošly a nic se nestalo! Celé tělo za nimi a také nic! Také kmen proplouvá… Drát je teď nad jeho krkem, teď už nad jeho obličejem a v dalším okamžiku už za hlavou! Hurááá, viva Chile!81 Už jsem zase venku, na svobodě, už jsem zase Domingo Mahua, seržant chilských karabinérů! Už nejsem číslo šedesát čtyři!

V té chvíli dostal hroznou chuť okamžitě vylézt z vody, nechat své plavidlo, ten tmavý, drsný, ale milý kmen, plout dál, svléknout ze sebe všechno a hřát se na odpoledním sluníčku. Jen už z té vody ven, než se rozmočím, říkal si, ven z vody a pak hurá na ten proklatý drátěný plot! Musí ho zničit – ale ne, to by přece sám nedokázal. Tak aspoň potrhat, tady u té řeky, řeky Svobody, jak ji v duchu nazval. Musí se těm ohavným otrokářům pomstít, pomstít!

Potom ale přece jen nabyl převahy rozum, střízlivá úvaha. Nepřišel sem, aby právě tady, u řeky, potrhal blbý plot otrokářů z Esperanzy, to rozhodně ne! On, seržant Mahue, měl za úkol prozkoumat na Esperanze všechno možné, aby na základě jeho výpovědi mohly chilské úřady konečně zúčtovat s těmi otrokáři. Zúčtovat definitivně, s konečnou platností a tak, aby to zúčtování odradilo každého a všechny, kdo by snad měli chuť zařídit si něco podobného jako ten nelidský pracovní tábor, naplněný ubohými, nevinnými lidmi. Aby takové bohaté, bezohledné majitele půdy přešla jednou pro vždy chuť na únosy a krádeže lidí bez jakéhokoliv ohledu na jejich rodiny, přátele, bez ohledu na zákony lidských práv, o nichž dovedli vždycky nejvíce halasit právě ti, kdo je nejvíc porušovali.

Ne, nevyleze z vody a nepůjde potrhat ten nenáviděný plot, to by na Esperanze jen upozornilo, že se něco děje, a snad i varovalo. To by přece byla veliká strategická chyba! Ti tam musí být přesvědčeni, že je všechno v pořádku, dokonce v nejlepším pořádku. On, Domingo, je přece mrtvý, utopil se v potyčce se splašeným stádem skotu a Esperanza po něm ani nevzdychne. Musí v řece ještě kus cesty vydržet, aspoň tamhle za to návrší, kde koryto řeky zahýbá doprava. Tam už nebude od pozemků Esperanzy vidět, kdyby se snad přece jen někdo objevil. Tam bude moci vylézt z vody v klidu a bez obav.

Tak se také stalo. Panebože, to byl báječný pocit, když měl zase pod nohama pevnou půdu, vlahou trávu a mohl rozhýbat nohy v chůzi po té nádherné, pevné zemi! A co je to tamhle? Domingo ani nechtěl věřit svým očím. Tamhle, co by kamenem třikrát dohodil, stojí lidské obydlí, domeček, domek, dům, ba ne, je to skvělý palác, který tam na něho čeká! Takovýma očima hleděl vymáčený seržant na primitivní, jednoduchou chatrč, spíš jen takový přístřešek, jaký si stavějí pastevci nebo indiánští zemědělci tam, kde mají své pozemky a odkud by měli příliš dlouhou cestu domů a stejně dlouhý návrat příštího dne. V takovém přístřešku pak nocují, ušetří si tak námahu dvojí cesty a mají více času k práci i odpočinku.

Zkusil to, rozběhnout se k tomu lákavému přístřeší, ale nohy, unavené dlouhým pobytem v mokrém živlu, ještě nechtěly poslouchat. Ne, milý Domingo, řekly mu zcela jasně a nesmlouvavě, utíkat se nebude! Buď rád, že tě tam doneseme, ale pomalu! Donesly a Domingo viděl, že má opravdu štěstí. Přístřešek museli používat ještě nedávno, docela nedávno. Na zemi ležela nádherně silná vrstva suchého, voňavého sena a seržant v duchu viděl, jak se do ní zahrabe. To se ani nebude muset svlékat z mokrých kalhot a košile, v tom seně se krásně zahřeje a šaty na něm za noc uschnou. A ještě něco našel. Na střešní konstrukci visel plátěný pytlík. To tu zřejmě někdo zapomněl, řekl si Domingo a ohmatal jej. Něco v něm bylo, nějaké kulaté předměty. Sejmul pytlík, otevřel a vida – bylo tam dvanáct nevelkých bramborů, a ty brambory byly dokonce uvařené!

Mám – nemám, rozpakoval se Domingo s poctivostí Indiána, který ví, že není správné brát si, co mu nepatří. Zakručení zoufale prázdného žaludku, vyhladovělého dlouhým pobytem v řece, jej však přesvědčilo, že ten pytlík tam URČITĚ někdo zapomněl, takže by se ty brambory URČITĚ zkazily, kdyby je tam nechal. A nechat zkazit jídlo, to by byl přece hřích! Proto ty brambůrky ani neloupal a zhltl je i se slupkou. To byla dobrota! Takhle mu snad nechutnalo ani to nejlepší jídlo od maminky. Teď ještě tak tykvičku maté, pomyslel si, ale hned se sám pokáral – nebuď takový, milý Domingo, buď rád, že nemáš hlad, a nechtěj hned všechno, nač si vzpomeneš! Skromnost a trpělivost, milý seržante! Potom se s rozkoší zahrabal do voňavého sena a v tu ránu usnul, jako když ho do vody hodí – ne, jen to ne, do vody ne, měnil v duchu pořekadlo – jako když ho strčí do té nejměkčí postele.

