Francis Bret Harte

Sníh v Orlím dvoře, Ztraceni v pustině

I. KAPITOLA

Dostavník projížděl tichou a temnou krajinou k vrcholku sierry. Vůz, vypadající v té tmě jako kus černé hmoty, se nehlučně kolébal na pérech a sunul stále dál nahoru, jako by jej zezadu postrkovala nějaká tajemná síla. Koně šli bez hlesu, v šeru je vůbec nebylo vidět. K oknům dostavníku se z obou stran nakláněly kmeny vysokých stromů. Na okamžik bylo vždy možno rozeznat jejich tvar, či spíše jen stín, a pak hned mizely vzadu, neurčité a skoro neskutečné. Mohli byste je pokládat jenom za přeludy ze snů cestujících. Ti napůl spali, protože jehličí smrků, hustě napadané po cestě a tlumící všechny zvuky povozu, vydávalo jakousi omamnou vůni, kolébající všechny do dřímoty.

Najednou se dostavník zastavil.

Tím z cestujících se probudili a s námahou se začali zvedat. Čtvrtý, John Hale, nespal a hned se netrpělivě podíval z okna. Zdálo se mu, že dva ze stromů venku v tom okamžiku znehybněly, pak se ale jeden stín pohnul a dvířka dostavníku se potichu otevřela jakoby sama od sebe.

„Vylezte,“ ozval se hrubý hlas ve tmě.

Cestující se polekali, kromě Hala. Muž, jenž seděl vedle něho, hmátl sice pravačkou někam za sebe, ale stejně rychle ucukl zpátky. Jeden z těch nehybných stromů venku se totiž viditelně přiblížil k dostavníku a větev se začala nápadně podobat pušce s dvěma lesklými hlavněmi mířícími na okénko dostavníku.

„Nech to být!“ poručil hlas.

Muž vedle Hala se krátce nuceně zasmál a položil ruku na koleno, aby bylo vidět, že v ni nic nedrží. Druzí dva se tvářili jako nad prohranou partií karet, smířeni s tím, že se nedá nic dělat. Zbýval John Hale. Byl nebojácný, to ano, ale nikdy v životě něco podobného nezažil. Chtěl se pokusit o odpor, jenže než stačil udělat jediný pohyb, hlaveň pušky se obrátila přímo na něho.

„Vylezte,“ opakoval hlas rozkaz.

Tři cestující poslechli a vystoupili. Hale vylezl za nimi, rozzuřený, ve střehu, ale bezmocný – ti venku by mu nedali žádnou příležitost. S překvapením viděl, že kočí a pošťák už stojí venku neslyšel je, když slézali z kozlíku.

„Ruce vzhůru!“

Jeden cestující zvedl ruce s klátivou nedbalostí, ostatní to dělali po něm, pomalu a nemotorně, spíš jako by jim tohle noční představení bylo směšné, než aby se cítili doopravdy ohroženi.

Světýlko zlodějské lampičky zřetelně osvětlovalo obličeje a postavy lidí z dostavníku, avšak ten, kdo držel lampičku, zůstával ukrytý ve stínu. V té majestátní, temné a tiché přírodě kolem vyhlížel hlouček mužů s rukama nahoře, osvětlený proužkem světla dost legračně, a vůbec ne tragicky. Nesmyslný dojem té scény ještě zesilovaly věci. které vypadly z vozu a po nichž teď přejížděl pátravý paprsek lampičky – zbytek obloženého chleba, útržek novin, pomerančová slupka.

„Mezi vámi je chlapík a ten má u sebe balíček peněz,“ řekl neznámý hlas ze tmy s nezúčastněností celníka na hraničním přechodu. „Který z vás to je?“

Cestující se dívali jeden na druhého a nakonec všichni na Hala.

„Ten to není,“ pokračoval hlas, v jehož tónu bylo cítit pohrdání. „Pánové, když to hned vyklopíte, ušetříte si čas a nepříjemnosti s prohlídkou. Když ne, tak vás budem muset vzít po pořádku a to se zapotíte.“

Hrozba byla všem srozumitelná a zapůsobila. Cestující, který se první pokusil pohnout, když dostavník zastavil, sáhl teď do náprsní kapsy.

„Napřed z té první kapsy, prosím,“ řekl hlas.

Muž se zasmál a vytáhl z kapsy revolver, položil ho před sebe na cestu, kam svítil paprsek lampičky, potom teprve sáhl do druhé kapsy a položil vedle revolveru tlustou obálku,

„Povídal jsem těm zatraceným bláznům, aby to poslali poštou. Tohle udělali na svou odpovědnost,“ řekl jako na omluvu.

„To máte pěšky jako za vozem, teď to stejně půjde s poštou,“ zasmál se hlas ve tmě.

Teprve nyní Hale pochopil promyšlenost a rozvahu, s jakou bylo přepadení připraveno. Ale přesto nijak nerozuměl střízlivému klidu svých spolucestujících. Než to stačil domyslet, ozval se hlas v temnotě, zpovzdáli a téměř laskavě.

„Až budete chtít, pánové, můžete si zase nastoupit do vozu. Počkáte tady ale pět minut!“

Hale chtěl něco říct, jeho soused mu však netrpělivým gestem naznačil, aby mlčel. Cestující poslouchali, co se děje venku.

Jenže venku bylo úplné ticho. Bylo to neuvěřitelné, ale ti neznámí, kteří ještě před chvilkou byli neomezenými pány nad jejich životy, jako by zmizeli bez jediného zvuku. Křoví u cesty ani nezašustilo, žádná ozvěna ze skalnatého kaňonu pod nimi neprozrazovala útěk lupičů. Ve vrcholech smrků slabě šustil vítr, občas spadla nějaká šiška na střechu dostavníku. jeden z koní se pohnul v postroji.

Všední zvuky jen násobily hluboké ticho kolem. Chvíle napětí se nesnesitelně protahovaly, když najednou z temnoty zazněl neznámý hlas naposledy, zase blízko dostavníku.

„Dobrou noc.“

Znamenalo to, že je konec, že jsou volní. Kočí práskl bičem, jako když vystřelí z pistole, koně vyrazili prudce dopředu, velký povoz za jejich zadky sebou trhl a vyřítil se na cestu.

„Ten chlap tady byl celou tu dobu,“ konstatoval Hale když se ve voze trochu utišil zmatek.

„Vypadá to,“ řekl jeden ze spolucestujících, „že tady počkal těch pět minut a mířil na kočího puškou, aby se ti druzí dva mohli v klidu ztratit.“

„Jenom dva?“ vykřikl Hale vzrušeně. „Byli tedy jen tři a nás je šest!“

Muž pokrčil rameny a neřekl nic.

„Vy jste cizinec, viďte?“ zeptal se Hala pomalu a shovívavě, až dráždivě shovívavě, cestující oloupený o balíček bankovek.

„To jsem – ovšem jen co se týká podobných příhod. Jinak bydlím asi dvanáct mil odtud v Orlím dvoře,“ odpověděl Hale jedovatě.

„Tak vy jste ten člověk, který má nahoře na Orlím dvoře hospodářství s chovem koní a dobytka?“ ptal se muž dál stejně pomalu.

„Ať dělám v Orlím dvoře cokoliv, je to moje věc a nestydím se za to,“ odsekl Hale. „To ovšem nemohu říct o dnešním večeru! Jsem jedním ze šesti mužů, kteří se dali zastrašit a okrást třemi darebáky.“

„Pokud jde o to zastrašení, nebo jak tomu říkáte – třeba o tom víte víc než my. A pokud jde o to oloupení – jestli se dobře pamatuju, tak vás o moc neobrali. A jestli nás chcete poučovat o tom, co se mělo dělat, tak já vám řeknu, co se mohlo stát. Všiml jste si, že jsem se pokusil sáhnout po revolveru, když nás zastavili?“

„To jsem viděl, ale byl jste moc pomalý,“ odpověděl Hale.

„Byl jsem pomalý – dejme tomu, když myslíte. Ale to vás zachránilo, protože kdybych vytáhl revolver před očima toho chlapa, který držel pušku…“

„Tak by si to rozmyslel,“ řekl netrpělivě Hale.

„Spíš by to do vás napálil okénkem z obou hlavní najednou, ještě než bych já stačil natáhnout kohoutek.“

„Dobře, mě by vyřídil, ale pořád by vás zůstalo pět,“ řekl Hale hrdě.

„Dejme tomu. Jenže to byste se nám musel předem zaručit, že necháte svou tělesnou schránku přecpat dvěma hrstmi sekaného olova a broků. Vám by ale úplně stačila osmina té dávky a ještě by zůstalo zatraceně dost pro všechny ostatní cestující. Na vaši ochotu nechat se zabít sám se nedalo spoléhat.“

„Ale kočí a listonoš byli ozbrojeni,“ odporoval mu dál Hale.

„Byli ozbrojení, ale nebyli ve střehu, a to je pořádný rozdíl.“

„Nerozumím vám.“

„Víte, co to je souboj?“

„Ovšem.“

„V pořádku – tak jejich šance proti nám byla asi taková, jako kdybyste stál proti nějakému chlápkovi, který má pistoli namířenou přesně na vaše prsa, a pro kterého bude znamením k palbě okamžik, kdy vy byste se pokusil vytáhnout svou zbraň z pouzdra. Třeba vám jsou tyhle věci cizí, vypadá to tak! Jinak byste nedával svůj život bláznivě v sázku za těchto podmínek.“

Cestující hovořil s takovou přesvědčující samozřejmosti a ostatní ve voze mu tak jednoznačně dávali výraz svých tváří za pravdu, že si Hale pomalu začínal uvědomovat neudržitelnost vlastního stanoviska. Připadal si trochu směšný.

„Chcete říct, že jsme prostě nemohli nic dělat,“ řekl už ne ták hádavě.

„Nemůžete dělat vůbec nic. Jenže oni to mají lehčí, tenhle dostavník jezdí pravidelně vždycky v určitých dnech, každý to ví. Než vyjede šerif se svými lidmi, jsou už tihle chlápci dávno v prachu a jejich vůdce už bude klidně pít svůj koktejl nebo prohrávat svůj podíl v pokeru někde v Sacramentu šerifovi přímo před nosem. Vidíte, že se proti nim nedá nic podniknout, leda když byste je chytil hned po činu, na útěku. Asi to byli lidé z bandy Joaquina Murietty. Ale nepřísahal bych na to.“

„Mohl je také vést gentleman George z vysočiny,“ vložil se do hovoru další cestující. „Nakonec to ‚Dobrou noc‘ řekl trošku dojatě, nevypadalo to, jako když se řekne – táhněte, zatracení pitomci!“

„Ať to byl kdokoliv, je jasné, že zná dobře cestu a lidi, kteří po ní jedou. A dokonce věděl, že mám peníze u sebe peníze, i když mi je dali v bance v Sacramentu. Musel se tam někde potloukat.“

Další kus cesty Hale mlčel. Byl vychován ve městě, naučil se úctě k zákonu a pořádku, byl z těch, kteří první vezmou spravedlnost do svých rukou, když je nějak ohrožena. Měl účtu k počestnosti, tradici a vlastnictví, byl kdykoliv ochoten vzdorovat nepravostem, nepořádkům a všemu, co se nějak vymyká danému řádu. Pocházel z Bostonu a tady v horách si zřídil pěknou farmu a věnoval se jí podnikavě, odvážně a energicky, jakoby navzdory způsobům, které na Západě vládly a které mu byly stále cizí. Teď cítil, že je jeho povinností uplatnit své pevné zásady. Možná že ho k tomu provokovala i přezíravá nečinnost jeho spolucestujících.

„A proč bychom je nemohli pronásledovat, kdo nám bráni?“ zeptal se rychle. „Můžeme se za nimi hned pustit, jsme pár mil od stanice, kde si můžeme obstarat koně.“

„Kdo by se do toho pouštěl?“ ptal se jeden z cestujících líně. „Přepravní společnost stejně podá udání u patřičných úřadů, ale bude to trvat nejmíň dva dny, než sem okres pošle své úředníky.“

„Pokud jde o mne, pojedu,“ řekl Hale klidně. „Mám na stanici připraveného koně a můžu vyrazit třeba hned.“

Chvíli bylo ve voze ticho. Dostavník vyjel z temného lesa a v tě troše nočního světla Hale viděl, jak si ho jeden spolucestující prohlíží bezbarvýma, ospalýma očima. Náhle, když se jeho pohled setkal s Halovým, řekl zvolna, jako kdyby o tom uvažoval jen sám pro sebe:

„Dalo by se to podniknout, kdyby na to byli čtyři muži. Jednoho bychom museli přibrat ve stanici.“ Pak se nadlouho odmlčel. „Nevím, jestli bych se do toho měl taky pustit,“ dodal po čase a lehce zívl.

„Pojedete-li vy, plukovníku, můžete počítat i se mnou. Myslím totiž, že mluvím s plukovníkem Clinchem,“ řekl cestující vedle Hala. „Jsem Rawlins z Friska. Slyšel jsem o vás už dřív, plukovníku.“

Oba muži si nedbale potřásli rukama a k Halově nesmírnému překvapení se pustili do nepředstavitelně nudného rozhovoru o nedávných volbách ve Frensu. O lupičích a jejich pronásledování nepadlo už ani slovo. Teprve o mnoho později se čtvrtý cestující, jenž po celou dobu mlčel, obrátil na Hala s nabídkou, že se k výpravě připojí, jen co si ve stanici něco zařídí. Plukovník Clinch si přísně prohlédl cestujícího.

„Budou stačit čtyři muži,“ řekl pomalu. „Na stanici stejně musíme brát koně, a tam se k nám někdo přidá,“ tím to bylo vyřízeno a plukovník pokračoval dál v nudném rozhovoru s nudným panem Rawlinsem. Čtvrtý cestující se zatvářil překvapeně, ale podruhé se nenabízel.

Hale byl pořádně rozzloben a uražen. Přišel přece sám s tím velkolepým nápadem pronásledovat tlupu lupičů, ale jen promluvil plukovník Clinch, všichni poslouchali jeho a Hale si začínal připadat jako páté kolo u vozu. Samo sebou, nikdy se nenabízel, že pronásledování povede, a o něco takového mu ani nešlo: důležité bylo chytit ty chlapy i s lupem. Nezáleží na tom, kdo výpravu povede. Hale už předtím tak trochu myslel na plukovníka jako na možného vůdce výpravy. Co se však teď dělo ve voze, to mu šlo dokonale na nervy – takovéhle urážlivé přehlížení jeho osoby, takový bohorovný klid až lhostejnost, povznesenost nad tím trestuhodným porušením práva. Hale doufal, že se na stanici všechno změní, tam ho znali a dali na jeho slovo. Tam se mu snad podaří vzít věc pořádně do rukou.

Ani tohle mu však nevyšlo. Ve stanici, napůl zájezdní hospodě a napůl konírně, byl jen jeden člověk – majitel a zároveň místní poštmistr. Dobrovolníka, o němž mluvil plukovník Clinch, museli tedy hledat ve stáji mezi kočími. Halova špatná nálada tím byla dovršena. Nějaký obyčejný pucák ze stájí měl mít v trestné výpravě stejná práva jako on, majitel farmy. Nemohl však doufat, že si mezi pronásledovateli získá nějaké lepší postavení, třeba jako pomocník šerifa: k tomu by potřeboval složit služební přísahu a nejbližší soud byl vzdálen dvacet mil. Úplně ho dorazilo to, co mu řekl Rawlins.

„Tam dole,“ poznamenal ten pán přátelsky, zatímco Hale sedlal svého koně, „tam dole jste unikl jen o vlásek.“

„Jděte, nehrozilo nám přece žádné nebezpečí. Viděli, že se nebráníme a posloucháme na slovo,“ řekl Hale výsměšně.

„Nemyslím ty zloděje, samosebou. Myslím jeho.“

„Kohopak?“

„Plukovníka Clinche. Skoro to vypadalo, jako kdybyste chtěl říct, že není dost statečný.“

„Vím dobře, co jsem řekl. Jestli za to někdo odpovídá, jsem to já sám,“ odpověděl Hale sebevědomě.

„No právě, to vám chci říct,“ nedal se vyrušit Rawlins. „Clinch je nejlepší střelec v celé Jižní Kalifornii a nejmíň půl tuctu lidí má od něj díru v těle za polovičku toho, co jste povídal vy.“

„Doopravdy?“

„Ale,“ pokračoval Rawlins klidně, „nakonec všechno dobře dopadne. Plukovník chce jít s vámi, a ne proti vám. Můžete se spolehnout, že s těmi chlápky udělá krátký proces. Hlavně jestli tu bandu vede jeden známý mládenec z Friska. S tím má totiž Clinch nějaké osobní účty – pohádali se při pokeru, víte.“

Teď už Hale vůbec nevěděl, co si vlastně má myslet. Připadal si jako zneužitý k docela obyčejné pomstě nějakého pokerového hráče, i kdyby to byl stokrát plukovník. On, Hale, počestný člověk a řádný občan, má jet za těmi lupiči vlastně proto, že se Clinch s jedním z nich nepohodl u karet! Rozčilení kupodivu Hala brzy přešlo, začal se totiž dívat na celou věc očima těch ostatních. Dokonce mu začínali být i trošku sympatičtí. A když mu pak kočí podával pušku sharperku a neodpustil si přitom nějakou tu chlapskou důvěrnost, že jako teď táhnou za jeden provaz a tak – Hálovi to docela zalichotilo. Začal být příjemný i na Rawlinse.

„Vy máte nějaké podezření, kdo by mohl být vůdcem té bandy?“

„Jen tak všeobecně. Tohle přepadení vypadalo trošky jináč než obyčejně. Jestli mi rozumíte, nebylo podle střihu silničních zlodějů. U nás dole se takovéhle věci dělají víc zostra, mají tam ve zvyku svléknout cestující až do podvlíkaček. Ještě víc! Povídá se, že u zájezdních hospod dřív měli připravená prostěradla, kdyby přijížděl vykradený dostavník, aby se do těch prostěradel mohli cestující zabalit, aby se ženské nepoděsily, víte. Znám jednu takovou příhodu, kočí a pošťák přijeli do stanice zabalení jen do kalifornských novin. Jenže nevím, jestli je to pravda,“ Rawlins se upřímně zasmál, „lidi potom povídali, že to všechno bylo vymyšleno jenom jako taková reklama kvůli těm novinám.“

„Už je čas.“

„Jste připraveni, pánové?“ zeptal se plukovník Clinch.

Hale sebou cukl. Teprve teď si vzpomněl na manželku a na děti, na rodinu, vzdálenou v Orlím dvoře deset mil od stanice. Budou mít strach, když nepřijede, snad zaslechnou nějaké přehnané zvěsti o přepadení dostavníku a budou se o něho bát.

„Nevíte, jak bych mohl co nejrychleji poslat na Orlí dvůr zprávu, co se mnou je?“ zeptal se starostlivě, ale ve stanici nebyl nikdo volný. Naštěstí se nabídl čtvrtý cestující z dostavníku, že až zařídí svoje věci, doveze na Orlí dvůr Halův dopis.

„To není špatný nápad,“ souhlasil plukovník Clinch, „když si pospíšíte, můžete je předhonit. Poznají-li, že jsou pronásledováni, namíří si to asi stranou na North Ridge. Uvidí-li někoho na cestě, pokusí se jí vyhnout – pak stačí jeden člověk, aby jim zatarasil průchod.“

Hala napadlo, že tím jedním člověkem mohl být právě on, dostal by se k rodině a mohl by proti té bandě jednat na vlastní pěst. Jenže teď už bylo pozdě, nemohl vzít zpátky vlastní nápad a nejet s ostatními. Rychle napsal pár řádků manželce a připojil se k malé skupině jezdců, sjíždějících potichu jeden za druhým dolů svahem od stanice.

Po hodinové jízdě, při níž nikdo z účastníků trestné výpravy ani nepromluvil, minuli místo nočního přepadení. Chladné, bílé vrcholky sierry po jejich pravé straně dostávaly v ranních červáncích výraznější obrysy, stále více světla bylo i na cestě před nimi.

„Vypadá to na sníh,“ řekl Rawlins klidně.

Hale se překvapeně obrátil v sedle. Nikde neviděl nic, co by vypadalo jako blížící se sněhová mračna. Bylo sice chladno, ale to mohlo být také větrem fičícím od sněžných vrcholků hor na obzoru. Pod kopyty jejich koní zůstávala zatím horská stráň svěží, hustě porostlá keři, mezi nimiž se objevovaly temnější, modravé skvrny smrků a sosen. Z kaňonů jako by dosud sálalo teplo včerejšího poledne, dusný vzduch se chvěl nad průsmyky a propastmi v žulových skalách. Tam dole bylo ještě jako v srpnu, i když zde na úbočí už zřetelně končil říjen.

„O hodně dřív než v téhle roční době pamatuju Thompsonský průsmyk ucpaný patnácti stop vysokou vrstvou sněhu,“ řekl Rawlins, který si všiml Halova udiveného pohledu. „A loni v září se po dostavníkové cestě jezdilo na saních, ale o míli níž dole v úžlabině pod strání měl ještě starý Thompson na zahrádce růže! Hory jsou prevít a není na ně spolehnutí, dělají si počasí podle svého. Vy jste tady ještě nebyl přes zimu, že ne?“

Hale přiznal, že koupil Orlí dvůr teprve na jaře.

„Nu, na Orlím dvoře to máte pěkné – když tam jste. Jenže to je jako s Thompsonem, někdy tam dostanete… Zatraceně! Co je tohle?“

Vzduchem práskl vzdálený, ale zcela zřetelný výstřel. Hned potom druhý, stejně ostrý, znělo to jako ozvěna.

„To je nad námi, na North Ridge,“ řekl čeledín ze stanice, „asi dvě míle vzdušnou čárou, po cestě to může bejt takovejch pět mil. Někdo tam asi střílí na medvěda.“

„Kdepak, tohle nebylo z brokovnice.“ řekl Clinch a rychle obrátil svého koně tím směrem. Jeho ráznost elektrizovala všechny ostatní. „To jsou oni, a dvakrát po nás vypálili. Jedeme k North Ridge, pánové, a tak rychle, jak to vaši koně svedou!“

Nemusel to opakovat dvakrát. Dosud klidná skupina jezdců se v mžiku změnila, stačila tato jediná věta vůdce výpravy a v každém z nich se probudil prastarý pud lovce. S divokým pokřikem vyrazili dopředu jako lovečtí psi při štvanici. Třmen vedle třmenu pádili tryskem po stráni. Brzy zmizela celá trestná výprava v lese.

Pak se do krajiny vrátil majestátný, důstojný klid. Sluneční paprsky se blýskaly na skalách a na kamenech rozházených po úbočích a travou porostlých stráních, dole v rovině se zvedala pomalu mlha a země ožívala novým dnem. Nad ostrými obrysy North Ridge jako by stoupal vzhůru k nebi tenký pramének kouře.

2. KAPITOLA

Orli dvůr byl jeden z nejvýše položených kaňonů v Sierrách. Nebyl to vlastně obyčejný kaňon, spíše prostorná zelená rovinka mezi strmými žulovými skalami, které se v půlkruhu kolem plošiny Orlího dvora vypínaly vysoko vzhůru a jejichž vrcholky byly po celý rok pokryty čepičkou sněhu. Z každé strany vyhlížel tento půvabný kaňon trochu jinak, příroda nabízela divákovi řadu nejrůznějších, překvapivých a působivých pohledů na jeho krásu. Z North Ridge vypadal Orlí dvůr takřka na dosah ruky, ale kdo by sešel dolů, poznal by, že je přes míli daleko a oddělen od skal prudkou řekou. Kdo by se chtěl dostat k Orlímu dvoru zdánlivě přímou cestou, ztratil by jej za hodinku úplně z dohledu a musel by se vrátit, aby Se najednou ocitl před skalní rozsedlinou, kterou vedl k Orlímu dvoru ten pravý přístup. Ž horského hřbetu vypadal Orlí dvůr skoro jako hračka pro děti, ale to, co vyhlíželo z dálky jako skupina nízkých keříků, byly tři sta stop vysoké stromy, a to, co připomínalo malý trávníček, který by šel přikrýt kapesníkem, bylo ve skutečnosti pole o pořádné rozloze.

Nízké, dlouhé a nepravidelné staveni, jehož největší část tvořila prostorná veranda na smrkových trámech nahrubo otesaných, se zbytky kůry a věnčených révou a růžemi – to byl Halův dům v Orlím dvoře. Budova byla vzdušná, otevřená slunci, ale stavitel se dal možná ošálit tím slunečním svitem či jasnou modří Oblohy nad horami a trochu podcenil studený vzduch, proudící sem od skal, protože ve velkých krbech farmy musely teď hořet ohně, i když venku bylo. poměrně teplo. Mohutnými kmeny smrků a sosen neustále lomcoval suchý, neklidný vítr, větve šuměly jako mořský příboj a tentýž vítr ztěžoval život lidem na farmě. Ale při práci na poli byl příjemný, jeho střídavé vlnění zahánělo únavu.

Nestálost zdejšího počasí by mohl návštěvník farmy poznat i z některých drobností v zařízení farmy: Skleněné dveře vedoucí na verandu byly pokryty bílými mušelínovými záclonami, jež měly bránit v cestě palčivým slunečním paprskům, ale uvnitř v domě byste nalezli těžké koberce a kožešiny. Záclony, koberce, pěkné zařízení a hezké kusy nábytku dávaly Halově farmě elegantní švih, v tomto drsném kraji dost neobvyklý.

Kdybyste viděli slečnu Katy Scottovou, která toho rána vyšla z domu na verandu, zatímco se Hale s ostatními hnal za silničními lupiči, všimli byste si v jejím oblečení podobného nádechu elegance. Na hlavě měla sice pánský slamák, ale stuha veselé barvy, ovinutá na klobouku nad širokou střechou, zbavovala ten mužský panamák jeho chlapské strohosti. Klobouk kupodivu ohromně slušel líbeznému obličejíčku, ukrývajícímu se v slaměném stínu před slunečními paprsky. Také červená flanelová košile slečny Katy byla nepochybně z pánské výbavy. Katy přes ni měla přehozený huňatý kabát, aby k ní nemohl ostrý ranní vítr. Takový oblek u ženy nebyl ve zdejším kraji nic neobvyklého, nebýt neposkvrněně bílé sukně z lehoučkého plátna, sukně tak někam na lázeňskou promenádu.

Ovšem, kdybyste toho rána viděli slečnu Katy v jejím obleku, jak stojí na verandě a dívá se nahoru k horám, jistě byste souhlasili, že je na ni docela příjemný pohled. Byla hezká, moc hezká, jak tam stála před pozadím vážných smrků a sosen, šedivých žulových skal, pod ocelově modrou oblohou. Jako kdyby vykvetla mezi žlutými poli, na nichž skutečné květy už dávno zvadly. A neřekl bych, že těch několik mužů, kteří sem na Orlí dvůr někdy náhodou zabloudili, mělo proti vzhledu a oblečení slečny Katy nějaké námitky, po pravdě řečeno tomu bývalo naopak a leckterý z nich projevoval netajený zájem o tuhle spanilou slečinku, dokonce i obdiv. Jenže slečna Katy dala každému lhostejností svých šedivých kukadel najevo, že je na špatné adrese – a takovými ledovými pohledy Katy nikdy nešetřila. Její švagr se o podobné záležitosti nestaral, plně důvěřoval Katině nezájmu o všechny lidi tady a nechával ji, aby se potulovala po okolí, jak se jí zlíbí.

Slečně Katy Scottové bylo teprve dvacet let, ale přesto už pokládala své dívčí sny a iluze za dávno překonanou minulost a na všechno se snažila dívat střízlivýma očima dospělé ženy. Sama se rozhodla jet s matinkou a sestrou do Kalifornie, když si tady sestřin manžel koupil farmu. Říkala si tenkrát, že tady bude určitě spokojena. Věřila, že ve zvláštním způsobu života, který se jí v téhle horské samotě nabízel, najde nějakou netušenou a nejasně očekávanou svobodu, že bude umět ukázat sobě i ostatním, a asi to, chuděrka, chtěla předvést hlavně ostatním, jak báječně dovede ocenit

všechno to nádherné kouzlo panenské přírody, s níž se skvěle sžije a v níž zároveň zůstane sama sebou, nevšední Katy Scottovou. Zatím tohle všechno mohla vyjádřit pouze svým oblečením. K jejímu nesmírnému překvapení si většina zdejších mužů a žen, ženy vlastně úplně všechny, vážila nejvíc těch všedních obyčejností, o nichž Katy myslela, že musí být každému z duše protivné a že je lidé přijímají jen jako nezbytné jho, jako pouta, která ona už sama odhodila. Katy se od zdejších lidí chtěla učit životu v přírodě, ale místo toho ji všichni nudili nekonečnými otázkami o městě, ptali se jí, co je kde nového, ženy vyzvídaly, jaká móda se teď nosí, a napodobovaly Katy. kde se dalo, v domnění, že se jí tím zavděčí a samy že budou vypadat líp.

„Představ si,“ psala Katy jedné své přítelkyni do Bostonu, „byla jsem na návštěvě u jakési paní Murphyové, která jednou zastřelila grizzlyho, který se toulal kolem jejího stavení, a tahle statečná žena měla jedinou starost – jestli se ve městě ještě nosí krátké sukně!“

Katy s vystřízlivěním vzpomínala na to, jak kdysi povzbuzovala svou barvitou představivost životními příběhy dvou universitních kolegů jejího švagra, kteří se vypravili někam daleko do zlatých polí, hrabali se tam v hlíně s Homérovými básněmi po kapsách a psali domů nádherné filosofické dopisy, kteří prostě žili v lůně přírody dokonalým životem, jenže – jenže, když je pak přijela se svými příbuznými navštívit, našla dva zpustlé chlapy, které nebylo pod špínou skoro vidět, a o jejich domově a životních zvycích by se ve slušné společnosti vůbec nedalo mluvit.

Pro Katy to bylo veliké zklamání, vedle kterého se příhoda s paní Murphyovou ztrácela jako pouhá lapálie, a takovýchto zklamání zažila víc. Paní Halová a stará paní Scottová beztak neměly romantické ideály jako Katy ani její sklon nechat se nadchnout něčím neznámým, což zde byla pro obě nepochybná výhoda – nic jimi nemohlo otřást a hned tak se nedaly vyvést z míry. Byly skálopevně přesvědčeny o své dokonalosti i o správnosti svého způsobu života, nad zdejšími lidmi se cítily trochu povzneseny a plně se zaměstnávaly starostmi, které jim život na Orlím dvoře přinášel. K těmto starostem patřilo především co nejvíc souhlasit s Halem a ve všem ho podporovat, a potom jakási misionářská práce mezi venkovskými sousedy. Jejich misionářství se ovšem vyznačovalo hlavně snahou přesvědčit ty ostatní o správnosti vlastních myšlenek a nápadů daleko míň už snahou pochopit myšlenky a nápady těch druhých. Zvlášť horlivá byla v tomto směru stará paní Scottová, která v sobě nedovedla potlačit dědictví puritánských a nábožensky založených předků, z paní Halové promlouvalo při takových příležitostech spíše sebevědomí mladé, vzdělané a trochu skeptické Američanky nové generace. Ale všechny tři ženy na Orlím dvoře, paní Scottová, paní Halová i Katy, se bezvýhradně shodovaly v upřímné úctě k Hálovi, který tady byl opravdu pánem domu a téměř rodinnou modlou. Co Hale jednou řekl, to platilo bez odmlouvání a kritizování – což sice bylo na jednu stranu pro Hala výborné, na druhé straně to však mělo i své stíny, protože taková bezvýhradná oddanost a poslušnost zavazovala.

Paní Halová vyšla na verandu, postavila se vedle Katy, zaclonila si dlaní oči a dívala se přes zelený palouk k obrysům hor. Do tváře jí svítilo prudké ranní slunce, ale i v tomto jasném osvětlení zůstávaly tváře Halový manželky porcelánově bledé. Měla sličný, jemný obličej, v němž se dobře vyjímaly temné oči pod trochu přivřenými víčky. Byla o něco vyšší a štíhlejší než Katy a dobrý pozorovatel by si asi všiml, že její pohyby nejsou tak přirozeně bezprostřední, takže by mu mohla vedle své mladší sestry připadat trošičku strojená a plachá.

„John asi jel ze stanice ještě něco zařídit,“ řekla paní Halová, „jinak by tady už byl. Jestli mu nechceš jet naproti, nemusíš na něho čekat, byla by to ztráta času. Mohla by ses ale převléct,“ podívala se přitom na její bílou sukni, „vzít s sebou Manuela a jet se po něm podívat.“

„Mám tě nechat samotnou a odvést odtud jediného muže, který tu je?“ ptala se Katy nesouhlasně. „To přece nemyslíš vážně.“

„Jsou tady přece Číňani, kteří pracují na polích,“ řekla paní Halová.

„Ti by ti byli asi málo platní, kdyby – kdyby…“

„Kdyby co?“ zasmála se paní Halová. „Myslíš na toho grizzlyho, jehož stopy prý viděl na poli? Tak dobrá, slibuju ti, že ani matka, ani já se nehneme z domu, dokud se nevrátíš. Stačí?“

„Nemyslela jsem zrovna na grizzlyho,“ řekla Katy, „i když se mi nezdá, že tlouct do hrnců a do pánviček by byla ta zaručeně nejlepší obrana před šedým medvědem. A Číňani tady nebudou, chtějí jít do údolí na nějakou svatbu nebo pohřeb nebo hostinu nebo něco takového, nevím už, co to vlastně říkali, ale budou určitě pryč.“

„Jen si klidně vezmi Manuela s sebou,“ opakovala paní Halová, „je tady ještě čínské služebnictvo a Indián Molly, aby nás ochránili bůhví před čím! A takoví Čai-li by musel být ohromný bojovník, kdyby k něčemu došlo, stačí ho poslouchat, když si píská – už to jeho pískání by každému nepříteli nahnalo strach. Ale vážně. Katy, nebojím se tady zůstat sama. Musíme být stále připraveni na všechno, co se může stát, víš přece, jak to říkává John, a já jsem na všechno připravená, neměj strach.“

„Moje drahá Josie,“ řekla Katy a objala sestru, „já vím spolehlivě, že kdyby sem na verandu přišel s rukama plnýma krve tříprstý Jack, Bill zvaný Dvojpalec nebo pistolník Joaquin Murietta, pozvala bys je co nejvlídněji na šálek čaje, vyptala by ses jich, jestli měli příjemnou cestu. Všechny poznámky o šerifovi, soudech, šibenicích a tak podobně bys určitě pokládala za nevhodné. Ale Manuela ti neodvedu. Na stanici by se hned vrhl do baru a začal do sebe lít pálenku a bratřit se s kdejakým pobudou. Já ho tam přece nebudu umravňovat. Když mluví, je samá úcta a samé rukulíbám, ale to je mi milejší hospodský z Pike s tím jeho dobromyslným – vyskoč, holka, a já tě povysadím.“

„Jen se k nim oběma chovej ohleduplně,“ vzdychla si paní Halová, „John chce, abychom s těmi lidmi vycházeli po dobrém. Ale koneckonců, nejsou tak zlí, i když se nedovedou slušně vyjadřovat a při jídle nevědí co s vidličkou,“

„Ale v neděli si pan hostinský vezme na hlavu cylindr a natáhne bílé rukavice a jeho manželka k nám ovšem nepřijde na návštěvu, dokud my neuděláme, zdvořilostní návštěvu u ní,“ zasmála se Katy. „A tomu ty říkáš pokrok a zlepšení pod naším blahodárným vlivem. Jenže ve skutečnosti, Josie, a my dvě si to můžeme přiznat, ve skutečnosti je tomu úplně jinak – tihle zdejší lide nás prostě nemají rádi.“

„Možná že ty nemáš ráda je, ale nevím, proč oni by neměli mít rádi nás.“

„Mám je ráda asi víc než ty, Josie, a právě proto cítím, že mám pravdu. Tobě to třeba nepřijde, ale věř mi, Josie, je to tak.“ Katy se odmlčela a za okamžik pokračovala méně vážným tónem. „Ale ne, já dneska nepojedu na stanici, zůstanu tady a lidi nechci vůbec zmerčit. Děkuju natisíckrát, jak říkává kočí Bill. Adios.“

„Prosím tě, Katy, nemluv tou hroznou hantýrkou,“ ozvala se stará paní Scottová, ale Katy už byla pryč. Paní Scottová se obrátila ke své starší dceři. „Obávám se, že se Katy úplně zkazí od lidí ze stánice. V jejích letech by měla přijít do trochu jiné společnosti.“

„Také jsem na to myslela,“ souhlasila Josie. „Pokusím se přemluvit Johna, aby ji na zimu vzal do San Franciska. Mají tam přijet Careyovi, mohla by je navštívit.“

„Jestli zůstane ještě nějaký čas tady, nebude asi o setkání s Careyovými vůbec stát. Zdá se, že úplně zapomíná na všechno, co dříve měla ráda, i na společenské kruhy, v nichž se dříve pohybovala,“ odpověděla paní Scottová a v jejím hlase bylo slyšet, že je těmito proměnami své mladší dcery značně znepokojena a roztrpčena.

Osůbka, která se stala předmětem této rodinné kritiky, zahalena těsně do huňatého kabátu, se mezitím obírala svými vlastními myšlenkami. Katy od sebe odehnala psa Spota – také jedno z jejích zklamání, protože tohle roztomilé zvíře podlehlo svému nižšímu pudu a zardousilo jednu ovci. Vzduch byl studený a poprvé, co se Katy pamatovala, ji nedovedly zahřát ani přímě sluneční paprsky. Cítila chlad a dala se proto do rychlé chůze, šla tak asi hodinu, až se dostala k ústí průrvy, tvořící příchod k Orlímu dvoru. Tady se celá udýchaná zastavila.

Před očima se jí rozkládala velkolepá horská scenérie, která ve vší své pohádkové barevnosti a nádheře vypadala dnes téměř hrozivě. Úzký průsmyk byl z obou stran obepnut dvěma vysokánskými žulovými pilíři, jejichž vrcholky se k sobě nakláněly, takže to budilo dojem, jako by se skály měly každým okamžikem zřítit a zavalit cestu, stromy rostoucí v rozsedlinách žuly se navzájem propletly uzlovitými větvemi a vytvářely nad průsmykem tmavý oblouk gotického tvaru, dávající celému průchodu podobu nějaké ohromné brány do jiného světa. Katy zvedla oči a srdce se jí rozběhlo rychleji. Věděla, že propletené větve nad její hlavou jsou mohutné jako trámy a že stromy nerostou nahoře pevně na plošině pilířů, nýbrž že jsou náhodně zachyceny na jejich stěnách, jednou se na ně dívala z vrcholků skal a tehdy jí připadaly jako malé houští. Věděla, že z těch větví padají dolů šišky tisíc stop a narážejí na skálu či pěšinu průsmyku s prudkostí koule vystřelené z pušky. Kdysi se jeden z těch obrovitých smrků nahoře ve skalní rozsedlině uvolnil, spadl dolů s nepředstavitelným rachotem a ucpal průsmyk. John s pastevci tenkrát ztupili několik sekyr, než jej odstranili, a kdyby býval, v tu chvíli někdo stál v místě. kde teď ona, rozmačkal by ho padající kmen napadrť. Instinktivně sklonila hlavu mezi ramena, proběhla tou stinnou chodbou a zastavila se až na druhé straně, kde cesta začínala pomalu stoupat.

Náhle si Katy všimla podivných změn. Vzduch byl stejně průhledný jako ráno, ale připadal jí nějaký hustší a jako kdyby jím sluneční světlo nemohlo pronikat. Také vzdálené obrysy sněžných vrcholků byly vidět stejně dobře jako ráno. Rýsovaly se proti obloze, ale vyhlížely jako v měsíčním světle. Katy se zdálo, že na celou krajinu klesl velký oblak nebo polštář mlhy, nebo ještě spíše, že. slunce pomalu zhasíná. Nad hlavou jí splašeně mávali křídly krákající ptáci a v houštině poblíž něco praskalo a šustilo jako polekaná zvěř. Bylo to úplně jiné než jindy, kdy v těchto opuštěných místech bývalo naprosté ticho. Katy se však nebála divokých zvířat, žila v horách už dost dlouho a věděla, že když je člověk nedráždí, dají mu pokoj, pokračovala proto klidně ve své procházce.

Slézala po strmé pěšině. Náhle zapraskalo v houští něco tak silně, že se zastavila. Ten zvuk přicházel zřejmě přímo z protějšího svahu a ozval se těsně u pěšiny, po níž Katy šla. Zapraskání se ozvalo ještě několikrát, stále níž, jako kdyby se tam valilo dolů něco těžkého a objemného, lámajícího suché větvičky v křoví. Katy čekala, že uvidí nějaký vyvrácený strom nebo odlomený balvan, valící se houštím dolů do propasti. Pozorovala protější stráň, a tak zahlédla, jak se větévky hloží rozevřely a objevil se velký grizzly, který se napůl kutálel a napůl kolébavě ťapkal po úzké stezce. Kdyby šla dál, setkala by se s ním za chvíli dole tváří v tvář – ani teď od něho nebyla dál než padesát yardů.

Katy neomdlela ani se nedala do křiku. Dokonce se ani nevyděsila. Neviděla nic strašidelného v tom velkém, hloupém zvířeti, které se zastavilo, když uslyšelo lomoz kamene, do něhož Katy kopla. Medvěd se pomalu postavil na zadní nohy, líně zvedl hlavu a díval se na ni malinkýma, překvapeně mžourajícíma očkama. Katy klidně zvedla kámen a hodila jej po medvědovi, protože jí překážel v cestě – asi tak, jako by odháněla nějakou dotěrnou krávu. Grizzly zakýval hlavou, vylezl zpátky do houští a zmizel Katy z očí – vůbec ji to nepřekvapilo. Teprve později, když už byl medvěd dávno pryč, pocítila přece jen nejistotu a vracela se trošku rychleji než původně chtěla. Lekala se teď každého zašustění v křoví a chtěla být co nejrychleji doma. Když došla k velké bráně ze žulových pilířů a smrků, nevědě přesně, jestli má mít ze svého setkání s grizzlym radost, nebo ne – pro jistotu se rozhodla, že o tom raději nebude na Orlím dvoře nikomu vypravovat.

Sluneční světlo naopak ještě zesláblo, a když se Katy podívala k obloze, uviděla temný mrak nad obrysem zasněžených vrcholků. Bylo chladno a ten mrak sliboval bouřku, ale vzdálené údolí dole vyhlíželo jako v létě a Katy si jen něco myslela o nestálosti zdejšího počasí. Spěchala, aby už byla pod střechou.

3. KAPITOLA

K velkému překvapení Katy bylo přízemí domu úplně prázdné, zato z prvního patra se ozýval hluk a dupot těžkých mužských bot. Na čisté podlaze byly blátivé, šlápoty a na schodišti dokonce krvavé skvrny. Když postřehla tu spoušť, rázem zapomněla na dobrodružství s grizzlym.

„Josié, Jósie,“ vykřikla zděšeně.

Nahoře se ozvaly rychlé kroky a na schodech se objevila paní Halová s prstem na rtech. Potichu odvedla Katy do obývacího pokoje, zavřela za sebou dveře a teprve pak si s úsměvem oddychla. V ruce držela nějaký pomačkaný papír, který podala nic nechápající sestře.

„Nelekej se a přečti si tohle,“ řekla, „právě teď mi to přinesli.“

Katy hned poznala výrazný rukopis svého švagra. Spěšně četla vzkaz, o němž už víme, že jej Hale napsal na stanici: „Dostavník byl včera v noci vykraden. Zraněn nebyl nikdo. Nepřišel jsem o nic, ztrácím pouze jeden den, protože zde kvůli té příhodě musím zůstat až do zítřka. Zítra ať mi Manuel přivede koně. Nemusíte mít o mne vůbec strach. Postarejte se o pohodlí muže, který přinese tento dopis. Je to od něho laskavost, že si dělá takovou zajížďku. Váš John.“

„A co ta krev?“ ptala se zvědavě Katy.

„Muž, který nesl Johnův dopis, byl postřelen lupiči, ukrytými na North Ridge. Střelili ho do nohy. Naštěstí ho našel jeho přítel, který mu šel naproti, a ten ho dopravil k nám, protože je to sem nejblíž. Teď je nahoře v pokoji pro hosty a jeho přítel je s ním. Sám ho ošetřuje, nechce ani, aby u něho byla matka. Krvácení mu zastavil věcmi z Johnovy lékárničky, ale to nestačí. Teď bude na tobě, Katy, abys ukázala, jak se vyznáš v první pomoci raněným, budeš mu asi muset vytáhnout z rány střelu.“

„Proč jste raději hned neposlali Manuela pro doktora?“

„Nemůžeme ho nikde najít, asi jel obhlédnout stáda. A nejbližší lékař je odtud patnáct mil. A představ si – oni říkali něco o sněhu! To je absurdní teď v říjnu, viď?“

„A kdo vlastně jsou ti dva?“

„Říkají, že jsou přátelé. Ten zraněný asi jel s Johnem v dostavníku.“

„A jak vypadají?“ ptala se dál Katy. „Jsou si podobní?“

Paní Halová pokrčila rameny.

„Ten zraněný je pořád veselý, když právě neomdlévá, ten druhý má vousy a tváří se strašně vážně a starostlivě.“

„A co chceš s nimi dělat?“

„Co bych dělala? I kdyby nepřinesli Johnův dopis, tak bych nemohla vyhnat z domu zraněného a bezmocného člověka. Zůstanou samozřejmě tady, než se vrátí John. Ale Katy – ty se tváříš, jak kdybys je nejraději viděla co nejdál od Orlího dvora. Nevím proč – aha, to bude tím, že máš zdejší lidi tak moc ráda, jak vždycky říkáš. Neboj se, Katy, ten zraněný se ti dvořit nebude a ten vousatý nemluva je tak plachý, že před tebou bude koukat pořád do země.“

Na chodbě někdo pomalu a nejisté přecházel, zastavil se na okamžik za dveřmi, poodešel, znova se vrátil a konečně nesměle zaklepal.

„To bude určitě on,“ řekla pani Halová s úsměvem.

Katy rychle pootevřela dveře a uvedla tím do nesmírných rozpaků muže, který stál za nimi. Byl mladý a hezký, s dlouhými vlnitými vousy, po nichž neklidně přejížděl štíhlými prsty.

„Promiňte,“ vypravil ze sebe a opravdu ani nezvedl oči od podlahy, hledal jsem tu starší dámu – nevěděl jsem, že tady není. Nechtěl jsem rušit, chtěl jsem jí jen říct, že můj přítel –“

Zarazil se, když si všiml veselosti paní Halové, zřejmě byl trochu dotčen, že v takovou chvíli může mít někdo dobrou náladu.

„Snad mu není hůř?“ zeptala se paní Halová a úsměv ji zmizel z obličeje. „Matka tady teď není, ale snad bych mohla – snad bychom my dvě vám mohly nějak pomoci to je moje sestra.“

Muž se díval zase k podlaze, spíše zmateně než nemotorně.