Měl dojem, že spí tak nejvýš pět nebo deset minut, když přišlo náhlé a dost drsné probuzení. Domingo měl pocit, že s ním někdo lehce cloumá a v prvním okamžiku si myslel, že se mu to jen zdá. Asi jsem si špatně lehl, pomyslel si a otočil se zprudka na bok. Jenomže to cloumání nepřestávalo! Ohnal se proto levou rukou – na pravé paži si ležel – a najednou byl vzhůru a bdělý až moc! Ta jeho levá ruka totiž narazila na nějakou cizí ruku, na paži v drsném rukávu, na teplou paži člověka! Tak, teď jsem dohrál, blesklo mu hlavou. Tak oni – ti z Esperanzy – na můj trik přece jen přišli a teď mě mají. Tak to je konec! Že by dostali pravdu z Juana? Oni se přece neštítí žádné surovosti, když to potřebují. Ještě chvilku nechám oči zavřené, aspoň ještě chvilku, abych se nemusel dívat na vítězné obličeje strážných, protože to jsou určitě oni.

Lomcování ale nepřestávalo a pak se najednou ozval i hlas – a teď zase Domingo málem omdlel radostí – protože ten hlas mluvil mapučsky!

„Podívej se, strejdo, on je nemocný, nebo dokonce umírá. Neprobouzí se a lomcuju s ním jaksepatří.“

Teď teprve otevřel oči, aby se mohl podívat na ty, kdo mu připadali jako andělé spásy.

„A vida,“ zasmál se ten, co s ním třepal. „On žije! A nebude to s ním tak zlé, podívej se, on se dokonce usmívá!“

Ti andělé byli skutečně dva, teď je už dobře viděl. Ten, který u něho klečel a třepal s ním, byl mladý, tak okolo dvaceti let, hranatý mládenec, typický Mapučé v kalhotách z domácky tkané látky a v blůze od modrého pracovního oblečení. Ten druhý byl starší muž, také zcela nepochybně Indián. Měl na sobě narezle hnědé pončo s bílými ornamenty v podobě lomených čar, na hlavě plstěný klobouk se širokou střechou. V ruce držel bič s krátkou dřevěnou násadou a dlouhou koženou šňůrou, ozdobně spletenou z několika tenkých řemínků. Vtom zařehtal před přístřeškem kůň a Domingo si řekl, že by měl také promluvit, aby se těm dvěma nejevil jako nezdvořák. Ozval se tedy také mapučským pozdravem!

„Mari mari!“

„A vida,“ povídá na to ten starší v ponču, „on je to dokonce náš člověk! Tak, milý hochu, pověz nám hezky, co tady děláš!“

Domingo si odkašlal a spustil:

„Já vám rozumím, ale mluvím málo vaší řečí. Vám nevadí, já mluvím španělsky?“

Ten starší zavrtěl s úsměvem hlavou:

„Nevadí, mluv španělsky, samozřejmě umíme také. Ale já chci vědět, kdo jsi a co tady děláš.“

Domingovi jako by najednou zajiskřilo v hlavě, ne zcela ještě probrané z toho hlubokého spánku:

„Poslechni, ty jsi přece náčelník Antileu z rezervace na Huichahue, ne?“

„To jsem, to jsi uhodl. Ale kdo jsi ty? Poslechni, mladý muži, také mi připadáš povědomý…“

Domingo se uvolněně zasmál:

„Tak si mě představ v zeleném, v zelené uniformě!“

Náčelník se na něho chvilku přemítavě díval a pak pronesl:

„No jo, retén de carabineros82 v Pitrufquénu, seržant, ale jméno mi vypadlo z mé staré hlavy, nezlob se! Jak to ale, že jsi tady a bez uniformy? A jak to vypadáš? Ty jsi spadl do řeky, viď!“

Domingo už byl pánem situace. Zasmál se bezstarostně – teď si to mohl dovolit, teď si byl docela jist, že mu nebezpečí nehrozí – a povídá:

„Víš, náčelníku, já bych ti všechno, všecičko hrozně rád pověděl, ale ono to nejde. Já tu jsem služebně, a že nejsem v uniformě, to má také svůj důvod. A ty přece nechceš, abych prozrazoval služební tajnosti, vždyť jsi zkušený člověk a světa znalý náčelník.“

„No to ne, to bych opravdu nechtěl, abys nám tu prozrazoval, co prozradit nemáš, to rozhodně ne. Tak dobrá, jsi prostě tady a vyspal ses v téhle naší boudě…“

„A snědl mi všechny moje poňi, brambory,“ umísil se vesele mladý Indián, „tamhle vidím prázdnej pytlík. Chutnaly, že?“

„Podívej se,“ řekl mu na to káravě náčelník, „máš snad hlad, Pepito? Vždyť jsi jedl naposledy dneska časně ráno, tak bys tady tomu chudákovi měl těch pár bramborů prát, ne?“

„Ale náčelníku, to já jen tak, já mu je docela přeju, a jestli by chtěl, mám tady kus chleba se sýrem, dám mu ho.“

Domingovi zasvítily oči:

„Když nabízíš, tak dej sem! Já mám takovej hlad, že bych hryzal i tohle seno.“

To už držel dva krajíce chleba, mezi nimiž žloutl sýr. Ukousl si a s plnou pusou povídá:

„Děkuju, děkuju mnohokrát a nikdy vám to nezapomenu. A je mi opravdu líto, že vám nemůžu vyprávět, co jsem dělal támhle v horách. Víš, ty kluku, kde je Lago Verde83?“

„To bych věděl,“ povídá mladík, „to je za sopkou Llaimou, ne?“

„Správně. A tam jsem měl něco vyšetřit.“

„A povedlo se?“ zeptal se mladý Indián zvědavě.

„Povedlo, jsem rád, že budu moct hlásit úspěch. Ale nechme toho, už jsem vám řekl, že je to služební tajemství. A co vy dva tady?“ převáděl Domingo hovor na jinou kolej.

„Ale, něco docela obyčejnýho,“ odpověděl Pepé, „to víš, to naše není určitě tak napínavé a tajné jako to tvoje. Vypadáš ale, jako bys tam nahoře dostal pěkně do těla, takže sis zřejmě dost užil.“

„Dej pokoj, Pepito!“ vmísil se do hovoru náčelník, „to víš, seržante, paseme dobytek, a protože tahle půda tady nikomu nepatří, tak tentokrát paseme i tady. Je to od nás sice dost daleko, ale pastvy není nikdy nadbytek, a jelikož jsme na trhu neprodali – byl malej zájem –, máme dobytka víc, než u nás v rezervaci uživíme. Tak jsme pásli tady, když nás nikdo nevyhazoval. Včera jsme odehnali dobytek pro změnu zase dolů, ke vsi, a vrátili jsme se sem, tuhle boudu uklidit, aby nebyly řeči. Co ti budu povídat, vždyť to znáš, to panstvo vedle z Esperanzy se stará i o to, co není jejich.“

„To jste spali v San Patriciu?“

„Ano. Máme tam u přátel koně, abychom je mohli střídat.“

Domingo zastříhal ušima, když to slyšel: „Ty, náčelníku, mohl bys mi jednoho z těch vašich rezervních koní půjčit? Potřeboval bych se dostat domů do Pitrufquénu, nebo aspoň do Quepe, to bude ještě lepší, z Quepe se dostanu domů autobusem nebo mě někdo sveze.“

„Dobrá, půjčíme ti koně. Necháš mi ho v Quepe v hospodě, hostinský mě zná.“

„To ne, náčelníku. Uděláme to jinak. Já v Quepe někoho seženu, nějakýho kluka, kterej ti koně vrátí do San Patricia. Nemůžeš být přece škodnej a tadyhle mladej by nemohl střídat koně a sedlo by mu přirostlo k tomu jednomu, co právě teď zaržál steskem před tímhle palácem.“

„Ujednáno, uděláme to tak. Ty, seržante, si teď vezmeš mýho koně, Pepito pojede s tebou do San Patricia a přivede mi jednoho z těch rezervních. Já tu počkám a rozbourám zatím tuhle chajdu. Tak jeďte, mládenci!“

KAPITOLA 22

Od této chvíle se celá ta neblahá a ostudná záležitost Esperanzy rozjela na plné obrátky. Domingo dorazil, jak nejrychleji mohl, na stanici karabinérů v Quepe, zatelefonoval odtamtud svému poručíkovi a ten mu uložil, aby odjel rovnou do Temuka, k náčelníkovi provincie. Tam už věděli, že ho poručík Taberna vyslal na Esperanzu jako svého zvěda – poručík to přece jen oznámil, když mu ve stavu mužstva seržant dlouho chyběl a bylo třeba jeho nepřítomnost vysvětlit. Měl z toho nepříjemnosti, protože si dovolil bez souhlasu nadřízených podniknout něco tak riskantního, a navíc proti mocným a bohatým velkostatkářům.

Teď se ale karta obrátila, ukázalo se, že poručík Taberna jednal správně. Bylo však třeba ještě udělat a projednat mnohé, než se celá záležitost dostala na správnou cestu. Nejobtížnější bylo jednání s vedením provincie Cautín. Náčelník karabinérů požadoval svolení k rychlé a rázné akci, která by umožnila podchytit celou věc v pravém stavu a nedovolila majiteli Esperanzy, aby mohl něco ututlat, ukrýt a zatajit.

Podle obecně platných chilských zákonů té doby musel mít náčelník karabinérů v Temuku souhlas k takové akci přímo z hlavního města, od nejvyšších státních orgánů. Toto svolení, či lépe řečeno nejvyšší rozkaz k náhlé prohlídce velkostatku Esperanza, musel dostat co nejrychleji, protože tu byla vždycky možnost, že se o všem dozví někdo, kdo je ve styku s bohatými statkáři z jižních provincií Chile a prozradí jim, co se chystá. Dále bylo třeba přípravy přísně utajit i v Temuku, ve správním aparátu provincie Cautín, protože i tam měli chilští Němci velký vliv a styky.

V tom všem měl Domingo významnou úlohu. Podle rozkazu svého nadřízeného navštívil velitele karabinérů provincie Cautín v Temuku a podal obšírné hlášení o celé své akci. Když své vyprávění skončil, seděl velitel hezkou chvíli bez hnutí a přemýšlel. Potom ale zvedl rezolutně hlavu a uhodil pěstí do stolu;

„Co teď bude? Já teď udělám něco, co bych udělat neměl. Udělám to, i když vím, že bych mohl ošklivě narazit. A tebe, seržante, tebe se ptám naposledy – je a bylo to všechno, co jsi mi tady vypravoval, tak, jak jsi to líčil? Nepřidal sis někde něco?“

Domingo vyskočil a postavil se do toto nejvzornějšího pozoru:

„Hlásím, pane plukovníku, že bylo všechno právě tak, jak jsem podal zprávu, přesně tak, nic jsem si nepřibásnil.“

„Dej si pohov, seržante, a sedni si! Já ti věřím. Vždyť co bych to byl za karabinéra, kdybych neměl nos na rozpoznávání toho, co je pravda a co je lež v tom, co mi lidé povídají. A u tebe mám opravdový pocit, že bylo všechno tak, jak jsi hlásil. Chceš k tomu ještě něco dodat?“

„Chtěl bych jenom, pane plukovníku,“ vyskočil seržant znovu do pozoru, „chtěl bych jenom říci, že bych navrhoval, aby ta akce proti Esperanze byla provedena co nejrychleji, aby byla pro ně překvapením. Myslím si, že to musí být jako blesk, jinak by s lidmi v tom táboře mohli něco provést a kdo ví, co by s nimi udělali. A oni jsou moji přátelé, pane plukovníku, přátelé na život a na smrt, přátelé, kteří, mi pomáhali a riskovali tím své životy.