„Děkuju vám, jste opravdu laskavé, ale příteli už je trochu líp, a tak – kdybychom si od vás mohli půjči nějakého koně, pokusil bych se ho převést přes hon domů.“

„Proč byste tak pospíchali?“ ptala se paní Halová poplašeně. „Počkejte aspoň do zítřka, než se vrátí manžel.“

„Váš manžel se zítra nevrátí,“ řekl cizinec, hned se ale zarazil. „Totiž – můj přítel povídal, že ta jeho věc nepůjde tak rychle.“

Paní Halová si hostova zaváhání nevšimla, zato Kate neušlo. „Myslíte,“ zeptala se, „že by pana Hala mohlo něco zdržet?“

„Myslím jen to, že venku začíná padat sníh,“ řekl drsně a ukázal oknem na mrak, kterého si Katy všimla, když se vracela domů. Teď byl mrak ještě větší a hrozivější „Jestli napadá trochu níž do průsmyku, budou všechny cesty za pár hodin zacpané. Proto se také chceme pokusil odejít co nejdřív – vlastně hned.“

„Ale když opravdu napadne sníh, tak zatarasí cesty všem,“ řekla paní Halová rozumně, „měli byste počkat aby byl váš přítel v bezpečí pod střechou a nemusel se trmácet v takové nepohodě. Ztratil hodně krve a je zesláblý. Budeme se snažit, aby mu u nás nic nescházelo Moje sestra netouží po ničem tak jako po příležitost ukázat své samaritánské schopnosti,“ pokračovala ve veselejším tónu. „Katy, řekni sama, že mám pravdu?“ a udělala netrpělivě gesto.

Katy mlčela, i když její mlčení mohlo budit dost divný dojem, přinejmenším bylo nezdvořilé vůči muži, který tady byl přece hostem. Cizinec ostatně na žádnou odpověď nečekal, přelétl očima pokoj a zavrtěl hlavou.

„Nezlobte se, ale to opravdu nejde. Už jsem požádal, aby nám přivedli koně. Spolehněte se,“ hovořil rychle a podíval se přitom na paní Halovou, hned však zase sklopil oči, „že vám koně co nejdřív pošleme zpátky a – asi nikdy nezapomeneme na vaše laskavé pohostinství.“ Otočil se do chodby. „Můj přítel čeká venku, aby vám sám poděkoval, než odejdeme.“

Vyšel na chodbu a obě ženy šly za ním. Na proutěné pohovce tam víc ležel než seděl zraněný cizinec, jeho štíhlá postava byla zahalena do tmavé serapy. Bezvousy obličej mu dával kolem úst takřka chlapecký výraz, ačkoliv ostré rysy kolem očí a na čele jasně prozrazovaly, že jde o dospělého muže. Bylo vidět, že trpí bolestmi, tvář měl bledou a na spáncích kapky potu. V modrých očích však zářil spokojený pohled. Ani stopy po rozpačitosti, kterou se vyznačoval jeho přítel – jediný z celé skupiny tady zářil dobrou pohodou a klidem.

„Je to ode mne hrozně nezdvořilé, když musíte jít vy za mnou, abych se já mohl rozloučit,“ řekl s příjemným nakažlivým smíchem. „Ale přítel Ned by mě musel nosit po celém domě. Odpusťte mi, vážené dámy, že zůstávám sedět, ale ještě se mi podlamují nohy, a když stojím, připadám si jako mořská panna na suchu. Ned je přesvědčený, že to nevadí a že musíme jít – co se dá dělat. Ale napřed se také musím rozloučit s paní matinkou. A hle – právě přichází!“

K největšímu překvapení Katy se ani její sestra, ani matka nepohoršily nad tím nepředstavitelně familiárním tónem neznámého cizince, matka k němu dokonce přistoupila, velmi soucitně a přátelsky ho přemlouvala, aby neodcházel.

„Toto není můj dům,“ řekla důstojně a podívala se přitom na svou starší dceru, „ale kdyby byl, rozhodně bych nedovolila, abyste odešel. Nejen pro dnešní noc, ale tak dlouho, dokud nebudete úplně mimo jakékoliv nebezpečí. Josie, Kateřino! Jak vůbec můžete něco takového připustit! Když nezakročíte vy, zakročím sama – drahý pane, prostě nemůžete odjet, já to zakazuji a víc o tom nebudeme mluvit!“

Katy napadlo, že její matka a sestra najednou zešílely. Pravda, ten člověk byl poraněn blízko jejich domu a pomoci mu bylo samozřejmým požadavkem lidskosti, jenže Katy nemohla pochopit bezmála družné chování své matky, která jindy nechtěla vstoupit do místnosti, kde Dick zvaný Whisky vyjednával s Johnem Halem nějaké obchody. Teď tu přátelsky podpírala zraněného cizince za vlídného přihlížení Josie, která jaktěživa nebyla ochotna ani hnout prstem pro kteréhokoliv člověka ze sousedství.

Zraněný cizinec pozvedl ruku paní Scottové ke rtům, obřadně ji políbil a začal se tvářit vážně, přičemž se zároveň snažil postavit na nohy.

„Děkuji vám, madam, ale bohužel to opravdu není možné. Musíme jít. Podej mi ruku, Nede, honem! Koně – máme tu už koně?“

„Panebože,“ vzpomněla si paní Scottová, „zapomněla jsem vám říci, že náš kůň tady nikde není. Určitě si ho vzal ráno Manuel, když se jel podívat na stádo – ale večer se Manuel vrátí a zítra…“

„Vy máte sluhu Manuela?“ vskočil jí zraněný cizinec do řeči.

„Ano.“

Oba muži se na sebe podívali.

„Hodně pije a na levé tváři má mateřské znamínko?“

„To je on,“ souhlasila Katy. „Proč se ptáte?“

Zraněný klesl zpátky na pohovku a do očí se mu vrátila dřívější veselost. „Na toho chlapíka nebudeme čekat, to by mohlo trvat do soudného dne. Musíme se spokojit jen naším koněm. Jsi připraven, Nede?“

„Dávno.“

Zraněný se pokusil ještě jednou vstát, ale tentokráte s naprostým nezdarem. Sotva se narovnal, podlomily se pod ním nohy a on omdlel.

Katy, její sestra i matka k němu přiskočily a pomáhaly mu na pohovku.

„Je to hloupost, opravdu nemůže nikam jet,“ řekla Katy, jako kdyby to pochopila teprve teď.

„Za chvíli mu bude líp,“ naštětil se Ned.

„Snad, ale dlouho to nevydrží. Budete asi muset svůj úmysl změnit.“

Do okna udeřil vítr a sklo zaplavil proud deště, jako by v odpověď na to, co právě řekla Katy.

„Tohle nás přinutí,“ řekl vousáč a podíval se z okna.

„Déšť?“

„Mili odtud už je to sníh. Než bychom dojeli skalní průrvou nahoru, bude cesta zavátá.“

Mávl rukou, jako kdyby se smiřoval s mimořádně špatnou kartou v pokeru, a obrátil se ke svému druhovi, kterého paní Scottová a Josie pomalu přiváděly k vědomí.

„Takhle to dopadá, když chceme mermomocí odjet,“ řekl s úsměvem, jímž se pokoušel přemáhat bolest. „Jenže to samé můžu dělat také na cestě.“

„Teď už nemůžeš dělat nic,“ řekl vousáč rozhodně. „Než se dostaneme odtud, neprojede ani kůň.“

„Ani kůň?“ zeptala se Katy nevěřícně.

„Ani kůň. Ani člověk, ani kůň, ani žádné jiné zvíře, jestli mi rozumíte. A když nemůžeme my průrvou ven, nemůže ani nikdo průrvou dovnitř,“ pokračoval, jako by jí četl myšlenky. „Bojím se, že zítra ráno váš švagr nepřijede. Ale jak to půjde, pojedu se na průrvu podívat zblízka. Napřed se musíme postarat o něj,“ ukázal na zraněného, který opět bezvládně ležel na pohovce. „Rána zřejmě pořádně bolí.“

Poprvé pohlédl Katy přímo do obličeje. Z jeho očí najednou zmizela všechna rozpačitá plachost a ustoupila tvrdošíjné rezignaci. Vousáč vzal přítele opatrně do náručí, zvedl ho jako dítě a opatrně nesl po schodech nahoru do prvního poschodí. Paní Scottová je následovala a Katy zůstala dole sama se sestrou.

„Nevím, co s tebou vlastně je, Katy, že jsi tak málo pohostinná, úplně mě to děsí. Jsou to přece přesně takoví lidé, ke kterým jsem se podle tebe vždycky chovala přezíravě, na které ty jsi nedala nikdy dopustit…“

„Ale kdo jsou vlastně ti dva?“

„Cožpak vím? Přinesli přece dopis tvého švagra.“

Většinou Josie mluvila s Katy o svém manželovi jako o Johnovi, a ten nepatrný rozdíl zněl teď významně, jako kdyby paní Halová chtěla naznačit, že na ní je všechna zodpovědnost a Katy že se to příliš netýká.

„Bylo mi jen divné, že ses jich ani nezeptala, jak se vlastně jmenují.“

„Nepotřebovala jsem vědět, jak se jmenují, když jsem nohu zraněného obvazovala. Myslíš si, že se milosrdný Samaritán z bible ptal svého pacienta na jméno? To jsem ho měla napřed vyslechnout, zjistit jeho jméno, rodinné poměry a společenské postavení, a teprve pak se dívat, odkud vlastně teče krev? Ale jestli chceš, můžeš jednomu z nich říkat Ned a druhému George.“

„Ty víš, jak jsem to myslela, Josie,“ řekla Katy smířlivě, postrašená sestřiným náhlým hněvem. „A který z nich je George a který Ned?“

„Ten zraněný se jmenuje George,“ řekla paní Halová, „a ten, který se s tebou vybavoval víc než s kýmkoliv jiným na Orlím dvoře, ten se jmenuje Ned. Asi ho vyděsila tvá snaha dostát je co nejrychleji z domu – proto tak pospíchal.“

„Chtěla bych, aby už tady byl John.“

„I když tady není nemusíš se určitě ani trochu bát lidí, kteří by ze všeho nejraději odjeli po svém. A jestli se ti zdá. má drahá Katy, že se to nesluší, abychom tady my dvě byly pohromadě s dvěma neznámými muži – panebože tohle je trochu zvláštní situace, se kterou knihy společenského chování nepočítaly. Kromě toho je s námi máti, nemusíš mít strach, že bychom se dostaly do lidských řečí. Takové věci se v divočině prostě stávají. Zatím se půjdu podívat, jak bych jim mohla připravit Johnův pokoj.“

„Johnův pokoj? To snad ne.“

„Katy, matka s tím naprosto souhlasí, vlastně to sama navrhla. Je větší než pokojík pro hosty a vejdou se do něj dvě postele. Ned musí spát s Georgem v jedné místnosti, kdyby se mu v noci udělalo hůř. A ještě něco, Katy. Měla by ses převléct, když už nepůjdeš ven. Přece jenom…“

„Ale prozraď mi, k čemu by to bylo,“ odporovala Katy nazlobeně, „já snad za nimi nepůjdu do jejich pokoje.“

„Nevím,“ řekla Josie. „Možná že budeš muset, když tady nemáme lékaře. Vyznáš se v první pomoci přece jen líp než já. A on chvíli neposedí, věčně jen chodí po domě.“

„Kdo zas?“

„Přece Ned, kdo jiný.“

Katy, která byla z toho všeho bezradná, se vypravila za matkou. Jenže, samozřejmě, ta dobrá duše zahrnovala svou péčí zraněného cizince – vedle bezradnosti pocítila Katy i úplnou opuštěnost, začala si připadat na Orlím dvoře jako někdo, s kým se vůbec nepočítá. Uchýlila se proto ke své poslední záchraně, do svého nejbezpečnějšího útulku při všech životních zmatcích, starostech a nepohodách, do svého pokojíku.

Dívala se z něj tím směrem, kde byla ráno na procházce, nevěřila však svým očím. Otřela zmoklé sklo, promnula si oči. Nebyl to přelud. Celý kus země venku, který tak dobře znala, se změnil v jedinou obrovskou bílou plochu, v souvislé pole studeně bílé barvy. Stromy, skály, vše za ten krátký čas splynulo v jediné bílé moře, v němž se ani nedala odhadnout vzdálenost. Jenom vysočina dole zůstávala jako malý ostrov letních barev zelenožluté trévy na svažitých loučkách a modravě tmavých smrků a borovic, jako ostrůvek v tom mrazivém oceánu.

Katy se najednou zmocnila nepřekonatelná touha vidět tento zázrak přírody zblízka, sáhnout si vlastníma rukama na vlhký sníh. Od nápadu neměla Katy k činu nikdy daleko. Rychle si přehodila přes ramena nepromokavý plášť s kapuci a nepozorovaně vyklouzla z domu. Ještě pršelo a po pěšině stékaly praménky vody, ale asi mili odtud se dešťové kapky naráz změnily ve vířící sněhové vločky, vytvářející před Katy téměř neprůhlednou bílou clonu. Pospíchala dál překvapená, zvědavá, zmatená. Došla až k místu, kde ráno pozorovala – bůhví pokolikáté – žulové pilíře skalní brány a stromy s nahoře propletenými větvemi. Zde byl vlastně hraniční bod Orlího dvora a zároveň jediná přístupová cesta. Když se teď Katy podívala závojem padajícího sněhu na pokračování stezky, viděla jen bílé závěje, uzavírající cestu jako zátarasy. Tam dál cesta stoupala k vrcholům a z vrcholů se průsmykem valil ke skalní průrvě další sníh a bílé zátarasy, na něž se Katy dívala, rostly takřka před jejíma očima. Chápala, že už teď nemůže být ani řeči o tom, že by někdo prošel, a hodinu od hodiny to bude horší. Vrátila se zpátky k domu a s námahou vylézala hned na tu, hned na jinou skálu poblíž, klouzala po mokrém kamení, padala a znovu se drápala nahoru, dělala, co mohla, aby objevila nějakou zapomenutou stezku, pěšinku, o které náhodou nikdo nevěděl, průsmyk, kterého nikdo nepoužíval – zkoušela, ačkoliv věděla, že se snaží o nemožně. Padající sníh jako by vytvářel kolem Orlího dvora síť, jež se stále stahovala, stále blíž a blíž, která je svírala s osudovou neúprosnosti, v které nebyla jediná trhlina.

Katy za sebou uslyšela kroky. Rychle se obrátila a zahlédla Neda. Pozoroval to podivné přírodní divadlo zřejmě se stejnými pocity jako ona. Na záhybech jeho černé, stříbrně obšité serapy se leskly vločky sněhu, zplihlý klobouk měl posunutý do týla, nad čelem se mu vlnily mokré vlasy. Katy musela v duchu uznat, že je to docela hezký chlapík, který se celým svým zjevem stoprocentně hodí do tohohle prostředí. Nedův zevnějšek prostě odpovídal představě, kterou o něm Katy měla, i když představě značně neurčité a nejisté.

„Nevypadá to tady nějak zvlášť povzbudivě,“ řekl Ned co nejklidněji a podíval se Katy přímo do očí, jeho rozpačitost a plachost byly ty tam. „Je to dokonce horší, než jsem čekal. Nahoře začalo sněžit asi už v noci a zdá se, že to vydrží dlouho.“

Odmlčel se, a když Katy nic neříkala, zeptal se přímo „Snad víte; co to znamená?“

„Já – ne, nevím.“

„Myslel jsem si, že to nebudete vědět. Tak tedy – znamená to, že jsme dokonale odříznutí od lidi, že jsme zavření tady v kaňonu a s ostatním světem nemáme žádné spojení. Jediná stezka, která sem vede, je teď zasypaná sněhem na pět stop vysoko. Ale nemáte se čeho bát, nehrozí nám vůbec žádné nebezpečí. Určitě tady máte všechno, co potřebujete, abyste mohli tuhle nepříjemnost přečkat. Máte dříví, vodu, jídlo, je tady dobytek, zvěř – dá se to vydržet, ale bude to trvat nejmíň čtrnáct dní.“

„Čtrnáct dní? A co můj švagr?“

„Teď už to jistě ví a sám je určitě také v bezpečí. A ví, že se o vás nemusí bát, že se vám tady nic nestane.“

„Čtrnáct dní,“ opakovala Katy, „to přece není možné! Neznáte Johna, tak dlouho to nevydrží. Najde si nějakou cestičku jak se k nám dostat.“

„Doufám, že se mu to podaří,“ řekl Ned, „chceme to také zkusit.“

„Vy chcete opravdu jít pryč? V takové situaci?“ zeptala se Katy udiveně.

„V každém případě.“

Ta odpověď nezněla uším Katy ani trošku zdvořile, dokonce jí připadala velmi negalantní, a Katy se to právě chystala dát najevo, když Ned pokračoval.

„A prosím vás, ať se stane cokoliv, nikdy nezapomeňte, že jsem se snažil odejít co nejdřív. Hned, jak to bude možné bez rizika, že George cestou vykrvácí, tak půjdeme. A vy skutečně nezapomeňte!“

„Ne, nezapomenu,“ řekla Katy rychle, ačkoliv dost dobře nechápala, proč to Ned tak nápadně zdůrazňuje.

Dovedl Katy o kus dál a ukázal na protější skálu, k malé skupině stromů a keřů, černajících se ve sněhu kolem. Jako kdyby se tam něco pohybovalo.

„To jsou zvířata, hledající úkryt před sněhem a zimou. Ta největší tmavá skvrna tam je grizzly, pak tam je ještě puma, několik vlků, pár divokých koček, liška a horské kozy.“

„Dost divná společnost.“

„Neštěstí je spojuje. Mají příliš velký strach, než aby se vrhl jeden na druhého.“

„Ale dlouho to nevydrží a sežerou se navzájem.“

Ned se jí podíval zblízka do očí.

„Ne, teď si neublíží.“

4. KAPITOLA

Katy našla sestru v pilné práci. Pořídila již seznam nezbytných zásob a právě kontrolovala, co jim chybí. – Ukázalo se, že mají dost všeho nejdůležitějšího, aby mohli přečkat odloučenost od světa i mnohem déle než čtrnáct dni.

„Prý to tady není nic zvláštního, Katy. Na opačné straně pohoří byl prý někdo zasypán sněhem celý měsíc, a jak to tak vypadá, ani cesta ke stanici není prý vždycky schůdná. Na tohle měl John pamatovat, než farmu koupil. Bylo mi trapné, když jsem se musela přiznat, že o takovém nebezpečí neměl nikdo z nás ani potuchy. Jenže znáš Johna, řídí se pokaždé vlastním rozumem a nedá si od nikoho poradit. Snad to ale nebude nic hrozného. Pár dní budeme bez pošty. John si z toho alespoň vezme ponaučení. Jak říkal pan Lee, je John nahoře a může odtamtud jet kam chce, jenom sem na Orlí dvůr ne.“

„Pan Lee?“

„Totiž – tak se jmenuje náš pacient a ten vousáč se jmenuje Falkner. Zeptala jsem se jich, abych tě mohla představit, jak se sluší a patří. Možná že se pamatuješ, v Charlestownu žije několik Falknerů a jsou to velmi slušné a spořádané rodiny. Myslela jsem, že by ses ho mohla vyptat, jestli s některým z nich není náhodou příbuzný – když jste se teď venku tak spřátelili. A řeknu ti, Katy, je to vlastně úžasné štěstí, že jsou tady. Manuel zmizel bůhví kde i s koněm, a nebýt těch našich dvou hostů, jsme tu úplně opuštěné. Ale pan Falkner říkal, že Manuel nemůže být příliš daleko, kdyby šel nahoru k vrcholům, museli by ho prý potkat.“

„Víc jste o Manuelovi nemluvili?“

„Ne, měla jsi zřejmě pravdu – není na něj spolehnutí! To byl zase jeden z těch Johnových nápadů, najímat mermomocí místní lidi jen proto, že je to v kraji zvykem.“

Brzy se setmělo, ale sníh nepřestával padat a vítr byl stále silnější. Falkner plnil, co slíbil. S úplnou samozřejmostí se staral o dům a hospodářství, pomáhal mu jediný čínský čeledín, který tady zbyl. Katy je chvíli pozorovala. Bylo vidět, že Falkner rozumí koním, ale hospodářství zřejmě nerozuměl ani trochu, ve stodole a v chlévě se choval s obratností městského člověka, který se v takových věcech vůbec nevyzná. Katy s ním chodila okolo stavení a ukazovala mu, co je kde zapotřebí – přitom se ovšem musela vzdát své trochu opatrné a trochu nedůvěřivé uzavřenosti. Brzy spolu hovořili o všem možném. Katy pozorovala, jak přemáhá svou neobratnost a dělá bez odmluvy všechny farmářské práce, na které asi nebyl zvyklý. Hovořil s ní příjemně a laskavě, zcela jinak než John, který občas zlehčoval schopnosti své švagrové a před nímž Katy často ztrácela sebedůvěru.

Když se vrátili do stavení, šel Falkner okamžitě nahoru za svým zraněným přítelem. Jošie a matka připravily toho dne večeři s větší péčí než jindy a prostřely stůl jako ve svátek, Falkner je ale překvapil prosbou, aby Georgeovi a jemu dali jídlo do pokoje.

„Je úžasně plachý, Katy,“ řekla paní Halová, „ale s něčím takovým nemůžeme souhlasit. Jako host by měl jíst s námi.“

„Ano, potřebuje se najíst v klidu,“ přidala se paní Scottová. „Já bych mohla přes večeři počkat u toho ubohého mládence nahoře sama. Když jsi tam ty, Josie, tak se chudák stále nutí do řeči a do vtipkování a to ho jistě vyčerpává.“

„Nemůže se dívat jenom na toho svého vousáče,“ protestovala živě Josie, „ten se tváří jako na pohřbu a to mu asi dobrou náladu nepřidá. Neměly bychom je dlouho nechávat samotné pohromadě, nemocný člověk potřebuje trošku rozptýlení. Po večeři bychom tam měly jít obě, máti, abychom ho přivedly na veselejší myšlenky. A ty také, Katy.“

Paní Halová měla pravdu – George Leea její přítomnost v pokoji vůbec nevyčerpávala a do žertování se vůbec nemusel nutit, naopak, její společnost mu dělala nesmírně dobře. Když po večeři za Falknerovy asistence prohlížela Katy jeho zranění, viděla, že není zdaleka tak zlé, jak se zpočátku zdálo. Střela nezasáhla kost a neprotrhla žádnou tepnu, velké krvácení pocházelo zřejmě jen z menších cévek pod kolenem. Horečka a krvácení by se sice mohly vrátit, ale Katy usoudila, že to není pravděpodobné, bude-li rána dobře zavázána a nebude-li se pacient příliš pohybovat.

Během té samaritánské procedury projevoval George Lee stále svůj nevyčerpatelný humor, žertoval, vypravoval anekdoty, bavil všechny přítomné. Katy se nejdříve ujala svého zdravotnického úkolu jaksi z povinnosti, ale brzy podlehla pacientově veselosti.

„Měla byste si opatřit víc nemocných, jedna příležitost je pro vás málo,“ žvatlal Lee. „Takový Ned, to by byl báječný případ pro vás, stačilo by nechat na schodech kostku mýdla, dobře by se uplatnil také kousek pomerančové kůry. Ned je ochoten uklouznout po všem. Jenže Ned by asi nebyl tak klidný pacient jako já, to vám řeknu. Taky byste ho mohla vlákat do sněhové závěje, on by napůl zmrzl a pak by se na, něm dalo skvěle vyzkoušet kříšení zmrzlých pomocí postupného tání v mírné teplotě.“

„To už vlastně zkoušíš, Katy,“ zašeptala paní Halová sestře.

„Zmrazení je po všech stránkách skvělé k bezbolestným lékařským zákrokům,“ pokračoval Lee, jako kdyby paní Halovou neslyšel, a Katy se tím ulevilo. „Já znám jeden takový případ, jde o nějakého chlápka ze Stawberry, ale už se nepamatuju, jak se jmenoval. Ten chlápek jednou vezl na saních dříví, nějak se mu ty sáně převrhly a on ubožák zůstal vespod. Pomaloučku mrzl a asi by zmrzl úplně, v posledním momentě sebral všechny síly a jakžtakž se dostal z té hromady dřeva, co na něm ležela, jenom přes pravou nohu měl pořád převalenou kládu. Naštěstí měl sekeru na dosah ruky, a tak párkrát sekl do té klády a osvobodil se.“

„Ta sekyra mu zachránila život,“ řekla paní Scottová.

„Zachránila,“ souhlasil Lee jakoby nic, „ale stálo ho to levou nohu. Sekal do ní chudák v přesvědčení, že to je kláda.“

Jeho historka dámami poněkud otřásla, ale George Lee to brzy a obratně napravil nějakou jinou, která nebyla zdaleka tak děsivá, takže společnost kolem jeho lůžka neztratila dobrou náladu. Bavili se ještě dlouho, zatímco do oken šlehal déšť se sněhem a v krbu příjemně praskal oheň, až paní Scottová prohlásila, že pacient by už měl spát – teprve pak si všichni uvědomili, v jak přátelské pohodě jim uběhl večer. Paní Scottová a obě její dcery se zvedly k odchodu. Když se za nimi zavřely dveře, vstal Falkner ze židle a dlouho se mlčky díval z okna do noční tmy, pak se otočil ke svému příteli.

„Georgi, tohle je úplné peklo, to se nedá vydržet!“

George se usmíval ještě od své poslední anekdoty, sotva sebou pohnul.

„Nevím, proč by to bylo peklo. Je to vlastně báječná legrace, i když ta stará paní to bere hrozně vážně. Co chceš, Nede, dvě mladé ženy zavřené v takovém domě v takovémhle počasí potřebují přece nějaké to vzrušení. Tak ať je mají! Ten Hale se chtěl předvést jako hrdina, když se za námi pustil, ačkoliv se ho to vůbec netýkalo. Teď nemá žádnou šanci, ale ještě mu ji dáme, ne? A ten blázen s dopisem si po mně musel za každou cenu bouchnout z té své zatracené pušky! Já přece za nic nemůžu, nevím, proč bys měl zrovna na mě vrčet. Samosebou, měli jsme odtud co nejdřív zmizet, ale teď už se nedá nic dělat, a tak jen budeme čekat, až se ty dvě do nás zamilujou.“

„Georgi, tahle komedie s nimi, to není – to je –“

„Kdo tu hraje jakou komedii? Ty ne. Dokonce jsi jim pěkně vyzvonil, jak se jmenujeme.“

„Nedovedl jsem jim zalhat, Georgi. Ale když znají jména, to ještě neznamená, že znají všechno…“

„Myslíš si, že ta milá panička by byla bez sebe blahem, kdyby věděla, že jsme tady vlastně dík jejímu manžílkovi, který nás honí někde po horách? My je přece nepodvádíme? V čem je teda ten podvod? V té díře do mé nohy, kterou mi ta maličká tak cituplně zavazovala? Nebo v naší snaze dostat se co nejdřív za humna? Nebo v té desetipalcové závěji v průsmyku? Nebo v tom, že by se Hale mohl vrátit, dokud jsme tady? Poslyš, Nede – tohle je báječná představa, jestlipak tě už něco takového napadlo?“

Falkner se beze slova díval, jak Georgem lomcuje upřímný smích.

„Poslyš, Nede, představ si to, povol na chviličku uzdu své fantazii! Představ si, jak mě paní Halová obřadně seznamuje se svým manželem, jak mu zdvořile nabízím křeslo vedle jeho vlastní postele a jak na něho pod přikrývkou pořád mířím revolverem! A ty sem pospícháš odněkud ze stodoly nebo z chléva, kde sis hrál na farmáře, v jedné ruce podávky a druhou rukou vedeš tu hodnou starou paní, která se snaží urovnat všechno po dobrém.“

„Něčeho takového bych se nechtěl dožít, Georgi,“ řekl Falkner vážně.

„Ták sežeň nějakého koně, posaď na něj obě ty dcerušky, mne hoď napříč přes sedlo a proraž s tím báječným nákladem všechny sněhové závěje, které cestou potkáš!“ smál se George. „Podívej se, Nede, jediný opravdový podvod, který jsme tady udělali, byl ten nápad s dopisem. A to byl tvůj nápad, ne můj. Ten dopis nás měl zbavit jakéhokoliv podezření, a protože jsi věřil, že vykrvácím, hráls tuhle komedii ohromně přesvědčivě. Měl jsi to udělat, jak jsem řekl: – opřít mě někde cestou o strom a sám zmizet. Ještě pořád bych jim stál za pár výstřelů, a pak… Vždyť je to jedno, dneska nebo pozítří. Nebo za týden, nebo za rok, jednou to stejně musí přijít.“

George hovořil s jakousi hořkou vážností, ale úsměv se mu přitom neztrácel z tváře. Falkner mu mlčky podal ruku, George Lee ji pevně sevřel.

„Ale jak to skončit? Takhle to přece dál nejde,“ přerušil Falkner ticho. „Něco musíme vymyslet.“

„Musí to jít takhle dál, když se nám nepodaří hned zmizet. Podívej, Nede, nechci z Orlího dvora odnést nic, co jsem nepřinesl nebo co mi tady nenabídli, rozumíš. Ale nemá smysl, abych ze sebe dělal něco lepšího, než jsem. Chápeš. To je možná má jediná omluva, že ze sebe nedělám nic lepšího a že nezapírám, co jsem zač. Ta mladá paní a její sestřička nám také o sobě nic nevypravujou a my se jich také na nic neptáme. A možná že ten jejich John má také nějaké škraloupy. Nedělej si s tím starosti. Nede, co se týče mne, leží se mi v téhle posteli docela pohodlně a to mi stačí. Dobrou noc, brachu, a pěkně se vyspi!“

A za okamžik už klidně oddychoval spánkem dokonale spokojeného člověka, kterého nic netrápí – jeho chlapecká povaha, která byla asi největší Georgeovou předností, mu dovolila přenést se lehce přes nejistoty, trápící Falknera. Ten dlouho pozoroval svého přítele, jeho zavřené oči, mírně pootevřená ústa, ostrou vrásku u kořene nosu, svědčící o tom, že tento muž se způsoby hocha v životě prožil víc než dost. V domě byl již úplný klid. Falkner se vrátil k oknu a díval se ven do sněhové bouře. Najednou zhasl lampu a prudce přiskočil ke Georgeově lůžku. Lee se hned probudil.

„Nespíš,“ zeptal se Falkner tiše.

„Už ne – co je?“

„Někdo se pokouší vlézt do domu?“

„Snad ne Hale?“ zasmál se George.

„Ovšem že ne. Jsou dva. Vypadají na Mexičany, jeden z nich je asi Manuel.“

„Podívejme,“ ulevil si Lee a nadzvedl se v posteli.

„Copak?“

„Ty tomu nerozumíš, Nede? Myslí si, že jsou tady ženy samotné.“

„Ten všivák…“

„Nerozčiluj se a raději mi podej revoLver. Dobře. A teď rozsviť znova lampu a pootevři dveře. Tak, dobře. Klidně je nech vejít do baráku. Pustí se nejdřív sem, tady je jeho pokoj, a jestli má John Hale nějaké větší peníze, tak jsou určitě tady. Manuela nech mně a sám se postarej o jeho kumpána, rozumíš?“

„Rozumím.“

„Manuel zná dům a půjde napřed. Nech ho pěkně v klidu dojít až sem do pokoje a pak zavři dveře. Potom vyřídíš toho druhého. Ale jen potichu, žádný hluk, ať je nevyrušíme. Tohle je jedna z nejbáječnějších věcí, jaké jsem kdy zažil – jestli se nám to povede.“

„Ale co ty, Georgi?“

„O mne se nestarej, Nede, kdybych neměl toho vagabunda spořádat jedna dvě, musel bych sám sebe nakopnout. Pozor! Ticho!. Už jsou tady – jdeme na věc, Nede!“

George si lehl a dělal, že spí. Pravičku měl ale pod polštářem. Držel v ní kolt. Falkner se po špičkách vysoukal z pokoje na chodbu. Světlo z místnosti slabě ozařovalo čtverec podlahy před otevřenými dveřmi a zeď naproti, jinak byla v chodbě tma jako v hrobě.

Několik minut se nic nezměnilo, nebylo slyšet nic kromě sněhové bouře venku. George Lee ležel na posteli, jako kdyby doopravdy spal. Poslouchal však každé šustnutí v domě, zavrzání rozeschlých prken, bouchnutí vikýře – všechny ty drobné a sotva postřehnutelné zvuky spícího domu, které by nezkušeným uším mohly splývat dohromady, v nichž ale Lee pečlivě rozlišoval. Když se ozvalo silnější zapraskání kterési okenice, věděl Lee přesně, co přijde pak, a byl ve střehu. V otevřených dveřích se objevila tmavá postava s rozcuchanými vlasy, plížící se opatrně dál do pokoje. Ještě krok, dva, a dveře se za vetřelcem prudce zavřely. Z chodby zazněl tlumený zvuk krátkého zápasu a pak rána, jakou vydá těžké tělo muže při pádu. Vetřelec se polekaně otočil a začal cloumat dveřmi.

„Nech toho a pojď sem!“

Vetřelec vyjekl a uskočil. Z postele se na něho dívaly oči, které ani trochu nevyhlížely jako oči spícího člověka, a o kousek pod nimi se dívalo stejně bděle něco nápadně podobného ústí revolverové hlavně.

„Drž hubu, nebo do tebe udělám díru!“

„Jó… jó, šéfe,“ zahuhňal poděšený a překvapený míšenec. „Já sem nevěděl, že vy ste tady, šéfe…“

Lee se vztyčil na posteli a levou rukou vytáhl odněkud dlouhý bič.

„Budeš už mlčet, chlape!“

Muž se postavil ke zdi a ustrašeně mlčel.

„Otevři dveře, ale potichu!“

Manuel bez hlesu poslechl a ruka se mu třásla, když sahal na kliku.

„Nede,“ zašeptal Lee, „přines ho sem, rychle!“

Z chodby byl slyšet šramot a za chvíli se objevil Falkner. na zádech nějakou sípavě chrčící postavu s očima vylézajícíma z důlku. Ned držel neznámého nočního návštěvníka za krk.

„Ticho,“ řekl Lee, „teď buďte úplně zticha.“

Následovala pauza, kdy nikdo ani nepípl. Na chodbě někdo otevřel dveře, a do pokoje přidušeně dolehl rozpačitý hlas paní Scottové.

„Stalo se něco?“

Lee naznačil Falknerovi a oběma vetřelcům, aby nemluvili. „Stala se hrozná věc,“ vykřikl tím nejveselejším hlasem, na jaký se zmohl. „Ned mi chtěl něco přinést ze sedlové brašny a málem přitom rozbořil půlku stavení.“

„Snad si neublížil?“ ozval se z chodby jiný hlas, připomínající slečnu Katy.

„Odpověz,“ zašeptal Lee a mrkl na Falknera.

„Ne, nestalo se mi vůbec nic, děkuji vám,“ odpověděl Falkner a vůbec se nemusel nutit do neobratné řeči.

Potom slyšeli jen tlumené šeptání a vrznutí zavíraných dveří. Lee se otočil k Falknerovi.

„Vezmi tomu psovi zbraň a venku ho vyžeň, ale ať nedělá žádný rámus. A ty mu. Manueli, pověz, co vás čeká, jestli se tady ještě jednou ukážete!“

Manuel se na svého kumpána jen podíval, pohled však může být někdy tisíckrát výmluvnější než všechna slova – tohle byl přesný takový případ. Falkner vyvedl svou kořist z pokoje.

„Můžu jít taky, šefe?“ ptal se Manuel prosebně. „Já vám přísahám při pánubohu a všech svatejch…“

„Zavři dveře!“

Manuel poslechl.

„Tak tedy,“ řekl Lee a tvářil se přitom nadmíru spokojeně, bič a revolver položil na dosah ruky, urovnal si polštář a pohodlně se opřel. „Tak tedy, teď si spolu klidně promluvíme mezi čtyřma očima. Co říkáš takovému malému přátelskému pobesedování, což? Vypadáš mizerně, Manueli, asi zas moc chlastáš. Kazí ti to pleť, brachu!“

„Nechte mě, abysem šel, šéfe,“ prosil vetřelec znova. Asi v něm vzbudil naději dobromyslný tón George Leea, kterému neviděl dobře do obličeje – jinak by si všiml nad usměvavými ústy studeně ostrých očí.

„Ale, ale, Manueli, sotva jsi přišel, ještě k tomu s takovými obtížemi, a už bys chtěl zase vypadnout? Tak co bys mi chtěl říct? Vypravuj pěkně, vypravuj! Proč jste sem přišli? Co jste tady hledali?“

Dopadený zloděj přešlapoval neklidně z nohy na nohu a zmohl se jen na zmatený úšklebek.

„Chápu tě, Manueli, nechce se ti do toho. Trošku ti pomůžu. Věděls, že John Hale není doma, že jsou tady jen ženy bez mužské ochrany. Napadlo tě, že v domě jsou určitě nějaké peníze a vy že je pěkně shrábnete. Mám pravdu?“

Manuel se ještě jednou osmělil.

„Já sem si jen myslel šéfe, že si teďkon můžu sfouknout takovej malej kšeftík na svůj vrub, že jó. A nenapadlo by mě, šéfe, že by se mi někdo vod stejnýho řemesla pletl do mejch soukromejch věcí a kazil mi kapku legrácky.“

„Vstaň!“

„K čemupak?“

„Vstaň, povídám!“

Manuel tedy vstal.

„Jestli vykřikneš a postrašíš ženy v domě, tak tě tady najdou prostříleného skrznaskrz – to mi věř. Tak pozor, brachu!“ Po tomto varování vzal Lee bič a několikrát jim Manuela šlehl přes záda. Míšenec klesl na podlahu a kroutil se bolestí, jeho zaťatými zuby však neprošel ani hlásek.

„A teď poslouchej, darebáku,“ řekl Lee, s bičem stále v ruce. „Chci ti trochu osvěžit paměť. Učil tě někdo, když jsi ještě byl u mne, než jsem tě musel vykopnout ze společnosti gentlemanů – učil tě někdo, abys kradl v domech? Odpověz!“

„Ne,“ zakoktal Manuel.

„A učil tě někdy někdo, abys dělal takové zákeřnosti, abys někdy napadl vůbec kohokoli kromě muže, kterému se postavíš tváří v tvář?“

„Ne.“

„A učil tě někdo, abys dělal takové darebáctví jako dneska v noci?“

„Ne.“

„Tak to vidíš, Manueli. Stalo se s tebou, co jsem čekal. Úplně ses dorazil tím farmářským životem, ztratils pořádnou morálku slušného lupiče a stal se z tebe prachsprostý zloděj. Když začalo sněžit, utekl jsi s dobytkem a koněm, a pak tě napadla ta legrácka, co? Myslels, že si můžeš vyrazit na vlastní pěst? Dokud jsi byl ještě u mne, nikdy bych ti nedovolil, abys sám myslel, Manueli!“

„To né, šéfe, to vím.“

„Kdo je ten tvůj kumpán?“

„Takovej ňákej zatracenej zbabělej negr seshora.“

„Zbabělý – to máš určitě pravdu, Manueli, ale v tobě neměl vzor o nic lepší. Kam teď šel?“

„Ať si šel třebas k čertu, já se vo něj nestarám, mně na něm nezáleží.“

„Ale já chci, abys šel za ním. Poslouchej dobře, Manueli. Jestli odtud vede nějaká stezka, tak vy dva ji znáte anebo dovedete najít. Musíte ji najít, dávám vám na to dva dny. Kdybych tady za dva dny viděl tebe a toho tvého kumpána, odstřelím vás jako vzteklé psy. A teď si zuj boty.“

Manuelův tmavý obličej zpopelavěl hrůzou a zuby mu cvakaly.

„Neboj se, zatím tě nezastřelím,“ zasmál se George Lee. „Ještě budeš, mít možnost umřít v botách. Chci jen, abys zul svoje a obul si Halový, které stojí tamhle v koutě. Ty tvoje se mi nějak zalíbily. A heleme – ty nosíš ponožky navrchu přes boty, to je přímo báječná móda, jen co je pravda,“ smál se Lee a Manuel si znechuceně zouval boty, zabalené do, hadrů, aby nedělaly při vloupání hluk.

„A teď otevři dveře!“

Manuel s ulehčením poslechl.

Falkner už čekal před místností na chodbě.

„Nede, pusť Manuela tak jako jeho kumpána, ale napřed mu vezmi revolver, jestli nějaký má. Mohli by si ublížit mezi sebou. Ale, ale, Manueli,“ pokračoval Lee, když Falkner bral míšenci pistoli a dýku, „ty opravdu nosíš zbraně, brachu, ale to tě přímo ponouká k násilnostem a ani trochu se to nehodí k tvému farmářskému životu.“

„Víš to jistě, že jsme udělali dobře, když jsme ty dva lotry pustili?“ ptal se Falkner, jakmile se vrátil zpátky do pokoje. „Vůbec jsem k tomu neměl chuť – mohli by si něco zkusit znova.“

„Můj milý Nede,“ řekl Lee a vlezl hlouběji pod pokrývku, která ho příjemně hřála, „člověk musí mít nějaké ty vzájemné ohledy. Manuel měl vlastně pravdu, když se bránil, že mu kazím jeho soukromou výpravu za štěstím.“

„Georgi!“ ozval se Falkner s prudkým nesouhlasem a doopravdy rozezleně.

„Já vím, Nede, já vím. Teď v noci je dost pozdě pouštět se do filosofování o pravidlech našeho zvláštního řemesla. Ale bez ohledu na to, kolik je hodin, když už ses ptal, určitě jsme udělali dobře, že jsme je nechali běžet, a to přinejmenším ze dvou důvodů. Jednak aby nepoznali, jak jsme se sem vlastně dostali my dva, a jednak, aby si nemohli všimnout, že tady nejsou jiní muži než my dva. Teď si každopádně myslí, že jsme tady nejmíň tři nebo čtyři a že jsme se zmocnili Orlího dvora se souhlasem jeho obyvatelek, které neodolaly našemu podmanivému kouzlu.“

„Ti darebáci!“

„Myslí si, že jsme ještě chytřejší darebáci než oni a skládají nám tím ohromnou poklonu. Nesmíš jim křivdit, Nede.“

„A jestli utečou a prozradí nás?“

„Tak aspoň ukážeme, že jsme lepší, než o nás lidé povídají. Teď vezmi Manuelovy boty a někam je dobře schovej, třeba je budeme potřebovat jako důkaz o jeho noční návštěvě. Zatím ale o tom s nikým nehovoř. Ráno se podíváme, kam šli, snad se nám podaří zahladit jejich stopy. Nemá cenu, abychom ty zdejší milé dámy strašili, žádný strach z toho, že by se ti dva noční ptáčci vrátili.“

„A když utečou?“

„Tak je budeme stopovat.“

„A když Manuel udělá poplach?“

„Žádný poplach dělat nebude, protože tady máme jeho roztomilé zlodějské botičky zabalené do hadrů. Jdi už si lehnout, Nede, a spi konečně!“

George Lee se otočil na bok a spokojeně pokračoval ve spánku. Falkner však neposlechl jeho dobře míněnou radu, a když viděl, že jeho přítel usnul, pootevřel potichoučku dveře. Vyhlédl do chodby. Stál bez hnutí a dlouho se díval na slabý proužek světla ve skulině pod dveřmi do pokoje Katy. Díval se tam, dokud skulina neztemněla, pak přivřel napůl dveře a oblečený padl do postele. Postel trochu zavrzala a to probudilo George, kterému se začínala vracet horečka. Neklidně sebou pohnul.

„Georgi,“ zašeptal Falkner.

„Co je zas?“

„Pamatuješ se, jak jsme jednou v noci šli kolem kostelíka u silnice a viděli tam oknem hořet svíčku před sochou panenky Marie?“

„Ty chceš teď rozsvěcet svíčku?“

„Ne.“

„Tak si pořád nevymýšlej nějaké hádanky a dej už pokoj, chci spát.“

Ale ráno byla Georgeova horečka o hodně vyšší.

„Já vím, že jste spal špatně,“ litovala ho nadmíru upřímně paní Halová, „slyšela jsem, jak tady hovoříte ještě dlouho potom, když váš přítel upadl na chodbě s tou sedlovou brašnou. A Katy říkala, že jste celou noc měli pootevřené dveře. Pane Falknere, vy také vypadáte, jako byste měl trochu horečky.“

George Lee se zvědavě podíval na Falknerův věčně bledý obličej a viděl, že je celý rozpálený.

5. KAPITOLA

Jezdci plukovníka Clinche uháněli tak rychle a divoce směrem, odkud zazněla rána z pušky, že Hale neměl čas na nějaké přemýšlení. Věděl jen, že se žene s ostatními a něco nesrozumitelného pokřikuje, že štve koně tryskem a chce něco nebo někoho co nejdříve dohnat, ale na nic jiného si nevzpomínal. Těsně před očima měl záda plukovníka Clinche a Rawlinse, neviděl přes ně dopředu na stále se zužující cestu. Jenom jednou se na vteřinku zastavili a Hala se přitom mohl zeptat, co se vlastně děje.

„Sjeli jsme ze stopy, ale už jsme ji zase našli,“ vykřikl čeledín ze stanice. Clinch se vyřítil znova dopředu a ostatní jezdci za ním. Koně se chvěli a ztěžka odfukovali, výstup byl čím dál tím strmější, ale plukovník popoháněl všechny k ještě většímu spěchu. Vše kolem nich dostávalo najednou tmavé barvy a na krajinu jako by klesal nějaký zvláštní stín, nepochopitelný v tuto denní dobu. Hale si uvědomil, že on i jeho druzi jsou příliš vzrušeni, než aby se mohli s kýmkoliv chladnokrevně utkat v boji, a že teď by stačil jediný klidný a přesně mířící muž někde za stromem nebo za skalním útesem a mohl by je jednoho po druhém v úzkém průsmyku postřílet.

Ale za chvíli pochopil pravý důvod jejich šílené jízdy. Plukovník Clinch, který za zběsilého křiku bez přestání bodal koně ostruhami, se jako první z nich vyřítil z průsmyku na přehlednější planinu. Jeho křik plný loveckého nadšení se však bez přechodu změnil v zoufalé zaklení – ocitli se náhle ve sněhové bouři, která už řádila na horských hřebenech. Pěšina pod kopyty jejich koní zmizela v sněhových závějích a s ní zmizely i čerstvé stopy, které trestná výprava tak vzrušeně sledovala. Bylo pozdě. Spěch se stal v tom okamžiku zbytečný a oni stáli docela bezradně na okraji toho jednolitého bílého moře, v němž nebylo vidět nic, co by se tak nebo onak vztahovalo k uprchlíkům.