Věřte mi, tam na Esperanze se s nikým nemazlí. Když zjistí, že někdo provedl něco, co by mohlo být proti nim, tak jde bez dlouhých řečí ke kůlu a pak ho čeká už jen dávka ze samopalu.“

„Máš docela pravdu, seržante,“ ozval se plukovník, „máš pravdu a já jsem se už rozhodl, že to udělám. A víš co? Obejdu prostě vedení provincie Cautín, civilní správu, a spojím se teď hned se svým přítelem na velitelství karabinérů přímo v Santiagu. Tomu příteli nahlásím, co chci udělat, a řeknu mu, aby o tom informoval nadřízené. A řeknu mu také, že tu svou akci tady rozjíždím okamžitě, hned teď, a že ji provedu, i kdyby mě za to měli degradovat a propustit ze služby.

Vyložím mu, že v téhle smutné záležitosti prostě není na nějaké úřadování čas, že by to určitě celou věc ohrozilo, nebo dokonce zmařilo. Musíme to brát tak, jako kdyby byl válečný stav. Jak by to vypadalo, kdyby se ve válce musela každá akce napřed vyúřadovat, a pak teprve provést? Já to risknu, už proto, i že jsem v první řadě člověk a hned potom karabinér, jehož úkolem číslo jedna je bojovat vždy a všude proti bezpráví a zločinům. A tohle, co jsem od tebe, seržante, slyšel, to jsou zločiny volající o pomstu!“

„A co já, pane plukovníku?“

„Ty, seržante, ty budeš mít v akci svůj důležitý úkol. V první řadě se půjdeš ubytovat do našich kasáren. Pořádně se najíš a vyspíš. Kdyby se ti nechtělo spát, vem si kus papíru a vypiš mi všechno podstatné o té Esperanze. Hlavně přesné údaje!“

„Jaké, pane plukovníku?“

„No přece, jak je asi tak – podle tvého odhadu – velká část Esperanzy s tím táborem, kde přesně je, kolik odhaduješ, že je na statku celkem lidí, kolik je lidí v tom pracovním táboře, kolik je kde strážných, jak jsou ozbrojeni, a tak dále. Tohle budeme potřebovat. Tak jdi a dělej! A počkej ještě! Víš, a mohl bys udělat ještě něco, vlastně si něco promyslet? Zauvažuj o tom, kolik by podle tebe bylo potřeba lidí, samozřejmě ozbrojených chlapů, aby se ta Esperanza dala bez potíží a rychle obsadit, tak rychle, aby tam neměli čas to nejdůležitější uklidit a zamést za sebou. A samozřejmě se té naší akce zúčastníš, protože to tam všechno znáš a víš, kde co je. Bez tebe by to prostě nebylo to pravé. Jasné? Tak a můžeš jít.“

Potom si plukovník sedl k telefonu a dal si bleskově Santiago. Jeho jednání bylo jasné a věcné, věděl, na koho se má obrátit. Šlo to rychle, takže za dvě hodiny měl vše pohromadě, dokonce písemný

rozkaz k obsazení a prohlídce Esperanzy – poslaný dálnopisem – spolu s rozkazem k provedení příslušných kroků v případě zjištění závažné trestné činnosti. Pak si zavolal znovu seržanta Dominga:

„Tak co, hochu, máš pohromadě, co jsem ti uložil?“

„Mám, pane plukovníku!“ hlásil Domingo hrdě. Plukovník si pročítal jeho zprávu:

„To by šlo, padesát mužů se samopaly by na to mělo stačit. Tolik jich ale nebudu mít honem pohromadě. Ale co, vypůjčím si nějaké vojáky!“ a zavolal si pobočníka a udělil mu rozkazy.

Dopadlo to tak, že ještě před večerem vyjeli. Dva vojenské kamióny pod plachtami, na jednom pětadvacet karabinérů pod velením kapitána, na druhém pětadvacet vojáků, také pod velením kapitána. Před nimi jel krytý džíp, v němž seděl plukovník, Domingo a pobočník. Měli s sebou všechno, co potřebovali k táboření, protože plukovník nechtěl touto výpravou budit zbytečnou pozornost.

Jeli napřed k jihu, na Pitrufquén a Gorbeu a k jezeru Villarica, kde se utábořili na noc. Budíček byl ještě v noci, za tmy, a za svítání už jeli na severovýchod, k Esperanze. K deváté hodině stál celý konvoj u brány v drátěném plotu. Domingo ukázal plukovníkovi skříňku s telefonem a plukovník si zavolal. Napřed mluvil se správcem Schneiderem, jemuž ohlásil, že přijel se svým mužstvem na prohlídku Esperanzy. Schneider nebyl vůbec vyveden z míry:

„A pane plukovníku, to přece víte, že bez svolení našeho pana majitele na pozemky Esperanzy nemůžete?“

„Zavolejte mi tedy k telefonu pana majitele!“ povídá klidně plukovník.

„Podívám se, jestli bude mít pan Wurm čas. Máte štěstí, je dnes tady, u nás.“

„Musí mít čas!“ zahřměl plukovník.

„No, zkusit to mohu, pane plukovníku,“ odpověděl stále ještě zdvořile Schneider. Za chvíli byl majitel velkostatku u telefonu.

„Oč vám jde, pane plukovníku?“

„Mám nařízeno udělat prohlídku Esperanzy.“

„A proč, ptám se?“

„O tom se s vámi budu bavit až u vás v domě.“

„Já ale na tom trvám, pane plukovníku, trvám na tom, chci vědět hned teď, proč ta prohlídka!“

„Pane Wurme, mám rozkaz ze Santiaga, z hlavního velitelství. Otevřete nám?“

„Napřed mi ten rozkaz musíte přečíst a já si pak budu volat do hlavního města, do Santiaga, abych si to ověřil. A víte co? Nečtěte mi nic, já si zavolám Santiago hned. Do té doby lituji, pane plukovníku, do té doby budete muset čekat před bránou. Až to vyřídíme, pošlu vám tam někoho, aby otevřel bránu. Do té doby – ADIOS!“ a zavěsil.

Plukovník zrudl vzteky: „Tak tohleto snad není pravda! Ten chlap si troufá ověřovat moje rozkazy, a dokonce až v Santiagu! Tak to tedy ne! Důstojníci,“ obrátil se k oběma kapitánům, „na mou odpovědnost vtrhneme dovnitř! Ať ten Němec vidí, že jsou Chilané ve své zemi ještě pány! Kapitán Suárez!“

„Zde, pane plukovníku!“ ozval se řízně velitel kamiónu karabinérů.

„Vy, kapitáne, vezmete k sobě do kabiny k řidiči tadyhle seržanta Mahueho a on vás povede přímo k tomu táboru. Ten obsadíte, a kdyby se vám tam strážní postavili na odpor, použijte zbraní. Obsazení tábora musí být co nejrychlejší, aby strážní neměli na nic čas. Seržante! Má tábor telefon?“

„Má, pane plukovníku.“

„Tak po obsazení počkáte, až vás z kanceláře statku zavoláme. Pak podáte hlášení co a jak.“

„Rozkaz, pane plukovníku!“ cvakl podpatky kapitán a hned vydal rozkaz, aby mužstvo nastoupilo do auta

„Ještě maličkost, kapitáne,“ zavolal za ním plukovník, „odjedete až za námi. Kapitán Figueroa pojede jako první a vy pak odbočíte, až vám seržant ukáže cestu k tomu táboru. A vy, kapitáne,“ oslovil druhého důstojníka, „na vás teď čeká zajímavý úkol, něco, co jste určitě ještě nikdy nedělal.“

Důstojník ztuhl ve vzorném pozoru.

„Vy, Figueroo, vy nasednete a dáte svému řidiči rozkaz, aby kamiónem rozrazil tuhle zamčenou bránu. Bude asi stačit nevelký náraz, není to žádná brána do pevnosti. Až ji otevřete – dejte pozor, aby váš řidič moc neodřel kamión, podle mého by na to mělo stačit do těch vrat šťouchnout nárazníkem – až ji tedy otevřete, zajedete ke straně a necháte projet do čela kolony můj džíp. Pak pojedeme dál.“

„A na statku, pane plukovníku?“

„Tam se svými chlapy bleskově vypadnete z vozu a budete mít zbraně připraveny k palbě. Všechno ostatní podle situace a podle mých rozkazů. Slyšíte? Podle mých rozkazů! A teď nasedat a pryč s tou bránou!“

Všichni nasedli a pak se kamión s vojáky pomalu rozjel proti bráně. Plukovník měl pravdu, brána náporu těžkého vozidla neodolala a povolila. Kapitán Figueroa pak poslal čtyři své vojáky, aby obě křídla vrat otevřeli dokořán. Dobývání Esperanzy začalo.

KAPITOLA 23

Seržant Domingo vedl kamión s karabinéry k táboru vězňů. Byl si plně vědom toho, že tam budou ozbrojení strážní, ale nevěděl, kolik jich bude. Byly dvě možnosti. Podle první, velmi pravděpodobné, tam probíhal docela obyčejný pracovní den a v tom případě by měli být v táboře jen dva strážní a dva tři marodi z osazenstva, práce neschopní nebo zaměstnaní úklidem. V tomhle případě měl před sebou zase dvě možnosti – buď bude jeden z těch dvou strážných nahoře, ve strážní budce na oplocení, a pak bude vidět blížící se kamión už zdálky, nebo v budce nebude, bude se dole bavit se svým krajanem, a pak bude všechno podstatně jednodušší.

Druhá možnost je, že v táboře bude právě den odpočinku – býval tak jednou za deset dní. To je ale málo pravděpodobné, protože vedení tábora a velkostatku toto pravidlo často porušovalo. Mohli si to dovolit, byli přece pány všeho na Esperanze, půdy, zvířat i lidí. Jestliže tedy bude v táboře právě den klidu, pak tam bude ozbrojených strážných pět až šest, podle okamžité potřeby a nálady velitele, a okolo padesáti vězňů, pracovních sil. Za této situace by bylo možno očekávat vážnější odpor těch strážných – jsou to samí Němci a bývalí vojáci. Pak by dobývání tábora mohlo velmi vážně ohrozit i životy těch chudáků tam zavřených.

Proto se Domingo rozhodl nevést kamión k táboru přímo, ale oklikou. Nejlíp bude, když objedou tamhlety kopečky a přijedou k táboru od severu. Bude to mít dvojí výhodu. Z té strany by k táboru sotva mohl přijet někdo cizí, protože by se nedostal s vozem přes řeku, není tam nikde most, ani příhodný brod. Druhá výhoda bude spočívat v tom, že přijedou po slunci a ti, kdo je budou pozorovat, se budou dívat proti slunci. V tom případě budou moci jen těžko rozeznat vojenskou barvu kamiónu. Uvidí prostě vůz s plachtou a dost a budou si myslet, že jim tam něco veze, protože je ani zdaleka nenapadne, že by tam mohl být bez vědomí a souhlasu správy Esperanzy.