„Vypadá to,“ řekl čeledín, „že bysme se spíš měli podívat někam, kde bysme se mohli skovat a dostat něco k jídlu, jestli ovšem nechcete, aby nás nějáká jiná parta musela vyhrabávat tadyhlec ze sněhu. Já jsem zodpovědnej za koně a ňáko se mi nezdá, že by teďkonc byla akorát doba pro ňáký producírování. Sme takovejch šest míl vod stanice a já bysem myslel, že bysme se měli vrátit.“

„Má pravdu – zpátky na cestu,“ rozhodl plukovník a obrátil koně.

„Ráčej prominout, pane plukovník,“ řekl čeledín a vzal Clinchova koně za uzdu, „ale tadle cesta vede jenom zpátky k tý silnici, co po ní jezdě jí dostavníky, a ta je ještě tři míle dál vod stanice. A než potom přejedem ty tři míle, bude všecko zasněžený hůř než tady. Nejkratší cesta je tudyma vedle horskýho hřebenu? Jestli sebou hodíme, tak to můžeme stihnout, nežli to tam taky zapadne.“

Na dlouhé uvažování nebyl čas. Už teď byla půda pod kopyty koní zasněžená dost vysoko. Hale cítil, jak mu ruka těžkne vrstvou lepkavého a mokrého sněhu. Rukáv kabátu měl docela promáčený. Téměř neviděl na ostatní, mezi padajícím sněhem zahlédl jen chvílemi rozmazané siluety, stíny, které nebylo možno rozeznat. Z obrovských modročerných mraků klesaly k zemi celé chuchvalce sněhových vloček, jako kdyby tam nahoře někdo naráz rozpáral stovky polštářů. Všichni zapomněli na pronásledování lupičů a uháněli za čeledínem, jenž se teď stal jejich novým vůdcem.

Nejeli příliš dlouho a Hálovi se zdálo, že se bouře mírní. Sníh už nepadal v tak velkých chuchvalcích, a také ne tak hustě. Zvedal se ostrý, studený vítr, sníh na zemi rychle tuhl, slyšeli jej vrzat pod kopyty unavených koní. Jezdcům bylo příjemněji, sníh už se nedržel na jejich kabátech, zmrzlé vločky klouzaly na zem. Nálada všech se zlepšila, jeli svižně, aby přemohli chlad. Jejich vůdce však znenadání zastavil koně…

„Už je pozdě, pánové. Nestihnem to. Tohle není vobyčejná sněhová bouře, to je vopravdovská vichřice se sněhem tak nejmíň na dva dny. Teďka už to netaje, ale dělá to zatracený závěje. I kdybysme se dostali přes vršky, tak nás to na každej pád zasype potom v průsmyku.“

Byla to pravda. Jezdci si museli ke svému nemalému zklamání uvědomit, že padajícího sněhu neubylo, ale že jenom velké vločky vystřídal jemný poprašek, který rychle pokrýval půdu, vířil vzduchem a přetínal krajinu dlouhými, vysokými závějemi. Oči všech se obrátily k čeledínovi, který teď rozhodoval.

„Ňáko musíme prorazit, abysme se dostali k lesu, než bude ouplně pozdě,“ křikl.

Odbočili od porostu malých smrčků a modřínků na skalním úbočí a zajeli do hustého lesa ve svahu. S vypětím všech sil stoupali nahoru, a když dorazili do nejvyššího bodu, zjistili, že stráň se lomí na druhou stranu příliš srázně, že po ní koně asi nebudou moci sestoupit. Přesto pokračovali, zoufalí a bezmocní proti náporům větru, který byl v některých okamžicích tak prudký, že museli obracet koně bokem, aby je proud vzduchu nesrazil dolů. Doslova bojovali o každý kousek cesty asi půl hodiny, ale pak přece jen čeledín slezl s koně. Vzal ho za uzdu a pokračoval pěšky, ostatní udělali totéž. Hale se zděsil při pomyšlení, co bude následovat.

Před nimi totiž nepokračovala žádná pěšina, žádná stezka, jen jakýsi úzký výmol, něco jako rýha po vyvráceném stromu, který tudy kdosi stahoval ze svahu dolů. Chvílemi byl výmol širší, hned se však zužoval, ohraničován suchými větvemi a hromádkami drobného kameni – i pro pěší sestup vyhlížela tato cesta – když už to tak chceme nazvat – velmi nebezpečně, ale pro koně úplně nemožně. Hale přesto pokročil dopředu.

„Vy půjdete až poslední,“ řekl mu plukovník Clinch a přátelsky mu položil ruku na rameno. „Neznáte to tady. Počkejte, až na vás zavoláme.“

„Nechci se vyhýbat nebezpečí, které čeká na ostatní,“ řekl Hale dotčeně.

„Jak chcete,“ řekl Clinch, „ale když to tady vůbec neznáte, nejde jen o odvahu. Stačí málo a strhne se kus skály nebo nám spadne na hlavu lavina.“

„Máte pravdu. Počkám…“ souhlasil Hale.

Pak sestupoval opatrně po stopách ostatních, veden instinktem svého koně, který krok za krokem našlapoval tam, kde byla jistá půda. Trvalo to dlouho, nejméně hodinu, než se všichni jezdci sešli dole a uvažovali o tom jak dál. Už bylo jasné, že se nedostanou nahoru do stanice, zbývaly tedy jen dvě možnosti. Buď jít stále níž až k nejbližší osadě, nebo se utábořit někde v lese.

„Vodpusťte, páni,“ zasáhl znova čeledín, „ale ty zvířata se na žádnej pád nemůžou dobelhat vodsaď až dolů do vsí. Ani né míli vodsaď je dostavníková silnice, a až pojede nahoru dostavník, kočí stejně musí zastavit kvůli sněhu. Tam bysem mu vodevzdal koně, poněvadž sem za ně zodpovědnej.“

„Ale kočí třeba slyšel, že silnice nahoru je zavalena sněhem, a vůbec nahoru nepojede,“ řekl Rawlins.

„To je možný. Ale já aspoň udělám, co můžu, mám taky svý povinnosti. Kdo má svýho vlastního koně, ať si dělá, co ho napadne.“

Tato slova se týkala jenom Hala. který hned ujistil ostatní, že pojede dál s nimi.

„Do Orlího dvora se dostat nemůžu,“ řekl, „s vámi budu ale Orlímu dvoru blíž, než kdybych sjel dolů do osady. Myslíte, že když pošlou z mé farmy někoho s dotazem na stanici, že mu tam vysvětlí, kde jsem a proč nemohu domů?“

„Posel z vaší farmy? Vy jste se zbláznil, člověče,“ řekl Rawlins. „Ten posel by musel mít křídla nejmíň jako orel. Mezi vaším domem a vrškem hory bude teď už deset stop sněhu a dole v průsmyku leží závěje.“

Hale si uvědomil, že je to pravda. Kdykoliv jindy by ho rozčilil takový nepředvídaný zásah do jeho života, ale tentokrát cítil spíše jakési uvolnění. Věděl, že jeho rodině se nemůže nic stát, že je v Orlím dvoře sice uzavřena, ale v bezpečí, v naprostém bezpečí. A to mu stačilo. Dokonce se v něm probudila radost z dobrodružství, které právě prožívá a v němž mu teď jeho sněhem odříznutá rodina vlastně nemůže bránit – připadal si najednou nějak volný a svobodný, zodpovědný jen sám za sebe.

Z ničeho nic začal čeledín, který si pečlivě prohlížel krajinu kolem, křičet a plácat se do kolen.

„Koukejme se, dal bysem za to krk, že je to támhle Hennickerovic skluzavka! Slyšel jsem, že tady někde je.“

Rawlins Hálovi vysvětlil, že skluzavka je nahrubo upravený pás dolů po svahu, kterým se spouštějí takové těžší věci, jaké by bylo příliš nesnadné snášet po stezce.

„Tak to nemaže bejt daleko Hennickerovic barák,“ pokračoval čeledín, „tak nanejvýš míli. Mohli bysme to prubnout u Hennickera, co říkáte?“

Všichni se podívali na Hala nějak tázavě a nejistě.

„Kdo to je ten Hennicker?“ zeptal se Hale.

„Některý lidi si myslej,“ řekl po chvíli čeledín, když se nikdo jiný neměl k odpovědi, „že Hennicker néní vo moc lepší než jsou hošové, co je honíme. Jenže Hennickerovi do vočí by to nikdo neměl kuráž říct. Ale my mu přecejc taky nemusíme vyzvonit, za jakejma věcma sme se vypravili.“

„Když je to takhle, pak určitě nemohu souhlasit,“ řekl Hale. „Nemůžeme hledat u toho Hennickera úkryt a zároveň mu zatajit své cíle.“

„Totiž,“ řekl Rawlins, „Hennicker o tom třeba vůbec neví, že nás přepadli, a nemá s tím nic společného – jde jenom o to, že jeho pověst není právě nejlepší. Ale jestli si myslíte, že bychom s ním o té naší věci přesto měli promluvit, nejsem v žádném případě proti.“

„Hale si představuje,“ řekl plukovník Clinch, „že bychom mohli využít i tuhle příležitost k našemu pátráni.“

„Ovšem,“ souhlasil Hale, ačkoliv ho něco podobného ani v nejmenším nenapadlo. Uvítal ale takové vysvětlení jako domluvu, při níž si obě strany vyšly navzájem vstříc.

„A protože Hennicker není tak hloupý, aby nevěděl, proč jsme se pustili ze stanice,“ řekl Clinch, „nejde tady o žádné zatajování.“

„Pudeme teda k Hennickerovům?“ zeptal se čeledín.

„Jistě, jdeme k Hennickerovům – jeďte napřed!“

Čeledín vyskočil znova do sedla a vyjel před ostatní jezdce. Pěšina se po chvíli rozšířila ve schůdnou cestu, zřejmě pravidelně používanou a svědčící o blízkosti nějakého obydlí. Asi po pěti minutách přijeli na mýtinu, kterou tvořila prostranná rovná plocha, jakoby vykousnutá z horské stráně. Hala při pohledu na toto zákoutí napadla podobnost s Orlím dvorem, ale tato podobnost nebyla zdaleka úplná. Celý tento prostor, působící v strmé horské stráni jako nějaká terasa či balkón, byl tvořen jen několika akry půdy, na níž bylo dobře vidět, s jakými obtížemi ji majitel zbavoval stromů a ostatního lesního porostu. Nikde žádná louka nebo pole jako na Orlím dvoře jenom kostrbatá země, ze které dosud tu a tam trčely pařezy a kamení. Uprostřed stála dvě nebo snad tři stavení, nahrubo sbitá z klád a neohoblovaných prken, mezi nimi byly stodoly a kůlny. Všechno dohromady vypadalo málo upravené. Protivný vítr, který neměl tady nic v cestě jako na Orlím dvoře, profukoval celé prostranství ze všech stran, vháněl sem sněhové závěje a zase je zvedal ve věčném ledovém víru.

Od domu vyběhlo jezdcům naproti několik štěkajících psů, jinak se tu ale neobjevovaly žádné známky života.

„Koukám, že Hennicker asi néni doma, ináč by nás už vokukoval,“ řekl čeledín, seskočil s koně a zabouchal na dveře.

Někdo však přece uvnitř byl čeledín s kýmsi hovořil a za dveřmi bylo slyšet hlas. Slovům však rozumět nebylo.

„Musíme jít skrz kuchyň, tady prej nejdou kvůli větru votevřít dvéře,“ řekl čeledín, když se vrátil k ostatním jezdcům.

Odvedli koně do stodoly a vešli do kuchyně, kterou se procházelo do hlavní místnosti Hennickerova domu. Byla to čtvercová jizba, jejíž dveře a okna někdo pečlivě ucpal hadry, aby sem zvenčí nemohl vítr, déšť a sníh. Ve velikém krbu se topilo mokrými smrkovými poleny a místnost byla plná kouře. Čerstvý vzduch se sem dostával jen širokým komínem, v němž neustále hučel vítr, čas od času prorážející přes ohniště dovnitř a vmetající do jizby popel a jiskry. Nedalo se tu skoro dýchat, kouř štípal do očí, ale utrmácení jezdci byli šťastni, že jsou konečně v teple a pod střechou. Zařízení místnosti tvořilo jen několik tvrdých hospodských židlí, dva velké stoly, stará kredenc, houpací židle a pár medvědích a buvolích kožešin rozložených po podlaze. Hale dosedl ztěžka na jednu židli, unaven jako málokdy, ale zároveň spokojen. Proti němu stála žena – zřejmě paní domu.

Starší, hubená a vysoká, na svá léta však měla ještě vlasy černé a husté, oči jasné a živé. Horší to bylo s pletí a se zuby, na nichž se projevoval vliv horáckého stravování, při němž se na kalorie a podobné záležitosti moc nehledí. Rty byly zažloutlé od vřesové dýmky – i teď ji cumlala v ústech. Čeledín vysvětloval, jak a proč se sem dostali. Vysvětloval ženě, že se vypravili nahoru a že je cestou zaskočila vánice. Tu to však zřejmě nezajímalo, prstem špinavým od popela přicpávala dýmku a mhouřila oči před kouřem. Čeledín jí postupně představoval členy té zvláštní lovecké výpravy, a Hale se necítil vůbec uražen, když paní domu věnovala většinu pozornosti ostatním. Byl ostatně představen jenom jako „ten novej z Orlího dvora“. Ještě včera by se Hala něco takového dotklo, ale teď byl nad podobné malichernosti povznesen.

„Musíte se zeptat Zenobie. Depak, abych se do takovejch věcí já pletla, to by byl voheň na střeše, až se vrátí ten můj. Zenie to s ním lepší dovede, a dyž to s váma smluví vona, tak to bude dobrý. Hej, Zenie! Slyšíš, Zenie! Pocem!“

Stihlá, hezká dívka se objevila ve dveřích do vedlejší místnosti, opřela se o jejich rám a kývala se pohodlně sem a tam. do velké místnosti ale nevešla. „Co je, mami?“ zeptala se.

Matka jí opakovala, co jí prve říkal čeledín.

„Táta tady není,“ řekla dívka nejistě, „a tak – jé, Dicku, to jste vy? Jak se pořád máte?“ vykřikla s radostí, když mezi přítomnými zahlédla čeledína ze stanice. Teprve potom vešla do světnice a Hale si mohl všimnout, že i v obyčejných a neupravených šatech s pomačkanou sukní vypadá velice půvabně. Přecházela po jizbě stále v mírném předklonu, jako kdyby chtěla zakrýt, že je tak vysoká. Hálovi, který si všiml nejprve jejího hezkého obličeje a velkých tmavých očí, které asi zdědila po nějaké lesní víle, připadal i ten ohnutý způsob chůze zajímavý a milý.

„Nech nás, mami,“ řekla Zenie, „já se už s Dickem nějak dohodnu.“

Stará paní odešla do kuchyně, Zenie se opřela o židli a dívala se na čeledína.

„Proč se mnou chcete hrát tyátr, Dicku? Proč žvaníte ty pitomosti o honu? Hon? Já vám teda povím, na jakým jste honu. Honíte George Leea a jeho partu. Vyjeli jste ze stanice už hodinu před východem slunce. Šli jste až nahoru na hřebeny, jenže po nesprávný stopě. Pak začalo sněžit a zahnalo vás to přímo sem k nám. Motali jste se po cestě a dělali kravál jako Komančové na válečný stezce, všechny ženský pár mil kolem jsou z toho vyděšený. To je ten váš hon. Nakonec jste slezli po tátově starý skluzavce a šli jste sem, abyste nepřišli o koně, protože nejsou vaše, ale Přepravní společnosti. To je ten váš hon, Dicku.“

K Halově velkému údivů se všichni upřímně rozesmáli. Snažil se také o smích, ale nešlo mu to – výsledek jejich vznešené výpravy za spravedlností a jeho horováni pro čest a povinnost byl teď tak směšný, že se cítil zahanben. Kromě toho se na něho Zenie několikrát zvědavě podívala. Smála se také, otočila židli k sobě a posadila se.

„Teďka už je George pěkně skovaný v Sacramentu a spokojeně si pokuřuje,“ řekla, natáhla nohy k ohni a dělala rukou pohyby, jako kdyby oklepávala doutník.

„Máte pravdu, Zenie,“ řekl Rawlins, když se mu podařilo přemoci smích. „Je to tak. Slouží vám ke cti, že jste na to přišla,“ pokračoval s obdivem. „Zapomněli jsme, že se s Georgem dobře znáte, viďte?“

„Znám – totiž, znala jsem ho kdysi. Ale nemyslete si, táta v tomhletom podniku nejede,“ řekla.

V jejím vysvětlení a zároveň obhajobě byla taková nevinná upřímnost, že to zapůsobilo i na Hala.

Zenie přinesla z kredence sklínky, a pak ještě demižón s viskou. Opřela si jej o předloktí a postupně všem nalévala.

Viska, podávaná s takovou přátelskou obřadností, mohla znamenat jen jedno – že jsou přijati jako hosté. Nálada všech se ještě víc zlepšila. Zenie si znova sedla, opřela si loket o židli a dívala se zamyšleně do ohně.

„Jak jsem řekla, znám George Leea, i když ne moc. Ale znám jeho povahu. Nikdy neudělal nic sprostýho, to on nikdy ne. Ukažte mi jedinýho chudáka, kterýho by George Lee někdy okradl. Nikdy ne, ani o dolar. Jestli si někde kapánek pomohl, tak to bylo pokaždý někde v bance nebo u pošty, u těch společností, co se pořád vytahujou a okrádaj chudýho člověka o poslední cent. A nechal si někdy George něco z těch peněz? Ani cent, všecko rozdělí mezi ty své chlapce, co mu pomáhaj, a ti to dají dál do oběhu. Nemá krásný baráky ve Frisku a parádní koně. A všecko nebezpečí bere vždycky na sebe – vsaďte se, že ti ostatní byli už pořádně daleko v bezpečí, když George odcházel od toho vašeho dostavníku včera večír.“

„Snad je to tak, Zenie,“ řekl Clinch a zasmál se, „ale něco z těch peněz mu přece jen vyklouzne z rukou u pokeru, minulý týden prý prohrál pět tisíc dolarů s šerifem Kellym.“

„Jenže nevím o tom, že by šerif Kelly za ním klusal, aby mu ty prachy vrátil, nebo že by mu je poslal po tý poště, co byla včera večír ukradená. Ale povídá se, že vy jste na něm nedávno taky vyhrál pěknou sumičku. Tak mi připadá, jestli ho nehoníte jen kvůli tomu, abyste mu ty peníze mohl dát co nejrychleji zpátky.“

Teď se smáli všichni plukovníkovi, a než se Clinch zmohl na nějakou odpověď, Zenie pokračovala.

„Já bych řekla, že když chcete mocí mermo někoho chytat, tak že byste si měli vybrat nějaký větší zvíře. Je tady příkladně ten Jim Harkins, pusťte se za ním a já půjdu s váma.“

„Harkins,“ vykřikl Clinch a téměř současně s ním i Hale.

„Jó – Jim Harkins. Znáte ho?“ zeptala se.

„Zná ho jeden můj přítel,“ řekl Clinch, „ale nenechte se rušit, pokračujte.“

„A co vy, taky ho znáte?“ opakovala Zénie svou otázku směrem k Hálovi.

„Je to můj bankéř,“ řekl Hale, „ale neznám se s ním zatím osobně.“

„Tak to byste se za ním měl skoro vypravit a seznámit se s ním.“

„A co udělal, Zenie?“ vmísil do rozhovoru Rawlins, který až dosud jen poslouchal, jak dívka popichuje ostatní.

„Co?“ Odmlčela se, přehodila si dlouhé, černé vlasy s čela dozadu na ramena. „Tenhleten pán by z toho asi moc velkou radost neměl,“ řekla a ukázala na Hala.

„Jen to řekněte, prosím, neberte na mne žádné, ohledy,“ řekl rychle Hale.

„No tak teda,“ pokračovala Zenie, „asi všichni znáte Neda Falknera a ten důl Excelsior?“

„Jistě, Falkner tam dělá hlavního dozorce,“ řekl Rawlins, „a je to velice slušný člověk. Nedá se o něm říct vůbec nic špatného.“

„Podejte mi ruku,“ řekla Zenie a napřáhla k Rawlinsovi dlaň.

„Falkner je doopravdy tak slušnej člověk, jak se o něm povídá. Na to můžete vzít jed. No, a tak Ned Falkner dal do toho dolu všecky svý peníze a všecku svou sílu a šikovnost a –“

„A všechno své štěstí,“ přerušil ji Clinch.

„Teda i všecko svý štěstí dal do toho dolu,“ pokračovala Zenie. „Když jiný chlápci v jeho věku poskakovali kolem Friska a vydělávali balíky peněz, tak Ned byl pořád v tom svým dole. Počkejte, až to bude hotový, říkával, počkejte, pak to bude vynášet, budete koukat! A sehnal pár hodnejch mládenců, co do toho podniku dali všecky svý peníze taky, protože měli Neda rádi a maj ho rádi pořád.“

„To ano,“ řekl Clinch, „a Falkner si to zaslouží.“

„No,“ pokračovala Zenie, „ale ten Excelsior pořád nic nevynáší, a tak Ned byl čím dál chudší a mládenci, co do toho dali svý peníze, byli taky čím dál chudší a Ned musel shánět někde pořád další peníze. A na to přišel ten mizera Harkins a vyčenichal, že by z toho byl přece jen dobrej kšeft, a tak získal Neda pro svůj nápad, že jako ustaví takovou společnost na ten důl, a přemluvil Neda, aby mu dal dozor. Ale jak tohle měl, tak začal lamentovat, že na další práci je potřeba půl miliónu, aby se to všem pořádně vyplácelo, a že každej podílník musí dát dvě stovky. Kdo měl peníze, tak je dal, jenže Ned a mládenci neměli, tak si Ned chtěl na ty svoje a jejich podíly půjčit peníze. Harkins mu ale přišel i na tohle a dal všude rozhlásit, že se Excelsior nepodaří dodělat. Nedovy podíly neměly najednou žádnou cenu a Ned a mládenci kolem něj přišli o všecko, a společnost pak ty jejich podíly koupila za pár šupú. Když se Harkins takhle sprostě zbavil Neda a jeho mládenců, začal podíly prodávat a vydělal sto tisíc dolarů. A tyhle peníze, co byly vlastně Nedovy peníze, posílal zrovna do Sacramenta, poněvadž se s nima bál jet sám. Stejně bude muset odtud zdrhnout, poněvadž kdyby na něj narazil někdo z těch mládenců, tak ho asi zastřelí jako psa. Jestli chcete mocí mermo někoho honit, tak hoňte tohohle Jima Harkinse a nemusíte se při tom vláčet po hřebenech ve sněhu.“

„Ale snad se ty peníze ještě dají zachránit? Copak nato neexistuje zákon?“ rozčilil se Hale. „To je přece nestydatá zlodějna, o nic lepší než –“

„Než to včera večír, chcete říct,“ dokončila za něho Zenie. „A řekla bych, že ještě horší. Ti lupiči na silnici nepředstírali, že jsou vaši přátelé. Vzali vám peníze, ale nic vám neslibovali. A sami přitom byli v nebezpečí. Jenže zákon, ten proti tomu Harkinsovi není nic platnej.“

„Je to vydírání a čekat v tomto případě pomoc zákona by bylo jako doufat, že vám falešný hráč vrátí, oč vás obral ve hře,“ řekl Clinch. „Falkner by si ho měl najit a zastřelit ho.“

„Nebo by ho ti mládenci měli lynčovat,“ přisadil si Rawlins.

„Snad,“ řekl Hale přemýšlivě, „snad když na něco takového nepamatuje zákon, snad by měl být ten člověk přinucen vrátit, co podvodně získal. Snad by mu stačilo pořádně pohrozit. Koneckonců šlo o peníze, a když by se dostaly zpátky bez krveprolití, bylo by to nejlepší. Není přece potřeba hned zabíjet.“

Aniž by si to uvědomoval, spustil Hale opět svým mravokárným, poučujícím způsobem řeči. Třeba ho k tomu povzbuzoval i pohled Zenie, která se na něho po celou tu dobu upřeně dívala. Také ostatní ho pozorovali, s jakýmsi zvláštním potěšením a uspokojením, dokonce snad i s přátelskými sympatiemi, povzbudivě, jako se člověk dívá na někoho, kdo dělá první krůčky v oblastech, v nichž se donedávna vůbec nevyznal. Když skončil, Zenie vstala a šla k němu.

„Podejte mi ruku!“

Hale zvedl galantně její ručku ke rtům a políbil jí jeden prst poněkud čistší než ty ostatní.

„To, co říkáte, je svatá pravda. A nejste první mužskej, kterej to říká.“

„Opravdu?“ zasmál se Hale. „A kdo to říkal dřív než já?“

„George Lee.“

6. KAPITOLA

Před domem náhle začali štěkat psi a přerušili tak smích, který v jizbě vybuchl po posledních slovech Zenie. Dívka se líně zvedla ze židle a podívala se oknem ven.

„Samo sebou, to jsem si mohl myslet! Ten korunovanej blázen Dick sem táhne cestující z dostavníku, zasněženýho dole na silnici. Tak tohle si zvykat nebude.“

Dick ale Zenii vysvětlil, že na dolní stanici hovořil s jejím otcem a ten že souhlasí, aby v tom prachšpatném počasí poskytl jeho dům lidem z dostavníku útulek.

„To se tátovi podobá,“ hudrala Zenie, „na celej tejden nás tady zavře, na káždýho nejdřív štve psy, a pak najednou máme hostit každýho, kdo náhodou dostal nápad jet dostavníkem zrovna kolem našeho baráku. Nakonec, je to jeho dům a jeho viska, ať si dělá co chce, ale já jim posluhovat nebudu!“

Ani ostatní nevítali cestující z dostavníku jako příjemný přírůstek do domácnosti. Navíc cestující z dostavníku projevovali až příliš hlasitě nespokojenost s útrapami svého putování a domáhali se pohostinství tak důrazně, jako by byli někde v hospodě, a ne v soukromém domě. Nejnápadněji si v tomto směru vedl jeden notně obhroublý a namyšleně vypadající muž, který se zřejmě považovali za hlavu celé té dostavníkové party. Suverénně se rozložil na židli, z niž prve vstala Zenie, vystrčil nohy k teplu krbu a pokřikoval, kdy že už mu konečně přinesou něco k pití.

„Budete si muset posloužit sám,“ řekl mu Rawlins, když na jeho křik nikdo nereagoval, „jsou tady jenom dvě ženy a mají dost své vlastní práce.“

„Chovají se zatraceně neslušně k hostům,“ řekl ten muž co nejhlasitěji, „Hennicker by udělal moc dobře, kdyby byl o něco krotší, jestli nechce o tohle špinavé hnízdo jednou přijít. Je tady už dost dlouho a není o nic lepší než lidi, které jsme sbalili po kratší době.“

„Snad byste mu to měl říct, třeba by s vámi souhlasil,“ odpověděl mu Rawlins. „Je to mírný a hodný člověk a dá se s ním docela pohodlně vyjít, rád se nechá poučit. že mám pravdu, plukovníku Clinchi?“

Když mnohomluvný příchozí zaslechl hodnost a jméno, zadíval se překvapeně tam, kde Clinch seděl, zanechal hrubosti a už jen cosi nezřetelně huhňal sám pro sebe. Potom našel na kredenci láhev s viskou, nalil si a opět usedl k ohni. Clinch si ho nevšímal a díval se klidně před sebe do žhavých polen v krbu.

„Už jste jistě slyšel o tom loupežném přepadení, plukovníku,“ obrátil se k němu cizinec a snažil se o přátelský, či spíše důvěrný tón.

„Snad jsem něco zaslechl,“ řekl Clinch, ale oči nezvedl.

„Poslala mě sem Přepravní společnost, abych tu záležitost prošetřil,“ nafoukl se opět muž.

„Přišli jste o hodně?“

„Ne o tolik, o kolik jsme přijít mohli. Harkins poslal jako blázen sto tisíc dolarů v obyčejném balíčku po nějakém cestujícím, kterému ty peníze předal v bance Harkinsův přítel Billy Guthrie. Harkins asi nevěřil naší Společnosti a myslel si, že nenápadný člověk mu peníze doveze do Rena bezpečněji,“ zasmál se cizinec výsměšně.

Všichni strnuli a čekali, co na to odpoví plukovník, kterého se vlastně tato zlehčující slova týkala. Hale, k podobným náznakům obzvlášť citlivý, celý zrudl. Jen Clinch zůstával klidný a tvářil se, jako kdyby ho na světě nezajímalo nic kromě polen prskajících v krbu.

„Víte, jak se ten cestující jmenuje?“ zeptal se.

„Ovšem že ne. Když Guthrie slyšel, co se o tom člověku říká, nechtěl prozradit jeho jméno, dokud se nedozví podrobnosti.“

„A co se o něm říká?“ zeptal se Clinch.

„Prosím vás – co se může říkat o chlapovi, který vydá takové množství peněz bez nejmenšího odporu, jako kdyby ho někdo požádal o cigaretu. Jak jsme se doslechli, provedli celé to přepadení jen tři muži, ale ve voze seděli čtyři cestující se zbraněmi a na kozlíku byl ozbrojený kočí a pošťák. Šest mužů se nechalo okrást třemi! Byli to nějací povedeni hrdinové! Jak jsem slyšel, moc hrdí asi na svou zbabělost nejsou. Prý se hned vytratili ze stanice pod záminkou, že budou lupiče pronásledovat. – To určitě, to si dovedu představit!“ zasmál se znova a lidé, kteří přijeli s ním, se k jeho smíchu halasně přidali.

Hale si neuvědomil, že ten drzý chlapík vlastně jenom opakuje co on sám říkal po přepadení, ani ne před osmi hodinami. Lomcoval jím vztek a už chtěl vyskočit s nějakou pádnou odpovědí, ale plukovník Clinch ho zadržel výmluvným pohledem. Hale zahlédl v plukovníkových šedivých očích vražednou neúprosnost, která jistě nebude mít slitování, až přijde její chvíle. Skoro mu bylo líto toho ubohého hloupého mluvky od Přepravní společnosti, který, chudák, nevěděl, že si zahrává s ohněm. Ale Clinch už znova přivřel víčka a choval se, jako kdyby se ho celá záležitost netýkala. Kromě Hala si všiml jeho pohledu jenom Rawlins, který se však dokonale ovládal.

„Vsadil bych se, že jste ještě neslyšeli všechno,“ pokračoval ten člověk z Přepravní společnosti, „tady jsem si cestou načmáral narychlo několik poznámek, které ukáží celé to přepadení v docela novém světle. Je totiž načase, aby se veřejnost konečně dozvěděla pravdu. Zatím pokaždé cestující nadávali na Přepravní společnost a na poštu, ale myslím si, že teď by měla právo nadávat zase Společnost. Poslechněte si. co jsem napsal. Kousek vám přečtu, je to trochu opepřené, aby se to dobře hodilo do novin.“

„Jen čtěte,“ řekl s ledovým klidem plukovník Clinch.

Muž si odkašlal, pohodlně se usadil na židli a začal chlubně číst. Jeho spolucestující z dostavníku už nepochybně jeho duševní výtvor znali, protože se usmívali předem.

„Dal jsem tomu skvělý název – Malomyslní cestující prvního řádu. Je to zatím jenom tak hozené na papír, víte, ale napsal jsem to tak, aby tomu každý rozuměl. Tak čtu:

Jest více než pravděpodobno, že zdar posledně spáchané loupeže dostavníku byl plně možným jenom z toho důvodu, že cestující v něm projevili kromobyčejnou bázlivost, nemá-li býti použito slovo ostřejší,“ přerušil čtení a podíval se na plukovníka, „hned uvidíte, jak to myslím s tou bázlivostí,“ poznamenal. „Ale čtu dál. Nyní jest teprve sdostatek jasným, že lupiči byli pouze tři, když učinili na dostavník útok, přestože jak cestující uvnitř povozu, tak dostavníkový kočí a poštovní listonoš na kozlíku byli plně ozbrojeni. Avšak ačkoliv počet těchto byl ve srovnání s lupiči právě dvojnásobný, nebyla vystřelena jediná rána na obranu proti násilníkům. Nechceme tu vyslovovati nejmenších pochybností o chvalně známé statečnosti vozky Yuba Billa ani o značných zkušenostech v tomto směru, jež má zajisté chladnokrevný a odvážný poštovní listonoš Bracy Tibbetts. Oni oba nám řekli, že byli více než překvapeni beránčí pokorou lidí sedících uvnitř povozu a chovajících se způsobem přímo neuvěřitelným. Bylo nám slyšeti různé, až jako anekdota znějící zprávy o tom, jak tito čtyři cestující, dospělí to muži, poklekali do cesty vedle dostavníku a sami se lupičům co kořist nabízeli, slibujíce, že se třeba i do naha na silnici vysvlečou, jen budou-li jejich životy ušetřeny. Bylo nám slyšeti i o tom, jak jeden z cestujících se bázlivě ukryl pod sedadlo a byl odtud vyvlečen za šosy kabátu. I o vysokých peněžitých částkách, které byly kromě jiných nabídek lupičům slibovány, pakliže cestujících těchto ušetří. O všem tom jsme se doslechli, zároveň však jsme zvěděli o skutečnosti mohoucí vésti k vážnějším obžalobám. O jednom z cestujících se totiž říká, že byl oloupen o neobyčejně vysokou částku, kterou se pokoušel na svůj vrub dopravovati ve voze Přepravní společnosti s nestydatou urážlivostí jako její soukromý konkurent – tohle to je, řekl bych, velmi pěkně řečeno,“ přerušil čtení, „co tomu říkáte?“ obrátil se na celou společnost s touhou slyšet, jak bude chválen.

„Je to napsané přímo ďábelsky,“ řekl Clinch a ještě víc přimhouřil oči.

„Viďte? Tak já čtu dál. Celá tato podivná záležitost jest dosud ukryta v závoji neprobádaného tajemství, vzbuzujícího oprávněné podezření,“ pokračoval ze svého papíru. „Avšak přítomnost pana Jacksona N. Stannera – to jsem totiž já – na místě činu, v okolí, zvláštního to detektiva Přepravní společnosti, kterého doprovází štáb jeho spolupracovníků, zaručuje brzké vypátrání viníků všech patřičných podrobností. Tu poslední větu,“ vysvětloval Stanner, „tu jsem tam musel dát k vůli Společnosti, chápete. A ještě jedna věta. Právě tomuto pánovi vděčíme za to, že nám poskytl výše uvedené sdělení.“ Stanner složil papír, neboť výplod jeho pera byl už u konce.

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řekl Clinch, „vycházíte ve svém článečku ze stanoviska, že tři muži nemohou přinutit k poslušnosti šest mužů, jestliže těch šest nejsou zbabělci nebo jestliže neposlechnou dobrovolně.“

„Přesně tak,“ řekl Stanner. „Z toho vycházím a to chci dokázat. A není to snad pravda?“

„Těžko bych mohl tvrdit, že s vámi souhlasím,“ řekl plukovník stroze. Potom se zvedl ze židle, a aniž se podíval na Stannera nebo kohokoliv jiného v místnosti, přešel ke dveřím pokojíku, do něhož prve odešla Zenie. Klíč byl v zámku na druhé straně, Clinch pootevřel dveře, vytáhl klíč, zastrčil jej do zámku na své straně dveří, zamkl a dal si klíč do kapsy. Hale a Rawlins cítili, že teď to začne. Ostatní sledovali plukovníkovo chování se zvědavostí a pobaveně, neměli tušení, oč vlastně jde. Plukovník zamkl i druhé dveře a dal si i druhý klíč do kapsy. Pak se vrátil k ohni. Teprve teď zvedl oči a podíval se na Stannera. Ten ucouvl s hrůzou před plukovníkovým pohledem.

„Já jsem ten muž,“ řekl plukovník pomalu, s dlouhými přestávkami mezi jednotlivými slovy a s důrazem. „Já jsem ten muž, který lupičům vydal peníze. Jsem jeden ze čtyř cestujících, jež jste ve svém sprostém článku vláčel bahnem pomluv, a tito dva pánové byli také při tom.“ Clinch se odmlčel a podíval se kolem sebe. „A vy nevěříte, že tři muži dovedou přinutit šest k poslušnosti! Dobře, já vám to teda ukážu! A ukážu vám, že ne tří, ale jediný muž to dovede udělat. Přísahám vám, že jestli mi hned nedáte ten svůj špinavý hadr plný pomluv, zastřelím vás jako prašivé zvíře. Počítám do deseti. A jestli se někdo z vašich společníků pohne, dostane kulku stejně jako vy – ale vy půjdete napřed.“

Ještě než plukovník skončil, stáli po jeho boku Hale a Rawlins s napřaženými revolvery. Hale ani dobře nevěděl, jak se to stalo, že mu ruka sklouzla k pouzdru a vytáhl kolt, a ani nevěděl proč, vybral si ze Stannerovy party člověka s rozhodnutím, že dojde-li k přestřelce, vypálí na něho první ránu. Nepřemýšlel o tom, ale byl najednou pevně rozhodnut stát vedle plukovníka.

„Jedna,“ počítal Clinch, který teprve teď namířil svůj revolver, „dvě, tři…“

„Podívejte, plukovníku – na mou duši, nevěděl jsem, že jste to vy… nechte toho, u čerta… Povídám, podívejte se, plukovníku,“ blábolil Stanner, bledý jako stěna, neschopný jediného pohybu, neodvažující se jediného pohledu na své lidi, aby to snad Clinch nechápal jako výzvu k pomoci a nevystřelil.

„Čtyři, pět, šest…“

„Ne! To ne! Počkejte přece! Tady máte ten papír!“ vykřikl Stanner, vytrhl z kapsy svůj článek a hodil ho na zem.

„Zvedněte to s podlahy a podejte mi to do levé ruky. Sedm, osm…,“ počítal dál plukovník, napřáhl levačku a pravou rukou držel stále revolver proti Stannerovi.

„Já dělal jenom takovou legraci, plukovníku,“ řekl Stanner, rychle zvedl papír se země a dal jej Clinchovi. Když to bylo odbyto, pokusil se o smích, který ale vyzněl dost uboze a křečovitě.

„To rád slyším. Ale protože jste tu svou legraci vyjádřil písemně, jistě rád stejným způsobem potvrdíte, že šlo o legraci. Tam na stole je pero a inkoust, vezměte si zpátky svůj papír a pěkně to dolů připište. Budu vám diktovat, pište každé slovo, které řeknu. Stvrzuji svým podpisem, že podle mého vlastního přesvědčení je tento článek sprostou pomluvou cti pánů Ringwooda Clinche, Roberta Rawlinse a Johna Hala, kteří cestovali dostavníkem v den přepadení. Odvolávám vše a tímto je pokorně odprošuji. Tak, a pod to se podepište, to stačí. A teď ať se všichni, kteří přijeli s vámi, podepíší jako svědci pod vaše slova.“

Všichni poslechli, aniž kladli nejmenší odpor nebo jen okamžik zaváhali. Kdosi přitom navrhl, že když ten hloupý vtip tak dobře skončil, bylo by docela vhodné pořádně to teď zapít.

„To nepůjde,“ řekl Clinch. „V tomhle domě není dost místa zároveň pro mne a tady toho muže,“ ukázal pohrdlivě na Stannera. „Kromě toho mám nějakou nutnou záležitost s tím jeho papírem na stanici dole. Pit už nebudu.“

Clinch vytáhl z kapsy klíče, otevřel dveře. Rawlins se chystal k odchodu s ním, jenom Hale zaváhal. V poslední půlhodině neměl vůbec čas promyslet si celou situaci, do které spadl rovnou po hlavě. To, co se právě stalo, nemohl při nejlepší vůli pokládat za nějak zvlášť oprávněné, zároveň si ale uvědomoval, že kdyby se podobná situace opakovala, choval by se do puntíku stejně. Příliš se mu nechtělo jít s plukovníkem a s Rawlinsem, tušil, že by se s nimi mohl zaplést do nějakých dalších podivností. Navíc bylo jasné, že Clinch i Rawlins se už vzdali snahy pronásledovat lupiče, a to bylo jediné, oč Hálovi šlo. A nejen to, dokonce se dostali do hádky s někým, kdo byl k pronásledování lupičů úředně vyslán. Když to všechno sečetl, Hale nevěděl, proč vlastně by s nimi měl jít. Jenže každý provaz má dva konce a Hálovi se nezdálo dost čestné opustit z ničeho nic ty dva, s nimiž se v posledních hodinách docela spřátelil. Váhal mezi oběma možnostmi, nakonec ale došel k tomu, že dole by plukovníkovi a Rawlinsovi stejně nebyl nic platný a že by se jen vzdaloval od Orlího dvora. Ostatně, přece jen v duchu toužil po tom, aby mohl chvíli jednat samostatně.

„Já tady zůstanu,“ řekl, „jestli mě ovšem s sebou nepotřebujete.“

Clinch se podíval výmluvně nejdříve směrem ke Stannerovi a pak kývl Hálovi na souhlas.

„Mějte oči na stopkách a pořídíte víc než tucet takových budižkničemů,“ zašeptal. „Já vezmu ten váš papír na dolní stanici, ještě bude užitečný,“ obrátil se Clinch k Stannerovi, „a kdybyste mi později chtěl něco říct, víte kde mě najít. Jestli ovšem nemáte chuť zajít si se mnou na pár minut ven k soukromému rozhovoru.“ usmál se a každý chápal, co tím soukromým rozhovorem myslí. Pochopil to i Stanner.

„Ta věc se mě osobně netýká, je to záležitost Přepravní společnosti,“ řekl s vyhýbavou námahou a se zřetelným neklidem, aby snad Clinch na tom soukromém rozhovoru přece jen příliš netrval.

Hale šel s Clinchem a Rawlinsem přes kuchyň ke stodole, kde měli koně, čeledín Dick se staral o zasněžený dostavník na pěstě.

„Nenechával bych vás tady samotného,“ řekl Clinch, když na rozloučenou podával Hálovi ruku, „kdybych si nebyl jíst, že je na vás ve všem spolehnutí, Víte, Hale, že začátku jste se mi příliš nezdál, to vám nemusím říkat, ale teď – když byste potřeboval pomoc přítele, stačí zavolat Ringwooda Clinche.“

„Já vám řeknu totéž, Hale,“ přidal se Rawlins, který si předtím šuškal s matkou Zenie, stojící opodál u dřevníku. „A spolehněte se na Zenii, kdyby se tady dělo něco podezřelého, upozorní vás,“ napřáhl ruku ke stisku.

Hale nevěděl přesně, jestli se má cítit dotčen, či naopak rozradostněn tím, že nad ním má mít ochranu dívka. Když se vrátil do jizby, kolem krbu ihned nastalo nejisté, rozpačité ticho. Hale se tím nedal ani trochu rušit a klidně si sedl na svou židli blízko ohně. Stanner chvíli postával opodál a pak přistoupil k němu.

„Ten zatrolený starý plukovník se hrozně vytahoval, nemyslíte? Asi vypil víc visky, než kolik snese.“

„Byl bych rád, pane Stannere,“ řekl Hale a nemusel si dát velkou práci s tím, aby jeho hlas zněl věcně a studeně, „kdybyste laskavě pochopil, že jakékoliv urážlivé poznámky o tom pánovi, který před okamžikem odejel, pokládám právě od vás za vrcholně urážlivé i pro mou osobu. Jestli chcete naznačit, že byl plukovník Clinch opilý, musím vás vyvést z omylu. Byl dokonale střízlivý a vyjádřil nejen svůj vlastní názor, ale i moje mínění o tom, jak vy se chováte. Ostatně, svým odchodem ukázal snad dost jasně, co si o vás a o vaší společnosti myslí. Protože já bohužel z jistých důvodů odejít nemohu, byl bych alespoň rád, kdybyste mě laskavě neobtěžoval.“

Jeho klidná, přesná a městsky vybroušená mluva zapůsobila na Stannerovy lidi možná ještě víc než Clinch. Plukovníkovo rázné vystupování s revolverem v ruce, to byl způsob, kterému tady lidé rozuměli, ale takové urážlivě zdvořilé vystupování, které jim právě předvedl Hale, je nadmíru zmátlo. Nikdo vlastně pořádně nevěděl, jestli to farmář z Orlího dvora myslí doopravdy, nebo ne, jestli si ze Stannera chce utahovat nebo jestli po svém proslovil nesáhne k pouzdru s revolverem. Na to, co řekl Hale, se prostě nedalo nijak odpovědět. K Halově nemalé spokojenosti všichni mlčeli. Seděl tedy pohodlně před ohněm, díval se na plameny a žhavé jiskry tak netečně jako předtím plukovník a dodatečně promýšlel všechny zážitky tohoto dne.

Ať si obracel události posledních dvanácti hodin jak chtěl, nemohl si zapírat, že za poměrně krátkou dobu v mnohém změnil své názory. A nejen změnil, dokonce se podle těch změn choval, a nejen snad v nějaké maličkosti. Jeho smysl pro spravedlnost a zákon ho vehnal do pronásledování zločinců, ale takové pronásledování páchlo až moc soudcem Lynchem a bylo vlastně proti zákonu a proti spravedlnosti. To by se ještě dalo pochopit, říkal si v duchu Hale, ale pronásledování zločinců ho dostalo do opravdového sporu ne se zločinci, ale s lidmi, kteří byli zákonem povoláni k tomu, aby zločince hledali.

Jenže ani to ještě nebylo všechno. Jak tak seděl před krbem a nahříval si nohy, uvědomoval si stále víc, že se v něm probouzejí jakési nepochopitelné sympatie k těm lidem, kteří ho o den dříve přinutili vystoupit z dostavníku s rukama vzhůru. Kdyby mu kdokoliv předtím tvrdil, že se bude podílet na nezákonné honbě za lupiči, která může končit lynčováním nebo něčím takovým, jenom kvůli svému vlastnímu zadostiučinění, cítil by se jistě uražen. A kdyby mu někdo tvrdil, že bude na tu loupež nahlížet také z té druhé stránky, byl by uražen dvojnásob. Ale teď ho nesmírně pletlo, že nic takového jako urážku nepociťuje. Navíc mu v tyto okamžiky vůbec nevadilo, že je vzdálen od své rodiny a neví vlastně, co se s ní děje, a že se vzdaluje i od ustáleného a poklidného způsobu života, na který si za dlouhá léta zvykl…

Z úvah ho vyrušila Zenie, pootevírájící dveře z kuchyně. Už před chvílí se mu zdálo, že se dveře z kuchyně pootevírají a zase zavírají, jako kdyby mu Zenie chtěla dát nějaké znamení. Teď se v nich objevil její obličej a Zenie na Hala výmluvně mrkala, aby šel za ní. Pomalu se zvedl ze židle a nasadil si klobouk, aby to vypadalo, že jde ven, a s předstíranou lhostejností vešel do kuchyně. Zenie mezitím vyběhla na dvůr a šla ke stodole. Tam vylezla kousek po žebříku jako nahoru na seník, ale otevřela malá dvířka ve stěně stodoly a vlezla jimi kamsi dovnitř. Hale ji následoval do malé komůrky, tak nízké, že se v ní nemohl narovnat. Lucerna zavěšená na rámu osvětlovala poněkud tento prostor a Hale viděl, že je v maličkém kamrlíku, zařízeném velmi chudě.