Ukázalo se, že v táboře den pracovního klidu nebyl a ve strážní budce nebyl také nikdo. Kapitán Suárez tedy mohl plně využít momentu překvapení, a tak se stalo, že byl tábor v jeho moci za pár minut od zastavení kamiónu. Oba strážní se vyšli ze zvědavosti podívat, kdo to přijel, a vyšli dokonce beze zbraní. Když uviděli uniformy karabinérů a uslyšeli výzvu velitele, aby se vzdali, zvedl jeden z nich okamžitě ruce nad hlavu. Ten druhý se bleskurychle otočil a zmizel v baráku. Vrátil se se svým samopalem, nedokázal však z něho už vystřelit. Za ním, hned za ním se totiž vynořil nevelký Indián a uhodil ho pěstí do vazu. Strážný se zapotácel stranou a to již jeden z karabinérů vypálil dávku ze své zbraně. To byl první a poslední mrtvý toho dne na Esperanze.

Domingo byl až překvapen rychlostí, s níž vše začalo a skončilo. Tábor byl jejich. Teď se ale podíval důkladněji na toho Indiána. No ano, vždyť je to přece Emeterio, ten dobrý Aymara z hor, Indián, který vždycky myslí na všechno a nikým se nedá vyvést z míry. A už si leželi v objetí, upřímném a kamarádském, poplácávali se po zádech, jak to dovedou jen v Jižní Americe. Když tu se ozval kapitán Suárez:

„Tak dost, mládenci, to stačí! Teď máme jiné starosti než oslavovat. Vy dva, ty, seržante, a tenhle tvůj indiánskej kamarád, vy si vezmete na starost vězně! Shromáždíte je tady v tomhle největším baráku. Kolik jich teď tady je? Jen čtyři? Tak je vemte do toho baráku, jak jsem řekl. A jak budou přicházet další, budeme vám je tam posílat.“

„Pane kapitáne,“ ozval se Domingo, „nebylo by lepší, kdybyste mě nechal s vašimi lidmi?“

„A proč, prosím tě?“

„No, znám to tady jako svoji kapsu, znám zdejší lidi, táborovou organizaci, a hlavně ty strážné, Myslíte, že by se rozpakovali postřílet svůj pracovní oddíl, kdyby jen tušili, co se tady teď děje, a kdyby měli jen stíneček naděje, že se oni sami z toho dostanou?“

„A jak si to tedy představuješ?“

„Pane kapitáne, já si myslím, že to tady musí vypadat navenek přesně tak, jako kdyby se tu nic nedělo a nestalo. V první řadě by bylo dobré zajet s vaším kamiónem do dvora tábora, aby nebyl zvenčí vidět. Potom bych si já a třeba támhleten desátník – on má totiž přibližně stejnou figuru jako jeden z, těch dvou strážných – tedy my dva bychom si navlékli oblečení těch dvou, toho nebožtíka a toho, co se vzdal, a budeme dělat jakoby nic. Desátník si vyleze támhle do té strážní budky a já budu jako přijímat pracovní party a strážné. Tak se to tady totiž dělá.“

„A co my?“

„Vy, pane kapitáne, budete mít hlavní roli, Rozestavíte své lidi tak, aby je nebylo vidět, ale aby oni viděli a slyšeli. Jakmile přijde parta z práce, sem na dvůr, nebo ještě lip k bráně do tábora, vyrazíte a obklíčíte ji.“

„Výborně, seržante! Pro ten případ využijeme toho křoví, které je venku před branou,“ rozvíjel plán dále důstojník. „Jak to může být daleko? Takových třicet, pětatřicet kroků od brány. Tam bude čekat deset chlapů, ti nechají každou partu projít kolem, a až pak bude mezi nimi a branou, tak zapískám na píšťalku, to bude můj povel, a naši lidé vyrazí a odříznou jim cestu zpět. Tedy hlavně tomu strážci, samozřejmě, protože proč by ti vězňové měli utíkat, když tady na ně čeká svoboda?“

„Pane kapitáne,“ zvolal nadšeně Domingo, „to je to pravé! Teď je to dokonalé! Každý z těch strážných si rozmyslí, aby se postavil na odpor, když bude mít proti sobě tolik namířených zbraní. To je ono!“

„Počkej, seržante, musíme udělat ještě jedno. Plukovník nám přece uložil, abychom zatelefonovali do statku, vlastně ne, mám počkat, až nás odtamtud zavolají oni. Víš, kde je tady telefon?“

„Vím, pane kapitáne, támhle v tom menším baráku, tam bydlí strážní.“

„Tak tam strčím jednoho muže, aby ten telefon hlídal.“

Celá akce byla připravena ve chvíli. Kamión zavezli do dvora a pro jistotu sejmuli plachtu, protože přece jen trošku vyčnívala mezi střechami baráků. Potom už jen čekali, až se budou pracovní party vracet. Kapitán si zatím prohlédl v doprovodu Dominga celý ten krutý tábor. Když se potom posadili před barákem strážných na lavici, odkašlal si, odplivl a pak začal pomalu hovořit, jako kdyby se probouzel z ošklivého snu:

„Tak tohle, to si budu pamatovat do smrti nejdelší! Byl jsem kluk, když byla ta druhá světová válka. Tady u nás nebyla, a tak jsme ji sledovali jen zdálky, a to, jak teď vidím, zkresluje pohled. My, v Jižní Americe, jsme viděli válku pořád ještě tak, jako když jsme válčili v minulém století o ledkový sever. Bitva tady a bitva támhle a hotovo! A ten, kdo je od těch bojišť vzdálený dvacet padesát kilometrů, ten už o válce jen čte v novinách nebo slyší z rádia.