Ukázala mu, aby si sedl na židli, sama se skrčila na posteli, protože další židle tady nebyla. Objala si kolena rukama, a když zvedl hlavu, zahlédl Hale na její tváři slzy. Zenie se smála na celé kolo.

„Řekla jsem si, že byste byl dole s těmi Stannerovými nohsledy jako ztracenej, kór po tom, co jste mu povídal. A tak jsem řekla mámě, že si tady s vámi musím trošku promluvit. Slyšely jsme obě, jak jste jim tam vykládal. Mámě připadalo, že mluvíte moc vznešeně, ale já jsem se musela držet, abych se neřehtala, když jste jim házel na hlavu takový věty jako z čítanky.“ Při té vzpomínce se tlumeně rozesmála. „Já vám řeknu, co mě rozesmálo nejvíc, bylo to, jak jste jim říkal – jisté důvody mi zabraňují…“

„Ale jděte, takhle jsem to snad neřekl,“ zasmál se Hale.

„Jisté důvody mi zabraňují, abych i já mohl odejít z této místnosti, nebo bych vás mohl vykopnouti,“ recitovala Zenie, „ale jestliže mi to žel možné není, mohu vám říci tolik, že plukovník je daleko lepším mužem než vaše společnost – k sakru. Takhle jste jim to povídal, nebo něco takovýho. Jo, a potom, jak jste pěkně dělal přestávky, když měla bejt čárka nebo tečka, vy byste mohl bejt v tu ránu řečník na slavnostních shromážděních. Ani plukovník by to tak dobře nesvedl.“

„Děláte si ze mne švandu,“ řekl Hale a nevěděl, jestli se má smát s ni, nebo se zlobit.

„Plukovník si moc chválil, jak jste se choval a jak jste potom s úplným klidem povídal, že tady zůstanete sám a vezmete si ty lidi a všecko sám na starost – říkal, že to bylo moc pěkný, jak jste to udělal, že něco takovýho ještě neviděl. Víte, máma mi pořád říká, že nemám žádný slušný vychování, a kde bych ho tady taky vzala. Ale když vidím mužskýho, tak poznám, co je to zač!“

Hálovi její lichocení dělalo ovšem dobře, ale zároveň cítil rozpaky, a pokusil se proto hovořit o něčem jiném.

„Sem chodíte pokaždé přes stodolu?“ zeptal se a rozhlížel se po místnůstce.

„Většinou,“ řekla. „Jde to taky skrz mámin pokoj, tamhle je žebřík,“ Okázala k příklopu vedle komína, který byl tak široký, že sahal po celé stěně kamrlíku, „ale lepší je to tou druhou cestou a je to taky blíž ke koním, když by někdo potřeboval rychle vypadnout.“

Hale si přitom vzpomněl, co slyšel o Hennickerovi a jeho domě, když sem přijížděli. Stavení a stodoly a kůlny, jež k němu přiléhaly, byly s ním zřejmě propojeny.

Zenie pochopila, nač myslí.

„Člověk přece nemůže jen tak sedět, když se kolem domu potulujou medvědi a pardálové a útočí na dobytek. To člověk musí vyskočit do sedla, jak se venku něco šustne.“

„Má to znamenat, že i vy…“

„Dřív to měl na starosti táta, ale teď co bydlím v tyhle komoře, tak já.“ Ukázala ke zdi, kde visel na skobě těžký plášť, prodloužený dole jako ženská sukně. „Taky už jsem stihla vstát z postele, sednout na koně a najit stopu ani ne pět minut od tý chvíle, kdy jsem slyšela krávu poprvně zabučet.“

Hale se na ni díval s překvapením, které se ani nepokoušel skrýt. Na Zenii nebylo nic mužského, nevyhližela jako nějaká amazonka a ani nevypadala, jako kdyby měla nějak zvlášť velkou sílu.

Zenié si přisedla blíže k Hálovi.

„A co vás to napadlo, že jste se přidal k tý partě pronásledovatelů?“

Hale se jí pokoušel vysvětlit své důvody, s rozpačitosti si však uvědomoval, že každé vysvětlováni se i jemu teď zdá dost násilné. Pozoroval, že Zenie jeho poněkud zmateným a nikoliv přesvědčivým vývodům nijak zvlášť nerozumí.

Jedno však přece pochopila.

„Tak vy sám nemáte nic proti Georgeovi?“ zeptala se.

„Ani ho neznám,“ odpověděl Hale, „jel jsem za lupiči.“

„Ale on je ten lupič.“

„Rozumějte mi, Zenie – nešlo mi o osobu, ale o spravedlnost.“

„No právě, on je ta určitá osoba a taky si myslím, že je nebezpečnej,“ řekla Zenie, která dobře nepochopila, co má Hale na mysli, „ti ostatní mu jenom pomáhají.“

Hale si uvědomil, že je zbytečné jí dál vysvětlovat jemné a pro Zenii nepostřehnutelné rozdíly mezi nezaujatou spravedlností a osobní pomstou.

„A proč jste zůstal tady, místo abyste šel s plukovníkem?“

Hale chtěl na tuto nečekanou otázku nejprve odpovědět nějakou nezávaznou poklonou, která by se možná hodila v takovou chvíli, ale pak pochopil, že by to bylo v tuto chvíli nevhodné.

„Nevím,“ řekl.

„Tak já vám to teda povím,“ řekla Zenie. „Stanner není člověk podle vašeho gusta, ale k plukovníkovi jste taky moc nepřilnul. Nejsou to lidi, na jaký jste zvyklej.“

„A co když,“ nutil se do úsměvu, „co když jsem tady zůstal jen proto, abych byl blízko vás.“

„Já taky nepatřím k lidem, na jaký jste zvyklej,“ řekla dívka rychle a vstála. Sehnula se a poslouchala škvírou v podlaze u komína. „Je tam najednou ticho. Moc ráda bych věděla, co se tam vlastně děje.“

Hale v tom viděl pokyn, aby odešel, i když se mu k lidem dole příliš nechtělo. Zvedl se, dívka ho však předešla, otevřela dvířka a pátravě se dívala dolů.

„To mě mohlo napadnout, samo sebou! Koně jsou v tahu. Práskli do bot.“

Hale mlčel. Znamenal odjezd Stannera a jeho lidí, že měl pravdu, nebo právě naopak? Nerozhodné se díval na Zenii, která slézala po žebříku, a pak slezl za ní. Ve velké jizbě s krbem bylo skutečně prázdno.

„Snad jsem je nezahnal,“ řekl Hale omluvně, protože Zenie se tvářila hodně mrzutě. „Před chvílí mě napadlo, že bych měl odejít raději já.“

Mlčky se dívala z okna, pak se otočila do místnosti. „To už je teď jedno,“ řekla. „Mámo, Stanner a ta jeho parta nám dali sbohem a tady tenhleten pán chce u nás zůstat!“

7. KAPITOLA

Týden se nad Orlím dvorem střídaly mraky s chvílemi bodavého slunečního světla, v noci padal na horách další sníh a na nízko položených loukách pršelo. Každé ráno byl sněhový povlak kolem neposkvrněně čistý, obnovený do oslňující, třpytivé bělosti, níže pod horami se však všechno zelenalo. Stěny vězení, do kterého byli lidé na Orlím dvoře uzavřeni, se za ten týden nijak nezměnily, jen hradba sněhu okolo byla stále vyšší a vyšší a stále víc se přibližovala farmě. Dobytek musei zůstat už jenom na loukách těsně u stavení, všude dál na něj čekala k smrti vyhladovělá zvěř.

Ale dva lidé, procházející se na svahu za farmou pomalou chůzí, při které jako by chtěli co nejvíc vychutnat nádheru zapadajícího slunce, by sotva v náhodném pozorovateli vzbudili dojem znepokojení či strachu z vážnosti této situace. Hlavně pokud šlo o Katy, která skvostným nedostatkem jakékoliv logiky vyhlásila právě v tuto dobu naprostý návrat k pravidlům módního odívání, ačkoliv by se každý jistě domníval, že teď nebude považovat tyhle dámské starosti za nejdůležitější. Katy ale odložila svou bílou sukni, což ovšem mohl být i pouhý důsledek chladného počasí, vyštrachala někde ve skříni úchvatný klobouk s péry a přímo pohádkový sobolí rukávník. Byly to věci, kterými před časem uváděla v úžas a obdiv bezmála celý Boston. Falkner se převlékl, svůj trochu pomačkaný klobouk nahradil kožešinovou čapkou a místo serapy si vzal bobří kožich. Protože ovšem s sebou nepřivezl šatník, musel se obrátit o pomoc k nepřítomnému hostiteli – Halová čepice i klobouk mu ostatně dobře padly. Na jeho omluvu budiž řečeno, že ho k převleku přinutila Katy. A tak spolu nyní šli v družné zábavě lidí, kteří vědí pouze jeden o druhém, a o ničem ostatním, dokonce ani o divokých zvířatech, pobíhajících v okolním houští. Rozmluva se ovšem točila kolem změn v oděvu.

„Neříkám,“ pravila Katy a tvářila se tak skromně, jak jen dovedla, „že byste měl přestat nosit serapu nadobro. Můžete ji nosit například v noci, když prší nebo když pojedete na večeři ke svému příteli, můžete ji občas nosit jako vzpomínku na staré časy. Ale musíte uznat, že pro denní světlo a mezi lidi je to příliš divadelní a okázalá záležitost.“

„Ale proč by měla být serapa něco špatného. Ve zdejším kraji a v takovémhle počasí je to neocenitelná věc…,“ opakoval zřejmě Falkner důvody, které Katy už od něho slyšela.

„Jenže vy vypadáte v té serapě jinak, než jaký jste a než jak se chováte, to je přinejmenším podivné.“

„A vypadat podivně je něco zlého?“

„Říkal jste, že teď děláte vrchního dozorce v dolech. Tak nemusíte vyhlížet jako španělský loupežník, a v té serapě vypadáte přesně tak. Kdybyste přijel k dostavníku a já seděla uvnitř, určitě bych vám bez odporu dala peněženku i hodinky, nezmohla bych se ani na slovo. A – urazila jsem vás?“ zeptala se. Když nic neříkal, dala se do smíchu. „Myslela jsem to tak, že by se mi docela líbilo sedět v dostavníku přepadeném podobným romantickým hrdinou. Třeba bych dokonce musela vystoupit a zatancovat si s vámi sambu nebo bolero, nebo co vlastně takoví loupežníci nejraději tancují.“

Falkner stále mlčel a Katy to bylo nepříjemné, mlčení se trapně prodlužovalo. Šel vedle ní a díval se nahoru k horám, najednou se však zastavil a obrátil ke Katy.

„Kdyby se stalo něco takového,“ řekl, „věnovala byste všechen svůj zájem lupiči jen proto, abyste si ho zapamatovala a pak ho mohla poznat, až ho šerif chytne. Zrovna jako váš švagr ani vy byste nemyslela na nic jiného než na zákon a na pořádek,“

Stačilo umět číst v očích a tváři a Falkner by okamžitě poznal, že v jeho případě by tomu tak nebylo, jeho však něco takového ani nenapadlo, nebo ho to alespoň nenapadlo dost rychle, protože Katy hned sklopila obličej do zdviženého límče.

„Bohužel,“ řekla, když si po několika krocích pomyslela, že je možno začít mluvit o jiných věcech, „abychom se zachovali při životě, musíme někdy připravit o život jiné.“

Falkner sebou trhl.

„Chtěla bych vám připomenout, že musíte zabíjet, aby měl váš nemocný přítel teplou večeři. Tamhle po poli běží zajíc.“

„Zajíc – to je divoký králík,“ řekl Falkner.

„Zajíc nebo králík, to je jedno. Ale měl jste si vzít raději brokovnici.“

„Vzal jsem si kulovnici kvůli obraně.“

„Brokovnice je snad dobrá jenom k útoku?“

Falkner se na ni mlčky podíval a opřel kulovnici o rameno. Králík běžel přes louku asi sto yardů od nich a Falkner dlouho mířil, alespoň se to Katy zdálo. Králík už byl určitě z dostřelu. Pak se ozval výstřel, králík vyletěl do vzduchu, překulil se a zůstal ležet.

„Je určitě mrtvý?“ ptala se Katy nejistě a zároveň s obdivem nad tou přesnou ránou.

„Ani neví, jak se mu to stalo.“

„Je to míň surové než střílet brokovnicí. John střílí brokovnicí, a když zvíře není mrtvé a tluče sebou, to je hrozné. Nemám ráda lov, ale řekla bych, že kulovnice…“

„Ano?“

„Že kulovnice je taková čestnější.“

Zvedla hlavu a s rukou nad očima pozorovala oblohu.

„Ráda bych věděla – ale ne, na tom nezáleží.“

„Co byste ráda věděla?“

„Ale nic.“

„Něco ano,“ zasmál se Falkner a nabíjel znova kulovnici.

„Nu totiž, vzpomeňte – jednou jste mi řekl, že mi obstaráte na klobouk orlí pero. Neletí tam nahoře orel?“

„Je to jenom krahujec.“

„Nevadí, to stačí. Zastřelte ho!“

Oči se jí leskly, když Falkner pomalu a s rozvahou zvedal pušku.

„Doopravdy chcete, abych ho zastřelil?“ ptal se.

„Jistě, jistě – a rychle!“

Ale trvalo to několik vteřin, než znova zazněl výstřel. Krahujec opsal ve vzduchu ještě několik křivek a pak spadl dolů jako kámen – dopadl tak daleko od nich, že teprve teď si Katy plně uvědomila, jak mistrovská to byla rána, která ho zasáhla v letu. Falkner odběhl k mrtvému ptáku, a když se vrátil, nesl jeho křídlo.

„Můžete si vybrat pero, jaké chcete,“ řekl.

„Byl také hned mrtvý?“

„Měl ustřelenou hlavu.“

„A i kdyby ne, zabil by se asi pádem z takové výšky.“ řekla Katy. „Máte asi pověst výtečného střelce.“

„U koho?“

„Nu přece – u lidí, kteří vás znají. U vašich přátel a také přítelkyň.“

„George střílí o hodně líp než já, má větší cvik. Sám jsem viděl, jak něco takového udělal s revolverem, i když ne na tak velkou vzdálenost. Ale byla to mnohem obtížnější rána.“

Katy jen pokrčila rameny, čímž chtěla dát najevo, že sotva který střelecký úspěch může být dokonalejší než to, co jí právě Falkner předvedl.

Falkner zvedl se země králíka a pomalu se vraceli zpátky k domu.

„Pamatujete se ještě, jak jste mi ten první den, když jste sem přišli, ukazoval támhle nahoře na skálu, na kterou se schovala před sněhem všechna ta ubohá zvířata?“ zeptala se najednou.

„Ovšem,“ řekl Falkner, „ale zdá se, že už tam nejsou. Buď jste měla pravdu a zvířata spořádala jedno druhé, nebo se jim podařilo dostat se do bezpečí. Tu druhou možnost bych viděl raději.“

„Každý den se tam dívám dalekohledem,“ řekla Katy. „Zůstal tam jenom jeden medvěd, puma, které se tady říká kalifornský lev, jeden vlk a potom ještě jedna liška či něco podobného.“

„Bylo by jim líp, kdyby všechna ta zvířata patřila k jednomu druhu,“ řekl Falkner.

„Pročpak?“

„Mohla by si tam žít docela příjemně a v přátelské pohodě,“

„To by byla nuda.“

„Myslíte si tedy, že můžou žít vedle sebe, i když k sobě, vlastně nepatří?“

„Myslím si, že medvěd a puma budou pokládat vlka a lišku za velmi příjemnou společnost a že liška a vlk získají o medvědu a pumě mnohem lepší dojem, než jaký měli, než začal padat sníh.“

Vešli do domu a Katy vběhlá přímo do svého pokoje. Vyhnula se velké obývací místnosti dole, v níž předtím zůstala její sestra se zraněným Georgem, odpočívajícím pohodlně na čalouněné pohovce pod oknem. Snad měl ten spěch zabránit setkání s paní Halovou, v tom případě byl ale zbytečný, protože kromě George nebyl v pokoji nikdo. Falkner by také nepohrdl chvilkou samoty, v níž by mohl přemýšlet, ale Lee stále stejně veselý jako před týdnem ho volal k sobě. Teď se díval se zájmem na kořist, kterou Falkner přinesl – na divokého králíka a krahujčí křídlo.

„To křídlo bude ovšem pro mne, a je to zaručeně ten nejlepší kousek z celého ptáka, Nede. Ale ten králík, to nebude stačit ani pro naše milé dámy a ty budeš mít hlad. Ani mě nenapadlo, že je to venku tak zlé. Lovíš skoro čtyři hodiny a přineseš jenom jednoho králíčka a krahujce, ještě ke všemu ani ne celého. Hrůza, Nede, jedním slovem hrůza, vypadá to s námi bledě.“

„Podívej se, Georgi,“ začal Falkner, když viděl, že tady kromě jeho přítele nikdo není, „Georgi, musíme hned – nebo když ne ty, tak já určitě musím odtud pryč. Nemá cenu, abychom se o tom bavili. Já už to tady nemůžu vydržet.“

„Já zase nemůžu vydržet, když necháváš otevřené dveře, strašně sem táhne. Zavři a rychle mi řekni, o co jde, než se paní Halová vrátí. Našel jsi někde cestu?“

„Ne, to ne.“

„Vypadalo to tak – říkáš, že musíš odtud, tak bys měl vědět kudy, ne? Ale počkej, – ty jsi požádal tu roztomilou slečinku o ruku a ona tě odmítla, protože se znáte teprve týden a že…“

„Georgi!“

„Tak dobře, dobře, nic ve zlém. Ale teď ještě nechoď, Nede;“

„Ale já už to nevydržím v tom věčném lhaní!“

„Hochu, to je věc názoru. Samo sebou, já si nedovedu představit, jak lžeš ty, když s tebou nejsem. Možná že se procházíš s tou krasotinkou, zpíváš jí nábožné písně a vypravuješ o svých zážitcích z dětství nebo jí líčíš, že jsi milionář a rád bys od nich koupil Orlí dvůr a vystavěl tady hotel. Jestli lžeš takhle, tak bys měl přece jenom toho lhaní nechat, to nikam nevede. Ale na druhé straně nevím, proč bys měl mávat nad hlavou puškou a vyhrožovat Hálovi smrtí, poněvadž se nás pokusil chytit, nebo proč bys měl padat před starou paní Scottovou na kolena a s lítostivým pláčem ji nutit ten balík dolarů. Vyber si něco tak mezi, Nede, to bude asi nejrozumnější.“

„Georgi, ty vycházíš se starou paní a s paní Halovou tak přátelsky – nezdá se ti, že bychom jim měli všechno říct? Totiž všechno jim objasnit z našeho hlediska, rozumíš.“

„To by nešlo – já taky nemám rád lhaní.“

„Ale Georgi, rozumíš mi, jak to myslím! Máme ještě možnost. Jistě to pochopí.“

„Dejme tomu, že máme možnost a že nás pochopí. Ale sneseš to nejhorší?“

„Všechno bude lepší než tahle nejistota!“

„Určitě ne. Tobě by vyhovovalo, aby nám ty milé dámy s dojetím odpouštěly?“

„Nerozumím ti.“

„To je přece jasné, Nede. Všechno by pochopily nebo by se o to přinejmenším snažily nebo by nám to přinejmenším předstíraly. A co my potom? Podívej se, Nede – počkej, poslouchej chvíli u dveří, ta paní Halová našlapuje, jako když se anděl vznáší, přijde, než se naděješ. Nic? Tak poslouchej. Já neříkám, Nede, že jsem se tady zamiloval, ale kdyby se mi přihodilo něco takového, určitě bych se nepokoušel dotyčné ženě vypravovat nějakou strhující romantickou historku, dojímající to slabé, opuštěné a bezbranné stvoření. Asi bych se jí něčím takovým neobjevil v dobrém světle – nebo možná objevil, ale mně by to bylo proti srsti. A co by přišlo potom? Odpuštění, nic než odpuštění, víš dobře, Nede, že by nás nevyhnaly.“

„Ne,“ řekl Falkner, „představoval jsem si to tak. že jim všechno řeknu a pak odejdu. To by bylo to jediné, co bych mohl udělat.“

„Šel bys sám, ale kudy? Ta slečinka ti zabrala tolik času, žes nemohl najít, stezku, po které se odtud dostal Manuel. Nebo se chceš utábořit před domem a vrhat zamilované pohledy, vábící tu tvou slečinku k oknu?“

„Tobě se to mluví,“ řekl smutně Falkner, „když si s paní Halovou nechceš nic začít.“

„Milý Nede,“ řekl Lee, „paní Halová je vdaná žena, takže bych jí při nejlepší vůli nemohl slibovat společnou cestu životem, jak praví básník – ona a já jsme na tom stejně co do vyhlídek na nějaké milostné plány. A ať se o mně dozví cokoliv, nic se tím nezmění. Ale s tou slečnou Katy a s tebou je to trošičku jiné, jestli se nepletu.“

„Ale tys mi sám radil, abych se s ní spřátelil, abych se snažil, ty sám…“

„Říkal jsem ti, abys k ní byl příjemný, protože tvoje mrzoutství na začátku se prostě nedalo vydržet. Ale ani o slovo víc.“

„Tak ty si myslíš, že se chovám úplně sobecky a bezohledně jako…“

„Nede!“

„Nezlob se, Georgi – já už nejsem při smyslech – jsem prostě nevděčný blázen.“

Oba přátelé si po této vzrušené výměně slov stiskli ruce, Falkner to udělal jaksi omluvně a George. s chápavostí.

„Slib mi, Nede,“ řekl, „že o té záležitosti zatím nebudeš mluvit. Chci to od tebe kvůli tobě a té dívce, o mne se nejedná. Kdybys to chtěl udělat z nějakého romantického snění o tom, jak se má chovat slušný a čestný člověk, tak se dostaneš do slepé uličky a smysl pro opravdovou čest a slušnost tě přinutí, aby ses s tou dívkou jednou provždy rozešel – tak se neukvapuj, Nede.“

„Nerozumím ti.“

„Už toho nechme,“ řekl Lee a najednou se mu vrátila jeho divoká veselost. „Náčelník Bezvousá brada domluvil. Ať Bledá tvář s černými vousy přemýšlí. Ať se má Bledá tvář na pozoru, až bude hovořit s Čeřivou vodou! Ať Bledá tvář odejde, náčelník ze sierr skončil. Howgh!“

Když za sebou Falkner zavřel dveře, zmizel z Georgeova obličeje šaškovský smích. Díval se oknem, za nímž se pomalu šeřilo, a bezstarostný chlapecký obličej rozbrázdily vrásky starostí. Lee byl tak soustředěn na své myšlenky, že úplně přeslechl příchod paní Halové. Ta se ozvala, teprve když Lee smutně vzdychl.

„Panebože, podle toho, jak dojímavě vzdycháte, jsem vás asi vyrušila ze vzpomínání na nějakou dávnou lásku.“

George seděl tak, že mu paní Halová neviděla do obličeje. Nemohla si všimnout, jak mrzutě a nespokojeně se tváři, její ženský instinkt však přece jen postřehl, že to není ten vždy veselý a usměvavý George, na jakého si za týden jeho pobytu na Orlím dvoře zvykla.

„Není vám hůř, pane Lee? Vypadáte nějak unaveně.“

„Unaveně? Člověk se těžko něčím unaví, když celý den leží na posteli a má jednu nohu zafačovanou jako mumie,“ řekl Lee s trpkostí, která pani Halovou překvapila.

„Nemám vám trochu povolit obvaz? Třeba vás tlačí, a nic není tak nepříjemného, jako když je člověk příliš svázaný.“

Něžně a opatrně se dotkla jeho obvazů. Ta blízká přítomnost citlivé ošetřovatelky jako by Georgeovi vrátila lepší náladu. v

„Vůbec bych nesnesl, abych byl svázaný,“ řekl a díval se na ni výmluvně, „nesnáším pouta u sebe ani u jiných.“

Paní Halová možná pochopila ten výmluvný pohled a napadlo ji snad, že pacientova slova mají nějaký skrytý význam. V každém případě se však zřetelně začervenala, a trvalo několik okamžiků, než jí toto zapýření zmizelo z tváře a než se odvážila pohledět na George zpříma.

„Mám strach, že jste se od pana Falknera dověděl nějaké špatné zprávy.“

„Čemu říkáte špatné zprávy?“ zeptal se Lee a opřel se o polštáře co nejpohodlněji, přitom se jí však stále díval do očí.

„Ani nevím – snad každou zprávu, která by měla špatný vliv na vaše zdraví nebo která by měla rozdělit tu naši malou společnost tady,“ řekla. „Tak pěkně jste se nám uzdravoval na Orlím dvoře, že bych byla hrozně nerada, kdyby do toho přišlo něco nepříjemného. Nebo – nebo kdybychom snad se sestrou a s mátí udělaly, něco, co by… Nebo snad,“ paní Halová nedořekla začatou větu, „víte něco nového, jak to vypadá venku? Pan Falkner říkal včera, že v průsmyku začalo zase sněžit. Viděl něco zlého? Přinesl nějaké nepříznivé zprávy?“

Na paní Halové byly vidět opravdové obavy, rozčilení, nejistota a zajisté také docela obyčejná a přirozená ženská zvědavost. Nutno však poznamenat, že to všechno pani Halové neobyčejně slušelo a Lee ji pozoroval se zalíbením.

„Co se na mne tak díváte, pane Lee,“ zeptala se. „Bojím se doopravdy, že se stalo něco, o čem mi nechcete povědět. Pan Falkner vám něco řekl!“

„Máte pravdu – řekl mi něco, co jsem nečekal.“

„A dělá vám to starosti?“

„A dělá mi to starosti.“

„Je to tajemství?“

„Není.“

„Tak mi to jistě při večeři povíte,“ řekla s ulehčením.

„Jestli vám to mám říct, musí to být teď hned,“ rozhodl Lee a podíval se ke dveřím, jako by si chtěl ověřit, jsou-li dobře zavřené.

„Jak myslíte – asi je to přece jenom nějaké tajemství,“ řekla paní Halová. „Katy je nahoře a ještě chvilku tam zůstane,“ připojila trochu nejistě, ale s vrozenou ženskou chápavostí.

„To je dobře, protože o ni vlastně jde. Bojím se totiž, že Ned vám splácí vaše pohostinství poněkud svérázným způsobem – všechno nasvědčuje tomu, že se ten milý hoch zamiloval do slečny Katy.“

„Ale to je přece vyloučené! Vždyť – vždyť ji zná teprve týden!“

„Asi bychom se spolu neshodli v odhadu nejkratšího možného času, jaký muž potřebuje, má-li ocenit půvaby a dokonalost ženy a zahořet k ní láskou,“ vrátil se George ke svému žertování, „podle mého skromného mínění se to dá báječně stihnout během sedmi dnů a čtyř hodin a to je na minutu přesně doba, kterou jsme tady.“

„Ale Katy tady nebyla, když jste přišli na Orlí dvůr, toulala se někde venku a vrátila se asi za hodinu – tu hodinu budete muset odečíst,“ přidala se paní Halová k jeho veselosti.

„Možná Ned – ale já neslevím ani vteřinu,“ řekl Lee zase vážně – což mohlo znamenat, že s nějakým skrytým významem, který se ale paní Halová snažila rychle zamluvit, pokud jej ovšem postřehla.

„Určitě se nepletete v jeho citech?“ zeptala se. „Pokud vím, nic jí zatím neřekl.“

„Ne, neřekl. A to je jeho poslední spása. Chce odtud hned utéct, aby si zachoval čest a zdravý rozum zároveň.“

„Ale to by bylo hrozně pošetilé!“

„Myslíte?“

„A myslíte, že ne?“ zeptala se paní Halová, zdálo se však, že upřímná bezelstnost Georgeovy otázky ji poněkud uvádí do rozpaků, jako by přece jen před chvílí v těch jeho časových výpočtech našla nějaký hlubší význam.

„Já vám řeknu, proč ne,“ začal Lee, opět bez žertovné nezávaznosti, která jindy patřila ke všemu, co povídal. „Představte si muže, v jehož životě se střídaly náhlé úspěchy s okamžiky těžkého zklamání, jehož život byl samý boj, zápas, vypětí. Představte si muže, který žil ze dne na den a který znal jediné uvolnění, když si čas od času dovolil nějaký bláznivý kousek. Muže, který jaktěživ nepoznal rodinu, hřejivé teplo domácího krbu či jak se tomu všelijak říká, pro kterého taková myšlenka byla neodpustitelnou slabostí a zženštilostí. Muže, který žil vždy zas jen mezi muži a který znal jenom chlapské kamarádství, dělícího se o dobré i o zlé v boji, v bídě, v příkoří, v těžkostech. Představte si tohohle muže a teď si představte, že shodou okolností se najednou dostane úplně někam jinam, než kde je zvyklý žít, že se najednou ocitne v klidném a spořádaném domě, kde je zahrnován péčí a laskavostí, že se najednou setká s nádhernou ženou, která nikdy nepoznala takový život, jaký on vedl, a která ho přesto pochopila a byla k němu hodná! Představte si, že ten muž se do ní zamiluje! První, co si ten muž začne uvědomovat, je vlastni nemohoucnost, propast, která je mezi ním a tou ženou – nepřekročitelnou propast. Divíte se, že chce raději utéct, než aby se k té ženě snažil přiblížit? Než aby jí o sobě všechno řekl? Divíte se, že chce raději jít pryč, než aby v té ženě probouzel soucit.“

„Ale to přece vůbec nemůže platit o panu Falknerovi, takový on snad není!“

„Není ani trochu takový, to mi věřte,“ řekl Lee, „ale každý zamilovaný muž si tak připadá sám před sebou.“

„Na mou duši,“ zasmála se paní Halová ulehčeně, „vás by si měl pan Falkner najmout jako advokáta, abyste za něho promluvil s Katy.“

„Sám bych takového advokáta potřeboval,“ řekl Lee – jak vidno, už ne se skrytým významem, ale s odvážnou jednoznačností.

„Jde sem Kaly,“ řekla paní Halová a vstala, zůstala však v pokoji. „Ano, je to Katy.“

„Víte, že mě tady nechal Ned od rána do teďka samotného a že mi přinesl k večeři jenom křídlo z krahujce?“ volal Lee na Katy přes celou místnost, už zase ten žertující a chlapecky rozmarný George Lee, který asi musel do téhle své nadmíru náhlé přeměny vložit všechno sebeovládání.

„Za to můžu já, pane Lee,“ řekla Katy. „Celou tu dobu hledal, co by pro vás střelil,“ vymýšlela si docela věrohodně, „ale já jsem chtěla toho ptáka, abych měla péro na klobouk. A – a to křídlo je opravdu nádherné, viďte, pane Lee?“

„Je prostě báječné,“ souhlasil Lee.

Toho večera byla nálada při jídle jaksi stísněná, poprvé za tu dobu, co Falkner a Lee byli na Orlím dvoře. Paní Halová se tvářila zadumaně, Katy roztržitě a Falkner nejistě, rozhovor působil trochu nuceně a každý se zřejmě zabýval svými myšlenkami. Falkner hovořil málo, a když, tedy s paní Scottovou, paní Halová se věnovala s nezvyklou vytrvalostí své malé dcerce Minnii. Ale Minnie si stále chtěla hrát se strýcem Georgem, který ji obšťastňoval projevy oddaného přátelství. Nutno přiznat, že paní Halová se při Georgeově mazlení s Minnii tvářila poněkud rozpačitě.

Toho večera se také rozešli do svých pokojů daleko dříve, než měli ve zvyku. Ale Katy, která nemohla usnout, viděla několikrát za noc světlo pod dveřmi, za nimiž bydleli oba přátelé – nespali tedy také…

Ráno dalšího dne zasvítilo sluníčko jako na jaře a k Orlímu dvoru vál příjemný teplý větřík. Počasí se viditelně měnilo k lepšímu, ale napětí, které se tak nečekaně objevilo předchozího dne mezi lidmi na Orlím dvorci, trvalo skrytě dál. Pro Falknera bylo oteplení docela vhodnou záminkou k tomu, aby si vzal pušku a šel se na celý den potulovat někde kolem. Lee využíval slunečních paprsků ke krátké procházce na verandě farmy, tentokrát již bez jakékoliv pomoci, jenom s holí, takže paní Halová při tom nemusela být a mohla se plně věnovat své domácnosti. – Dnes jí kupodivu pomáhala i Katy, která jako kdyby měla strach ze setkání s Falknerem. Každý se tak věnoval jenom sám sobě, jedinou výjimku udělala paní Halová, když byla sama s Katy a neodolala své zvědavosti.

„Nepohádala ses s panem Falknerem, Katy?“ zeptala se.

„To víš, že ne,“ vyhrkla její sestra se spěchem, který ovšem pozornosti paní Halové neunikl. „Proč bych se s ním měla hádat?“

„Jen tak – zdál se mi včera při večeři takový zmatený. A dneska ráno ses ani nenabídla, že s ním půjdeš na procházku jako jindy.“

„Ale – řekla bych, že ho trochu nudí být věčně jen se mnou,“ vymlouvala se Katy. Pozorná paní Halová si přirozeně všimla, že Katy sice hovoří co nejlhostejnějším tónem, ale že se přitom zdaleka nelhostejně červená. „A myslela jsem si, že když si z něho včera dělal pan Lee legraci kvůli tomu jedinému králíkovi, tak že dneska půjde lovit trochu dál, aby toho přinesl víc. Pan Lee je úžasně zábavný, ale někdy je skoro necitelný.“

„Necitelný! To ho neznáš, Katy!“ řekla rychle paní Halová, a tentokráte pro změnu ten spěch neunikl Katy.

„Nevím, ale určitě nevypadá nijak zvlášť příjemně, jak teď dupe sem a tam po verandě. Snad bys ho měla jít trošku uklidnit, Josie!“

„Teď nemám čas,“ řekla paní Halová v náhlém záchvatu pracovitosti. „Za ten poslední týden je tady všechno vzhůru nohama, musím uklízet. Měla bys za ním zajít ty, Katy, a říct mu, aby si chvíli sedl, nebo se mu udělá zase hůř. Ti mužští neznají v ničem míru – vůbec v ničem!“

Falkner se vrátil dřív než obvykle, daleko dřív, než ho Katy čekala. Zůstal však z Georgem na verandě, něco mu říkal, pak se o něho George opřel a Falkner mu pomáhal při prvém pokusu o procházku po pěšině před domem. Katy a Josie je pozorovaly z okna, viděly, jak spolu dlouze hovoří a jak Falkner podpírá přítele se starostlivou pozorností.

„Zajímalo by mě,“ řekla paní Halová při pohledu na ty dva, „jestli jsou ženy také schopny podobného upřímného přátelství jako muži. Něco takového jsem nikdy neviděla. Podívej se, Katy, jak tam spolu stojí. Skoro se mi to zdá neslušné, když se na ně takhle díváme!“

„Ale jdi – já v tom nevidím nic jiného než dojímavou scénu. Ostatně, myslím si, Josie, že ten Lee má na Falknera dost špatný vliv.“

„Neříkej. Mně se spíš zdá, že Georgeův vliv je to jediné. co Falknera drží trochu na uzdě,“ odporovala docela upřímně paní Halová. „Jestli se jeden z nich obětuje druhému, tak je to Lee. A řekla bych, že i teď ho Falkner k něčemu přemlouvá a Lee mu ustupuje.“

„Prosím tě, nedívej se na ně, vypadá to, jako kdybychom bez nich chvilku nevydržely.“

„To máš pravdu – jsou už tak dost domýšliví.“

Při večeři nebylo na Falknerovi a jeho příteli znát ani stopy po včerejší rozpačitosti a stísněnosti. Chovali se velmi zábavně a mile, udržovali při jídle vyrovnaný poklid a dobrou pohodu, v které bylo něco svátečního. Byla to další nečekaná změna – Katy i paní Halová byly zvyklé, že při společných večerech vedly rozhovor ony dvě, teď však jako kdyby byla zábava v rukou obou mužů. Jenom malá Minnie prosadila svůj na výsost osobní zájem.

„A kdy mi přinesete ten rudý sníh?“ ptala se.

„Ten rudý sníh, který jsme spolu viděli na vršku hory, když slunce zapadlo? Někdy ráno si budu muset pořádně přivstat a chytit ho pro tebe do ruky, při východu slunce,“ ujišťoval ji Lee.

„Co je to za sníh, Minnie?“ zeptala se paní Halová.

„To je sníh vil, strýček George mi o něm moc povídal. Je tam nahoře pokaždé, když sluníčko vychází nebo zapadá, a když ho chytíš třeba jenom kousíček do ruky, tak se ti splní úplně, ale úplně všecičko, na co si jen pomyslíš!“

Nikdo nic neřekl, ale Minnii se zdálo, že zaslechla několikanásobný povzdech.

Druhý den však Minnie, její matka i Katy ještě tvrdě spaly, zatímco se pod paprsky slunce na vrcholku hory barvil sníh do ruda.

A George splnil, co slíbil malé Minnii, neboť se dozajista vypravil hledat rudý sníh. On a Falkner projížděli právě průsmykem a dívali se přímo tam, kde se až nahoře pod oblohou sníh zardíval do ruda.

8. KAPITOLA

Když se Katy probudila, paní Halová byla už vzhůru. Stála mezi dveřmi jejího pokoje, nápadně bledá, a držela v ruce nějaký list papíru. „Co to má znamenat, Katy?“ ptala se. „Co se stalo?“

„Šli pryč – odjeli, vzali si koně. Odešli ještě v noci a nechali tady tohle psaní!“ Katy vzala od Josie psaní a četla. „Až dostanete toto psaní, nebudeme už u vás – a možná že už vůbec nebudeme. Ned včera našel pěšinu, která vyhlíží aspoň trochu schůdně, a chceme tuto možnost využít. Odcházíme ještě za tmy, protože tak bude cesta bezpečnější, než sníh začne tát. Nemáme odvahu rozloučit se s vámi, odcházíme tak, jak jsme přišli – bez řečí. Ale odcházíme neradi. Pro vašeho muže jsme tu nechali balíček a dopis, prosím, odevzdejte mu oboje, až se vrátí. Pozdravujte mnohokrát paní Scottovou. Ned by chtěl vyřídit ještě něco velmi soukromého, ale už nemáme čas. Řekněte Minnii, že na ni moc a moc vzpomínáme a že jsme šli hledat rudý sníh. Váš George Lee.“

„Ale on přece tu cestu nevydrží,“ naříkala pani Halová, „a vůbec není jisté, jestli ta pěšina bude schůdná.“

„Je schůdná – dalo se po ní jít už předevčírem,“ řekla Katy. „Také jsem ji objevila a šla jsem po ní až k těm červeným kaštanům.“

„Tys jim to řekla?“

„Neřekla jsem ani slovo.“

Josie ji náhle objala, jako kdyby teprve teď pochopila něco velmi důležitého, co měla celou tu dobu na dosah ruky.

„Hráli si s námi jako s malými holčičkami, Katy. Ale ten dopis a balík pro Johna – to není jen tak samo sebou. Třeba je tady ještě uvidíme, ty dva. Moc ráda bych věděla, co v tom dopise a balíčku je!“

„Asi nic, Josie, asi zas nějaký Georgeův hloupý vtip. Vůbec mi teď připadá, jako kdyby celá ta jejich návštěva byla jen legrace a tím dopisem v ní chtějí pokračovat.“

„Mně se nezdá, že by někdo dělal vtipy s dírou v noze, Katy,“ bránila Josie George Leéa, „máš hrozný sklon křivdit lidem. Když přišli, tak Falknerovi, když odešli, tak tomu druhému.“

„Jak myslíš, Josie. Půjdu trochu uklidit k Johnovi do pokoje, teď se může vrátit každou chvíli.“

Paní Halová osaměla, takže nikdo neslyšel její dlouhý povzdech. Za oknem svítilo slunce ještě bohatěji než včera, hřejivá zář pronikala oknem a dotýkala se stěn, věcí, nábytku, prázdné pohovky, jako kdyby pátrala po obou mužích, kteří před svítáním odešli, a jako kdyby chtěla ještě víc zdůraznit, jak opuštěně bez nich dům vypadá. Vše bylo úplně jiné než v těch minulých dnech, než v tom kouzelném týdnu odloučenosti od světa, v týdnu věčně hořícího krbu a věčně se smějícího, žertujícího, povídajícího George Leea!

Dopoledne se vleklo minutu po minutě, zatímco Katy, Josie a paní Scottová probíraly krutý osud, který nepochybně čeká na oba muže ztracené v pustině, bloudící sněhem bez teplých přikrývek, posilující visky a jídla. Teprve po obědě je z jejich zoufalého uvažování o všech nástrahách horské přírody vytrhl pes, který se dal pod verandou do hlasitého štěkotu.

„Už se vracejí,“ řekla paní Halová. Katy se vrhla k oknu. Blížil se opravdu nějaký jezdec, ale stačil jediný pohled, aby Katy viděla, že je to někdo cizí. Nebyl to Falkner ani Lee, a nebyl to ani Hale.

„Snad nám po něm něco vzkázali,“ těšila se pani Scottová, protože se stejně jako její dcery nemohla smířit s myšlenkou, že ti dva jsou zcela a nenávratně pryč.

Cizinec se tvářil poněkud překvapeně, když uviděl v domě jen tři ženy.

„Čekal jsem, že tady bude John Hale,“ řekl.

Paní Halová se zatvářila zklamaně, protože teď bylo jasné, že se paní Scottová před chvílí spletla.

„Ještě se nevrátil,“ řekla.

„To jsem nevěděl – měl na to přece dost času.“

„Asi se nemohl dostat přes vrcholky, cesta je zasypaná sněhem,“ řekla paní Halová.

„Teď už ne, přece jsem po ní sám přijel.“

„Nepotkal jste nikoho?“ ptala se paní Halová polekaně, a Katy i paní Scottová měly na rtech tutéž otázku.

„Ne.“

Návštěvník si zřejmě všiml, že žádná z žen o něho neprojevuje nijak valný zájem, dokonce se ho ani nezeptaly, proč přijel. To ho trochu mátlo.

„Vy už víte, co Hala zdrželo?“ zeptal se.

„Ale ovšem – přepadení dostavníku.“

„Netušil jsem, že to víte,“ řekl cizinec, „jel jsem k vám právě proto, abych vám to řekl. To je totiž tak – John Hale vám poslal po jednom člověku dopis, co se vlastně stalo a proč nemůže přijet, ale toho muže přepadli silniční lupiči, postřelili ho a nechali ležet v jistotě, že je mrtvý.“

„Ano to víme,“ přerušila ho netrpělivě paní Halová.

„Nechápu, jak byste to mohli vědět. Ten člověk totiž nezemřel, probral se z mdloby a ukryl se v křoví, já jsem ho tam našel a vzal k sobě domů…“

„Cože? Vy jste ho našel a vy jste ho vzal k sobě domů?“

„Samo sebou,“ trval návštěvník na svém, „odtáhl jsem ho do svého domu. Já se jmenuji Thompson a bydlím v tom průsmyku, co se mu podle mne říká Thompsonův průsmyk, rozumějte. A tam jsem ho dotáhl do svého domu – no, ona je to spíš taková barabizna než dům, ale o to tady nejde. No, a ten chlápek pořád, nemohl najít ten dopis od Hala. Ti pobertové ho asi prošacovali a psaní mu vzali. A tak jak se trošku zlepšilo počasí, vypravil jsem se k vám, abych vám to všecko pověděl.“

„Vy říkáte, že jste donesl pana Leea k vám domů,“ divila se Josie, „a že tam ještě stále je?“

„Ale kdepak, Vůbec neříkám, že by tam byl Lee. Ten člověk, co je u mě, se jmenuje Bilson, Lee se jmenuje ten poberta, co ho střelil, tak to přece povídám. Bilson je pořád u mě a ten Lee…“

„Ovšem, že je to tak, jak říká pan Thompson, Josie,“ zasáhla nečekaně Katy a naznačovala sestře očima, aby už byla zticha. „To je přece ta záležitost, o níž nám vypravoval náš Číňan, ale ten to všechno jako obvykle popletl. Říkáte, pane Thompsone, že nějaký Lee postřelil muže, který nám přinášel psaní od mého švagra?“

„Tak je to, a ještě se toho účastnil chlápek, který se jmenuje Falkner. Lee a Falkner postřelili toho Bilsona, který šel s Halovým dopisem,“ vysvětloval Thompson s obdivuhodnou trpělivostí.

„Ano, ano – takhle jsme to slyšely od Číňana, jenže on si spletl jména. Moc vám děkujeme, pane Thompsone. Ale jste po dlouhé cestě určitě unavený, sklenička visky vám snad udělá dobře. Pojďte dál, pane Thompsone.“

Katy odešla s návštěvníkem do sousedního pokoje, právě tak včas, než se paní Halové zamotala hlava a než padla do křesla. Paní Scottová seděla mlčky v křesle a nepohnutě se dívala na dveře, za nimiž zmizela Katy s Thompsonem. Ona i její starší dcera tušily, že Katy zvládne tuhle zapeklitou situaci spolehlivěji než kterákoliv z nich.

Seděly tak, dokud neslyšely Thompsonovy těžké kroky v předsíni a na verandě a dokud se Katy, bledá, ale klidná, nevrátila zpátky.

„Tak jak je to?“ zeptaly se jí naráz.

„Je to úplně jasné,“ odpověděla Katy pomalu. „Lee a Falkner jsou určitě ti dva, kteří postřelili cizího člověka, vzali mu Johnův dopis a přinesli ho k nám sami.“

„Víš to jistě?“

„Úplně jistě. Není možné, že by to bylo jinak, máti.“

„Já ale,“ řekla paní Scottová důstojně se vší tou nádhernou nepřesností ženské logiky, která v podobných případech většinou zvítězí, „já nepotřebuji nic takového poslouchat. Ať si říká kdo chce co chce, jsem si jista, že pánové Lee a Falkner jsou úplně bez viny!“

Vyslovila toto přesvědčení, jímž nemohly otřást ani Thompsonovy důkazy, s takovou neochvějnou samozřejmostí, že všem třem nezbylo nic jiného, než aby se rozslzely dojetím.

„Ani si nedovedu představit,“ pokračovala paní Scottová, „co musel náš milý pan Lee vytrpět kvůli tomu Bilsonovi – tak se jmenuje ta osoba, ne? Ale měli bychom tomu Bilsonovi poslat nějakou maličkost, třeba pečené kuře a kompot nebo něco podobného, a zeptat se ho, jak mu je, projevit zájem. Je to věc lidské slušnosti, drahá Katy, a nesmíme mu křivdit. Protože – třeba si ten pan Bilson myslel, že plní svou povinnost, když vystřelil na pana George a tak ošklivě ho zranil a přinutil toho milého hocha, aby mu ránu oplatil. A potom – kvůli lidem, Katy, abychom nevypadaly podezřele.“

„Jak jim asi bylo tady u nás, ubožákům,“ přidala se Josie, „museli čekat, že se John vrátí každým okamžikem, ale přesto byli stále takoví milí a příjemní a měli dobrou náladu a snažili se nás rozptýlit, a vůbec nic nám neřekli o svých starostech.“

„Určitě by se nám svěřili, kdyby tady zůstali o trochu déle,“ řekla paní Scottová.

Kat v jen vzpomínala, jak s ní Falkner při poslední procházce venku hovořil, jak podivně si počínal, když žertovala o loupežníkovi. A jak se jí ptal, jestli si myslí, že mohou žít vedle sebe i tvorové, kteří k sobě nepatří – ovšem, mluvili o zvěři tam nahoře, ale teď ta slova dostávala nový význam. A Josie si v duchu vybavovala ten podivný portrét osamělého, divokého muže, který jí svými slovy vykreslil George a o němž teprve teď věděla, že je jeho vlastni podobiznou. Najednou si však vzpomněla na něco jiného.

„Co ale máme říct Johnovi, až přijde – bude tady brzy! A co s tím dopisem a s tím balíčkem?“

„Nijak bych se neunáhlovala, být tebou,“ řekla pani Scottová. „nemusíš mu říkat všechno honem honem. Ta návštěva pana Thompsona byla ovšem krajně nepříjemná, ale nikde není psáno, že jsme musely pochopit všechno z toho, co nám povídal, nebo dokonce, že jsme tu historku o panu Bilsonovi musely nějak spojovat s našimi hosty. Kromě toho, i kdyby ti dva nepřinesli vůbec žádné psaní od Johna, určitě bychom je uvítali stejně pohostinně, tak proč bychom o tom vůbec měly hovořit a dělat z toho nějaké problémy. Prostě jsme v tom hrozném počasí přijaly pod střechu Orlího dvora dva cizí, ale velmi spořádaně se chovající muže, kteří neměli kde přečkat sněhovou bouři. Nic víc se nestalo, Josie, a takové vysvětlení Johnovi jistě bude stačit. A pokud jde o ten dopis a balíček, to ještě uvidíme – to nespěchá. Nejde asi o nic důležitého, jinak by nám to pan Lee a pan Falkner řekli dříve, nejspíš to bude nějaká malá pozornost, nějaký malý dárek za přístřeší. Nebylo by slušné, Josie, abychom ten baliček pospíchaly otevřít hned, jen co přijde John.“

Způsob, jakým paní Scottová vyřešila složitou situací, byl bezpochyby mistrovským dokladem diplomatických schopností této laskavé staré dámy. Mnohé by se proti jejímu výkladu zajisté dalo namítnout, ale ani Katy, ani Josie po něčem takovém netoužily.

Jenže při nejlepší vůli ani jedna z nich nemohla zapomenout na tajuplné hosty, o nichž si teď měly myslet, že jsou lupiči, a obě věnovaly všechny své myšlenky nejroztodivnějším, trochu fantastickým představám. Obě byly nejdříve pohoršeny a dotčeny Thompsonovým odhalením. Ale buďme upřímní a přiznejme, že Katy a Josie se dost brzy vzpamatovaly z náhlého otřesu. Zděšení záhy pominulo a obě se na celou tu příhodu začaly dívat úplně jinak – velice jim lichotilo, že zřejmě na oba lupiče kromobyčejně zapůsobily. Neboť, a o tom byly obě dokonale přesvědčeny, jedině díky tomu zůstávali Lee a Falkner na farmě a hazardovali se svými životy. V myšlenkách Katy žil teď Falkner jako vzdálený, ale nikoliv zapomenutý hrdina, který se snad někdy vydá na osamělou výpravu z domu svého přítele, o němž tolik Hovořil, a najde zas cestu k Orlímu dvoru, kde bude čekat Katy, jež se odváží setkáni… snad se odváží. V tomto místě svých úvah pocítila Katy pokaždé nějakou náhlou bolest, která jí svírala hrdlo. Snažila se myslet na něco jiného, ale nijak se jí to nedařilo. Všechny její dřívější vzpomínky překryl ten jediný týden, a Orli dvůr se stal náhle nesnesitelný. Katy i Josie cítily, jak tu s nimi budou nadále vždy přítomni ti dva, neviditelní, skrytí, mlčenliví, jako nějací duchové pohoří, a jak ony tu budou cizinkami ještě víc než kdy dříve. Obě začínaly toužit po tom, aby se stalo něco, co by je odvedlo z Orlího dvora, i když se žádná z nich neodvážila vyslovit tuto myšlenku nahlas.

V poledne dalšího dne tály zbytky sněhů pod náporem slunce, a stejně rychle tály i naděje, že by se snad mohl Lee s Falknerem ještě vrátit. Stalo se něco jiného – přijel, Hale a s ním ještě dva jezdci, plukovník Clinch a Rawlins. Josie a Katy pozorovaly, jak se jezdci blíží k farmě, a v tu chvíli jim docela náhle připadal John Hale trochu cizí. Snad to dělalo ostré polední slunce, snad to byla pomsta neustálého vzpomínání na tamty dva, snad to byl nějaký klam, přelud – ale Hale opravdu vypadal jako cizinec, nebyl to ten přesný, pečlivý a vždy spořádaný farmář městského původu, který se i zde na horách choval jako někde v Bostonu, nebyl to ten John Hale, kterého obě ženy tak dobře znaly. Seděl na koni nějak nezvykle pohodlně a nedbale, klobouk měl sražený do čela, když se zdravil s rodinou, chyběla v jeho hlase obvyklá shovívavá nadnesenost. Když představoval své nové známé, dělal to s jakousi u něho nebývalou mužskou samozřejmostí a družností. Pani Halová nevěděla, jestli má být tou změnou potěšena či polekána, pociťovala však velkou radost z toho, že manžel není sám – ti dva cizinci mohli přinejmenším na čas odsunout nepříjemnosti, které měly přijít.

„Je mi velikou ctí, madam, že vás poznávám,“ uklonil se plukovník Clinch, v kterém se nepochybně právě ozval nějaký pradávný šlechtický předek se svou poněkud starodávnou zdvořilostí. „Můj přítel Hale je opravdu navýsost vzorný občan, když v zájmu veřejného pořádku a spravedlnosti opustí takovou rodinu a takový dům. Nemám pravdu. Rawlinsi?“

„Úplně s vámi souhlasím, plukovníku,“ řekl Rawlins a díval se přitom místo na Clinche na Katy.

„Ach – ale ta služba spravedlnosti… byla úspěšná?“ zeptala se Josie, přičemž dávala pozor, aby se její očí nesetkaly s manželovými.

„Panebože, úspěšná! Ani co by se za nehet vešlo,“ řekl plukovník a pohodlně se rozvalil v křesle. „Pustili jsme se za tím víc než před týdnem, honili jsme lupiče, ale dostali jsme se do pranice jenom s detektivy Přepravní společnosti, kteří se pokoušeli o to samé. K smíchu, ne? A nejslušnější lidi, které jsme přitom potkali, byli přáteli těch lupičů. Nakonec jsme se tady s Halem a Rawlinsem shodli, že bychom si chtěli docela přátelsky potřást rukou s dvěma muži – s Georgem Leem a s Nedem Falknerem.“

„George Lee a Ned Falkner vedli ty lupiče dostavníku,“ vysvětloval Hale se svou dřívější pečlivostí.

Katy, Josie a paní Scottová nevěděly, proč by si její manžel a jeho noví přátelé chtěli potřást rukama s Nedem a Georgem, ale tolik pochopily, že ti dva se už nemusí obávat nějakého dalšího pronásledování, přinejmenším od Hala a plukovníka, a že jejich vlastní starosti možná nebudou tak ohromné, jak se jim zdálo. Podívaly se po sobě velice potěšeně, hned ale naladily nesmírně utrápené obličeje ubohých, životem těžce zkoušených žen.

„Drahé dámy,“ pokračoval plukovník, „já sám jsem nikdy nebyl lupičem, okrádajícím pocestné, ale tahleta věc – na mou duši, asi bych to taky udělal.“ Pak vyprávěl o tom, jak Harkins podvedl Falknera a připravil ho o všechen majetek, a o tom, jak se Falkner zřejmě rozhodl dostat své peníze zpátky násilím. Připojil ještě, že mezitím Harkinse stíhá šerif pro podvod a že soud dal zabavit všechno Harkinsovo jmění. Plukovník vypravoval jadrně a chvílemi snad i přeháněl, ale to, co říkal, byla přímo rajská hudba pro všechny tři ženy.

„Ještě nevíme všechno,“ končil Clinch, „ale vypadá to tak, že Falknerovi v tom kousku pomohl jeho starý kamarád George Lee a že teď už je Ned se svými penězi někde za horama. A přiznám se, že z toho mám docela radost. My aspoň jsme proti tomu nic pořádně nepodnikli – jenom to, že jsme se připletli do cesty tomu Stannerovi a odvedli jsme ho i s jeho lidmi ze stopy. K smíchu, ne? Tadyhle Hale si taky užil legraci jaksepatří. Stanner chtěl totiž nechat za trest starému Hennickerovi spálit barák, a Hale se postavil proti.“

„Musel jsme zabránit tomu násilí, Josie,“ řekl Hale jakoby na omluvu, když se na něho manželka tázavě podívala. „Bylo by to ještě něco horšího než ta Falknerova loupež, protože sprosté žhářství by se krylo zákonem.“

„Věřím všemu tomu, co říkáte, i když tomu ani trochu nerozumím. Ale pánové u nás jistě zůstanou na svačinu a my musíme něco připravit – nemáme tady teď nikoho, Manuel se ztratil hned ten první den,“ ukončila paní Halová rozhovor.

Teprve když byly všechny tři ženy samy, vrátily se ke svým vlastním starostem.

„Neměly bychom teď všechno říct?“ ptala se Katy. „Zdá se mi, že teď by to proběhlo hladce – všechno je přece v pořádku, tak proč…“

„Ani nápad, Katy,“ rozhodla paní Scottová, „dost času. Oni také nepospíchají, aby nám všechno řekli. Kdo je vlastně ten Hennicker? A Hale tam byl celý týden!“

„A všimla sis, jak měl John nasazený klobouk, když přijel. A jak kamarádsky se baví s těmi lidmi, které ještě před týdnem vůbec neznal!“

„To je pravda. A ten plukovník – viděly jste, jak se chová? Když to srovnávám s Falknerem…“

Tak bylo opět rozhodnuto o odkladu – a není divu, protože odklad, jak všichni víme, pokládají ženy za jednu ze svých nejspolehlivějších zbraní.

Tentokráte však odklad netrval příliš dlouho.

Když byli všichni po svačině, ozval se na dvoře dupot koní, pak někdo šel po verandě a zaklepal na dveře. Dveře se otevřely a za nimi stál Stanner.

Hale vyskočil od stolu, úplně neschopný ovládnout svůj hněv.

„Myslel jsem si, pane Stannere, že jste pochopil, jak málo stojím o vaši společnost. A když o ni nestojím jinde, tím méně v mém vlastním domě. A vůbec mě nenapadlo, že byste byl tak drzý a přišel sem po tom všem, co se stalo!“

„Jsem tady úředně, pane – ve služební věci. Jestli chcete vidět moje doklady, prosím, mohu vám…“

„Já vám na ně kašlu,“ vykřikl Hale způsobem, který ti něho Josie ani její sestra a matka neznaly. „Já vím dobře, co jste zač, a jestli nezmizíte z mého domu.“

„Pojďte sem, mládenci,“ zavolal Stanner na verandu a do dveří se natlačilo jeho pět pomocníků. „Tady se nás někdo pokouší zastrašit. Ale to se vám nepovede. Hale. Za mnou stojí zákon státu Kalifornia. Nahoře ve stanici byl zatčen jakýsi míšenec, který se jmenuje Manuel. A tento Manuel vypověděl pod přísahou, že v noci po přepadení dostavníku viděl v domě farmy Orlí dvůr oba lupiče, George Leea a Neda Falknera. Tvrdí, že tady tábořili jako doma, jako kdyby jim patřila celá farma. A podle toho, jak se pan Hale choval k úředníkům Přepravní společnosti, to vypadá velmi pravděpodobně.“

„To je nestydatá, sprostá pomluva! To je lež!“ křičel Hale, rudý zlostí.

„Mohla by to být pravda, Johne,“ řekla tiše paní Scottová, protože Josie a Katy tu stály neschopné slova. „Když začala ta sněhová vichřice, přivedl sem nějaký muž svého poraněného kamaráda. Byla bouře a nemohli se dostat do stanice, a někde se museli ukrýt před sněhem. Nikdy bych neodepřela pohostinství někomu, kdo je v nouzi. Zůstali tady, dokud zraněnému nebylo tak dobře, aby mohl odejet. Nahoře pro tebe nechali dopis, Johne, z toho dopisu jistě poznáš, kdo to byl – jestli to byli lidé, které hledá tady ten člověk.“

„Děkuji vám, máti,“ řekl Hale, kterému se mezitím vrátil jeho starý klid.

„Udělal bys mi velikou radost, Johne,“ řekla Josie, „kdybys to psaní otevřel před panem Stannerem. Prosím, pojďte nahoru.“

Vedla všechny do Halova pokoje, kde bylo zase všechno jako dřív, jen na stole ležela malá obálka a vedle ní zalepený balíček. Josie podala dopis Hálovi, ten jej rozlepil a četl nahlas, aby všichni slyšeli.

„Pane Hale, byla to vaše soukromá záležitost, že jste se s takovým nadšením stal o své vlastní vůlí trestajícím ramenem spravedlnosti. My jsme vás k tomu nenutili a vy jste nad námi nezvítězil, naše účty jsou stále otevřené. Ale náhodou jsme se dostali do vašeho domu a byli jsme Vaší rodinou přijati tak vlídně, jak to je možné. Tady jsou vítězové, a proto tady zanecháváme svou kořist. Je to balíček peněz, který jsme vzali plukovníku Clinchovi. Tyto peníze však nejdříve ukradl jistý Harkins čtyřiadvaceti podílníkům Excelsioru. Nevíme, co vy uděláte s těmi penězi. Ale jestli vás hledání spravedlnosti ještě nepřestalo bavit, měl byste je vrátit jejich skutečným majitelům. Ještě něco tu necháváme jako malý doklad toho, že naše přítomnost v domě pro vás nebyla zbytečná, i když to byla stejně tak náhoda jako náš příchod na Orlí dvůr. Vzadu v koutě najdete boty, které jsme zuli s nohou vašeho sluhy Manuela. Manuel se domníval, že jsou tu ženy samotné, a vloupal se do domu ještě s jedním svým zlodějským kumpánem, kterého jsme zároveň s ním vyhodili na mráz. V úctě – George Lee a Ned Falkner.“

Když Hale četl poslední větu, odběhla Katy do malého přístěnku v rohu pokoje a vrátila se s botami, ještě obalenými starými punčochami a hadry.

„O tom jsme vůbec nevěděly,“ řekla paní Scottová, „ale slyšela jsem tenkrát v noci nějaký divný rámus.“

„To všechno zní velice hezky,“ přerušil ji Stanner a sáhl po balíčku na stole. „Vypadá to, jako kdyby se Lee zachoval opravdu velkoryse. Ale pokud se jedná o ty peníze, musím je samozřejmě zabavit.“

„Myslíte?“ zeptal se Hale. „Zdá se mi, že je to ten balíček, o který tenkrát v noci přišel plukovník Clinch. Je to on?“

„Je to on,“ souhlasil Clinch.

„V tom případě ovšem patří vám, plukovníku,“ řekl Hale. „V dopise jsem byl požádán, abych jej vrátil. Vracím jej vám a vy jej jistě vrátíte skutečným, majitelům.“

„To není možné!“ zaječel Stanner. „Já mám úřední plnou moc ty peníze zabavit. Když mě neposlechnete, tak neposloucháte zákon!“

„Ale pane Stannere,“ řekl Clinch, „měl byste se trochu ovládat, jsou zde dámy. Když budete za každou cenu chtít ten balíček, budu je muset poprosit, aby na chvilku poodešly, a pohovoříme si o tom sami dva. Ale tentokrát budu připravenější, abych zabránil druhému lupičství, pane. Vaše plná moc už neplatí, víte přece, že před dvěma dny byl na toho podvodníka Harkinse vydán zatykač. Měl jste se napřed zeptat šerifa, než jste sem šel.“

Stanner si uvědomil, že přestřelil, chtěl však zachovat důstojnost před svými pomocníky.

„Ještě o mně uslyšíte, plukovníku!“

„Opravdu?“ řekl Clinch a zlověstně protahoval každou slabiku. „Jestli vám správně rozumím, půjdeme spolu o kus dál za dům a jsem vám plně k službám.“

„Od advokátů Přepravní společnosti o mně uslyšíte, pane,“ řekl rychle Stanner, aby snad nedošlo k nedorozumění.

„Milé dámy,“ řekl Clinch, když Stanner a jeho pomocníci zmizeli, „opravdu jste zde strávily celý týden s lupičem. Říkám s lupičem, ne s lupiči, protože o mladém Falknerovi se nedá tvrdit, že by byl lupič – něco takového udělal poprvé a my všichni víme proč.“

Katy se vítězoslavně podívala na sestru.

„A ten pan Lee,“ zeptala se Josie, „to je opravdový lupič?“

„Drahá paní,“ vysvětloval plukovník Clinch, „George Lee je opravdový lupič, to ano. Není to ale nějaký obyčejný zlodějíček.“

„Choval se jako gentleman,“ řekla paní Scottová.

„On je gentleman,“ souhlasil Clinch. „Pochází ze staré, dobré rodiny, je vzdělaný, společenský a svým způsobem čestný. Nikdy by neokradl chudáka, všechny jeho podniky jsou zaměřeny jenom proti těm, kdo sami nepřišli k penězům nijak zvlášť poctivě. George je v jádru slušný muž a má opravdový charakter, jeho slabé místo je ale záliba v kartách. Rozumíte mi, paní Scottová, nemám nic proti kartám, sám je hraju, ale když je něčeho moc, je toho příliš, a karty dostaly George tam, kde teď je. Mockrát jsem mu to říkal.“

„Vy ho znáte?“

„Ano, znám ho.“

Ještě chvíli seděli a hovořili o těch podivuhodných zážitcích. Paní Scottová se zeptala plukovníka, jak naloží s balíčkem bankovek. Plukovník řekl, že je předá společnosti Excelsior a vyrozumí o tom Neda. Paní Halová si neodpustila několik jedovatých poznámek, že si toho dne poprvé Hale neočistil boty, než vešel do pokoje a že měl klobouk nasazený příliš do čela a nakonec paní Scottová požádala plukovníka Clinche, aby Neda Falknera od všech hodně pozdravoval.

„I mně byste tím udělal velkou radost, plukovníku,“ řekl Hale.

A tím náš příběh o Orlím dvoře, Katy, Josii, Nedovi Falknerovi, Johnu Hálovi, paní Scottové, plukovníku Clinchovi a ostatních končí – vlastně ne, ještě ne.

DOVĚTEK

Pozdrav, který plukovník Clinch zajisté svědomitě vyřídil, přivedl po čase Neda Falknera znova na Orlí dvůr.

„Vypadá tady všechno úplně stejně jako tenkrát, jenom vaše sestra tu chybí,“ řekl Falkner, když stál s Katy před verandou a díval se přes louky ke stráním, svahům a srázům až nahoru k vrcholkům sierry. Uplynulo už půl roku od té doby, Falkner byl zase dozorcem na Excelsioru, ale oběma připadalo, jako kdyby to bylo jen několik dní.

„Nesvědčí jí tady,“ řekla Katy. „Švagr se chce z Orlího dvora odstěhovat dřív, než přijde zima.“

„To mě mrzí, Katy. George Lee odtud odešel, Katy, vstoupil do armády. A poslední, co mi řekl, bylo toto – jestli mě nezabijí, Nede, snad přece budu jednou stát s paní Halovou na verandě Orlího dvora a budeme se dívat jak se s Katy vracíš domů…“

KONEC

Ztraceni v pustině

I

Širá rovina jednotvárné šedi, která v dálce přecházela do mdlé modři, tu a tam s tmavšími skvrnami, jež vypadaly jako voda. Občas prázdné místo, zčernalé a vypálené v nepravidelném kruhu, s kusy novin a starých hadrů anebo s rozbitou cínovou konvicí ležící v popelu. Za tím stále nízká černá čára, která jako by v noci klesala do země a znovu se vynořovala zrána, ale jinak nikdy nezměnila svou výšku a vzdálenost. Pocit neustálého pohybu za nějakým neurčitým cílem, ale i ustavičného návratu na totéž místo v noci – s týmž okolím, s týmiž lidmi, s týmiž pokrývkami a s touž strašnou černou boudou, spadávající na ně shora. Příchuť vápenného prachu v ústech a na rtech, drsný pocit hlíny na prstech a zápach dobytka i vedra, které vším pronikají.

Taková byla „veliká pustina“ prérie, jak se jevila dvěma dětem z hloubi krytého vystěhovaleckého vozu, nad kývajícími se hlavami táhnoucích volů v létě 1852. Připadala jim taková celých těch čtrnáct dní, stále stejná a stále v nich nebudila ani nejmenší pocit údivu nebo jednotvárnosti. Když ji pozorovaly z cesty, jak šly vedle vozu, jen spřežení se připojovalo k neměnícímu se obrazu. Na jednom vozu bylo na plátěné střeše napsáno velkými černými písmeny „Vzhůru do Kalifornie!“ a na druhém „Hrab, dři nebo zemři!“, ale žádný nápis nevyvolával v myslích dětí ani nejslabší představu žertu nebo veselí. Snad bylo i nesnadné spojovat vážné muže, kteří někdy kráčeli vedle nich, stále mlčenlivější a sklíčenější, jak den se skláněl k večeru, s někdejší výbušnou veselostí.

Ale dojmy obou dětí byly poněkud rozdílné. Pro staršího jedenáctiletého chlapce byly domácí zvyky a obyčeje nynějšího života něčím novým, kdežto mladší sedmiletá dívka se v tomto prostředí narodila a byla na ně zvyklá. Strava byla hrubá a ne tak obratně připravena, jak na to byl zvyklý. Jejich chování se vyznačovalo jakousi volností a drsností, v domácích záležitostech prostotou, která hraničila až s hrubostí; jejich řeč byla pro něho občas až nesrozumitelná. Spával v šatech, zabalen do přikrývek, a uvědomoval si, že co se týče čistoty, musí se starat sám, jak si sehnat vodu i ručníky. Ale nebylo jisté, zdali mu to při jeho mládí nepřipadalo jen jako něco nového. Dobře jedl, dobře spal a takový život se mu zdál docela zábavný. Jenom někdy hrubost jeho společníků, nebo ještě hůř jejich lhostejnost, mu připomínala, že je na nich závislý, vzbuzovala v něm nejasný pocit, jako by mu křivdili; třebaže se o tom nikomu nezmínil, a i sám sobě úzkostlivě zapíral, přece jen ten pocit stále dřímal v jeho dětském podvědomí.

Skupina vystěhovalců ho znala jako sirotka, kterého jim svěřil nějaký příbuzný jeho macechy v St. Jo, aby ho odevzdali jinému příbuznému v Sacramentu. Protože macecha se s ním nepřišla ani rozloučit, ale svěřila ho při odjezdu příbuzným, u kterých v poslední době bydlil, soudilo se, že se ho chtěla „zbavit“. Tak se na to dívala i jeho skupina a také chlapec se s tím smířil. Nevěděl, jakou odměnu nabídli za jeho cestu; pamatoval si, že mu nakázali, „aby se snažil být užitečný“. Dělal to ochotně, třebaže někdy jen neobratně a začátečnicky, ale v této společnosti, kde každý přiložil ruku k dílu, nevyskytovaly se nějaké zvláštní nebo hrubé práce. Hochovi připadal takový život jako kouzelný dlouhý výlet. Také paní Silsbeeová, manželka vůdce výpravy a matka chlapcovy malé kamarádky, nedělala mezi nimi rozdíl ani v chování, ani v náklonnosti. Předčasně zestárlá, nezdravá a starostmi přetížená žena, neměla dost času, aby ho marnila nějakou zvláštní mateřskou něhou k své dcerce. Zacházela s dětmi se stejnou a nestrannou nevrlostí.

Zadní vůz skřípal, kymácel se a jel kupředu jen zvolna a těžce. Kopyta táhnoucích volů dopadala s temným dusotem a občas zvířila prach, jako by po obou stranách cesty odletovaly obláčky kouře. Uvnitř ve voze si hrály děti na krám. Děvčátko, jako bohatý a náročný zákazník, kupovalo od chlapce, který seděl za pultem sestaveným narychlo z bedny od hřebíků a z předního sedadla, většinu užitečných věcí ve voze, ať pod skutečným nebo v té chvíli vymyšleným jménem, platilo se za ně snadno získanou a volnou měnou – sušenými boby a kousky papíru. Drobné si děti opatřily docela rychle – roztrhaly papír na menší kousky. Ubývání zásob nahrazovaly tak, že znovu kupovaly zpět tytéž věci pod jiným jménem. Ale přes příznivé obchodní podmínky nešlo zboží na odbyt.

„Mohu vám ukázat látku dvojité šíře a jemné jakosti za čtyři korunky metr,“ nabízel hoch, vstávaje a opíraje se prsty o pult, jak to vídal u prodavačů. – „Čistá vlna a dobře se pere,“ dodal s klidnou vážností.

„U Jacksonových ji dostanu levněji,“ namítla dívka s vrozenou lstivostí smlouvavého pohlaví.

„No tak dobře,“ odpověděl hoch. „Ale já už dál nehraju.“

„Mně je to jedno,“ řekla dívka lhostejně.

Přitom chlapec rychle převrátil pult. Sbalená přikrývka, která představovala krásnou látku, spadla ve voze na podlahu. Bývalému obchodníkovi patrně vnukla nový nápad. „Poslouchej, budeme jako prodávat poškozené zboží. Víš, já naházím všechny ty věci na hromadu a budu je prodávat pod cenou.“

Holčička vzhlédla. Návrh byl smělý, darebný a na chvilku přitažlivý. Ale řekla jen: „Ne,“ zřejmě ze zvyku a sebrala svou panenku; chlapec vylezl na předek vozu. Nedokončená hra naráz skončila: lhostejně, neodpovědně na ni zapomněli, jak to mívají ve zvyku všechna mláďata. Kdyby mohli v té chvíli oba odletět nebo utéci, udělali by to právě tak bezstarostně a bez rozpaků jako pták nebo veverka. Vůz jel vytrvale dál. Chlapec viděl, že jeden z vozků vylezl na zadní část vozu před nimi. Druhý kráčel v prachu jako v polospánku.

„Klánsi,“ ozvala se holčička.

Chlapec se ani neohlédl a řekl: „Susy?“

„Čím budeš?“ zeptala se.

„Čím budu?“ opakoval Clarence.

„No až budeš velký,“ vysvětlovala Susy.

Clarence zaváhal. Pevně se rozhodl, že bude mořským pirátem, nemilosrdným, ale spravedlivým. Ale když ten den ráno četl v ohmataném Průvodci prérií o tvrzi Laramie a o Kidu Carsonovi, rozhodl se, že se stane členem výzvědného oddílu, protože to bylo zaměstnání snadněji dosažitelné a nebylo k němu třeba tolik vody. Přesto ze soucitu se Susyinou pravděpodobnou nevědomostí neřekl ani jedno, ani druhé a prohlásil s obvyklou skromností amerických chlapců: „Presidentem.“ Bylo to jisté, nevyžadovalo to spletitého vysvětlování a laskaví staří pánové to schvalovali, hladíce ho po hlavě.

„A já budu farářkou,“ prohlásila Susy. „Budu mít slepice a budu dostávat moc věcí. Šaty pro děti, jablka, marmeládu a sirup a ještě moc dětských šatů a výslužky ze zabijaček.“

Usadila se ve vozu zády k němu a s panenkou na klíně. Viděl obrys její kudrnaté hlavičky, zdvižená kolínka s důlky, přes která stahovala krátkou sukničku.

„Já bych nechtěla být paní presidentovou,“ prohlásila konečně.

„Ani bys to nedovedla!“

„Dovedla, kdybych chtěla.“

„Nedovedla.“

„A dovedla, hned teď!“

„Nedovedla.“

„A proč?“

Clarence shledal, že by bylo nesnadné vysvětlovat, proč je přesvědčen o její neschopnosti, a pomyslel si, že bude stejně zdrcující, když neřekne nic. Na dlouhou chvíli ztichli. Bylo velké vedro a všude plno prachu. Vůz se sotva hýbal. Clarence se díval na obrázek cesty za nimi, jak se jevil v otvoru na zádi vozu. Pak vstal a šel kolem ní k zadnímu pažení. „Jdu dolů,“ řekl a překročil je.

„Mami říká, že nesmíme,“ upozorňovala ho Susy.

Clarence neodpověděl a spustil se na zem vedle zvolna se točících kol. Mohl se přidržovat pažení vozu a nemusel ani zrychlovat krok.

„Klánsi!“

Podíval se nahoru. „Sundej mě!“

Nasadila si čepec proti slunci. Stála na zadním konci vozu a vztahovala k němu své dětské paže s naprostou důvěrou, že ji vezme, až chlapec neodolal. Sundal ji obratně dolů. Chvilku čekali, nechali přejet těžce se valící vůz, který se kymácel ze strany na stranu, jako by se těžce prodíral rozbouřeným mořem. Zůstali stát bez hnutí, a když vůz popojel nějakých sto metrů, tu se náhle rozběhli s poloskutečným a s polopředstíraným, ale příjemným zděšením a zas ho dohonili. Opakovali to dvakrát, třikrát, až vyčerpali své síly a zájem. Pak se loudali dál ruku v ruce. Najednou Clarence vykřikl:

„Ty, Susy – podívej se tamhle!“

Zadní vůz jim znovu ujel hodně daleko. Mezi něj a děti se postavil do cesty prapodivný tvor.

Na první pohled vypadal jako pes – zkažený, nestoudný, pes bez pána, spíš vyvrhel silnic a cest než poctivý zbloudilec nějaké honácké výpravy. Byl tak vychrtlý, uprášený, špinavý, umaštěný, a tak líný! Ale když se na něho podívali pozorněji, viděli, že našedlé chlupy na hřbetě má zježené, že na bocích mu zejí veliké hnusně vypadající tmavé skvrny prašiviny, že má skleslé kyčle ne ze strachu, ale proto, že je tak rostlý. Když k nim otočil svou podezřelou hlavu, mohli vidět jeho tenké pysky, zkřivené neustálým úšklebkem, které byly příliš krátké, aby zakryly bílé zuby.

„Pojď sem, pejsku!“ volal Clarence vzrušeně, „Jsi hodný pes, pojď sem!“

Susy se vítězoslavně rozesmála. „To není žádný pes, ty hloupý. To je kojot.“

Clarence se začervenal. Nebylo to poprvé, co průkopníkova dcera projevila větší znalosti. Aby zakryl svou porážku, zvolal rychle: „Však já ho chytím, je to jenom kojot.“

„To nedokážeš,“ řekla Susy, potřásajíc čepcem, „ten je rychlejší než kůň.“

Clarence se přesto rozběhl a Susy za ním. Když se k němu přiblížili tak na dvacet kroků, uskočil líný tvor bez sebemenší námahy dvakrát, třikrát stranou a zůstal stát ve stejné vzdálenosti jako dříve. Několikrát svůj pokus opakovali s větším či menším rozjařením; zvíře uskakovalo stranou, ale vlastně před nimi neprchalo. Nakonec si oba uvědomili, že ho, nedovedou ani chytit, ani zahnat. Výsledek pozorování shrnula Susy s významně vykulenýma očima:

„Klánsi, on kouše!“

Clarence zvedl tvrdou, sluncem vypraženou hroudu, rozběhl se a mrštil jí po kojotovi. Hodil dobře, zasáhl zvíře do schlíplých kyčlí. Kojot chňapl po hroudě, krátce a vrčivě zaštěkal a zmizel. Clarence se vrátil s vítězoslavnou tváří ke své společnici. Ona se však upřeně dívala opačným směrem, a chlapec teprve teď zjistil, že kojot je zavedl obloukem z cesty.

„Klánsi,“ zvolala Susy s hysterickým vzlyknutím.

„No co je?“

„Vůz je pryč!“

Clarence se polekal. Byla to pravda. Nejen jejich vůz, ale celá výprava s voly a s vozky dočista zmizela, ztratila se tak dokonale, jako kdyby ji odnesla smršť nebo jako kdyby se propadla do země.

Dokonce i nízký mrak prachu, který obyčejné ve dne ukazoval už z dálky, kudy se ubírají, nebylo nikde vidět. Před nimi se prostírala širá rovná pustina až k zapadajícímu slunci, bez sebemenší stopy nebo známky života a pohybu. Zdálo se jim, že se ta ohromná křišťálová vydutá mísa, plná prachu a žáru ve dne a plné hvězd a temnoty v noci, která jako by na ně padala a všechno uzavírala, teď pozvedla, propustila výpravu a zavřela se nad nimi navždycky.

II

Nejdříve je zachvátil čistě živočišný pocit volnosti. Podívali se na sebe zářícíma očima a dlouze a tiše vydechli. Ale tento bezděčný výbuch divoké přirozenosti brzy zmizel. Susy vztáhla ručku a chytila se Clarence za kabát. Chlapec porozuměl a rychle řekl:

„Nepojedou daleko a zastaví se, hned jak poznají, že jsme pryč.“

Rozběhli se trochu rychleji. Vedlo je neomylně slunce, za kterým se ubírali den co den, a čerstvé stopy vozů; osvěžovaly je teď také závany ostrého a chladného vzduchu z prérie místo zápachu zpocených volů a prachu, který vším proniká.

„Nebojíme se ani trochu, že ne?“ ozvala se Susy.

„Čeho bychom se měli bát?“ odpověděl pohrdavě Clarence.

Řekl to proto tak rozhodně, že si náhle vzpomněl, jak často bývali ve voze celé hodiny samotní a nikdo na ně nedohlédl, a že jejich nepřítomnost bude třeba zpozorována teprve až za šera, tak za dvě hodiny, až se výprava zastaví, aby se na noc utábořila. Neběželi příliš rychle, a přece byli unavenější, než si uvědomovali, anebo vzduch byl řidší, protože oba dýchali rychleji. Najednou se Clarence zastavil.

„Teď jsou tamhle.“

Ukázal na světlý obláček prachu na dalekém obzoru, z kterého se na okamžik vynořil tmavý obrys vozu a hned zmizel. Ale ještě jak se dívali, zdálo se, že mrak klesl zase do země jako nějaký pohádkový přelud, celá výprava zmizela a zůstala jen prázdná, do dálky se táhnoucí stopa vozů. Nevěděli, že zdánlivě plochá a rovná planina byla ve skutečnosti zvlněná a že zmizelá výprava prostě sjela níž pod obzor po nějakém dalším svahu jako už jednou předtím. Ale uvědomovali si, že jsou zklamáni, a toto zklamání jim odhalilo skutečnost, kterou před sebou navzájem skrývali. Děvčátko podlehlo první a zlostně a křečovitě se rozplakalo. Tento prostý projev slabosti probudil hochovu hrdost a sílu. Už netrpěli oba stejně: stal se jejím ochráncem a cítil odpovědnost za oba. Nepovažoval ji už za sobě rovnou a nebyl k ní už upřímný.

„Nemáš proč brečet,“ řekl s předstíranou drsností, „tak toho nech. Za minutku zastaví a někoho pro nás pošlou. Ani bych se nedivil, kdyby to udělali už teď!“

Ale Susy postřehla s ženskou bystrostí falešný tón jeho hlasu, vrhla se na něho a začala ho divoce bít svými pěstičkami.

„Neudělali! Neudělali a neudělali! A ty to víš! Co si myslíš?“

Potom, vyčerpána zápasem, vrhla se najednou do suché trávy, zavřela pevně oči a zaťala pěsti do stébel.

„Vstaň,“ poručil jí hoch s bledou a rozhodnou tváří. Jako kdyby náhle zestárl.

„Nech mě být,“ odsekla Susy.

„Chceš, abych odešel a nechal tě tady?“ zeptal se jí hoch.

„Ano.“ Susy otevřela pokradmu v bezpečné hloubce svého čepce jedno modré očko a podívala se na jeho změněný obličej.

Odvrátil se, jako by chtěl odejít, ale ve skutečnosti se díval, jak vysoko je zapadající slunce.

„Klánsi!“

„No?“

„Vem mě!“

Natahovala k němu ruce. Vzal ji něžně do náruče a opřel jí hlavu o své rameno. „No tak,“ řekl vesele, „teď budeš pěkně dávat pozor na tamtu cestu a já zas na tuhle a hned tam budem.“

Zdálo se, že se jí ten nápad zalíbil. Jak tak Clarence chvíli klopýtal, zeptala se: „Vidíš něco, Klánsi?“

„Ještě ne.“

„Já taky ne.“ To, že jejich pozorování byla stejné, ji zřejmě uspokojilo. Najednou mu spočinula v náruči docela bezvládně. Usnula.

Slunce klesalo níž, už se skoro dotýkalo obzoru a bylo ve stejné rovině s chlapcovýma oslněnýma očima. Chvílemi jako by mu bránilo v jeho horlivém pátrání a kalilo mu zrak. Nad obzorem se snášela mlha. Tmavé skvrny a kulaté terče se jako další slunce jiskřivě odrážely od matného povrchu prérie. Chlapec se rozhodl, že se nepodívá dřív, dokud nenapočítá padesát, sto, ale výsledek byl pořád stejný – znovu se vracela prázdná, nekonečná pustina a rozžhavený kotouč rudl tím víc, čím hlouběji klesal k obzoru, jako by zažehával požáry – ale nic víc.

Chlapec vrávoral pod svým břemenem a snažil se zabavit se tím, že si představoval, jak asi ostatní objeví, že tam nejsou. Slyšel mrzuté, zpola hašteřivé dohadování o místě, kde se mají zastavit, což pravidelně předcházelo před nočním tábořením. Slyšel rozmrzelý hlas Jacka Silsbeeho, když se zastavil vedle vozu a zvolal:

„Vylezte ven, vy dva tam, a hezky rychle.“ Slyšel, že rozkaz drsně opakuje. Viděl, jak zaprášený, vousem zarostlý Silsbeeův obličej vzplanul hněvem, když spěšně nahlédl do prázdného vozu. Slyšel, jak od vozu k vozu se ptají: „Kam se ti uličníci ztratili?“ Slyšel sem tam zaklení a potom drsný a pronikavý hlas pani Silsbeeové, jak mu nadává, a jak rychle a mrzutě vybrali záchrannou četu, Silsbeeho a jednoho nádeníka, kteří je měli jít hledat, a pak zas hulákání a nadávání. Vždycky dávali vinu jen jemu, staršímu, „který měl mít rozum“. Chlapec měl snad i trochu strachu, ale nedovedl si představit, že by ho litovali, nebo s ním cítili. Tato myšlenka snad posílila jeho hrdost; jakýkoli soucit by ho byl zlomil.

Nakonec klopýtl a zastavil se, aby neupadl na obličej. Nemohl už jít dál, byl bez dechu, pot se z něho lil, nohy se pod ním třásly, v uších mu hučelo a rudé kotouče zapadajícího slunce se mu míhaly všude kolem jako krvavé skvrny. Vpravo od cesty uviděl nepatrný kopeček, kde by si mohl chvíli odpočinout a pozorně se porozhlédnout po obzoru. Ale když se tam dostal, shledal, že jsou to jen chumáče trochu vyšší metlice; klesl do ní i se svým břemenem. Třebaže mu to místo neposkytovalo žádný rozhled, bylo to měkké lůžko pro Susy a částečně ji chránilo před chladným větrem, který začal vát od západu; děvčátko docela přirozeně usnulo jako každý den odpoledne. Částečně schován ve vysoké trávě, Clarence polo seděl a polo klečel vedle ní, opíraje se o jednu ruku. Sám byl docela vyčerpán, přece však si netroufal vzdát se malátné únavě a dál upíral znavené oči na opuštěnou cestu.

Rudý kotouč slunce klesal níž, jako by svým sžíravým plamenem už spálil kus prostoru. Klesal níž a níž, vysílal dlouhé zářící paprsky, rozložené po pláni jako vějíř, a v hochově vzrušené mysli jako by i ony hledaly ztracené zbloudilce. A když jeden dlouhý paprsek na chvíli zasáhl i jeho skrýši, napadlo mu, že by mohl posloužit Silsbeemu a ostatním hledajícím mužům jako ukazovátko. Vzchopil se a vrávoravě se postavil do jeho záře. Paprsek však brzo zhasl a spolu s ním klesl i Clarence. Znovu se skrčil a hlídal. Ale věděl, že denní světlo vydrží ještě tak hodinu, a jakmile pohasne tajemná záře zapadajícího slunce, vystoupí všechny předměty daleko zřetelněji a s ostřejšími obrysy než kdykoli jindy. A když se ten plamenný meč, který se zdánlivě kmital mezi ním a zmizelou výpravou, milosrdně ztratil jakoby v pochvě, cítil v očích až blaženou úlevu.

III

Po západu slunce zavládlo zlověstné ticho. Slyšel Susyino hluboké oddychování, a dokonce se domníval, že v skličujícím tichu veškeré přírody slyší i tlukot vlastního srdce. Jejich každodenní pochod vždycky doprovázelo jednotvárné skřípání kol a os, a klid nočního tábořiště více či méně rušily pohyby neklidných spáčů na ložích ve vozech nebo oddychování dobytka. Ale zde se neozval ani zvuk, ani pohyb. Susyino žvatlání, ba i zvuk jeho vlastního hlasu by byl zlomil začarované kouzlo, ale teď z pocitu vzrůstajícího sebezapírání si umínil, že ji ani šeptem nevzbudí. Třeba se probudí příliš brzo a bude mít hlad a žízeň, a co on pak bude dělat? Kdyby alespoň pomoc, na kterou čekal, přišla teď, když ona ještě spí. Ve své chlapecké mysli si představoval, že kdyby jim mohl odevzdat Susy teď, když spí, nebojí se a netrpí, nemuseli by ho tolik plísnit a ona by na své nesnáze brzy zapomněla. Kdyby však pomoc nepřišla – ale na to teď ještě nechtěl myslit! Kdyby zatím Susy dostala žízeň – nu, vždyť by mohlo pršet a ráno vždycky bývá rosa, kterou setřásávali s trávy; svlékl by košili a nachytal by rosu do ní, jako to dělávají trosečníci. Bylo by to žertovné a Susy by to rozesmálo. Ale jemu by nebylo do smíchu; ve své opuštěností se cítil velmi starý a dospělý.

Stmívalo se – teď už asi prohlížejí vozy. Znovu se ho zmocnila pochybnost. Neměl by teď, když si odpočinul, využít co nejvíc zbývajících chvil denního světla, než pohasne záře na západě a než nebude mít nic, co by mu ukazovalo směr cesty? Ale stále tu bylo nebezpečí, že ji vzbudí a – k čemu? Strach, že by znovu musel čelit její hrůze a nemohl by ji uklidnit, ho donutil zůstat. Ale tiše se plížil trávou a v prašné cestě načrtl prstem čtyři strany kompasu, pokud je mohl určit podle západu, a označil jej velkým písmenem Z. Tento chlapecký nápad se mu zvlášť zalíbil. Kdyby jen měl hůl, tyč nebo třeba větev, aby na ni mohl uvázat kapesník a vztyčit jej nad chumáčem metlice jako znamení hledajícím pro případ, že by jej přemohla únava nebo spánek – jak by byl šťasten! Ale na prérii nerostlo ani křoví, ani stromy, a ani ve snu mu nenapadlo, že právě tento nedostatek i nenápadný jeho úkryt ho vysvobodí z daleko většího nebezpečí.

Se soumrakem se zvedl vítr a s hlasitým vzdechem letěl prérií. Zesílil v šumění, až celý prostor, ponořený dosud v příšerném tichu, propukl v nejasné naříkání, neustálé svištění a hluboké sténání. Clarenceovi se chvílemi zdálo, že slyší vzdálené volání, jindy jako by mu někdo něco šeptal. V tichu, jež následovalo po každém závanu, mu připadalo, že rozeznává skřípání vozu, temný dupot volských kopyt i úryvky hovoru, odvanuté a rozptýlené dalším závanem, právě když nejvíc napínal sluch. Napjatým posloucháním se mu až začaly plést myšlenky, právě tak jako mu dříve sluneční záře oslňovala oči. Jeho smysly zachvacovala divná ochablost. Několikrát mu dřímotou klesla hlava.

Náhle sebou trhl a probudil se. Mezi ním a horizontem se najednou vynořila nějaká pohybující se postava. Nebyla od něho ani dvacet metrů a rýsovala se tak ostře na nebi ještě ozářeném, že se zdála být ještě blíž. Lidská postava, ale tak rozcuchaná, fantastická, a přece ubohá a dětinská ve své výstřednosti jako výplod dětského snu. Byl to jezdec, ale tak směšně velký proti malému poníku, na němž seděl a jehož tenké nožky byly nehnutě zaryty v prachu, že vypadal jako pobuda z nějakého cirku třetího řádu. Jezdec měl na hlavě vysoký klobouk bez dýnka a bez okraje, ozdobený krocaním peřím jako tulák. Přes rameno mu visela roztrhaná špinavá houně, sotva halící pomalované nohy v umazaných žlutých kalhotách. V jedné ruce držel pušku, druhou si stínil oči a bedlivě pozoroval nějaký předmět na východě za místem, kde se skrývaly děti. Zjev se pak otočil několika rychlými, tichými pohyby poníkových nohou doprava, s pohledem stále upřeným na tajemný kus obzoru. Teď se Clarence nemohl mýlit! Nebylo pochybností. Pomalovaný, divoký obličej, velký zahnutý nos, kostnaté líce, široká ústa, zapadlé oči, dlouhé rovné slepené vlasy. Byl to Indián! Ne malebný výtvor Clarenceovy fantazie, ale přece jen Indián. Chlapec zneklidněl, pln odporu a podezření, ale nebál se. Díval se na jeho tvář s povýšeností vzdělance, na polonahou postavu se sebevědomím člověka oblečeného a na nízké plemeno s opovržením vyšší rasy. A přece chvíli poté, když Indián odklusal k zvlněnému západu a zmizel, divně ho zamrazilo. Neuvědomil si, že v tomto dětinském přeludu a pomalovaném mužíku prošel kolem něho strašný majestát smrti.

„Mami!“ Byla to Susy, právě se probouzela. Snad pudově vycítila chlapcovo náhlé zděšení.