Musím se přiznat, že když jsem pak slýchal a četl o nacismu a nacistech a jejich zvěrstvech, o koncentračních táborech a vraždění v nich, tak jsem si myslel, že to musí být z určité části trochu přehnané a že to asi nebude všechno pravda. Teď se na to už dívám docela jinak. Tohle tady, to určitě není takový koncentrák, jako byly ty v Německu nebo třeba v Polsku, ale stačí mi to, abych si dovedl představit, jaké to bylo tam. Copak je možné, aby tolik let po válce ten nacismus stále ještě žil? Copak je něco takového možné tolik let po válce? Když se to tak vezme, musím se stydět za naši vládu. Vždyť poskytuje azyl tolika německým válečným zločincům. Vezmi si třeba toho Waltera Rauffa. Znáš ho? Já jsem o něm dost četl. To je ten vynálezce pojízdných plynových komor. Prý – si žije v Punta Arenas. A oni ho nevydají, takového vraha!“

Akce, do které byl zapojený druhý kamión a džíp s plukovníkem, proběhla docela jinak. Když dojeli k budovám velkostatku, zajel do dvora, tvořeného podkovou domů, jen plukovník s džípem. Z domu, v němž byly kanceláře statku, vyšel okamžitě sám majitel Udo Wurm, vyzývavě se pohupoval s rozkročenýma nohama v elegantních jezdeckých kalhotách a holínkách a pošvihoval jezdeckým bičíkem. Takto mlčky pozoroval plukovníka, jak vystupuje z džípu. Potom se ozval:

„Copak tu dělá pan plukovník? On neví, že podle chilských zákonů nesmí na soukromý pozemek bez dovolení jeho majitele?“

Plukovník se jen ušklíbl a pan Wurm pokračoval:

„Co kdybych použil svého práva a bránil se? Co by dělal pan plukovník, kdyby já třeba takhle zapískal?“ A vytáhl z náprsní kapsy své šedé a zelené blůzy píšťalku na ozdobné šňůře a třikrát krátce zapískal. V tom okamžiku se otevřely dveře těch tří budov, které tvořily podkovu dvora velkostatku, a z těch dveří vystoupilo šest mužů, různě oblečených, všichni však měli v rukou střelné zbraně. Ten měl samopal, onen kulovnici, ten automatickou pistoli.

„No, co teď říká pan plukovník? Tohle je moje právo, to pan plukovník přece ví. No, co tomu říká? Nebylo lepší počkat tam dole u brány?“ ozval se jedovatě sladkým hlasem Wurm.

Plukovník se zastavil asi čtyři kroky před ním:

„Co bych měl teď udělat, pane Wurme? Podle vás bych se měl teď hrozně leknout a nadělat si do kalhot. Jenomže to já neudělám. Pan majitel má píšťalku, já taky. Já také zapískám a uvidíme, co bude říkat pan Wurm.“

Na plukovníkovo zapískání se v otevřené straně nádvoří objevila hradba dvaceti mužů s napřaženými samopaly, hradba, která volným krokem postupovala do dvora. Statkářovi ozbrojenci, kteří vyšli z bočních křídel, rychle ustoupili ke svému pánovi.

„No tak,“ ozval se plukovník, „co teď říká pan Wurm? Ale co by říkal, je to přece zbytečné. Tady není co dodat a pan Wurm bude pozorně poslouchat, co mu teď povím já. Pan Wurm dohrál! Zatýkám pana Wurma jménem zákona. Od této chvíle je chilský občan pan Wurm zatčen, zatčeni jsou i tito ozbrojenci a stejně tak támhleten pán, který právě vyšel z domu. Kdo jste, seňore?“ vyštěkl plukovník. Muž zareagoval tím, že se postavil do pozoru a s rukama na švech kalhot skoro vykřikl:

„Správce velkostatku Esperanzy, Karl Schneider!“

„Tak, pane správce, jste také zatčen!“

Pak se otočil k ozbrojencům a zakřičel:

„Jak to, že pořád ještě ty zbraně držíte. Okamžitě odložit tady na tu lavici! Počítám do pěti. Jak tam potom ty bouchačky nebudou a vy, neřádí, nebudete stát čelem ke zdi a s prackama nad hlavou, dám povel ke střelbě!“

Chlapi se mohli přerazit, jak rychle se snažili zbavit svých zbraní. V mele okolo té lavice spadl jednomu z nich z hlavy širák, který měl naražený do očí. To už stál vedle plukovníka kapitán Figueroa, a když to viděl, zaclonil si s komickou vážností oči levou rukou, zatímco pravicí tasil pistoli:

„A vida, Pepé el Diablo84! Tak tebe bych tady, ty lumpe, sotva čekal. Celé Chile a provincie Cautín speciálně žije v přesvědčení, že jsi už před třemi roky opustil naši milovanou zemi a oblažuješ svou vzácnou přítomností Bolívii nebo Argentinu. A vida, on je, rošťák, tady! No, jsi vítaným přírůstkem do naší sbírky. Víte, pane plukovníku, kdo to je?“ obrátil se k veliteli. „To je ten proslulý zloděj dobytka ve velkém, který tady působil na obou stranách hranice. Co nakradl v Chile, to prodal tamhle v Argentině, a co ukradl tamtěm Ché85, to zase rozprodal tady. Měl na to celou bandu specialistů. Tu jsme pochytali, jemu se ale podařilo zmizet, požádali jsme argentinskou stranu o spolupráci, ale po tomhle chlapovi jako když se slehne země. Už jsme mysleli, že zdrhnul do Bolívie nebo někam dál, a vida, on je, darebák, tady, u těch Němců! To bude radosti na luzích karabinérských! Zase jeden pomník86 je vyřešený!“

KAPITOLA 24

Tímto nečekaným „objevem“ byla uzavřena hlavní část akce proti otrokářům z velkostatku Esperanza. Jejím výsledkem bylo zatčení a zajištění majitele Udo Wurma, jeho pravé ruky správce Schneidera, a jedenácti strážných – téměř samých Němců. Majitel Wurm byl z rodu starousedlíků, z Němců, kteří se do Chile přistěhovali už v minulém století. Správce Schneider – jak bylo pozdějším vyšetřováním zjištěno pravým jménem Hans Neumann – byl za války důstojníkem esesáků a utekl s falešnými doklady do Argentiny, odkud se pak přesunul ke krajanům do Chile. Také šest z oněch strážných uteklo po válce z Evropy a těch pár zbývajících naverboval do svých služeb Wurm z chudých rodin německých starousedlíků.