„Tiše!“

Clarence se právě obrátil k bodu, na němž spočinul Indiánův zrak. Něco tam bylo! V houstnoucí tmě se pohybovala tmavá čára. Chvíli se neodvážil vyjádřit svou myšlenku nahlas ani sám sobě. Byla to nějaká další výprava, která jela za nimi. A podle rychlosti to byla výprava s koňskými potahy, která spěchala, aby se utábořila na noc. Ani ve snu ho nenapadlo, že by pomoc mohla přijít z této strany. To zahlédl Indián svým bystrým zrakem, a proto tak náhle zmizel. Cizí výprava se nyní blížila rychlým klusem. Byla zřejmě dobře vybavena, pěti nebo šesti vozy a několika průvodci na koních. V půlhodině zde mohou být. Ale teď nechtěl budit Susy, která znovu usnula. Ovládla ho zas jeho stará svědomitost najít záchranu nejdříve pro ni. Svlékl kabát, ukryl jí ramena a upravil její hnízdečko. Pak se znovu ohlédl po blížící se výpravě. Ta však z nějakého nepochopitelného důvodu změnila směr: místo aby jela dál po cestě, která by je přivedla k němu, zabočila doleva! V deseti minutách ho minou o nějaké půldruhé míle. Kdyby teď vzbudil Susy, nic by s ní nesvedl. Byla by vyděšena, a také by ji neunesl ani do poloviny cesty. Mohl by doběhnout k výpravě sám a vrátit se s pomocí, ale za nic na světě by ji tu nenechal samotnou a ve tmě. Ne, nikdy! Kdyby se probudila, zemřela by strachy anebo by někam slepě a bez cíle utekla a zabloudila. Ne! Výprava ho tedy mine a s ní i naděje na vysvobození. Sevřelo se mu hrdlo, polkl však a zůstal klidný, třebaže se třásl v nočním větru.

Výprava teď byla právě před ním. Vyběhl z vysoké trávy a mával nad hlavou svým slaměným širákem doufaje, že tak vzbudí jejich pozornost. Ale nedoběhl daleko, protože k svému zděšení poznal, že když se obrátí, sotva rozezná chumáč metlice od ostatní prérie. To rozhodlo otázku, má-li zůstat, nebo běžet. I kdyby doběhl k vozům a vrátil se s někým, jak by ji zas našel v téhle pusté pláni?

Pozoroval, jak vozy pomalu míjejí. Běhal sem a tam před vysokou trávou, mával stále ještě mechanicky, ba zoufale svým kloboukem, mával poslední sbohem své mizející naději. Najednou se mu zdálo, že obrysy tří jezdců na koních před prvním vozem se změnily. Nebyly to už ostře ohraničené černé obdélníky na obzoru, vypadaly teď rozmazaně a nejasně, pak se zvětšily a zúžily, až konečně stály proti obloze jako tři vykřičníky. Mával kloboukem dál – stále dál se zvětšovaly. Teď to pochopil –– tři proměněné obdélníky byly tři jezdci, kteří se k němu blížili.

Takto to viděl nejdříve: II II II

A tak to viděl nyní:!!!

Běžel zpět k Susy podívat se, zdali ještě spí, protože jeho pošetilá touha zachránit ji, aniž by o tom věděla, teď byla silnější než kdy jindy, teď, kdy spása se zdála být tak blízko! Susy stále spala, třebaže se trochu pohnula. Utíkal zase zpátky.

Jezdci se patrně zastavili. Co to dělají? Proč nejedou dál?

Najednou jako by od nich vytryskl oslnivý záblesk světla. Nad jeho hlavou něco zahvízdlo jako letící pták a neviditelně zmizelo. Vystřelili z pusky, dali mu znamení – jako by byl dospělý muž. V tom okamžiku by byl dal život za pušku. Ale mohl jen dál šíleně mávat kloboukem.

Jedna z postav vyrazila a letěla přímo k němu, prudce a nezadržitelně jako šíp. Řítil se tmou a stále se přibližoval – mohutný, obrovský a strašlivý. Najednou divoce zamával paží na ostatní; tu zazněl jeho mužný, přímý a uklidňující hlas:

„Nestřílejte! Panebože! To není Indián, je to dítě!“

V příštím okamžiku vousatý, hezký a silný muž a ochránce zarazil koně před Clarencem a sklonil se k němu.

„Hola! Co je to? Co tu děláš?“

„Ztratili jsme se z výpravy pana Silsbeeho,“ odpověděl Clarence a ukázal do šera na západ. „Ztratili? Je to už dlouho?“

„Asi tři hodiny. Myslel jsem, že se pro nás vrátí,“ omlouval se Clarence velikému a laskavému muži.

„A tak jsi počítal s tím, že tu na ně počkáš?“

„Ano, ano – to jsem si myslel – až jsem vás uviděl.“

„A proč jsi – u sta hromů, neběžel rovnou k nám, místo abys tu okouněl a vytáhl nás až sem?“

Chlapec svěsil hlavu. Viděl, že jeho důvody se nezměnily, ale mluvit o nich – to mu najednou připadalo pošetilé a nemužné.

„Zahlédli jsme tě jen proto, že jsme měli na mušce Indiány,“ pokračoval cizinec. „Jinak bychom tě vůbec nespatřili. Mohli jsme tě zastřelit. Co tě posedlo, žes tu civěl?“

Hoch stále mlčel. „Klánsi,“ ozval se z metlice slabý ospalý hlásek, „vem mě!“ Rána z ručnice Susy probudila.

Cizinec se rychle otočil po hlase. Clarence sebou trhl a vzpamatoval se.

„No tak,“ řekl trpce, „teď jste to proved, vy jste mi ji probudil! Proto jsem tu zůstal. Nemohl jsem ji donést až k vám! Nemohl jsem ji přimět k tomu, aby utíkala, když byla tak vystrašená. Nemohl jsem ji probudit, protože by se vyděsila a třeba bych ji pak ani nenašel. Tak to je!“ Pomyslel si, že teď, když už byla zachráněna, mu na tom nesejde, bude-li vyhubován!

Mužové se na sebe podívali. „A tak tedy,“ ozval se tiše ten, který mluvil, „kvůli své sestřičce jsi k nám neběžel?“

„To není moje sestra,“ řekl rychle Clarence. „Je to malá holčička. Holčička paní Silsbeeové. Byli jsme ve voze a slezli jsme dolů. Je to má vina. Já jsem jí pomohl dolů.“

Všichni tři mužové zadrželi koně těsně u něho a nakláněli se k němu na sedlech, s rukama na kolenou a hlavami na stranu. „Tak tedy,“ pokračoval muž vážně dál, „ty bys s ní tady raději zůstal a spoléhal na náhodu, než abys ji poděsil nebo opustil – ačkoli to byla jediná možnost, jak si zachránit život?“

„Ano,“ odpověděl hoch vzdorovitě; už ho zlobilo, jak dospělí hloupě opakují jedno a totéž.

„Pojď sem!“

Chlapec mrzutě přistoupil. Muž stáhl Clarenceovi z čela obnošený slaměný klobouk a podíval se mu do zamračeného obličeje. Nechal ruku na hochově hlavě, otočil ho k ostatním a řekl klidně:

„Takové pískle, co?“

„To bych řek!“ přisvědčili oba.

Hlas nezněl nevlídně, ačkoli když muž vyslovil slovo „pískle“, vystrčil spodní čelist tak komicky, že připomínal buldoka. Dříve než si Clarence mohl rozmyslet, bylo-li pojmenování urážlivé nebo ne, muž mu nastavil nohu v třmeni a vybídl ho: „Vyskoč nahoru.“

„Ale Susy,“ bránil se Clarence a ustoupil zpět.

„Podívej se, ta už leze k Philovi.“

Clarence se ohlédl. Susy vylezla z houští metlice a s čepečkem, který jí visel na stuze na zádech, s kučerami rozhozenými kolem obličeje ještě zarudlého spánkem a s Clarencovým kabátem na ramenou, vzhlížela s hlubokým uspokojením v tmavých očkách na jednoho z jezdců, který se k ní skláněl s otevřenou náručí. Mohl věřit vlastním očím? Ta vyděšená, svéhlavá a nezkrotná Susy, pro kterou chtěl sám všechno obětovat, kterou chtěl dopravit do bezpečí tak, aby ji nemusel probudit a sdělit jí strašlivou zprávu, že ztratila domov i rodiče – to lehkomyslné dítě, zapomínajíc na vše, vrhalo se bez váhání do náruče prvnímu, kdo přišel. Ale když zjistil tuto skutečnost, nevyčítal Susy nevděčnost. Uklidnil se, co se týče Susy, a s chlapeckým, spokojeným a odhodlaným úsměvem vyskočil do sedla před cizího muže.

IV

Prudká jízda za výpravou způsobila dětem, které jejich zachránci drželi pevně v sedle, tajnou radost a zdálo se jim, že skončila příliš brzo. Neodolatelný cval ohnivých mustangů, závany nočního větru a houstnoucí tma, ve které vzdálené vozy, stojící nyní před nimi, vypadaly na obzoru jako vyklenuté chýše, to všechno jim připadalo jako báječné vyvrcholení událostí celého dne. Při úžasné zapomnětlivosti mládí nezanechal v nich tento den nepříjemný dojem; byly by si ochotně zopakovaly všechny zážitky i zítra, protože věřily, že by to skončilo stejně šťastně. Když Clarence sáhl ostýchavě po uzdě, kterou jeho společník jen lehce držel, a když mu ji smělý a jistý jezdec ze žertu přepustil, chlapec měl pocit, že je opravdovým mužem.

Ale čekalo je ještě větší překvapení. Když se děti blížily k vozům, sestaveným nyní po vojensku do kruhu, viděly, že cizí výprava je zařízena daleko líp a pohodlněji než jejich vlastní, ba daleko líp než všechny, které dosud poznaly. Uvnitř kruhu stálo čtyřicet nebo padesát osedlaných a spoutaných koní a hořely tam už táborové ohně. Před jedním byl postaven veliký stan a rozhrnutým vchodem zahlédly stůl, pokrytý bílým ubrusem. Byl svátek anebo to tak obyčejně dělali? Clarence a Susy vzpomínali, jak oni jídávali obvykle na holých prknech pod širým nebem nebo za deště pod nízkou střechou vozů, a divili se. Konečně zastavili a seskočili s koně. Když děti uviděly vůz, který byl zařízen jako ložnice, jiný zas jako kuchyně, tu se jen pošťuchovaly, plny tichého nadšení. Ale zde se znovu objevil už dříve zjištěný rozdíl mezi způsobem vnímání obou dětí. Obě děti byly stejně příjemně překvapeny. Ale Susyin údiv pramenil z pocitu novoty a nezkušenosti i z lehké nedůvěry, je-li to vše, co viděla, skutečně potřebné, kdežto Clarence, ať už z nějaké dřívější povšechné zkušenosti, nebo proto, že měl jinou povahu, byl přesvědčen, že to, co vidí zde, je běžný zvyk a něco nového že je to, co vídal u Silsbeeů. Tento dojem doprovázel lehký pocit uražené hrdosti kvůli Susy, jako kdyby ji její nadšení nějak zesměšňovalo.

Muž, který ho vezl, byl patrně velitelem celé výpravy. Vešel do stanu a vrátil se s paní, s kterou vyměnil několik spěšných slov. Patrně se týkaly jeho a Susy, ale Clarence příliš zaměstnávala skutečnost, že paní je hezká, má pěkné a dokonale čisté šaty, upravené a nerozcuchané vlasy, a i když nosí zástěru, má ji právě tak čistou jako šaty, ba dokonce i se stužkami, než aby poslouchal, co se mluví. A když se rozběhla a s okouzlujícím úsměvem pozdvihla udivenou Susy do náruče, Clarence, v radosti ze své malé družky, docela zapomněl, že jeho si vůbec nevšimla. Vousatý muž, patrně její manžel, zřejmě ji na její opomenutí upozornil a dodal něco, co Clarence nemohl zachytit. „No a proč by to byl nemohl udělat?“ řekla s roztomilou vzdorovitostí, přistoupila k němu a s týmž oslňujícím úsměvem mu položila svou čistou bílou ručku na rameno.

„A tak ty ses dobře staral o toho malého drahouška? Ona je úplný andílek, viď? A jistě ji máš velmi rád.“

Clarence se zarděl radostí. Opravdu mu nikdy ani nenapadlo vidět v Susy nebeského poslíčka a bojím se, že na něho udělala větší dojem krásná lichotnice než sama lichotka určená jeho družce, ale kvůli ní měl radost. Nebyl ještě tak dospělý, aby znal pevnou víru druhého pohlaví v neomezenou nadvládu nad muži, ať už jakéhokoli stáří – že Jeníček bude vždycky beznadějně ovládán Janičkou, a proto že on by měl být zamilován do Susy.

Ať tomu bylo jakkoli, paní ji najednou odvedla do svého vlastního vozu. Za chvíli se objevila učesaná a vyšňořená stužkami jako nová panenka; Clarence zatím zůstal sám s jejím manželem a ještě s jedním členem výpravy.

„No tak, hochu, neřekl jsi mi dosud, jak se jmenuješ!“

„Clarence, pane.“

„Tak ti říká Susy – a dál?“

„Clarence Brant.“

„Příbuzný plukovníka Branta?“ ptal se lhostejně druhý muž.

„To byl můj otec,“ odpověděl chlapec. Ve své opuštěnosti se zaradoval, že se snad setká s nějakými známými.

Oba mužové se na sebe podívali. Velitel pohlédl zvědavě na hocha a zeptal se:

„Ty jsi syn plukovníka Branta z Louisville?“

„Ano, pane,“ odpověděl chlapec s nejasným pocitem stísněnosti v srdci. „Ale on už je mrtev,“ dodal nakonec. „A kdy zemřel?“ zeptal se muž rychle.

„Oh, to už je dávno. Já se na něho moc nepamatuju, byl jsem ještě malý,“ řekl hoch, jako by se omlouval. „A ty se na něho nepamatuješ?“

„Ne,“ odvětil Clarence krátce. Když to řekl, upadl znovu do vzdorovité zatvrzelosti, která u citlivých dětí vzniká proto, že vůbec nedovedou vyjádřit své hlubší city. Také si instinktivně uvědomoval, že nedostatečná znalost vlastního otce tvoří část onoho bezpráví, které bylo na něm spácháno. Jeho nepříjemný pocit se nijak nerozptýlil, když postřehl, že druhý muž se s úsměškem odvrátil: buď mu neporozuměl, nebo mu nevěřil.

„Jak ses dostal k Silsbeeovům?“ ptal se první.

Clarence opakoval mechanicky a s dětskou nechutí k praktickým podrobnostem, Jak žil u tety v St. Jo, a jak mu to macecha zařídila, aby jel se Silsbeeovými do Kalifornie, kde se měl setkat se strýcem. Všechno vyprávěl roztržitě a bez zájmu, ačkoli si s lítostí uvědomoval, že to svědčí proti němu, ale nemohl si pomoci.

První muž zůstal zamyšlený a zadíval se na Clarenceovy opálené ruce. Potom se mu do tváře vrátil znovu jeho laskavý a vyrovnaný úsměv.

„No myslím, že máš hlad?“

„Ano,“ souhlasil Clarence plaše, „ale…“

„Ale co?“

„Rád bych se trochu umyl,“ odpověděl váhavě, připomínaje si čistý stan, čistotnou paní a Susiny stužky.

„Zajisté,“ souhlasil jeho přítel s uspokojením. „Pojď se mnou.“ Místo aby zavedl Clarence k potlučenému cínovému umývadlu s kouskem žlutého mýdla, což představovalo toaletní potřeby u Silsbeeových, vystoupil s hochem do jednoho vozu, kde stálo umývadlo s porcelánovou mísou a s kusem voňavého mýdla. Stál u Clarence a pozoroval s uspokojením, jak se myje. Jeho mladého chráněnce to přivedlo trochu do rozpaků. Potom se najednou zeptal:

„Pamatuješ se na otcův dům v Louisvillu?“

„Ano, pane, ale to je už dávno.“

Clarence se pamatoval, že tam bylo všechno jiné než v jeho domově ve Svatém Josefu, ale z jakési vrozené ostýchavosti si netroufal popsat jej tímto způsobem. Řekl jen, že to byl asi veliký dům. A přece skromná odpověď způsobila, že jeho nový přítel se na něho zadíval tím bedlivěji.

„Tvůj otec byl přece plukovník Hamilton Brant z Louisvillu?“ zeptal se skoro důvěrně.

„Ano,“ odpověděl Clarence zoufale.

„No tak,“ ozval se jeho přítel laskavě, jako kdyby chtěl zahnat z mysli nějakou temnou záhadu. „Pojďme teď k večeři.“

Když se zas vrátili do stanů, Clarence si všiml, že bylo prostřeno jen pro jeho hostitele, jeho ženu a ještě jednoho muže, kterému říkali důvěrně Harry, ačkoliv on je nazýval vždy jen panem Peytonem a paní Peytonovou; ostatní členové společnosti, asi tucet mužů, usadili se u druhého táborového ohně a zřejmě se dobře bavili podle svého zvyku. Kdyby si byl chlapec mohl vybrat, byl by se připojil k nim, částečně proto, že mu to připadalo mužnější, a také že měl strach z dalšího vyptávání. Ale v té chvíli naštěstí Susy, která seděla pěkně zpříma na upravené vysoké židli, upoutala jeho pozornost a ukázala na prázdné sedadlo vedle sebe.

„Klánsi,“ řekla zčistajasna se svou obvyklou čirou a hroznou upřímností, „jsou tam kuřata a šunka s vejci, opečené suchary a cukroví a pan Peyton řekl, že můžu dostat, co chci!“

Clarence se najednou cítil odpovědný za Susyino chování, a celý nešťastný zpozoroval, že v buclaté ručce drží vidličku právě uprostřed; znal holčičku už dříve a uvědomil si, že pravděpodobně co nevidět vjede vidličkou do mísy před sebou, a proto řekl tiše:

„Pst!“

„Ano, můžeš, drahoušku,“ souhlasila paní Peytonová, něžným pohledem dodávajíc Susy důvěry, a ohlédla se polovyčítavě na chlapce. „Jez, co chceš, miláčku!“

„To je vidlička,“ šeptal Susy stále ještě rozpačitě Clarence, protože holčička chtěla právě zamíchat vidličkou mléko v hrnečku.

„A není, Klánsi, je to jenom roztřepená lžíce,“ tvrdila Susy.

Ale paní Peytonová ve svém obdivu a nadšení si těchto prohřešků vůbec nevšímala; horlivě krmila dítě vším možným, sama na jídlo zapomínala, jen chvílemi ustala a urovnávala Susyiny neposlušné kučery, které jí spadávaly do čela. Pan Peyton se díval vážně a spokojeně. Najednou se muž a žena na sebe podívali.

„Byla by stejně stará, jako ona, Jene,“ řekla tiše paní. Jan Peyton mlčky přikývl a zahleděl se do houstnoucí tmy. Také Harry se díval rozpačitě do svého talíře, jako by se modlil. Clarence by byl rád věděl, kdo ona byla a proč dvě slzičky z řas paní Peytonové skanuly do Susyina mléka a zdali Susy proti tomu nebude divoce protestovat. Až teprve později se dověděl, že Peytonovi ztratili své jediné dítě; Susy bezstarostně vypila šálek mléka s mateřským žalem as mateřskou něžností.

„Myslím, že se setkáme s jejich výpravou zítra časně zrána, jestli někdo z nich nás nenajde už dnes v noci,“ řekla paní Peytonová s hlubokým povzdechem a s lítostivým pohledem na Susy. „Snad bychom mohli nějakou dobu cestovat společně,“ dodala nesměle.

Harry se zasmál a pan Peyton odpověděl rázně: „Obávám se, že s nimi sotva pojedem, třeba i jen kvůli tomu, že bychom jeli společně.“ Ještě tišeji a vážným hlasem dodal: „Je velmi podivné, že pátrací četa nás ještě nedostihla, třebaže jsem nařídil Petrovi a Janovi, aby hlídali na cestě směrem k nim.“

„Je to prostě bezcitné,“ rozhorlila se náhle paní Peytonová. „Bylo by to v pořádku, kdyby se jednalo jen o toho chlapce, který se dovede sám o sebe postarat; ale nestarat se o malé děcko, jako je ona, to je prostě hanebnost!“

Clarence poprvé pocítil, jak je krutě nespravedlivé tohle rozlišování, a to tím bolestněji, že začínal chlapeckým způsobem zbožňovat tu čistě upravenou ženu s líbezným obličejem a s něžným srdcem. Snad i pan Peyton to postřehl, protože mu klidně přispěl na pomoc.

„Možná že vědí líp než my, v jakých rukou ji nechali,“ a vlídně pokynul Clarenceovi. „Snad je oklamali ti Indiáni a ztratili správnou cestu.“

Ta domněnka okamžitě připomněla Clarenceovi, co viděl z metlice. Měl by jim o tom povědět? Uvěřili by mu, anebo by se mu před ní vysmáli? Váhal a pak se rozhodl, že se o tom zmíní až manželovi mezi čtyřma očima. Po večeři byl šťasten, když paní Peytonová se smíchem přijala jeho nabídku, že jí pomůže sklidit se stolu a umývat nádobí; pak se všichni pohodlně rozložili před stanem u velkého táborového ohně. U druhého ohně ostatní členové jejich společnosti hráli karty a smáli se, ale Clarence už netoužil po tom, aby se k nim mohl připojit. Bylo mu krásně a poklidno v blízkosti hostitelky, i když měl trochu nepříjemný pocit, že se nezmínil o Indiánovi.

„Kláns umí říkání,“ zavolala Susy svým pronikavým hláskem, využívajíc chvilky ticha. „Říkej, Klánsi!“

Podle vysvětlení, které Clarence vyslovil s uzarděním, se ukázalo, že to nebylo obyčejné mluvení, nýbrž recitování veršů, a tak ho všichni zdvořile nutili, aby jim něco přednesl.

„Říkej jim, Klánsi, o chlapci, co stál na hořící palubě a volal: Hochu, kde, ach kde jsi?“ radila Susy, která se pohodlně položila paní Peytonové do klína a dívala se na svá nahá kolínka. „Je to o hochovi,“ svěřovala důvěrně paní Poytonové, „co měl otce, a ten ne a ne, nechtěl s ním zůstat na hořící lodi, i když mu říkal: »Zůstaň, otče, zůstaň!«“

Po tomto jasném, přesném a dokonale uspokojivém vysvětlení básně Casablanka od paní Hemanové začal Clarence přednášet. Naneštěstí přednášel známou školní deklamovánku spíš jako cvičení paměti a doprovázel ji jakýmisi nemotornými pohyby, jak ho tomu naučil učitel ze Západu. Plameny, které „praskaly kolem něho“, vypodobnil tak, že rukama naznačil kolem sebe kruh, jehož byl osou; když zapřísahal svého otce, zesnulého admirála Casablanku, sepjal ruce pod bradou, jako by se chtěl dát spoutat; bylo to něco úplně jiného, než co sám cítil, a žalostně si to uvědomoval. Jak „otec klesá v propast smrti“ a „vlajku vzhůru“ naznačil jediným pohybem. Ale ani ne verše, spíš dojem, který vyvolaly, vznítil jeho čirou obrazotvornost, rozzářil jeho šedé oči a rozechvěl jeho mladičký hlas tak, že vyslovoval verše nesrozumitelně. Chvílemi, když zapomínal na svou naučenou strojenost a když se mu zdálo, jako by pustina a všechno na ní splývalo s nocí a jako by plápolající táborový oheň u jeho nohou ho zahaloval v osudnou svatozář, zmocňoval se ho jakýsi nejasný pocit nadšení. Nevěděl proč, ale v mladickém zaujetí pro nadnesenou mluvu to přenášel na své posluchače; skončil s rozpálenými tvářemi a byl překvapen, když shledal, že hráči karet opustili svůj táborový oheň a seskupili se okolo jejich stanu.

V

„Neříkal jsi dost hlasitě: »Zůstaň, otče, zůstaň«, Klánsi,“ kritizovala ho Susy. Najednou se v klíně paní Peytonové posadila a rychle dodala: „Já umím tancovat a zpívat. Umím tancovat velké jamboree.“

„Co je to velké jamboree, miláčku?“ ptala se paní Peytonová.

„Uvidíš, pusť mě dolů.“ A Susy sklouzla na zem. Tanec velké jamboree, zřejmě starého a mytického afrického původu, pozůstával, jak bylo vidět, ze tří krůčků vpravo a vlevo, doprovázeným zvedáním velmi krátkých sukének, s ustavičným pohupováním na špičkách nožek a z ukazováním nahých kolínek i punčošek s doprovodem klokotavého dětského smíchu. Tanec sklidil ohromnou pochvalu. Maličká umělkyně byla celá udýchána, ale nezdolná a připravena získávat další úspěchy.

„A zpívat umím taky,“ vydechla rychle, jako kdyby nechtěla, aby jí přestali tleskat. „Umím zpívat! Jemine, Klánsi,“ volala žalostně, „co to umím vlastně zpívat?“

„Bena Bolta,“ navrhl Clarence.

„No jo. Ach, tys nezapomněl na sladkou Alers, Ben Bolte,“ začala zpívat Susy jedním dechem a falešně „na sladkou Alers zlatovlasou,“ a se svraštěným obočím prosebně opakovala: „Jak je to dál, Klánsi?“

„Třásla se strachy z mraku, na tvé tváři,“ napovídal Clarence. „Třásla se strachy z mraku na tvé tváři,“ vřískala Susy. „Konec jsem zapomněla. Ale umím zpívat…“

„Chválu Bohu vzdávejme,“ navrhl Clarence.

„Ano.“ Tady se Susy, která se pravidelně účastnila všech pobožností v táboře, octla na pevnější půdě.

Začala okamžitě zpívat vysokým hláskem, ale jaksi rozvážně „Chválu Bohu vzdávejme“. Na konci druhého verše umlkl šepot i smích a najednou při třetím verši vpadl hlubokým hlasem nejlepší hráč pokeru. Okamžitě se připojil asi tucet dalších zvučných hlasů, a když došlí k poslednímu verši, hlaholil už celý sbor ztlumených hlasů vozků a honáků, do něhož se mísil soprán paní Peytonové i Susyin dětský diskant. Znovu a znovu verš opakovali se zasněnýma očima a se zadumanými tvářemi; zpěv se zvedal a klesal s nočním větrem, s plápoláním a hasnutím táborového ohně, až dozněl a ztichl jako nesmírné tajemství temné pustiny.

V hlubokém a rozpačitém tichu, jež následovalo, společnost se začala rozcházet. Paní Peytonová, odcházejíc se Susy, vybídla Clarence, aby ji políbil na dobrou noc; ani jeden, ani druhý na to nebyli zvyklí a trochu je to překvapilo. Clarence se octl u pana Peytona.

„Myslím,“ ozval se Clarence nesměle, „že jsem dnes zahlédl Indiána.“

Pan Peyton se k němu naklonil. „Indiána, a kde?“ zeptal se rychle, právě s takovým nedůvěřivým a tázavým pohledem, jako když ho vyslýchal, jak se jmenuje a jaké má příbuzné. Na okamžik chlapec litoval, že promluvil. Ale se svou starou zarputilostí vylíčil dopodrobna celou událost. Naštěstí dovedl bystře pozorovat, proto mohl cizince přesně popsat a vyjádřit opovržení, které k němu cítil. Tím získal u svého posluchače hraničáře důvěru. Peyton rychle odběhl, ale brzy se vrátil s Harrym a ještě s jedním mužem.

„Viděl jsi ho jistě?“ ptal se Peyton, jako by ho chtěl povzbudit.

„Ano, pane.“

„Tak jistě, jako že tvůj otec je plukovník Brant a že dávno zemřel?“ dodal s úsměškem Harry.

Z hochových zamračených očí vytryskly slzy. „Já nelžu,“ řekl zarputile.

„Věřím ti, Clarenci,“ řekl tiše Peyton, „ale proč jsi to neřekl dříve?“

„Nechtěl jsem o tom mluvit před Susy – a před ní!“

„Před ní?“

„Ano, pane –– před paní Peytonovou,“ přiznal Clarence s uzarděním.

„Panečku,“ ozval se posměšně Harry, „ty jsi zatraceně zdvořilý chlapík!“

„Tak dost. Nechte ho na pokoji, rozumíte?“ řekl Peyton drsně svému podřízenému. „Hoch ví dobře, o čem mluví. Ale jak to,“ obrátil se znovu na Clarence, „že Indián neviděl tebe?“

„Byl jsem zticha, abych nevzbudil Susy,“ odpověděl Clarence, „a…“ zaváhal.

„A co?“

„Zdálo se, že dává víc pozor na to, co děláte vy,“ dodal chlapec směle.

„Tak to je,“ vmísil se do řeči druhý muž, který tomu náhodou rozuměl, „a protože stál v závětří, nemohl hocha vyčenichat! Byl to jeden z jejich zadních zvědů, ostatní byli vpředu, aby nás předešli a odřízli nám cestu. Nic jiného jsi už neviděl?“

„Nejdříve jsem viděl kojota,“ řekl povzbuzený Clarence.

„Počkat,“ zvolal znalec, když se Harry s úšklebkem odvrátil. „To je také znamení. Vlk nejde tam, kde už vlk byl, a kojot nejde za Indiánem – tam není co brát. Jak dlouho předtím jsi viděl kojota?“

„Hned jak jsem vyskočil z vozu,“ řekl Clarence.

„Souhlasí,“ pronesl muž zamyšleně. „Hnali ho před sebou, nebo jim visel v boku. Tihle Indiáni jsou mezi námi a jejich výpravou, nebo se táhnou za námi.“

Peyton upozornil mluvčího rychlým pohybem na Clarenceovu přítomnost – chlapec si toho pohybu všiml a divil se. Pak se všichni tři muži radili tichým hlasem, ale Clarence přece jen zaslechl jasně znalcův konečný úsudek.

„Teď už by to nebylo k ničemu, pane Peytone, a jen byste se sám vydával v nebezpečí na jejich půdě, kdybychom na ně vtrhli dnes v noci. A taky nevíte, jestli nejdou vlastně po nás. Vidíte, kdybychom nebyli odbočili z přímé cesty, když jsme prvně zahlédli tyhle ztracené děti, mohli jsme jít rovnou dál a padnout do nějaké zatracené pasti těchhle ďáblu. Podle mého máme z pekla štěstí, a když si dáme dobrý pozor a když já budu hlídat kolem tábora, bude nám dobře, kde jsme, až do svítání.“

Potom pan Peyton odešel a vzal Clarence s sebou. „Protože zítra brzy vstaneme a pustíme se po stopě za vaší výpravou, uděláš nejlíp, chlapče, když půjdeš na kutě. Vzal jsem tě do svého vozu, protože zůstanu, myslím, celou noc v sedle, a tak ti ani nebudu moc překážet.“ Zavedl ho k druhému vozu, přistavenému k tomu, ve kterém už zmizela paní Peytonová se Susy. Clarence byl překvapen, když uviděl ve voze psací stůl, židle, a dokonce i poličku s několika svazky knih. Druhá truhlice, upravená jako pohovka, byla pro něj ustlána s nevídaným přepychem čistého bílého prostěradla, povlečených přikrývek i polštářů. Měkká rohožka ležela na podlaze těžkého spacího vozu, který, jak mu pan Peyton vysvětlil, byl zavěšen na pérech, aby se neotřásal. Místo obvyklé vyklenuté kostry, potažené hrubým plátnem, jak to mívají obyčejné vystěhovalecké vozy, stěny a střecha tohoto povozu byly z lehkých dřevěných desek se zasklenými okny i dveřmi, jež se daly otvírat kvůli světlu i vzduchu. Clarence se divil, proč by ten silný, mocný muž, který byl patrně v sedle jako doma, stál o to, aby seděl v teplé kanceláři jako nějaký kupec nebo advokát; také byl zvědav, zdali tato výprava prodává zboží druhým výpravám, anebo je dováží do měst jako kočovní obchodníci. Neviděl tu však nic, co by se dalo prodávat, a také ostatní vozy vezly jen věci pro potřebu výpravy. Byl by se rád zeptal pana Peytona, čím vlastně je, a vyptával se ho právě tak jako on jeho. Ale Clarence byl bezmocný, protože průměrný dospělý muž nikdy neuvažuje o tom, že je nespravedlivé, upírat přirozené, ba nezbytné dětské zvědavosti právo na vyptávání, jež si sám tak lehce přisvojuje, i když neprávem a skoro vždycky beze vší jemnosti. Ale jako všechny děti i on si uvědomoval, že kdyby se ho později vyptávali na tuto nevysvětlitelnou zkušenost, měli by mu za zlé, že o ní nic neví. Když nyní zůstal sám a. pohodlně si hověl v bílém prádle, rozhlížel se chvíli kolem sebe. Nezvykle pohodlné lůžko, tak jiné než vlněné houně i tvrdé lože ve voze, kde lehával ještě s jedním vozkou, pořádek a čistota nového okolí, to vše, i když to lahodilo jeho smyslům, ho z neznámých příčin skličovalo. Že si zde tak leží, to jeho poctivé a věrné povaze připadalo jako tajná zrada na bývalých drsných společnících; měl dojem, že ztratil svou nezávislost, kterou mu dávalo jejich společné nepohodlí a společné radosti. Snad s tímto přepychem, jenž mu nepatřil, přijímal i určité závazky. To ho nutilo, aby se snažil upamatovat se na něco z otcovského domu, na velké, prostorné pokoje, na schody, kde byl stále průvan, na vysoké stropy a chladnou strojenost života, v němž bylo plno cizích tváří; některé cizejší – tváře jeho rodičů; jiné laskavější – tváře služebných, a zvláště tvář jeho černé chůvy, která o něho pečovala. Proč se ho pan Peyton na to vyptával? A proč mu jeho matka nepověděla o tom víc, když na tom cizím lidem tolik záleželo? A proč nebyla jako tahle hodná paní s něžným hlasem, která se chovala tak laskavě k Susy? A proč ho dělali takhle nešťastným? Cosi mu sevřelo hrdlo, ale přemohl se, slezl z lůžka, připlížil se tichounce k oknu a otevřel je, jen aby zkusil, že to opravdu jde, a vyhlédl ven. Zasypané táborové ohně, hvězdy, které se třpytily, ale nedávaly světlo, nejasný pohybující se obrys hlídky za kruhem tábora, to všechno zvyšovalo temnotu a změnilo proud jeho myšlenek. Vzpomněl si, co mu řekl pan Peyton, když se poprvé setkali: „Takové pískle, co?“ Jistě to neznamenalo nic zlého! Odplížil se zas na lůžko. Ležel, ale nespal. Rozhodl se, že až vyroste, nestane se členem výzvědné hlídky, ale něčím jako pan Peyton; bude mít právě takovou vystěhovaleckou výpravu a pozve Silsbeeovy a Susy, aby jeli s ním: Proto on a Susy zítra ráno poprosí, aby mohli jít sem a hrát si na to. Tak pozná všechno do nejmenších podrobností, a bude moci převzít kdykoliv takový úkol. Vždyť už byl uznávanou autoritou, pokud jde o Indiány! A jednou na něho vystřelili jako na Indiána. Bude stále nosit takovou ručnici, jako je tamta, co visí na skobě vzadu ve voze, a až se mu naskytne příležitost, skolí mnoho Indiánů a bude si to zapisovat do právě tak veliké knihy, jako je ta, která leží na pultě. Susy zatím také vyroste a stane se z ní paní a bude tomu pomáhat a oba společně budou vydávat mužstvu zásoby a potraviny. Jeho budou všude znát jako Bílého náčelníka a indiánsky se bude jmenovat Takové pískle. Ke své výpravě připojí také cirkusový vůz a občas v něm bude pořádat představení. Třeba se strhne strašlivá bitva a on se vřítí rozpálen a pokryt černým střelným prachem do vozu a Susy o tom napíše zápis do knihy. Paní Peytonová – protože ta v tom také bude mít nějakou úlohu – zavolá: „Skutečně teprve teď vidím, jaké nás potkalo štěstí, že jsme měli s sebou takového chlapce, jako je Clarence! Teď mu začínám líp rozumět.“ A Harry, který se tu také nějak připlete – kvůli poetické odplatě – sem zaskočí, zabručí a řekne: „On je opravdu docela jistě syn plukovníka Branta, panečku!“ a omluví se mu. Jeho matka by sem také přišla, v bílých plesových šatech, divila by se a pronesla by svým nejchladnějším a nejlhostejnějším způsobem: „Panebože, jak ten chlapec vyrostl! Lituji, že jsem si ho nevšímala víc, když byl malý!“ Ale když byl v nejlepším, divně zmalátněl, stěny vozu jako se rozplynuly a znovu byl hnán prázdnou, zoufale pustou plání, docela sám, protože i spící Susy zmizela, a on zůstal opuštěný a zapomenutý. Potom ve voze všechno ztichlo, jen venku šuměl noční vítr. Ale hle – na řasách spícího Bílého náčelníka, neohroženého vůdce a zapřisáhlého nepřítele Indiánů, se třpytily slzy!

Zdálo se mu, že za chvilku poté se probudil s nejasným pocitem, že ustal nějaký pohyb. K jeho velikému překvapení slunce svítilo už asi tři hodiny a vysílalo do vozu horké a dusné paprsky. Kolem ve vzduchu se vznášel obvyklý zápach i prach špinavé cesty. Slyšel slabé vrzání prken a pér, lehké kolébání i řinčení postrojů; výprava se snad vydala na cestu, vůz jel a najednou se zastavil. Patrně se setkali se Silsbeeovou výpravou; za několik okamžiků se zas všechno změní a celý jeho neobyčejný zážitek bude tentam. Musí teď vstát. Ale s ranní leností zdravého mláděte se schoulil ještě na chvilku ve svém přepychovém lůžku.

Jak bylo ticho! Z dálky sem sice pronikaly nějaké hlasy, ale zněly tlumeně a uspěchaně. Oknem zahlédl jednoho vozku. Běžel bez dechu kolem, s divným, rozčileným výrazem ve tváři, na okamžik se zastavil u dalšího vozu a pak zas utíkal rychle zpět.

Pak se ozvaly blízko dva hlasy spolu s temným dupotem kopyt v prachu.

„Vzbuďte hocha a zeptejte se ho,“ ozval se ztlumený, netrpělivý hlas, v němž Clarence poznal Harryho.

„Počkejte, až přijde Peyton,“ řekl druhý hlas tiše, „nechte to na něm.“

„Líp, když se dovíme hned, jak vypadali,“ bručel Harry. „Počkat – stranou,“ zvolal Peyton, připojuje se k ostatním, „já se ho zeptám.“

Clarence se s údivem podíval na dveře, v nichž se objevil pan Peyton, celý uprášený, jak seskočil s koně, a s podivným, až duchem nepřítomným výrazem v tváři.

„Kolik vozů měla vaše výprava, Clarenci?“

„Tři, pane!“

„S nějakým zvláštním znamením?“

„Ano, pane,“ odpověděl Clarence horlivě, „»Vzhůru do Kalifornie« a »Hrab, dři nebo zemři!“

Pan Peyton se rychle podíval Clarenceovi přímo do očí. Divně a významně a pak zas sklopil zrak.

„Kolik vás bylo dohromady?“

„Pět a ještě paní Silsbeeová.“

„Žádná jiná žena?“

„Ne.“

„Vstaň a obleč se,“ řekl mu vážně, „a počkej zde, dokud se nevrátím. Zachovej klid a buď rozumný.“ Ztlumil trochu hlas, „Asi se něco stalo, a i když jsi malý, budeš muset znovu dokázat, že jsi opravdu muž, Clarenci!“

Dveře zapadly a chlapec znovu uslyšel tlumený dusot kopyt a doznívající hlasy. Začal se mechanicky a roztržitě oblékat, ale pocítil prudké vzrušení. Když byl hotov, čekal skoro bez dechu a cítil, že mu bije srdce právě tak, jako když předešlý den běžel za mizející výpravou. Nakonec nemohl už napětí snést a otevřel dveře. V nehybné karavaně bylo všude ticho, až – a to ho ohromilo – na Susyino bezstarostné žvatlání v jednom z předních vozů. Snad ho rázem napadlo, že je to něco, co se týká jí, snad ho hnal nezdolný pud, v příštím okamžiku seskočil z vozu, rozhlédl se kolem a utíkal horečně vpřed.

První, co spatřil, byl bezmocný, opuštěný trup jednoho Silsbeeova vozu, asi pět set metrů před ním, bez volů a bez oje – osamělý a nehybný proti oslňujícímu nebi. Blízko něho stála kostra druhého vozu bez předních kol a bez nápravy, jako vůl, který padl na kolena pod řezníkovou palicí. O něco dál trčely ohořelé a zčernalé trosky třetího vozu a okolo něho se shromáždila celá společnost jezdců i pěších. Chlapec se divoce rozběhl; tu se však skupina rozestoupila a propustila dva muže, kteří nesli něco bezvládného a strašného. Clarence se zmocnilo hrozné tušení a v prudkém běhu se jim vyhnul, ale v tom okamžiku ho spatřili i ostatní a začali volat: „Zpátky!“

„Stát!“

„Zadržte ho!“ Clarence si toho nevšímal o nic víc než větru, který mu hvízdal kolem uší, a zamířil k přednímu vozu, v němž si on a Susy hrávali. Silná ruka ho chytila za rameno – Peytonova ruka.

„To je vůz paní Silsbeeové,“ řekl hoch zsinalými rty a ukázal na něj. „Kde je?“

„Ona a ještě jeden muž chybí,“ odpověděl Peyton, „ostatní jsou mrtvi.“

„Musí tam být,“ tvrdil hoch, vyprošťuje se, a ukazoval na vůz. „Pusťte mě!“

„Clarenci,“ začal vážně Peyton a stiskl pevněji hochovo rameno, „vzmuž se a řekni nám, kteří to jsou.“

Vypadalo to, jako kdyby na zemi ležely dvě hromady starého šatstva a třetí trochu dál, tam, kam na Peytonův rozkaz dva muži složili své břímě. V těch roztrhaných, zaprášených hromádkách šatů na lidských tělech, v nichž jako by všechna vznešenost života byla krutě rozdupána, zůstalo jen to ubohé a groteskní. V tom nebylo nic strašného. Chlapec k nim zvolna přistoupil; a třebaže to bylo i jemu samému neuvěřitelné, nesmírný strach, jenž ho chvíli před tím zachvátil, nyní z něho najednou spadl. Šel od jednoho mrtvého k druhému, poznával je podle určitých známek a zvláštností a udával jejich jména. Skupina mužů se na něho zvědavě dívala, cítil, že stěží rozumí sám sobě, a tím méně té klidné rozhodnosti, s níž se obrátil k poslednímu vozu.

„Tam nic není,“ upozornil ho Peyton, „prohledali jsme ho.“ Ale hoch neodpověděl, šel dál a skupina mužů za ním.

Opuštěný vůz, který mu teď připadal sprostší, nepořádnější a zanedbanější než dříve, byl nyní naplněn zlámanými kostmi, konvemi, tu a tam rozházenými potravinami, hrnci a pánvemi, spolu se šatstvem a s houněmi, to vše páté přes deváté na uprášené hromadě. Chlapcovy bystré oči zahlédly v té různorodé směsi okraj ušpiněné kalikové látky.

„To jsou šaty paní Silsbeeové,“ zvolal a vskočil do vozu.

Nejdříve se muži podívali jeden na druhého, ale v okamžiku mu pomáhaly desatery ruce. Muži nervózně přehrabovali a odklízeli harampádí. Pak jeden z mužů najednou vykřikl a uskočil, obrátil své zděšené a rozzuřené oči k bezcitné usměvavé obloze, jež se klenula nad nimi.

„Proboha, podívejte se sem!“

Odkryl zažloutlou voskovou tvář paní Silsbeeové. Jak se teď změnila; staré známé rysy únavy, starosti a nevrlosti zmizely z této tváře vzdáleného klidu a míru jako u sochy. Clarence často rozzlobil tuto ženu, která žila těžkým životem; teď si to vyčítal před její chladnou netečností a tlačil se nesměle vpřed. Když hoch pokročil, hodil muž svůj šátek rychlým varovným pohybem na spečené prstence vlasů, jako by chtěl před jeho pohledem zakrýt něco strašného. Clarence cítil, že ho někdo táhne zpět, ale předtím ještě zaslechl, jak jeden z mužů stojících vedle něho, zašeptal zsinalými rty:

„Proboha, také ji skalpovali!“

IV

Jak míjely dny a týdny, které Clarenceovi připadaly jako sen. Nejdříve období zamlklého opatrného omezování, kdy jeho a Susy od sebe oddělovali, projevovali jim divný a strojený soucit, kterého si sotva všímal, ale na který později vzpomínal, když ostatní už zapomněli; pohřeb paní Silsbeeové pod kamennou mohylou, s jakýmisi obřady, které, třebaže prosté, jako by od něho a od Susy vymáhaly projevy hoře a žalu, a zatím je nechávaly jen chladné a vyděšené; dni, kdy Susy často a bez důvodu křečovitě a dětsky plakávala. Pak se záchvaty stávaly mírnějšími, řidšími, až docela zmizely a ani nevěděl kdy a jak. V noci ho pronásledovala vidina onoho rána, těch tří nebo čtyř hromad rozedraných šatů na zemi, a lítost, že si je neprohlédl pozorněji; vzpomínka na žalostnou osamělost a zkázu rozbitého a opuštěného vozu, který jako by klečel na kolenou a mlčky se modlil, když k němu výprava dojela a pak ho nechala za sebou; přehrabování v hloubi osudného vozu, v němž nalezli mrtvolu paní Silsbeeové, vozu, jehož se každý pověrčivě štítil, když jej konečně odevzdali úřadům v hlídkové pevnůstce. Clarence jako by tím ztratil poslední článek řetězu, jenž ho poutal k minulosti. Při krátkém pobytu v posádce na pomezí prérie objevily děti nové zážitky a nabyly nových zkušeností; hezký důstojník v uniformě, opásaný šavlí, hrdina a mstitel, kterého musily obdivovat a později napodobovat; nenadálá důležitost obou i úcta, kterou jim všichni projevovali, »jako jediným, kteří to přežili«; jak se jich všichni soucitně vyptávali a laskavě přeháněli jejich zážitky – což si Susy okamžitě osvojila – to všechno jim později ve vzpomínkách připadalo jako sen.

I opravdové změny, jak je oba pozorovali z jedoucích vozů, jim připadaly zvláštní a neskutečné. Jak jednoho rána už neviděli stále stejnou, nehybnou a nízkou černou linku na obzoru a před polednem se octli mezi skalami, stromy a rychle plynoucími řekami. Jak se po několika dnech najednou objevil vedle nich vysoký horský hřeben, zahalený šedými mraky, až byli přesvědčeni, že to je táž černá linka, kterou tak často vídali. Jak se jim muži smáli a tvrdili jim, že už poslední tři dny projíždějí touto černou čárou, která je daleko vyšší než vysoký hřeben v šedých mracích před nimi, a že právě ona černá čára jim jej vždycky zakrývala. Jak Susy pevně věřila, že ke všem těm změnám dochází, když ona spí, a že »cítí, jak se kopce škrabou nahoru«, a Clarence v šťastné pohrdavosti útlého mládí prohlašoval, »že se vlastně nedostali ani trochu výš«. Jak se ochladilo, třebaže bylo ještě léto, že nyní opravdu potřebovali táborový oheň a jak se v Susyině stanu objevila kamna; a zase jak to vše zmizelo a oni se znovu octli na oslnivé, spálené a sluncem vyprahlé pláni! Ale všechno stále jako ve snu.

Mnohem skutečnější byli pro ně členové výpravy a dětem se zdálo, že je vždycky znaly, ba v nevinné dětské přelétavosti se jim zdáli skutečnější, než pro ně kdy byli ti mrtví. Byl tu pan Peyton, o němž se dozvěděli, že mu patří celá výprava, a který byl tak bohatý, »že by nemusel jet do Kalifornie, kdyby nechtěl, a mohl by si zde koupit pěkný kus půdy, kdyby se mu zlíbilo«. Byl také právník a »policajt«, tak nazývala Susy člověka politicky činného v posádkách na hranicích se mu říkalo »squire« nebo »soudce«, mohl dát zatknout, koho chtěl, a každého oslovoval křestním jménem. Paní Peytonová churavěla, proto jí lékař nařídil, aby žila šest měsíců na venkově a nikdy víc nevkročila do nějakého domu v městě; paní chtěla Susy adoptovat, jakmile to pan Peyton sjedná se Susyinými příbuznými a opatří potřebné listiny! Dověděli se, že Harry je Henry Benham, bratr paní Peytonové a jakýsi společník jejího manžela. Muž z výzvědné hlídky se jmenoval Gus Gildersleeve čili Bílá vrána a jen jeho prozíravosti měli patrně co děkovat, že nedošlo k útoku na jejich výpravu. Pak zde byl pastevec Bill a Texaský Jim, vaquero neboli skoták, zázračný a nepřekonatelný jezdec. Takoví byli jejich společníci, jak je znali z povídání ostatních i z vlastního dětského názoru. Pro ně byli všichni ohromní a neobyčejně důležití lidé. Ale Clarence, ať už z chlapecké zvědavosti, nebo z pocitu, že ho dobře nechápou, přitahovali nejvíce dva lidé z výpravy, kteří k němu byli nejméně laskaví: paní Peytonová a její bratr Harry. Obávám se, že podle zvyku většiny dětí i některých dospělých lidí nevážil si tolik stálé laskavosti pana Peytona a ostatních, jako řídkých chvil, kdy ho Harry vůbec jen snášel anebo kdy ho paní Peytonová vyslechla jen ze zdvořilosti. Občas si to s hořkostí uvědomoval a sliboval si, že až se mu podaří získat od Harryho jen slovo uznání nebo úsměv od paní Peytonové, pomstí se jim tím, že uteče. Zdali by to byl udělal nebo ne, nemohu říci. Popisuji pošetilého, dorůstajícího a citlivého jedenáctiletého chlapce, o jehož pocitech se nedá nic určitého předpokládat.

Právě v té době ho začal okouzlovat jiný člen výpravy, příliš nepatrný a bezvýznamný, aby byl zahrnut do skupiny těch, o nichž jsme již dříve mluvili. Postavou, zvyky i zevnějškem se podobal ostatním vozkům a zpočátku neprojevoval Clarenceovi žádnou zvláštní přízeň. Byl to sotva šestnáctiletý mladík – jehož rodiče ze Svatého Josefa ztratili všechnu naději, že by se kdy polepšil, a tak si vymohli na Peytonovi, aby mu dovolil připojit se k výpravě ze dvou důvodů: chtěli ho vzdálit špatné společnosti, a přece jen doufali, že se umoudří.

Clarence o tom nejdříve nevěděl, ne pro nedostatečnou upřímnost mladého muže – tento vynalézavý mládenec mu už dříve svěřil, že zabil tři muže v St. Louis a dva v St. Jo a že policie po něm pase. Ale bylo zřejmé, že tento předčasně vyspělý hoch si zvykl nejen pít, kouřit, žvýkat tabák a hrát karty, ale měl i silný sklon k lhaní a přehánění. Opravdu ho všude znali jako »Jima Hookera, lháře«, a jeho roztodivné vlastnosti přitahovaly Clarence jako zajímavá, vzrušující, podezřelá, ale vždycky oslňující záhada. I když měl hlas zhrublý předčasným hýřením a choval opovržení k jakékoli zdvořilosti, měl kulatý, naprosto dobrácký obličej a dosti laskavou povahu, nebyl-li právě sveden, aby hrál svoji úlohu nesvědomitého ničemy.

Sotva několik dní po hromadné vraždě, kdy děti žily v ovzduší chmurného soucitu a bázlivého mlčení, blýskl se Jim Hooker před Clarencem a vzbudil jeho zájem. Štíhlý a hubený, najednou se přihnal; napolo visel se sedla indiánského koníka, divoce pádil po cestě sem a tam a kolem vozu, v němž Clarence seděl, trhal zoufale uzdou a dával všemožně najevo, že je divoce unášen splašeným koněm a že se udržuje v sedle jen nezdolnou odvahou a zručností. Znovu se hnali sem a tam, bezmocný jezdec visel chvílemi na jediném třmeni nad zemí a hned zase – jak se Clarenceovi zdálo – jen s nadlidským vypětím sil se vzpřímil. Clarence tu seděl s otevřenými ústy, celý vzrušený a rozčilený, zatímco někteří z vozků se jen smáli. Potom pan Peyton z otevřeného okna vozu zavolal klidně:

„No tak, to už stačí, Jime, nech toho!“

Splašený kůň i s jezdcem okamžitě zmizeli. Za chvíli poté vyděšený Clarence zahlédl strašlivého jezdce, jak jede klidně v prachu zadních vozů na témž divokém oři, který se teď v prozaickém světle náramně podobal obyčejnému tažnému koni. K večeru Clarence požádal jezdce, aby mu to vysvětlil.

„No víš,“ odpověděl mu Jim zasmušile, „mezi tou čeládkou ani jeden chlap nemá zdání, co v tomhle koni vězí. A kdo by to jen tušil, ten to nesmí říci! To by nešlo, aby prozradili, že soudce má jankovitého Mexičana, který zabil dva muže, než ho dostal, a musí zabít ještě dalšího, než uteče! Týden předtím, než jsme k vám dojeli, splašil se se mnou tenhle kůň v samém táboře. Najednou se shrbil a shodil mě, ale já jsem se takhle v jednom třmeni udržel nohou. Vláčel mě hlavou dolů nějaké dvě míle a já jsem se takhle rukama chránil, abych nenarazil na skálu!“

„Proč jste nevytáhl nohu a nepustil se?“ zeptal se Clarence bez dechu.

„To bys udělal ty,“ odpověděl Jim s opovržením, „to není můj styl. Já jsem jen tak visel dolů, a když jsme sjížděli se srázného vršku, byl kůň, abych tak řekl, pode mnou – pak jsem se odrazil rukou a už jsem mu zase seděl na hřbetu!“

Tento čin, i když jej Jim živě předváděl a dával ruce dolů pod sebe jako nohu a naznačoval oblouk skoku do vzduchu, byl příliš silný pro Clarenceův mozek, aby to pochopil, a tak se nesměle vrátil k jednodušším podrobnostem.

„A proč se vám kůň poprvé splašil, pane Hookere?“

„Větřil Indiány!“ prohlásil Jim lhostejně a koutkem úst vyplivl dlouhým obloukem tabákovou šťávu jako vodotrysk – tuto svou zvláštní dovednost přivedl k oslňující dokonalosti. „Možná, že ty vaše!“

„Ale vždyť,“ váhavě namítl Clarence, „vždyť jste říkal, že to bylo týden předtím…“

„Takový mexický janek zvětří Indiány na padesát, a třeba i na sto mil,“ bránil se Jim s pohrdlivou chladnokrevností, „kdyby byl soudce Peyton dal na mou radu a nebál se tolik, že vyjde najevo jankovitost jeho koně, byl by to s Indiány prima sehrál, dřív než se vás dotkli. Ale,“ dodal zachmuřeně a opovržlivě, „žádný z nich tady nemá špetku zdravého rozumu nebo vtipu a ničeho nic; a taky tu nic takového být nemůže, dokud se tu budou plést ženské a děcka! Dávno bych už té zatracené bandě dal vale, kdyby tu nebyla ještě jedna nebo dvě věci,“ dodal tajemně.

Jimovo tajuplné chování zapůsobilo na Clarence tak silně, že v té chvíli zapomněl na jeho opovržlivou zmínku o panu Peytonovi, o Susy i o sobě, a zeptal se dychtivě: „Jaké věci?“

Jim, jako by v své vrtošivé náladě nedbal na chlapcovu přítomnost, zadumaně povytáhl z holínky velký lesklý nůž a zase jej zastrčil. „Mám tu pár starých vroubků,“ pokračoval tichým hlasem, ač zde nebyl nikdo, kdo by jej mohl slyšet, „pár soukromých účtů,“ pokračoval tragicky, odvraceje oči, jako by ho někdo pozoroval, „a ty musí být smyty krví, než odejdu. V téhle čeládce žije a dýchá o pár mužů víc, než je potřeba. Možná, že to je Gus Gildersleeve, možná Harry Benham, a možná,“ dodal s chmurnou, ale šlechetnou lhostejností, „že jsem to já sám.“

„Oh, nikoli,“ odporoval Clarence zdvořile.

Ale zadumaného Jima to ani zdaleka neuklidnilo, ba naopak, jen to vyvolalo podezření. „Možná,“ prohlásil a znenadání odtančil pryč od Clarence, „možná že si myslíš, že lžu. Možná si myslíš, že jako syn plukovníka Branta mě převezeš s touhle vaší výpravou. Možná,“ pokračoval a divoce k němu zarejdil, „žes počítal, když jsi fouknul s tím umrněným žábětem, že tu můžeš točit také se mnou, synku. Možná,“ pokračoval, jak vykouzloval v prachu jakési obraty a tloukl se střídavě rukama do holínek, „možná že tu jen špicluješ a donášíš soudci.“

Clarence byl pevně přesvědčen, že se Jim svým indiánským válečným tancem povzbuzuje k nějakému zoufalému útoku na něho, ale protože ho poslední nespravedlivé obvinění roztrpčilo, obrnil se znovu svým starým zarputilým mlčením. Naštěstí v tom okamžiku se ozval velitelský hlas: „Tak co, vy tam, vy, Jime Hookere?“ a strašlivý Hooker, jako obyčejně, okamžitě zmizel. Nicméně za hodinu nebo za dvě se znovu objevil u vozu, v němž seděl Clarence a Susy, s výrazem ukojené pomsty i s lítostí nad krveproléváním ve tváři a s vlasy sčesanými po indiánsku přes oči. Blahosklonně se omezil jen tak mimochodem na chmurnou a pohrdlivou kritiku o hře s kartami, kterou děti hrály. Clarence poprvé napadlo, nevězí-li největší část Jimovy zkaženosti v jeho vlasech. Přimělo ho to k přemýšlení o tom, jak je podivné, že se pan Peyton nepokusil napravit Jima nůžkami, ale k tomu dospěl teprve až po čtyřech dnech, kdy se sám pokoušel napodobit Jima a česat si vlasy jako on.

Za několik dnů poctil ho Jim znovu jen tak náhodou důvěrným rozhovorem. Clarenceovi dovolili jet na jednom předním tahounu, jak jezdívají postilióni; byl tedy stejně vysoko jako Jim, když se tento divoký jezdec k němu připojil na svém mexickém jankovi, který, patrně jen ze zlomyslnosti, vypadal jako těžkopádný, poslušný, ba i trochu kulhavý kůň.

„Kolik,“ ptal se ho Jim s chmurnou důvěrností, „kolik jsi počítal, synáčku, že dostaneš za to, když ukradneš tu žábu?“

„Nic,“ usmál se Clarence.

Snad to byl už důkaz zjevného Jimova vlivu, jímž na něho začal působit, když se nesnažil projevit pohoršení nad tím, že mu připisuje takovou úžasnou účast na zločinu jako dospělému.

„Mohl to být dobrý kšeft, jestli to ovšem nebyla pomsta,“ pokračoval Jim zádumčivě.

„Ne, nebyla to pomsta,“ řekl Clarence rychle.

„Tak jsi počítal s tím, že shrábneš nějakých sto dolarů od starých, kdyby je nebyli skalpovali dřív, než ses k nim dostal?“ ptal se Jim. „Měl jsi zatracenou smůlu! Ať to je jak chce, přinutíš paní Peytonovou, aby pěkně klopila, bude-li chtít to mrně adoptovat. Koukej, chlapečku,“ vyhrkl najednou prudce, naklonil k němu hlavu a díval se na něho nepřátelsky skrze napomádované kadeře, „chceš mi namluvit, že to nebyl úskok a mazaná hra, celá tahle historie?“

„A co?“ divil se Clarence.

„Chceš mi namluvit,“ bylo úžasné, jak dovedl v té chvíli mluvit chraptivě, „chceš mi snad namluvit, že jsi nepoštval Indiány, aby odkrouhli Silsbeeovic, abys měl pro paní Peytonovou po ruce úplného sirotka, kterého by mohla adoptovat?“

Ale na to Clarence už musil protestovat, a to ostře, třebaže si toho Jim opovržlivě nevšímal. „Jen mi nelži,“ opakoval záhadně. „Já se v tom vyznám, já jsem mazaný, chlapečku. Však my si rozumíme!“ A s tou poťouchlou narážkou, že zná tajemství Clarenceova zločinu, rychle zmizel, aby se vyhnul obvyklému pokárání svého představeného – vrchního vozky.

Jeho zhoubný vliv se neomezil jen na Clarence. Přes žárlivou a něžnou péči paní Peytonové, skoro neustálou Clarenceovu společnost a kroužek obdivujících ctitelů, kteří ustavičně Susy obklopovali, bylo zřejmé, že ďábelský Jim tajně vyhledává a pokouší i tuto malou Evu. Jednou ji našli, jak si tajně zdobí kučery volavčími pery, a podruhé objevili, že si natřela obličej a paže žlutým a červeným okrem, Jimovým darem, jak doznala. Jedinému Clarenceovi přiznala, jaký má ten dar význam a účel. „Jim mi je dal,“ svěřila mu, „Jim je sám takový Indián, který mi nic neudělá, a kdyby přišli ti zlí Indiáni, tak by mysleli, že jsem jeho indiánské dítě, a utekli by. A Jim říká, kdybych byla rovnou pověděla těm Indiánům, co přišli zabít tatínka a maminku, že patřím k němu, byli by utekli.“

„Ale vždyť jsi to nemohla udělat,“ namítl střízlivý Clarence, „víš dobře, že jsi celou tu dobu byla pořád s paní Peytonovou!“

„Klánsi,“ řekla Susy, potřásajíc hlavou a upírajíc svá kulatá modrá očka s klidnou prolhaností na hocha, „nepovídej! Já jsem tam byla!“

Clarence překvapeně couvl, a div nevypadl z vozu, tak se polekal hrozného objevu, jak Susy dovede přehánět. „Ale,“ vyhrkl, „vždyť přece víš, Susy, že ty a já jsme odešli předtím…“

„Klánsi,“ odpověděla klidně Susy, skládajíc prstíčky svou sukénku do záhybů, „nepovídej mi něco takového. Já jsem tam byla. Já jsem to přece přežila! Lidé v pevnosti to také říkali. Kdo to přežije, ten je vždycky a vždycky při tom a vždycky všechno ví.“

Clarence byl tak ohromen, že nemohl odpovědět. Nejasně si připomněl, že si už dříve všiml, jak Susy náramně okouzlovalo, když jí ve tvrzi Ridge připisovali velkou důležitost jako dítěti, které to přežilo, a jak dětinsky se podle toho snažila chovat. Ničemný Jim ji v tom zřejmě podporoval. Den nebo dva se jí Clarence skoro trochu bál, a cítil se osamělejší než kdy jindy. V této náladě, a zatímco si zarputile uvědomoval, že jeho přátelení s Jimem nijak nezmenšuje zaujatost paní Peytonové a jejího bratra proti němu, ba že paní obviňuje jen jeho ze Susyina seznámení s tím ničemou, dal se svést k nerozumnému mladickému kousku, jaký starší lidé obyčejně přísně, i když ne dost uváženě, odsuzují. Clarence věřil, jako mnoho jiných dětí, že se o něho nikdo příliš nestará, leda když jde o nějaké zakazování, a objevil, jak to děti dělávají, a to mnohem dříve, než bychom se nadáli, že láska a vyznamenání nijak logicky nesouvisí se zásluhou a pochvalou, a stal se chlapecky lehkomyslným. A tak, když se jednoho dne znenadání začalo povídat o tom, že někde nablízku je stádo bizonů a že příští den ráno výprava dál nepojede, aby Gildersleeve, Benham a někteří jiní mohli uspořádat hon, Clarence ochotně vyslechl Jimův návrh, aby se i oni dva tajně za nimi vypravili.

Aby mohli provést svůj nepěkný záměr, musili být drzí a lstiví. Smluvili se, že hned po odjezdu skupiny lovců Clarence požádá, aby se mohl projet na jednom z tahounů, což mu často vlídně dovolovali; potom na okraji tábora bude předstírat, že se s ním kůň splašil, a Jim se rozjede za ním. Bude-li tolik lovců na koních mimo tábor, nikoho už za nimi nevyšlou. Jakmile budou jednou venku, vydají se po stopách lovců, budou-li přistiženi, vymluví se a řeknou, že zabloudili a nemohli nalézt cestu zpět do tábora. Plán se jim zdařil. Podrobnosti jim vyšly skoro až příliš dokonale; ukázalo se, že Jim, aby dodal dramatické účinnosti Clarenceovu koni, který se měl splašit, podstrčil mu pod hrušku sedla bodlinatý durman, jejž Clarence objevil právě včas, aby nebyl vyhozen ze sedla. Popoháněli koně halasným křikem – Jim i tajně šlehal koně přes zadek – a tak se oba, pronásledovaný i pronásledovatel, dostali bezpečně za polovysoký potok, vroubený olšovím, jež ohraničovalo tábor. Nikdo za nimi nejel. Vozkové buď něco tušili a přimhouřili nad jejich výletem oči, anebo usoudili, že hoši se dovedou postarat sami o sebe a nemohou v blízkosti lovecké výpravy zabloudit; a proto jejich odjezd nevzbudil žádný poplach.

Hoši se uklidnili, a protože věděli, kde se asi bude lovit, hnali se vesele vpřed. Před nimi se rozkládala široširá nížina, která vpravo zvolna klesala k vzdálenému, napolovic vyschlému jezírku, vytvořenému rozvodněnou řekou, u jejíhož přítoku tábořili. Jezírko částečně zakrývaly roztroušené lesíky a houštiny, a za nimi se opět táhla nekonečná prérie – pastviny jejich lovné zvěře. Jim poučil chraptivým hlasem svého společníka, že bizoni chodí k jezírku pít. Trochu dál dramaticky zarazil, seskočil a pomalu prozkoumával půdu. Zdálo se, že je pokryta kulatými dolíky, a Jim mu tajemně vysvětloval, že to jsou bizoní stopy. Nezkušenému Clarenceovi se skoro zdálo, že prérie se docela podobá obyčejné neromantické pastvině, což trochu zchladilo jeho hrdinské představy. Nicméně oba společníci zarazili a začali odborně prohlížet své zbraně a výstroj.

S politováním doznávám, že byla sice rozmanitá, ale neúplná a nedokonalá. Při jejich chvatném úprku musil se Jim spokojit se zahnutým nožem, se starou dvojkou – ptáčnicí, kterou obyčejně nosíval přehozenou přes rameno, a se starodávným šestiranným revolverem, jehož hlavně spouštěly, kdy se jim namanulo, a to docela neočekávaně; revolveru říkali „Allenova pepřenka“, protože se podobal kuchyňskému nádobí, Jim měl i lovecký nůž. Clarence měl šípy a indiánský luk, s kterým se učil střílet, a sekyrku skrytou v sedle. Jim mu šlechetně přidal revolver výměnou za sekyrku. Clarence to nejdříve naplnilo nadšením, ale když si ji Jim zastrčil za opasek a nabyl neobyčejného válečnického a malebného vzhledu, litoval, že ji vyměnil. Zatím mu Jim vysvětloval, že má pušku zvláštním způsobem nabitou až do středu šrotem a revolverovými kulkami, že z ní může střílet jedině on, a to ještě ne bez nebezpečí, jak tajemně dodal. Chudobu jejich výzbroje vynahradil Jim vypravováním o neobyčejných výsledcích, kterých s ní dosáhli jeho známí, a o tom, jak on sám skolil tímto revolverem bizona, a to smělou ranou do otevřené tlamy, takže mu pronikla ‚všemi vnitřnostmi‘. Vypravoval mu, jak jeden jeho přítel, a to opravdu důvěrný přítel – který teď sedí ve vězení v Louisvillu, protože zabil šerifova vyslance – octl se kdysi sám a bez koně, jen s obyčejným zavěrákem a lasem, uprostřed stáda bizonů. Vyskočil prý klidně na huňatý hřbet největšího bizona, přivázal se pevně lasem k jeho rohům, pobízel ho nožem vpřed a živil se celé dny masem, jež mu vyřezával z živého těla. Bizon, opuštěn svými druhy a vyčerpán ztrátou krve, nakonec podlehl vítězi a klesl na samém okraji tábora, kam ho jeho mučitel chytře zavedl. Musíme doznat, že při tomto vypravování Clarence až tajil dech a byl by se rád sem tam na něco vyptal. Ale byli sami v prérii a spojovala je společná provinění. Nádherné slunce vítězně vycházelo, čistý svěží vzduch jim vzrušoval nervy. V nadšeném mladistvém očekávání bylo všechno možné!

Půda nížiny, kterou projížděli, byla tu a tam zbrázděna trhlinami a jámami. Museli proto jet velmi opatrně. Při jedné nucené zastávce Clarence překvapilo temné, jednotvárné hučení, které znělo jako těžký, pravidelný hukot splavu. Pokaždé, když zvolnili klus, slyšeli zvuk jasněji a nakonec jej doprovázelo lehké, ale znatelné chvění země jako v blízkosti vodopádu. Když tak o tom zvuku uvažovali, zjistili, že se špatně orientovali a že ztratili stopu; najednou je překvapilo, že zvuk se k nim skutečně blíží! Oba dva se pudově tryskem pustili k jezírku. Jak se les před nimi rozevřel, Jim vybuchl dlouhým a nadšeným pokřikem: „Hurá, to jsou oni!“

Clarencovi se na první pohled zdálo, jako kdyby se celá prérie za nimi utrhla a řítila se v převalujících se vlnách a brázdách k nim. Druhým pohledem rozeznal ohromné stádo bizonů, narážejících na sebe čely, a tu a tam, uvnitř mezi nimi, na krajích i vzadu se vynořovaly z mraku prachu divoké postavy a záblesky ohně. Myslel stále ještě na vodu, a tu mu napadlo, že se k jezírku nepozorovatelně valí nějaká rozbouřená vlna mořského přílivu a všechno s sebou unáší. V němém očekávání se obrátil s dychtivým pohledem na svého společníka. Ale běda! Strašlivý hrdina a mocný lovec byl zřejmě právě tak němý a omráčený jako Clarence. Je pravda, seděl dál v sedle jako přikován, štíhlá, stále ještě hrdinská postava, a sahal střídavě po sekyrce a po pušce s jakousi křečovitou pravidelností. Jak dlouho by to byl tak dělal, to nevyjde nikdy najevo, protože právě v tom okamžiku stádo prorazilo s ohlušujícím hřmotem skrze křoví, stočilo se k pravé straně jezírka a řítilo se přímo na ně. Všechny jejich další pochybnosti nebo váhání rázem zmizely. Bystrozraký mexický janek strašně zasupěl, otočil se a šíleně prchal i s jezdcem. Poháněn patrně dojemnou věrností, Clarenceův tahoun – daleko nižšího původu – hnal se těsně za mexikánem. V několika okamžicích spřátelená zvířata letěla bok po boku v ušlechtilém závodění.

„Pročpak takhle utíkáme!“ těžce vydechl prostoduchý Clarence.

„Peyton a Gildersleeve jsou vzadu a mohli by nás uvidět,“ udýchaně vyhrkl Jim. Clarence překvapovalo, že bizoni jsou blíž než lovecký oddíl a že dupot nějakého tuctu bizonů duní těsně za nimi, ale sotva nabral dechu, zakřičel:

„Kdypak je začneme honit?“

„Honit!“ zavřískal Jim s hysterickým výbuchem pravdivosti, „vždyť oni honí nás – leťme!“

Opravdu se nedalo už pochybovat o tom, že zděšení koně prchají před stejně zděšeným stádem za nimi. Hoši získali na okamžik náskok, když projeli roklí, kterou jejich pronásledovatelé museli obejít, ale v několika minutách je dohnala ta část stáda, která si zamířila k nejbližšímu břehu jezírka; octil se teď přímo uprostřed stáda. Půda se otřásala dupotem bizoních kopyt, pára z jejich dechu spolu se štiplavým prachem, jenž naplňoval vzduch, Clarence napolo dusily a oslepovaly. Nejasně zahlédl, jak Jim divoce hodil sekyrou po bizoní krávě, která se v běhu na něho tiskla. Když sjížděli tryskem dolů do další rokle, viděl, jak Jim zdvihá v nejvyšším zoufalství svou osudnou pušku. Clarence takřka ležel na napjaté šíji svého koně. Oslňující záblesk a jediný ohlušující výstřel z obou hlavní – Jim zavrávoral a divže nesklouzl ze sedla, zatímco puška, z které se kouřilo, vylétla přes jeho hlavu na druhou stranu, a pak jezdec i kůň zmizeli v prachu a v kouři výstřelu. Tu se Clarenceův kůň s trhnutím zarazil a hoch cítil, jak letí přes koňovu hlavu do rokle a padá na jakýsi poskakující polštář z kudrnatých a spletených chlupů. Byl to huňatý hřbet ohromného bizona. To Jimova zoufalá dvojitá rána, vystřelená nazdařbůh, zasáhla bizona před nimi do zadní nohy a vyrvala mu kus masa a šlach; zvíře spadlo do rokle zrovna před Clarenceovým koněm.

Omámený, ale nezraněný hoch se skulil po zdvižené přední noze zmítajícího se zvířete na zem. Když se opět vzchopil, nejenže kůň byl tentam, ale i celé stádo bizonů zmizelo a slyšel teď i výkřiky neviditelných lovců před roklí. Patrně neviděli, jak spadl, a rokle ho zakryla. Stěny před ním byly příliš srázné, aby na ně mohl vylézt s bolavými údy; svah, po kterém on i bizon sklouzli při srážce, byl za poraněným zvířetem. Clarence klopýtal ke svahu. Tu se bizon postavil s vypětím všech sil na tři nohy, poobrátil se a upřel na něho oči.

Všechno se událo příliš rychle, než aby nezkušený hoch cítil opravdový strach; byl jen divoce vzrušen a zmaten. Ale při pohledu na obrovské čelo, které jako by vyplňovalo celou rokli a zvedalo se hrozivě a klidně mezi ním a jedinou možností k útěku, přeběhl mu hrůzou mráz po zádech. Velké, kalné a krví podlité oči civěly na něho s němou žasnoucí zuřivostí; mokrá chřípí byla tak blízko něho, že při prvním hněvivém zasupění zavrávoral jako po ráně. Rokle byla jen úzká a krátká rozsedlina v prérii; pár kroků couvnout a byl by se octl na konci – u několik metrů vysoké, strmé a takřka svislé stěny. A kdyby se pokusil vyšplhat po, drolících se stěnách a spadl, dole by ho čekaly ty krátké, ale strašlivé rohy, aby ho nabodly! Připadalo mu to příliš strašné, příliš kruté! Vypadal tak maličký vedle té obrovské nestvůry. Bylo to nespravedlivé! Slzy mu vyhrkly do očí. Rozzuřen nad nepřízní osudu, stál nehnutě a zarputile se zaťatými pěstmi. S polohysterickou, dětskou zuřivostí se pevně zadíval do těch příšerných očí; nevěděl, že díky zvláštním zvětšujícím čočkám bizoních očí připadal těžkopádnému zvířeti mnohem větší, než byl, že vzdálenost byla klamná a že právě této skutečnosti lovci často děkují za svou záchranu. Clarence myslel jen na to, jak by nějak zoufale zaútočil. Ach šestiraňák! Měl ho stále ještě v kapse. Rozechvěně a zoufale ho vytáhl – vypadal tak maličký vůči ohromnému nepříteli!

Zamířil blýskajícíma očima a stiskl spoušť. Ozvalo se slabé cvaknutí, další a ještě jedno! I tohle se mu jen vysmívalo! Ještě jednou a divoce stiskl, třeskla rána, pak druhá. Ustoupil dozadu. Koule se asi neškodně zploštily o bizonovo čelo. Zoufale stiskl spoušť znovu – výstřel a spolu s ním zuřivý řev; ohromné zvíře hodilo divoce hlavou, zabodávajíc levý roh hluboko do drobící se skály. Znovu a znovu na ni útočilo, vytrhávajíc svůj roh a spolu, s ním i spoustu kamení a hlíny. Teprve za několik vteřin poznal Clarence v divokém zmítání hřívy příčinu takové zběsilosti. Zvířeti se řinula z levého oka krev, bylo prostřeleno kulkou; bizon byl oslepen! Clarence se zmocnilo strašné rozechvění a náhlá lítost, což bylo daleko horší než dřívější strach. To on udělal! Ani ne tak z pocitu sebezáchovy, jako spíš proto, aby unikl té hrozné podívané, využil Clarence dalšího šíleného záchvatu bolesti a slepoty, jenž zmítal lpícím zvířetem stále na levou stranu, proklouzl vpravo, skočil k svahu a divoce se znovu vyškrábal nahoru na pláň. Tam se zmateně rozběhl, nevěda ani kam; chtěl jen uniknout smrtelnému řevu a navždycky zapomenout na vyčítavý pohled ohromného krvavého oka.

Najednou uslyšel vzdálený hněvivý pokřik. Při prvním chvatném pohledu se mu celá prérie zdála prázdná, ale když se líp rozhlédl, spatřil dva jezdce, kteří se k němu rychle blížili a vedli s sebou jednoho koně bez jezdce – jeho koně! S blaženým pocitem úlevy, že je vysvobozen, zmocnila se ho horečná touha po soucitu ostatních i touha všechno jim vypovědět. Ale jak přijížděli blíž, zpozoroval, že to je Gildersleeve a Henry Benham; ani zdaleka se neradovali z jeho zachránění, tvářili se jen podrážděně a netrpělivě. Zdeptán touto novou porážkou, chlapec se zarazil, znovu němý a zarputilý.

„Tak co, zatraceně, vyskočíš a pojedeš s námi, anebo chceš zdržet výpravu tím svým ničemným bláznovstvím o další hodinu?“ volal rozzuřený Gildersleeve.

Chlapec zaváhal, pak mechanicky a beze slova vylezl na koně.

„Však by zasluhovali, abychom je nechali a odjeli,“ bručel pomstychtivě Benham.

Na okamžik se Clarence rozlítil a chtěl seskočit s koně a požádat je, aby táhli a dali mu pokoj. Ale než mohl svůj nápad provést, oba muži se tryskem rozjeli a táhli jeho koně, přivázaného lasem k hrušce Gildersleevova sedla, za sebou.

Za dvě hodiny dojeli k výpravě, která už byla na pochodu, a octli se mezi skupinami jezdců. Soudce Peyton vypadal trochu překvapen, ale přece jen uvítal Clarence s vlídným a shovívavým pohledem. Chlapcovo srdce okamžitě roztálo a všechno odpustilo.

„Nu tak, můj hochu, řekni nám, jak to bylo! Co se stalo?“

Clarence se spěšně rozhlédl a viděl, že Jim jede zasmušile vzadu s odvrácenou tváří. Rychle a nervózně vypověděl, jak byl shozen do rokle na hřbet poraněného bizona a jak se zachránil. Skupinou jezdců proběhl tlumený smích. Soudce Peyton se na něho vážně zadíval a zeptal se ho; „Ale jak to, že se dostal bizon tak snadno do rokle?“

„Jim Hooker ho zchromil ranou z ručnice a on tam spadl,“ řekl nesměle Clarence.

Celá družina propukla v homérský smích a řev. Podrážděný a překvapený Clarence vzhlédl, ale jediný zběžný pohled na tvář Jima Hookera ho přiměl k tomu, že zapomněl na vlastní urážku. Ze zoufalého, srdcervoucího, naprosto ubitého ponížení, prvního a jediného nestrojeného výrazu v jeho tváři, jaký v ní kdy spatřil, vycítil hroznou pravdu. Jimova špatná pověst ho zničila! Jediná pravdivá, překvapující příhoda v jeho životě a jediná jeho věrohodná výpověď o ní byly přijaty jako nejprohnanější lež, jakou kdy vyslovil.

VII

Touto nehodou na lovu skončil pro Clarence poslední příběh z cesty, pokud se dovedl upamatovat. Ale teprve až za dlouhou dobu poté se dověděl, že pro něho také skončilo to, co mohlo být začátkem nového období jeho života. S adoptováním Susy chtěl soudce Peyton také spojit jakési poručenství a opatrovnictví nad hochem za předpokladu, že nejistý příbuzný, ke kterému byl Clarence poslán, s tím bude souhlasit. Ale paní Peytonová a její bratr poukazovali na to, že Clarence se svým přátelením s Jimem Hookerem by byl pochybným společníkem pro Susy. Dokonce i sám soudce musel přiznat, že hochova zjevná záliba ve špatné společnosti se neshoduje s tvrzením o jeho rodu a vychování. Clarence byl naneštěstí přesvědčen, že mu naprosto nerozumějí, a při své příznačné zarputilé odevzdanosti osudu byl příliš hrdý, aby tento dojem opravoval nějakou dětskou přetvářkou. Také k Jimovi, který byl v nemilosti, choval jakýsi pudový cit loajálnosti, ač mu to neprojevoval nějakým porozuměním rovného s rovným ani přátelskou vřelostí, nýbrž spíše – je-li to možné tak vyjádřit o chlapci jeho věku – mu dával najevo ochrannou přízeň člověka, který má nad ním převahu. Proto přijal bez zdráhání rozhodnutí, že jakmile se výprava dostane do Kalifornie, pošlou ho, řádně vybaveného s doporučujícím dopisem ze Stocktonu do Sacramenta; zároveň smluvili, že nenajde-li svého příbuzného, vrátí se k Peytonovům do jednoho z jižních údolí, kde si chtěli koupit nějaký pozemek.

S takovou vyhlídkou do budoucnosti a s nadějí na změnu, nezávislost a všechny nesčetné možnosti, jež se vyskytují v mladické obrazotvornosti, se Clarenceovi zdálo, že se dny nekonečně vlečou. Zastávka u Solného jezera, cesta vyprahlou pouští v Alkali, ba i divoký přechod přes Sierru Nevadu, to vše byly jen nejasné obrazy v jeho paměti. Pohled na věčný sníh, na nekonečné zvlněné plochy lesů, i okamžik, když poprvé uviděl divoký oves na stráních, a podívaná na dravou žlutou řeku, jež v jeho představivosti jako by byla zbarvena zlatem, to vše byly jen vzrušené okamžiky, na které brzo zapomněl.

Ale když se jednou ráno zastavili na kraji osady a celá výprava obklopila nějakého cizího pocestného, který vytáhl z vaku u sedla kožený pytlíček a ukazoval jim asi dvě hrstky zářících kovových zrnek, Clarence zachvátilo první horečné a podmaňující vzrušení zlatokopa. Bez dechu poslouchal dychtivé otázky i lhostejné odpovědi. Muž získal zlato v dole vzdáleném od nich nějakých třicet mil. Mělo cenu dobrých sto padesát dolarů a byl to jen jeho podíl z týdenní práce se dvěma společníky. Není to mnoho, v kraji je teď plno nováčků a zelenáčů. To vše plynulo ledabyle z úst v zarostlém obličeji; zaprášený muž v hrubých šatech měl přes rameno přehozenou lopatu s dlouhou rukojetí a u sedla mu visela pánev. Ale nikdy žádný rytíř v plné zbroji nepřipadal Clarenceovi tak svobodný a hrdinský. Mohlo být něco krásnějšího než jeho vznešené opovržení, s kterým pohlížel na výpravu a na pohodlně vybavené vozy s vymoženostmi civilizace?

„S těmihle krámy se musíte rozloučit, jestli chcete jít kopat do dolů!“ Jak potvrzoval všechny Clarenceovy názory! Jaký obraz nezávislosti a svobody! Statečný zvěd, člen hlídkového oddílu, všemohoucí soudce Peyton, odvážný mladý důstojník – všichni se zhroutili se svých hliněných podstavců před tímto hrdinou v červené flanelové košili a v holínkách! Potulovat se celý den venku, sbírat tahle lesklá zrnka kovu, bez studování, bez metody a bez učení, to by byl pravý život! Pak jednoho dne najdete takovou velikou hroudu zlata, »že ji ani nezvednete«; za to už dostanete celou výpravu i s koňmi, a právě takovou hroudu zlata podle cizincovy řeči našli onehdy v Sawyerově hrázi – za to by už člověk dal všechno. Ten drsný muž s nedbalým a povýšeným úsměvem byl pro Clarence živým spojením s Tisícem a jednou nocí – představoval Aláddína i Sindibáda.

Dva dny poté se dostali do Stocktonu. Clarence měl jediné šaty, vyspravované ústřižky a zbytky z Peytonových zásob, a pak ještě další prapodivný oblek z vojenského sukna, který mu šil plukovní krejčí ve Fort Ridge; tady ho zavedli, do »emporia«, skladu a krámu, kde se dostalo všechno, aby ho nově vybavili. Ale běda! Mezi vším šatstvem pro dospělé v osadě byl malý výběr pro chlapce Clarenceova věku a jen s nesnázemi našli něco ve starých odložených vládních zásobách: jakýsi oblek pro plavčíka s krátkým svrchníkem z tlusté vlněné látky a s kovovými knoflíky. Pan Peyton přidal k této výbavě menší částku pro jeho osobní vydání a dopis s vysvětlením pro jeho strýce. Dostavník měl vyjet v poledne a Clarence se mohl už jen rozloučit se společností. Konečné rozloučení se Susy se odbylo ve dvou minulých dnech s trochou slz, s menším leknutím, objímáním a s rozhodným prohlášením děvčátka, »že půjde s ním«; ale rozruch z příjezdu do Stocktonu je trochu uklidnil. Pod vlivem Clarenceova dárečku – prvního vydání z jeho kapitálu – jim to připadalo jen jako dočasné rozloučení a také si to tak slíbili. Ale když chlapcovo zavazadlo uložili pod sedadlo poštovního vozu a Clarence zůstal sám, rychle se rozběhl zpátky k výpravě, aby mohl ještě chvilku zůstat se Susy. Celý udýchaný a trochu vyděšený doběhl k vozu paní Peytonové.

„Panebože, tys ještě neodjel?“ zeptala se ho ostře paní Peytonová. „Chceš zmeškat poštu?“

Ještě okamžik předtím by byl ve své opuštěnosti odpověděl: „Ano.“ Ale z krutého bodnutí paní Peytonové a z její zřejmé nevrlosti nad jeho návratem cítil, jak se mu nohy chvějí a jak mu hlas selhává. Na Susy se ani neodvážil podívat. Ale z hloubi vozu, kde seděla, se ozval její spokojený hlas:

„Pošta ti ujede, Klánsi!“

I ona! Zastyděl se za svou bláznivou slabost a krev, která se mu steskem nahrnula k srdci, proudila mu zase zpět do tváří.

„Já, já – já hledám Jima, madame,“ řekl nakonec směle.

Všiml si, jak obličej paní Peytonové přelétl výraz nechuti, a cítil zlomyslnou radost, když se otočil a běžel zpátky k poště. Ale ke svému překvapení tady našel Jima, na kterého ve skutečnosti ani nepomyslil, jak zadumaně pozoruje poslední přivazování zavazadel. Jim mu zasmušile potřásl rukou, a to tak, aby vzbudil u ostatních cestujících dojem, že se patrně loučí se spoluviníkem, který odchází do vězení, a pokradmu pozoroval ostatní skrze napomádované vlasy.

„Až uslyšíš, že k něčemu došlo, budeš vědět, na čem jsi,“ šeptal hlubokým, chraptivým hlasem, ale naprosto zřetelně. „Já a ti ostatní se asi brzo rozejdeme. Vyřiď kamarádům v Umrlčí rokli, že mě můžou čekat každým dnem.“

Třebaže Clarence nejel do Umrlčí rokle, nic o ní nevěděl a trochu Jima podezíral, že o ní také nemá zdání, přece jen si všiml, jak se několik cestujících starostlivě zadívalo na slušného šedookého chlapce s tak ponurým cílem cesty, a měl polopříjemný a poloděsivý pocit, že začíná život s okouzlujícím zdáním zločinnosti. Ale klus bujných koní, rychlá jízda, zářivé slunce a představa, že opravdu nechává za sebou všechna pouta a vrhá se do svobodného života, všechno ostatní zahnaly. Konečně se vytrhl z představ o nadějné a blažené budoucnosti a s chlapeckou zvědavostí si začal prohlížet své spolucestující. Byl vtěsnán na předním sedadle mezi dva mlčenlivě muže, z nichž jeden vypadal jako farmář a druhý v černém obleku jako úředník; nakonec jeho pozornost upoutala černovlasá žena v černém plášti a bez čepce, sedící na zadním sedadle, která si jen zdánlivě všímala žertovných dvorností svých dvou sousedů i obou mužů, kteří seděli před ní na sedadlech uprostřed. Viděl z ní sotva její černé oči a v těch jeho upřímná zvědavost vyvolávala veselí; ale Clarence především silně zaujal hezký cizí přízvuk zpěvného hlasu, neboť jakživ něco takového dosud neslyšel – ach, jak je mládí nestálé – hlasu, který byl mnohem líbeznější než hlas paní Peytonové. Potom soused farmář pohlédl na Clarenceův vlněný kabát s kovovými knoflíky a zeptal se vlídně:

„Přímo z cesty po moři, synku?“

„Ne, pane,“ zakoktal Clarence, „přišel jsem z prérie.“

„Potom to je, jak hádám, uniforma pro posádku člunů prérie, co?“

Všichni se tomu zasmáli a to Clarence popletlo. Žertovný pán si toho všiml a uvolil se laskavě vysvětlit, že člun prérie je běžná přezdívka pro vystěhovalecký vůz.

„Ve Stocktonu,“ vysvětloval Clarence a naivně se díval do černých očí na zadním sedadle, „jsem nedostal jiné šaty než tyhle: skoro jako kdyby si tam lidé mysleli, že v Kalifornii nejsou žádní chlapci.“ Prostota jeho slov zřejmě zaujala ostatní cestující, protože se oba muži na prostředním sedadle po zašeptání s dámou otočili a zvědavě si ho prohlíželi. Clarence se trochu začervenal a zmlkl. Vůz jel teď pomaleji. Jeli do kopce; po obou stranách silnice rostly veliké bavlníky, z nichž tu a tam visela větévka s krásnými červenými květy.

„Ach, jak to být hezké,“ řekla dáma a pokynula k nim hlavou zahalenou do černého závoje. „To být pěkné do vlasů!“

Jeden z mužů se neobratně pokusil utrhnout nějakou větévku z okna. Clarenceovi bleskl hlavou skvělý nápad. Když dostavník začal stoupat do dalšího kopce, následoval příkladu jednoho cestujícího, seskočil dolů a šel pěšky. Na vršku kopce dohonil dostavník celý zardělý a udýchaný, ale v poškrábaných rukou nesl větévku s rudými květy. Podal ji muži na prostředním sedadle a řekl s vážnou, chlapeckou zdvořilostí: „Pro milostivou paní, prosím.“

Po tváři Clarenceova souseda proběhl lehký úsměv. Paní bez čepce vlídně kývla hlavou a koketně si vpletla větévku do svých lesklých vlasů. Muž v černých šatech, který seděl vedle Clarence a dosud nepromluvil, otočil se k němu a poznamenal suše:

„Jestli budeš takhle pokračovat, synku, myslím, že dřív než přijedeš do Sacramenta, seženeš bez nesnází mužské šaty, které by ti padly.“

Clarence mu docela neporozuměl, ale všiml si, že oba žertovní pánové na prostřední lavici velmi zvážněli a dáma se začala dívat z okna. Usoudil, že chybil, když se zmínil o svých šatech a o míře. Musí se snažit, aby se choval mužněji. Vhodná příležitost se mu naskytla za dvě hodiny, když dostavník zastavil u zájezdního hostince.

Někteří cestující vystoupili, aby se osvěžili v hospodě. Ale jeho sousedé zprava i zleva se pustili do zdlouhavého hovoru o poměrných výhodách pozemků u San Franciska, a to jak pozemků u vody, tak i písčin; žertovní chlapíci na prostředním sedadle se dosud bavili s dámou. Clarence vyklouzl z vozu a vstoupil poněkud okázale do hospody. Ale hostinský a jeho hosté si ho vůbec nevšímali, což ho přivedlo trochu do rozpaků. Chvíli váhal, pak se vážně vrátil k dostavníku a otevřel dveře.

„Chtěl byste se se mnou napít, pane?“ zeptal se Clarence zdvořile, obraceje se k muži, který vypadal jako farmář a choval se k němu nejlaskavěji. Zavládlo hrobové ticho. Oba muži z prostředního sedadla se docela otočili a podívali se na něho.

„Komodor se ptá, zda byste s ním nevypil skleničku, pane,“ vysvětloval jeden z mužů Clarenceovu příteli s dokonalou vážností.

„Cože? Ale jistěže,“ odpověděl ten pán a výraz údivu v jeho tváři se změnil v naprostou vážnost, „když vidím, že to je komodor!“

„Připojíte se k nám také vy a váš přítel?“ zeptal se Clarence nesměle pána, který vysvětloval jeho řeč, „a snad i vy, pane?“ obrátil se k muži v černých šatech.

„Opravdu, pánové, nevím, jak bychom mohli odepřít,“ řekl tento muž, s největší obřadností vstávaje a obraceje se k ostatním. „Taková zdvořilost našeho vzácného přítele se nesmí brát na lehkou váhu.“

„Pozoruji, pane, že komodor je otevřená hlava,“ odpověděl druhý s touž vážností.

Clarence by si přál, aby jeho první pokus o pohostinství nebyl přijímán tak obřadně, ale když všichni vystoupili z vozu s dokonale vážnými tvářemi, vedl je trochu poděšen do hostince. Naneštěstí, protože tady sotva dosahoval hlavou k nálevnímu pultu, hostinský by ho zase přehlédl, nebýt rychlého pohledu pána v černém obleku, po kterém povinně usměvavý obličej hostinského dokonale zvážněl.