Ve službách velkostatku bylo dále několik Chilanů, vesměs z velmi pochybných vrstev, jako byl například onen Pepé el Diablo, zločinec, kterého poznal kapitán karabinérů. Ti se dostali na Esperanzu téměř všichni z nouze, když jim jinde hořela půda pod nohama pro jejich trestnou činnost, podvody, násilnictví a jiná darebáctví. Na Esperanze nalezli bezpečné útočiště, slušně placenou práci, a navíc sloužili správě statku v mnoha případech jako volavky k přilákání chudáků, kteří se pak stali osazenstvem toho nelidského tábora, zřízeného podle vzoru nacistických koncentračních táborů v Evropě. Dostávali se tam Indiáni a jiní, podobně jako třeba onen mapučský Indián Alberto.

Odpoledne přijeli do statku karabinéři, kteří obsazovali pracovní tábor. Podle domluvy se ozvali telefonem – velkostatek měl telefonické spojení se všemi svými stálými pracovišti – a plukovník jim tam poslal prázdný kamión, aby ti uvěznění chudáci mohli být převezeni do hlavních budov statku. Bylo těch chudáků padesát šest a někteří z nich byli v táboře už řadu let. Následujícího dne je důstojníci karabinérů vyslechli a sepsali s nimi, jak se kdo z nich dostal na Esperanzu. Potom z jejich řad vybrali svědky – v těch nejkřiklavějších případech – kteří měli vypovídat v soudním procesu proti majiteli statku a jeho podřízeným.

Ti chudáci z tábora byli nejrůznějšího původu. Většinou to byli Indiáni Mapučové z širokého okolí, tři Argentinci, dva Indiáni z Bolívie – jedním z nich byl právě Emeterio – jeden Chilan dokonce až z nejzazšího severu země, z Ariky, dva Francouzi, otec se synem, kteří přišli do Chile jako turisté a byli uneseni při návštěvě jezera Villarica; podobně se do tábora dostal i jeden Dán a dva Mexičané. Těm všem teď plukovník oznámil, že jsou svobodni a že jim bude vyplaceno odškodné ze zabaveného majetku majitele velkostatku a jeho spoluviníků. Zároveň je požádal, aby zůstali v Chile jako hosté státu až do skončení procesu s těmi otrokáři, aby mohli podle potřeby vystoupit jako svědkové obžaloby. Potom mohou samozřejmě odcestovat podle svého přání. Vláda republiky Chile se jim všem předem hluboce omlouvá za to, co se jim přihodilo, a vynasnaží se, aby se nic podobného již nestalo.

To, co se dělo na Esperanze dále, to už byla jen a jen věc policejní rutiny. V první řadě bylo třeba zabavit, sepsat a zajistit veškeré písemnosti, které na velkostatku byly, fotograficky a kamerou zdokumentovat především ten příšerný pracovní tábor, aby tento pozdní výstřelek poválečného nacismu nezapadl v zapomnění, aby byl naopak výstrahou všem těm, kdo nedokáží zapomenout na „slavné“ doby Hitlerovy „třetí říše“. Byla to neveselá práce, musela však být vykonána, aby se splnilo vše, co zákon a lidskost vyžadují.

Indiáni a ostatní uvěznění z toho podivného tábora se radostně loučili a odcházeli. Osvobozené cizince vypravili karabinéři do hlavního města provincie, do Temuka, a ubytovali je tam, aby mohli vypovídat ve velkém soudním procesu proti novodobým otrokářům z Esperanzy. Tento proces měl být i varováním a výstrahou všem, kdo by snad pomýšleli na to, aby se obohatili podobným nečestným způsobem na úkor svých bližních. Po procesu pak měli odcestovat z Chile podle svých přání, vláda se zavázala uhradit jim cestovní náklady.

Indiáni a Chilané to měli jednodušší, byli ve své zemi, a proto se radostně vraceli ke svým rodinám a přátelům, kde byli vítáni jako nebožtíci, kteří vstali z hrobů. Mapučové se rozešli ke svým, ti z Argentiny odešli do své vlasti za bělostnou hradbou hřebenů And. Oba Aymarové z Bolívie, rozvážný a statečný Emeterio a jeho krajan, odcestovali spolu s Chilanem ze severu po panamerické dálnici do Santiaga a odtud dále na nejzazší sever, do Ariky, odkud už nebylo do Bolívie daleko. Všichni však napřed učinili své svědecké výpovědi, aby měl soud dostatek materiálu k procesu.

Soud s Němci z Esperanzy a jejich pomahači se konal za velké pozornosti celé chilské i zahraniční veřejnosti. Sjelo se tam množství novinářů z celé Ameriky, a dokonce i z Evropy, aby informovali své čtenáře o nejnovějším dokladu přežívání a výbojů neonacismu. Hlavním svědkem byl samozřejmě Domingo, nyní už poručík Domingo Mahue, navíc vyznamenaný medailí za prokázanou statečnost při výkonu služby. Majitel Esperanzy a jeho spoluviníci byli odsouzeni k nejvyšším trestům, protože jim byla dokázána slušná řádka vražd, omezování osobní svobody a další zločiny. Zabavenou půdu velkostatku správa provincie prodala jiným bohatým zájemcům, což nebylo zcela spravedlivé. Tuto půdu měli dostat zpět Indiáni Mapučé, protože to byla původně jejich země, než ji zabrali ti přistěhovalci v minulém století. Kdo by ale po tak dlouhé době myslel na Indiány…?