„Komodor se rozhodl, že nás pohostí,“ oznámil pán v černém obleku s neobyčejnou vážností, ukazuje na Clarence a nakláněje se dozadu s výrazem uctivé obřadnosti. „Já si dám čistou whisky. Komodor, jak doufám, vzhledem k tomu, že změnil podnebí, se snad pro tentokrát spokojí s limonádou.“

Clarence se předtím rozhodl, že si dá whisky jako ostatní; nebyl si však docela jist, zda by nebylo nezdvořilé zrušit objednávku svého hosta a byl trochu v rozpacích, že všichni hosté i s jeho společností ho obklopili tvářemi právě tak nehybnými.

„Pro mne citrónovou limonádu,“ řekl chvatně.

„Komodor,“ pronesl hostinský s nehybnou tváří, nakláněje se a utíraje pult s odbornickou rozvážností, „má pravdu. Nezáleží na tom, pánové, jak mnoho jste zvyklí pít, když měníte podnebí, řeknete: »Pro mne citrónovou limonádu.«“

„Snad,“ zeptal se ho rozzářený Clarence, „byste se i vy k nám připojil?“

„Bude mi zvláštní ctí, pane!“

„Domnívám se, pánové,“ řekl vysoký muž právě tak obřadně jako dříve, „že tu může být jen jediný přípitek. Na komodorovo zdraví. Kéž se jeho stín nikdy nezmenší!“

Připili si s ním slavnostně na zdraví. Clarence cítil, jak ho pálí tváře, a ve svém vzrušení si s nimi připíjel na vlastní zdraví. Ale zklamalo ho, že to nebylo veselejší; rád by byl věděl, jsou-li muži při pití vždycky tak vážní. Také ho napadlo, že to bude trochu drahé. Nicméně držel peněženku okázale připravenou v ruce; skutečnost, že mohl platit ze svých vlastních peněz, nebyla z nejmenších mužných a nezávislých rozkoší, které si sliboval.

„Co jsem dlužen?“ zeptal se se strojenou lhostejností.

Hostinský se znalecky rozhlédl po nálevně. „Jestliže se nemýlím, říkal jste, že platíte za celou společnost; řekněme tedy okrouhle dvacet dolarů.“

Clarence poklesl na mysli. Slyšel už o předražených kalifornských cenách. Dvacet dolarů! Polovina jeho jmění! Nicméně se hrdinně opanoval a trochu nervózně, chvějícími se prsty, vysázel peníze. Překvapilo ho jako něco zvláštního, neřku-li něco neslušného, že všichni muži okolo něho natahovali krky přes jeho ramena, jen aby se mohli podívat, kolik má ve své peněžence, i když vysoký muž se to snažil nějak vysvětlit.

„Komodorova peněženka, pánové, je opravdu zvláštní. Dovolte,“ řekl a vzal ji velmi zdvořile Clarencovi z rukou. „Je to docela nový vzor, a jak vidíte, stojí za podívání.“ Podal ji muži za sebou a ten zas druhému, a jak kolovala nálevnou, jen všemi opakovaná slova, »zbrusu nová, nejnovější vzor« a podobné, naznačovala Clarenceovi, kde se právě nalézá. Potom ji podali zpět hostinskému, který také prosil, aby si ji mohl prohlédnout. Ten s puntičkářskou obřadností trval na tom, že ji sám vsune Clarenceovi do náprsní kapsy, jako kdyby to byla důležitá část jeho zaměstnání. Vtom kočí zavolal: „Nasedat“; cestující se rychle usadili a tím příhoda náhle skončila. K velkému Clarenceovu překvapení tito jeho ještě před okamžikem pozorní přátelé začali se ihned zajímat o názory nového cestujícího na místní politiku San Franciska a na Clarence docela zapomněli. Prostovlasá dáma změnila místo, takže už na její hlavu neviděl. Zklamání a skleslost, jež ho náhle zachvátily, byly právě tak naprosté, jak jeho dřívější očekávání a naděje byly výstřední. Poprvé ho zkrušilo drtivé poznání, jak je na světě bezvýznamný a jak je nedostatečně vybaven pro nový život.

Vedro a kodrcání vozu ho uspalo, a když se probudil, shledal, že jeho dva sousedé právě vystoupili na nějaké zastávce. Zřejmě jim nestál za to, aby ho vzbudili a rozloučili se s ním. Z rozhovoru ostatních cestujících se dověděl, že vysoký muž je známý hazardní hráč a ten, který vypadal jako farmář, že je bývalý kapitán a nyní velmi bohatý obchodník. Clarence teď chápal, proč se ho ptal, zdali přijel z cesty po moři a proč ho překřtil na komodora – pro kapitána to byl pochopitelný žertík. Chyběli Clarenceovi, protože si s nimi chtěl pohovořit o svém příbuzném v Sacramentu, s nímž se měl už tak brzo setkat. Zatímco dřímal, dojeli najednou k cíli. Byla už tma, ale že ten den přijelo do města mnoho lidí, krámy a úřady byly ještě otevřeny; pan Peyton sjednal s postiliónem, že Clarence doveze na adresu jeho příbuzného, kterou si chlapec naštěstí zapamatoval. Ale Clarence byl poněkud zmaten, když shledal, že je to vlastně velký úřad nebo bankovní dům. Přece však vystoupil, a zatímco vůz odjížděl, vešel se svým malým zavazadlem do budovy. Jednoho pilně zaměstnaného úředníka se zeptal na »pana Jacksona Branta«.

V bance nebylo člověka, který by se tak jmenoval, a to ani teď, ani kdy dříve. Banka měla své místnosti vždycky v tomto domě. Nestal se nějaký omyl s číslem? Nikoli – jméno, číslo a ulice byly hluboce vryty v chlapcově paměti. Počkejme – třeba to bylo jméno zákazníka, který udal adresu své banky. Úředník, který vyslovil tuto domněnku, rychle zmizel, aby se zeptal v účtárně. Clarence na něho čekal s prudce bušícím srdcem. Úředník se vrátil – ale v žádné knize nepřišel na takové jméno. Nikdo v celém závodě Jacksona Branta neznal.

Na okamžik se Clarenceovi zdálo, že pult, o nějž se opírá, povoluje pod jeho tíhou; musel se zachytit oběma rukama, aby nepadl. Ne ze zklamání, ačkoli bylo hrozné; ani z vyhlídky do budoucnosti, jež se zdála beznadějná; ani ze zraněné hrdosti, že se pan Peyton bude domnívat, že ho úmyslně podvedl, a to bylo ze všeho nejhorší, nýbrž z nenadálého hnusného pocitu, že on sám byl oklamán, podveden a napálen. Poprvé mu blesklo hlavou, že ten nejasný pocit křivdy, jenž ho stále pronásledoval – ano, zde to bylo: zločinně vypočítaný plán, jak se ho zbavit. Byl svými příbuznými úmyslně zaveden a opuštěn tak beznadějně a nadobro jako bezcenný pes nebo kočka!

Patrně se něco z toho všeho objevilo i v jeho tváři, protože úředník ho vybídl, aby si na chvilku sedl; sám znovu zmizel v tajemných místnostech. Clarence neměl zdání, jak dlouho byl úředník pryč, obíral se jen svými myšlenkami; později se divil, proč ho úředník vede dveřmi do další místnosti s mnoha stoly, a znovu skleněnými dveřmi do menší kanceláře, kde u stolu seděl a psal nadmíru zaměstnaný muž. Ani nevzhlédl, jen přestal psát, přiložil na listinu piják a řekl stručně:

„Tak tě poslali k někomu, kdo se nedostavil a koho nemůžeme nalézt, co? Nu dobře, nemohu to teď číst,“ dodal, když mu Clarence předložil Peytonův dopis. „Tak bys asi chtěl, abychom tě poslali zpět do Stocktonu?“

„Ne,“ prohlásil chlapec, který jen stěží mohl promluvit.

„No ale o to přece jde. Znáš tady někoho?“

„Ne, vůbec nikoho; proto mě sem poslali,“ řekl chlapec v náhlém zoufalství. Ještě víc ho rozzuřovalo to, že mu do očí vhrkly slzy.

Představa, že to opravdu udělali jen proto, jako kdyby muže bavila. „Vypadá to tak, viď?“ zašklebil se posupně na papír před sebou. „Dali ti nějaké peníze?“

„Trochu…“

„Kolik?“

„Asi dvacet dolarů,“ doznal váhavě Clarence.

Muž vůbec nevzhlédl, otevřel mechanicky postranní zásuvku a vyňal z ní dva desetidolarové zlaťáky. „S dvaceti dalšími to bude lepší,“ řekl a položil je na stůl. „S tím se už budeš moci líp rozhlédnout kolem sebe. Přijď znovu, nebudeš-li si vědět rady.“ A s významným gestem namočil pero do inkoustu na znamení, že je konec rozhovoru.

Clarence odstrčil zlaťáky zpět. „Nejsem žebrák,“ řekl zarputile.

Tentokrát muž zvedl hlavu a prohlédl si chlapce bystrýma očima. „Že nejsi? A vypadám snad já jako žebrák?“

„Ne,“ zakoktal Clarence, dívaje se do pyšných mužových očí.

„Nuže, kdybych byl v takové bryndě jako ty, vzal bych peníze a byl bych rád, že je mám.“

„Když mi dovolíte, abych vám je splatil,“ ozval se Clarence trochu zahanben a značně polekán jeho výčitkou.

„To můžeš,“ souhlasil a sklonil se opět nad stolem.

Clarence vzal peníze a nemotorně vytáhl svou peněženku. Měl ji v ruce poprvé od chvíle, kdy mu ji vrátili v hostinci, a překvapovalo ho, že je těžká a plná, opravdu tak přeplněná, že když ji otvíral, několik mincí vypadlo na zem a kutálelo se po podlaze. Muž rychle zvedl hlavu a zeptal se zachmuřeně:

„Tys myslím řekl, že máš jen dvacet dolarů?“

„Pan Peyton mi dal čtyřicet dolarů,“ odpověděl udivený Clarence a začervenal se. „Dvacet dolarů jsem platil za pití v hospodě, a – –“ zakoktal se, „já – já nevím, jak se sem ty peníze dostaly.“

„Tys utratil dvacet dolarů za pití?“ zeptal se muž, odkládaje pero a opíraje se o lenoch židle, aby si chlapce prohlédl.

„Ano – to jest – já jsem pohostil několik pánů z dostavníku, pane, na Davidsonově křižovatce.“

„Copak jsi hostil všechny lidi z dostavníku?“

„Ne, pane, jen asi čtyři nebo pět – a také hostinského. Ale v Kalifornii je všechno tak drahé! To já vím.“

„Jistěže. Ale tobě to ovšem nevadilo,“ dodal muž, dívaje se na peněženku.

„Chtěli si mou peněženku prohlédnout,“ pokračoval uspěchaně Clarence, „a tak se to asi stalo. Někdo náhodou dal své peníze zpátky do mé peněženky.“

„Ovšem,“ pronesl zachmuřeně muž.

„Ano, tak to bude,“ řekl trochu uklidněný Clarence, ačkoli mužův pronikavý pohled ho přiváděl do rozpaků.

„Pak tedy,“ ozval se muž klidně, „mých dvacet dolarů nyní nepotřebuješ!“

„Ne,“ začal Clarence váhavě, „tohle nejsou mé peníze. Musím vypátrat, komu patří, a musím je vrátit. Snad,“ dodal nesměle, „bych je mohl nechat tady u vás, a buď bych si pro ně došel, až najdu toho muže, anebo bych ho poslal sem.“

S největší vážností oddělil přebytek od zbytku z Peytonova daru a od dvaceti dolarů, které právě dostal. Bylo to čtyřicet dolarů. Položil je na stůl před muže, který se stále na něho díval a teď vstal a otevřel dveře.

„Pane Reede!“

Úředník, který Clarence přivedl, vstoupil dovnitř.

„Založte účet pro –“ zamlčel se, obraceje se tázavě na Clarence.

„Clarence Branta,“ dodal Clarence, červenaje se rozčilením.

„Pro Clarence Branta. Vezměte tento vklad,“ ukázal na peníze, „a dejte mu potvrzení.“ Odmlčel se, když úředník odcházel a udiveně se díval na peníze. Muž se pak znovu podíval na Clarence a řekl: „Myslím, že to někam dotáhneš,“ vstoupil do své soukromé pracovny a zavřel za sebou dveře.

Snad se nikomu nebude zdát nepochopitelným, že Clarence, před okamžikem ještě zkrušený hořkým zklamáním a zoufalým objevem zrady svých příbuzných, cítil se teď povznesen závratným pocitem neodvislosti a mužnosti. Odcházel z banky, kde před chvilkou stál jako docela opuštěný chlapec, ne jako úspěšný žebrák, neboť tuto myšlenku onen významný muž zavrhl, ale jako žádaný zákazník, jako vkladatel, jako ti ostatní dospělí obchodníci, kteří se tlačili v první úřadovně, a to před očima úředníka, který ho předtím litoval. A s ním, s Clarencem, hovořil muž, jehož jméno, jak nyní poznal, se skvělo nad dveřmi budovy, muž, o němž cestující z dostavníku mluvili s obdivem a se závistí – bankéř, známý po celé Kalifornii. Bude se zdát neuvěřitelné, že chlapec s takovou nadějí a fantazií zapomněl nyní na všechno, na účel své návštěvy i na to, že ty peníze nepokládá za své, a jak vyšel na ulici a za budoucím úspěchem a štěstím, nasadil si klobouk trochu na stranu?

Za dvě hodiny navštívil bankéře jiný host. Náhodou to byl člověk, který vypadal jako farmář a cestoval s Clarencem. Jistě to byl významný zákazník, neboť jej okamžitě ohlásili jako kapitána Stevense a uvedli ho k bankéři. Když skončili se soukromými obchodními záležitostmi, kapitán se zeptal jen tak mimochodem: „Nějaké dopisy pro mne?“

Zaměstnaný bankéř ukázal prstem na písmeno S v řadě abecedně označených schránek u stěny. Kapitán si vybral své dopisy, jeden vzal do ruky a zadumal se nad ním.

„Podívejte se, Cardene, tohle jsou dopisy pro nějakého chlapíka, který se jmenuje Jack Silsbee. Byly tady už, když jsem vás navštívil před deseti nedělemi.“

„No a?“

„Tak se jmenoval ten muž z pikeského okresu, kterého zabili Indiáni v prérii. Včerejší noviny z Friska přinesly další podrobnosti. Snad to jsou jeho dopisy. Nemají známky. Kdo je sem přinesl?“

Pan Carden zavolal úředníka. Ukázalo se, že dopisy zde nechal nějaký Brant Fauquier a že si je má adresát vyzvednout.

Kapitán Stevens se usmál. „Brant je příliš zabrán do karet, než aby si na ně znovu vzpomněl, a slyšel jsem, že po tom střílení v Angeles se odklidil někam na jižní pobřeží. Cal Johnson, jeho starý kamarád, jel se mnou dnes odpoledne ze Stocktonu.“

„Vy jste přijel dnes odpoledne dostavníkem ze Stocktonu?“

„Ano, až k zastávce u Deseti mil, pak jsem jel koňmo až sem.“

„Nevšiml jste si takového divného, staromódně oblečeného hocha – asi takhle velikého – vypadal, jako kdyby utekl ze školy?“

„Nevšiml, milý pane? Vždyť mě pozval na skleničku!“

Carden vyskočil ze židle. „Tak tedy on nelhal!“

„To bych řekl, že ne. Popřáli jsme mu tu radost; ale pak jsme chlapíčka odškodnili. Haló! Co se děje?“

Ale pan Carden už byl v první kanceláři u toho úředníka, který přivedl Clarence.

„Pamatujete se na toho chlapce Branta, co tady byl?“ –

„Ano, pane.“

„Kam šel?“

„Nevím, pane.“

„Utíkejte, a někde ho nějak najděte! Zajděte do všech hotelů a hostinců nablízku a vypátrejte ho. Vezměte si ještě někoho s sebou, nestačíte-li na to sám. Přiveďte ho zpátky, a to rychle.“

Chýlilo se k půlnoci, když se úředník vrátil s nepořízenou. Byla to rušná a divoká noc, protože do města přijelo mnoho lidí. Z krámů, z bankovních domů, z hostinců a z heren zářila oslnivě světla, ulice byly plny dychtivých, spěchajících chodců – hnali se za štěstím, za ctižádostí, za rozkoší, nebo za zločinem. Mezi těmi hlučnějšími a ostřejšími kroky jako by se navždy ztratil lehký krok nevinného chlapce bez domova.

VIII

Když se Clarence znovu octl na rušné ulici před bankou, v chlapecké mysli se mu rozjasnilo: protože teď je vyvržen do světa, nikomu nemusí za nic odpovídat, není tu žádný důvod, proč by se okamžitě nevydal na cestu do nejbližších zlatých dolů! Aby se nyní jako zapřený a opuštěný zavrženec vrátil k panu Peytonovi a k Susy, na to nesmí ani pomyslet. Koupí si nějakou výzbroj, takovou jakou viděl u zlatokopů, a vyrazí na cestu hned po večeři. Ale ačkoli jednou z jeho nejrozkošnějších představ bylo to, že naprosto svobodně vstoupí do restaurace a objedná si jídlo, když skutečně do první hospody vstoupil, shledal, že budí tak velkou zvědavost nejen svou výškou, ale i oblekem, že jeho vzhled je nemožný, a proto se okamžitě obrátil, vykoktal nějakou výmluvu, a už se neodvážil svůj pokus opakovat. Trochu dál našel pekařský krám a tam se posilnil perníkem a citrónovou limonádou. Ve vedlejším hokynářství si koupil několik slanečků, uzené hovězí maso a suchary jako zásoby do svého rance. Pak začal doopravdy shánět výzbroj. Za hodinu si opatřil – předstíraje, že je to pro přítele, aby se vyhnul zvědavým otázkám – pánev, houni, lopatu a krumpáč a všechno si uložil u pekaře, kde rozložil svůj skromný hlavní stan. Jen pár vysokých bot, které vypadaly jako maškaráda a zpola zakrývaly jeho námořnické kalhoty, si koupil naposledy, aby si je mohl hned natáhnout. Cena těchto věcí mu připadala i při jeho nezkušenosti ohromná, a když skončil se svými nákupy, zbyly mu z celého jmění sotva čtyři dolary! Ale v pošetilých chlapeckých představách měly tyto hrubé předměty daleko větší cenu než zlato, které za ně vydal; a když poznal proměnlivou a kouzelnou moc peněz, dětinsky se z toho radoval.

Zatím, třebaže to bylo divné, horečný ruch přeplněných ulic jen zvýšil jeho opuštěnost, a hrubé veselí ho začalo tísnit. Zběžné pohledy do tančíren, kde vesele křepčily postavy, které připomínaly ženy jen svým zevnějškem, křik a nevázaný mnohohlasý zpěv z šantánů, skupiny opilých výtržníků, kteří se tlačili u dveří hostinců anebo se rozpustile hnali po ulicích a přimáčkli ho ke zdi nebo ho žertovně nutili, aby šel s nimi, to všechno ho mátlo a děsilo. Poznal už dříve drsné společníky, ale to byli vážní a praktičtí lidé, kteří se ovládali. V tomto sprostém snižování rozumu a síly, vlastností, jež Clarence vždycky chlapecky zbožňoval, bylo něco, co se mu hnusilo a způsobilo mu zklamání.

Později se v davu lidí za ním ozval výstřel z pistole, zmateně kolem něho pobíhali rozčilení muži a u zdi, uprostřed rozestoupivší se skupiny, zahlédl na okamžik bezvládnou zhroucenou postavu; to vše v něm vyvolalo bázlivou zvědavost, ale pohoršilo ho to mnohem míň než surové a zpustlé radovánky.

Při jednom takovém náporu ho zatlačili až k otáčecím dveřím, které pod jeho tlakem povolily: před jeho udivenýma očima se objevil velký, třpytivě vyzdobený a jasně ozářený sál, přeplněný mlčenlivým a pozorným množstvím lidí v zamyšlených a roztržitých pózách; ani křik a hluk u dveří je nijak nevyrušil z klidu. Mužové všech hodností a stavů, prostě i vybraně oblečení, se tam shromáždili v tajemném kouzlu ticha a napjatého očekávání. Stoly před nimi byly pokryty kartami a hromádkami zlatých a stříbrných peněz. Slyšel jen cinkání a chrastění kuličky ze slonoviny a neustálé, obřadné opakování jakési nesrozumitelné věty, a nic víc. Ale náhlým pudovým vnuknutím všechno pochopil. Byla to herna!

Osmělen důstojným tichem a tím, že si ho nikdo nevšímal, protože všichni byli úplně zabráni do hry, přistoupil chlapec nesměle k jednomu stolu. Byl pokryt kartami, na kterých byly položeny určité částky peněz. Když se Clarence podíval dolů, zpozoroval, že stojí před, kartou, na které dosud nebyly žádné peníze. Jeden z hráčů vedle něho zvedl hlavu, zvědavě si Clarence prohlédl, a pak položil asi šest zlatých dukátů na prázdnou kartu. Clarence, zaujat pozorováním sálu i všech hráčů, si nevšiml, že jeho soused na onu kartu vyhrál dvakrát, ba třikrát. Ale když hoch zpozoroval, že hráč, sebrav svoji výhru, si ho s úsměvem prohlíží, rozpačitě popošel k druhému konci stolu, kde byla další mezera mezi seskupenými lidmi. Náhodou se zase postavil před neobsazenou kartu. Clarenceův bývalý soused okamžitě přistrčil přes stůl další obnos peněz na prázdnou kartu a zase vyhrál. Na to se ostatní hráči začali dívat na Clarence zvláštním způsobem a někteří se usmívali; chlapec se začervenal a neobratně odstoupil. Ale šťastný hráč ho jemně přidržel za rukáv a vsunul mu do ruky tři zlaťáky.

„To je tvůj podíl, synáčku!“

„Podíl – a za co?“ zakoktal udivený Clarence.

„Za to, žes mi přinesl štěstí,“ řekl muž.

Clarence to překvapilo. „Mám s tím hrát?“ zeptal se, pohlížeje střídavě na zlaté peníze a na stůl, protože cizinci neporozuměl.

„Ne, ne,“ odpověděl muž rychle, „to nedělej! Prohrál bys, synáčku, rozhodně bys prohrál. Vidíš, přinášíš štěstí jiným, ale ne sobě. Nech si je, staroušku, a utíkej domů!“

„Já je nepotřebuji! Já je nechci!“ zvolal Clarence v náhlém záchvatu nedůvěry k všemu lidstvu, protože si okamžitě vzpomněl na to, co mu dnes provedli s jeho peněženkou.

„Tady jsou!“ Obrátil se ke stolu a položil peníze na první prázdnou kartu, kterou uviděl. V příštím okamžiku, tak to Clarenceovi připadalo, byly shrábnuty bankéřem. Chlapci se ulevilo.

„Tak vidíš!“ zvolal muž polekaným hlasem a s divným, takřka slabomyslným výrazem v očích. „Co jsem ti říkal? Vždycky to tak dopadne. A teď,“ dodal hrubě, „plav a zmiz, dřív než prohraješ košili i boty!“

Clarence nečekal na druhé vyzvání. Ještě jednou se rozhlédl po místnosti a začal se prodírat k východu. Ale při posledním pohledu zahlédl ženu, která seděla v rohu nad „kolem štěstěny“. Její tvář mu připadala známá. Přes její neobyčejný účes, či jakousi korunu, kterou měla na hlavě jako »bohyně štěstí«, poznal ratolest s rudými květy, vpletenou mezi cetkami, kterou už předtím viděl; i když neustále chraptivě opakovala jakousi větu, rozpoznal i její cizí přízvuk. Byla to žena z dostavníku! Najednou se polekal, že by ho mohla poznat a požádat, aby jí také přinesl štěstí, obrátil se a utekl.

Když se Clarence znovu octl venku, zachvátil ho nejasný hnus a hrůza z neklidného šílenství a z horečných zábav toho polocívilizovaného města. Pocit byl tím silnější, že byl tak nejasný a vyplýval z nějakého vnitřního pudu. Zatoužil po čerstvém vzduchu, po příjemné samotě prérie a pustiny, zatoužil po společnosti svých prostých druhů, vozků, zvěda Gildersleeva, ba i Jima Hookera. Ale především ho zachvátila divoká touha utéci z těch bláznivých ulic a od jejich zdivočelých obyvatelů. Rozběhl se k pekaři, sebral své nákupy, použil útulného vchodu do domu, aby si všechno přehodil přes chlapecká ramena, proklouzl postranní uličkou a okamžitě zamířil ven z města.

Nejdříve chtěl jet dostavníkem do nejbližšího důlního okresu, ale jeho zmenšené jměníčko mu nedovolovalo takové vydání; proto se rozhodl, že se vydá pěšky po hlavní silnici, neboť se už dříve informoval, kam směřuje. Za půl hodiny zmizela za ním světla všedního, lopotícího se města i s odlesky, které se zrcadlily v mělké vodě řeky před ním. Vzduch byl chladný a lahodný; žlutý měsíc plul v lehké mlze, vyvstávající ze sítin, a bavlníky a fíkovníky roztroušené v dáli vyznačovaly cestu jako stráže. Když urazil kus cesty, sedl si pod jeden z nich, skromně povečeřel ze suchých zásob, které měl v batohu, ale protože nenašel žádnou studánku, musel uhasit žízeň sklenicí vody v hospodě u cesty. Tam mu vesele nabízeli něco silnějšího. Odmítl však a na některé zvědavé otázky odpovídal, že chce dohonit přátele, kteří jeli vozem napřed. Nová nedůvěra k lidem přinutila chlapce, aby si vymýšlel nevinné lži; uvěřili jim tím spíš, že jeho bezstarostné, přívětivé chování – ulevilo se mu, když se dostal z města – i jeho dokonalý klid v milé společnosti noci a přírody, nijak neprozrazovaly, jak je opuštěný a chudý.

Teprve dlouho po půlnoci, tělesně unaven, ale plný naděje a veselé mysli, odbočil z prašné silnice do širých lánů divokého ovsa; zašel tam právě tak bezpečně a s nadějí, že si odpočine, jako cestovatel, který vstoupí do hostince. A tady, docela schován v hustém ovsu, jenž kolem něho dosahoval až výšky ramen dospělého muže, shrnul stébla na zem a rozložil na ně svou přikrývku. Batoh si položil místo polštáře, zabalil se do přikrývky a hned usnul.

Probudil se při východu slunce občerstven, posílen, ale hladov. Musel však odložit svou první vlastnoručně připravenou snídani do chvíle, až dojde k vodě a k méně nebezpečnému místu na rozdělání ohně, než byl lán divokého ovsa. Takové místo našel asi o míli dál, blízko polovyschlého potoka vroubeného zakrslými vrbami. Ze všech různých pokusů při vaření snídaně se mu nejlíp podařilo rozdělat oheň. Kávu udělal trochu hustou a uzené a slaneček ztratily svou vlastní příchuť, protože je vařil ve stejné nádobě. Při svém chlapeckém pikniku postrádal Susy a vzpomněl si trochu trpce, jak byla chladná při rozloučení. Ale docela nové postavení, v jakém se octl, zářivé slunce, pocit volnosti, silnice, která se už probouzela k prašnému životu s projíždějícími vozy, zahnaly z jeho mysli všechno, kromě myšlenky na budoucnost. Navlékl si svůj batoh a vesele vykročil. V poledne ho dohonil vozka, který ho svezl asi dvanáct mil za to, že mu Clarence zapálil sirkou dýmku. Obáváme se, že Clarence podal o sobě zprávu tak vymyšlenou, jako byla ta dřívější; vozka se s ním rozloučil, upřímně ho politoval a přál mu, aby už brzo dohonil své přátele. „A dej si pozor, ať zas nejsi takový blázen, aby ses tahal s jejich zatraceným krámem!“ dodal naprosto bezelstně, ukazuje na Clarenceovu zlatokopeckou výstroj. Tak si ušetřil nejhorší část denní cesty, protože silnice posledních šest mil z roviny ustavičně stoupala; došel pěšky hodně daleko, než se zastavil, aby povečeřel. I zde mu přálo štěstí. U studánky se napájelo spřežení prázdného nákladního vozu a kočí mu nabídl, že ho sveze i se zavazadly. Chlapec souhlasil s návrhem svého nového přítele, aby se nevláčel sám se svou výzbrojí – že prý ho za dolar doveze až do Buckey Millsu, i když se na dně vozu řádně vytřese.

„Tak bych řekl, žes v Sacramentu promazal peníze, které ti rodiče dali na zpáteční cestu dostavníkem, viď? No, jen mi nelži, synáčku,“ dodal rázně, když se teď už prohnaný Clarence jen diplomaticky usmíval. „Však jsem sám nebyl lepší!“ Naštěstí Clarenceova výmluva, že je unavený a ospalý, zabránila dalším nebezpečným otázkám a chlapec také na dně vozu brzo tvrdě usnul.

Probudil se časně ráno a shledal, že už jsou v horách. Buckey Mills byla osada s domky roztroušenými daleko od sebe; Clarence obezřetně zarazil svému příteli všechny nepříjemné otázky tím, že seskočil z vozu i s výzbrojí, hned jakmile tam přijeli, a chvatně zavolal z křižovatky své »sbohem«. Už vyzvěděl, že do nejbližšího dolu je odtud nějakých pět mil, a směr naznačoval dlouhý dřevěný žlab, čili umělý náhon, který se střídavě objevoval a zase mizel na úbočí protějších hor. Chladnější a sušší vzduch, příjemný stín borovic a vavřínů a kořenná balzámová vůně, která ho všude vítala, to všechno ho uchvátilo a rozveselilo. Stezka se někdy nořila do netknutých lesů a Clarence viděl, jak ptáci před ním vyletují z temných skrýší jako mračna šípů; chvílemi se bez dechu nakláněl nad modravou hlubinou kaňonů, kde se rozkládaly tytéž lesy nějakých tisíc stop pod ním. K poledni se dostal na nerovnou cestu – patrně na hlavní cestu v kraji – a byl překvapen, když shledal, že půda na cestě i všude tam, kde byla rozryta, měla barvu temné indiánské červeně. Podél cesty, na březích a na kmenech stromů pokrytých rudým prachem, na hromadách rumu u cesty, v kalužích a tůňkách jako obarvených, i tam, kde úskočný proud vytvořil mezi nimi strouhy, všude nacházel touž krvavě temnou červeň. Tu a tam byla jasnější vedle bílého křemene, který místy prorážel anebo ležel jako kamenná drť na cestě. Clarenceovi prudce bušilo srdce, když zvedl jeden kus takového křemene. Měl lesklé slídové žilky a proužky s malinkými třpytivými zrnky kovu, jež vypadaly jako zlato.

Cesta teď klesala ke klikaté protékající řece, částečně vyschlé, k řece, která oslnivě zářila v slunečních paprscích mezi hrázemi bílého písku nebo se leskla v tůňkách a ve strouhách. Na březích, ba i v samém řečišti bylo roztroušeno několik chat z hlíny a divná dřevěná koryta a žlaby; tu a tam vykukovaly mezi listím bílé plátěné stany. Po obou stranách vroubily proud pařezy poražených stromů a zčernalá místa po ohni. Clarence se náhle cítil hluboce zklamán. Připadalo mu to všechno sprosté, všední, a ještě hůř – tak známé! Vypadalo to jako ošklivá humna mnoha jiných osad, které dosud viděl, a to v krajích ne tak romantických. V tom kalném, načervenalém proudu, vytékajícím z dřevěného žlabu, v němž se dvě tři vousaté, polonahé a skrčené postavy hrabaly jako hadráři, nebylo nic, co by připomínalo královský kov. Ale byl tak ponořen do pozorování celé scény a kráčel několik posledních minut tak rychle, že byl velmi překvapen, když se v ostré zatáčce cesty náhle octl před nějakým obydlím.

Stavení se ani nedalo nijak popsat, bylo napůl z plátna a napůl z prken. Vnitřek, pokud mohl vidět otevřenými dveřmi, byl vybaven postranními příhradami a pultem, na němž byly ledabyle naházeny zásoby potravin, šatstvo a železné nářadí – bez ladu a skladu, ba ani to nevypadalo jako výklad –– dále tu byl stůl, na kterém stála desetilitrová láhev se třemi nebo čtyřmi ušpiněnými skleničkami. Dva muži v hrubých šatech, jejichž dlouhé zcuchané vlasy a vousy zakrývaly v divoké změti pod sklopenými klobouky, všechno až na oči a rty, kouřili, opírajíce se o zdi po obou stranách dveří. Clarence ve svém divokém sestupu div že na ně nenarazil a prudce se zastavil.

„No, synáčku, boudu nám zrovna prorazit nemusíš,“ řekl první muž, aniž vytáhl dýmku z úst.

„Jestli hledáš svou matinku, tak šla s tetinkou Zanynkou naproti k pastorovi Pohodlnému na čaj,“ ozval se druhý líně.

„Povídala, abys tu počkal.“

„Já – já jdu – do dolů,“ vysvětloval trochu rozpačitě Clarence. „Doufám, že jdu dobře.“

Oba muži vytáhli dýmky z úst, podívali se na sebe, přejeli si hřbetem ruky přes tvář, až jim obličeje úplně znehybněly; obrátili se do chatrče a zvolali: „Tak co, povídám, vylezete sem teď hned, nebo nevylezete?“ Po tomto vyzvání se vyhrnulo asi šest stejně vousatých mužů s dýmkami; shlukli se před chatou, sesedli se, opírajíce se zády o prkna, a pohodlně si chlapce prohlíželi. Clarenceovi začalo být nevolno.

„Dám za něj,“ začal jeden z nich, vytahuje dýmku z úst a šklebě se na Clarence, „dám za něj sto dolarů, jak tu stojí.“

„Když tak vidím, jak je zbrusu nově vybavený,“ ozval se druhý, „dám sto padesát a pití. Já jsem,“ dodal s omluvou, „už dlouho po něčem takovém toužil.“

„No, pánové,“ řekl muž, který na Clarence promluvil první, „prohlédneme-li si ho zblízka, vezmeme-li ho, abych tak řekl, jak tu stojí a leží, uvážíme-li, jak je dočista nový, jakou chladnou rozvahu, smělost, mazanost, prozíravost a naprostou lhostejnost k úsudku jiných lidí prokázal, když k nám přišel – myslím, že za dvě stě není drahý – plácneme si?“

Clarenceova dřívější zkušenost s těmito drsnými a strohými kalifornskými žerty nevzbudila ani teď jeho důvěru. Poodešel od chatrče a opakoval zarputile: „Já jsem se vás ptal, jestli jdu dobře k dolům.“

„Tohle jsou doly a tihle tady jsou zlatokopové,“ odpověděl mu první mluvčí vážně. „Dovolte mi, abych vám je představil. Tento zde je Drzý Jim, tenhle Karbaník Bill, tenhle Ošklivý Bob a zde Dick z periférie; tohle je »vévoda z Chathamské ulice«, tamhle Živá kostra a já.“

„Smíme se ptáti, krásný mladý pane,“ ozval se Živá kostra, který však vypadal docela robustně, „odkud jste přiletěl na perutích rána a které Mramorové paláce jste zanechal v žalu?“

„Přijel jsem přes prérii a dostal jsem se před dvěma dny s výpravou pana Peytona do Stocktonu,“ řekl rozhorleně Clarence, neboť neměl příčinu, proč by něco tajil. „Přijel jsem do Sacramenta, abych našel svého strýce, ale on tam už nebydlí. Myslím, že na tom není nic k smíchu. Přišel jsem do dolů kopat zlato – protože – protože pan Silsbee, který mě sem měl zavést a najít mého strýce, byl zabit Indiány.“

„Zaraz, synku, a dovol, abych ti pomohl,“ přerušil ho první mluvčí, vstávaje. „Tebe Indiáni nezabili, protože ses ztratil výpravě s malou Silsbeeovic dceruškou. Peyton tě našel, když jsi ji opatroval, a za dva dny jste přišli na polámané vozy Silsbeeových, kde všichni leželi zabiti.“

„Ano, pane,“ souhlasil Clarence, sotva dýchaje úžasem.

„A když jsi byl sám s děckem na prérii,“ hovořil muž dál a položil mu vážně ruku na hlavu, jako by chtěl vypomoci jeho paměti, „spatřil jsi jednoho z těch rudokožců tak blízko sebe, jako jsem teď já, jak pozoroval výpravu, a neodvážil ses ani pohnout, ani dýchat, dokud tam byl?“ \

„Ano, pane,“ souhlasil Clarence horlivě.

„A Peyton na tebe vystřelil, protože myslel, že to je nějaký Indián v metlici? A jednou jsi postřelil bizona, který s tebou spadl do rokle – a všechno to jsi udělal ty sám?“

„Ano,“ opakoval Clarence zardělý údivem a radostí. „Vy mě tedy znáte?“

„No ano,“ odpověděl muž vážně a uhladil si kníry. „Podívej se, už jsi tady jednou byl.“

„Že jsem zde byl? Já?“ opakoval užaslý Clarence.

„Ano, byl. Včera večer. Byl jsi větší a neměl jsi ostříhané vlasy. Klel jsi o hodně víc než teď. Chlastal jsi whisky jako dospělý a vypůjčil sis padesát dolarů, aby ses dostal do Sacramenta. Náhodou je teď nemáš v kapse, co?“

Clarenceovi se div hlava nezatočila z naprostého zmatku a zoufalé hrůzy.

Zbláznil se anebo se tihle suroví mužové dověděli o jeho příhodách od zrádného přítele, a tohle byla jen část nějakého úkladu? Zaklopýtal kupředu, ale muži vstali a rychle ho obklopili, jako by mu chtěli zabránit, aby neutekl. V nejasném a bezmocném zoufalství vyhrkl:

„Jak se to zde jmenuje?“

„Lidé tomu říkají Umrlčí rokle!“

Umrlčí rokle! Záblesk porozumění osvítil chlapcův zmatek. Umrlčí rokle! Že by to byl Jim Hooker, který doopravdy upláchl a přisvojil si jeho jméno? Skoro prosebně se obrátil na muže, s kterým mluvil poprvé:

„Nebyl starší než já a větší? Neměl hladký kulatý obličej a malá očka? Nechraptil? Neměl –“ zoufale umlkl.

„Ano, ani trochu se ti nepodobal,“ řekl muž zamyšleně.

„Vidíš, je to zatracená věc! Je vás trochu moc a jste moc divní pro tenhle tábor.“

„Nevím, kdo všechno tu byl přede mnou a co říkal,“ prohlásil Clarence zoufale, ale i v zoufalství zachovával zarputilou věrnost k bývalému příteli, protože tato vlastnost tvořila část jeho povahy. „Nevím to a nestarám se o to! Já jsem Clarence Brant z Kentucky. Jel jsem se Silsbeeovou výpravou ze St. Jo a teď jdu do dolů a vy mě nesmíte zadržet!“

Muž, který s ním mluvil, poprvé se zarazil, podíval se na něho ostře a pak se otočil k ostatním. Gentleman známý pod jménem Živá kostra se postavil v celé své ohromné výšce i šířce před hocha, a prohlížeje si ho, řekl rozvážně: „Zatraceně, nevypadá-li jako Brantovo mrně – namouvěru!“

„Jsi nějak příbuzný s plukovníkem Hamiltonem Brantem z Louisville?“ zeptal se ho první muž.

Zas ta stará otázka! Ubohý Clarence zoufale váhal. Bude muset podstoupit týž křížový výslech jako u Peytonů? „Ano,“ řekl zarputile, „jsem – ale on je mrtev a vy to dobře víte!“

„Mrtev, ovšemže. Určitě. Umřel. Už na něm roste tráva,“ ozvali se muži sborem.

„No no, tak je to,“ opakoval Živá kostra nápadně, jako by mluvil ze zkušenosti. „Ham Brant je už prach a popel.“

„Namouvěru! Učiněný prach a nejmrtvější mrtvola, jakou si jen můžete představit,“ dotvrzoval Dick z periférie a přikyvoval hlavou zasmušile k ostatním. „Doopravdy nejposlednější mrtvola, za kterou bych se chtěl honit.“

„Plukovníkův dotyk je asi chladný a vlhký,“ ozval se vévoda z Chatharnské ulice, který dosud nepromluvil, „to je jisté. Ale co ti o tom pověděla tvá maminka? Bude se zas vdávat? To ona tě sem poslala?“

Clarenceovi se zdálo, že ostatní muži vévodu tajně kopli, ale opakoval zarputile:

„Přijel jsem do Sacramenta vyhledat svého strýce Jacksona Branta, ale on tam nebyl.“

„Jacksona Branta!“ opakoval první muž a podíval se na ostatní. „Tvoje matka ti řekla, že to je tvůj strýc?“

„Ano,“ řekl unaveně Clarence, „Sbohem!“

„Haló, synáčku, kam jdeš?“

„Kopat zlato,“ prohlásil chlapec. „A vy víte, že mi v tom nemůžete bránit, není-li to na vašem pozemku. Já znám zákon.“ Slyšel, jak o tom hovořil pan Peyton v Stocktonu; zdálo se mu, že se muži, kteří si teď něco spolu šeptali, na něho nyní dívají vlídněji a nechtějí si už z něho tropit žerty. První muž mu položil ruku na rameno a navrhl mu: „No dobrá, pojď se mnou a já ti ukážu, kde máš kopat.“

„Kdo jste?“ zeptal se ho Clarence. „Řekl jste o sobě jen »já«.“

„No, můžeš mi říkat Flynn – Tom Flynn.“

„A ukážete mi, kde mám kopat – já sám?“

„Ano.“

„Víte,“ ozval se Clarence ostýchavě, ale aniž věděl, trochu se usmíval, „že já – že já přináším štěstí?“

Muž se na něho podíval shora a odpověděl vážně, ba s docela jinou vážností – jak se Clarenceovi zdálo: „Já ti to věřím.“

„Ano,“ pokračoval Clarence dychtivě, jak šli spolu dál. „Přinesl jsem předevčírem štěstí jednomu muži v Sacramentu.“ A vypravoval velmi vážně o svých zkušenostech z herny. Ale nespokojil se s tím – jako by zatarasené prameny jeho dětské hluboké bytosti náhle vytryskly pod vlivem tajemné sympatie – rozhovořil se o svém hrdinském činu, jak pohostil cestující z dostavníku v hostinci na křižovatce, jak se jeho peněženka stala peněženkou štěstěny a jak si uložil peníze v bance. Zda ho náhle opustila pro něho tak příznačná staromódní zdrženlivost, jež se měla stát v dobrém i ve zlém důležitým činitelem v jeho budoucnosti, anebo tak neobyčejně vzplanul a oblíbil si svého společníka, to ani sám nevěděl; ale když došli ke stráni, Flynn znal celou chlapcovu minulost. Jen v jednom bodě nepovolil ve své zdrženlivosti. Třebaže si dobře uvědomoval, jak ho Jim Hooker zradil, předstíral, že je to jakýsi přátelský žert.

Konečně se zastavili uprostřed zřejmě úrodné stráně. Clarence sundal lopatu s ramene, odepjal si pánev a podíval se na Flynna. „No kopej, kde chceš,“ řekl mu lhostejně jeho společník, „a jistě najdeš barvu. Naber si do pánve hlínu, jdi tam k tomu žlabu, pusť na ni shora vodu a takhle s ní toč,“ a ukázal mu to. „Dělej to tak dlouho, až voda hlínu odplaví a na dně ti zůstane jen červený písek. Pak toč dál, až uvidíš barvu. Neboj se, že by se ti z pánve vyplavilo i zlato – to by se ti nepodařilo, ani kdybys chtěl. Tak, teď tě tu nechám a počkej zde, až se vrátím.“

Clarence neztrácel čas. Vybral si místo, kde tráva rostla jen řídce, a vyryl asi dvě tři lopaty červené hlíny. Když naplnil pánev a vyzvedl ji na rameno, byl překvapen, jak je těžká. Nevěděl, že to působí červená sloučenina železa, která také hlínu zbarvuje. Vrávoraje pod svým břemenem, zamířil k úpatí kopce k promývacím neckám, jež vypadaly jako dřevěný žlab a začal poctivě pracovat podle Flynnova návodu. Při prvním ponoření pánve odplavila tekoucí voda polovinu hlíny jako rozmočené obarvené bláto. Na okamžik podlehl dětinské radosti při pohledu na mazlavou kaši a strčil do ní prsty. Chvilku s pánví točil, až se na dně usadil jemný červený písek. Ještě jednou ponořil a propláchl pánev – a nemohl věřit vlastním očím – v písku se blýskalo několik žlutých zrníček, ne větších než špendlíkové hlavičky. Pustil na ně vodu a hle, jeho přítel měl pravdu: lehčí písek odplaval s vodou, ale zářivá zrnka uvázla svou specifickou tíží na hladkém dně pánve. Byla to »barva« – zlato! Clarenceovi prudce poskočilo srdce v těle. Před jeho oslněnýma očima vyvstávala vidina bohatství, nezávislosti, moci – a vtom se nějaká ruka lehce dotkla jeho ramene.

Trhl sebou. Byl úplně zabrán svou prací a tak vzrušen, že ani neslyšel dupot koňských kopyt; k jeho nesmírnému údivu Flynn na koni stál vedle něho a druhého koně vedl na uzdě.

„Umíš jezdit?“ zeptal se ho krátce.

„Ano,“ zakoktal Clarence, „ale –“

„Ale máme jen dvě hodiny, chceme-li stihnout dostavník z Buckey Millsu, který jede dolů. Zahoď to všechno, vyskoč na koně a jeď se mnou!“

„Ale já jsem právě našel zlato,“ zvolal rozčilený chlapec.

„A já jsem právě našel tvého strýce. Pojď!“

Pobodl svého koně ke skoku přes Clarenceovo rozházené nářadí, pomohl chlapci do sedla druhého koně a šlehl zvíře lasem přes zadek. V příštím okamžiku oba ujížděli zuřivým tryskem.

IX

Clarence mlčel, protože byl náhle vytržen z představ o úspěšné budoucnosti a také příliš ovládán mužem vedle sebe, než aby odporoval; už za několik minut je stoupající cesta částečně přinutila zmírnit šílený spěch a poskytla chlapci možnost vzmužit se a vydechnout.

„Kde je můj strýc?“ zeptal se.

„V jižním okresu, dvě stě mil odtud.“

„Jedeme k němu?“

„Ano.“

Znovu se divoce rozjeli. Za půl hodiny dojeli k dalšímu stoupání. Clarence pozoroval, že Flynn si ho chvílemi zvědavě prohlíží zpod sklopeného klobouku, trochu ho to přivádělo do rozpaků, ale tolik tomu muži důvěřoval, že ho to nezneklidňovalo.

„Tys nikdy neviděl svého strýce?“

„Ne,“ odpověděl Clarence, „a on mě také ne. Snad mě ani nezná.“

„Kolik je ti asi let, Clarenci?“

„Jedenáct.“

„Dobrá, třebaže jsi takové pískle,“ – Clarence se zarazil a vzpomněl si na první Peytonův úsudek o sobě – „myslím, že ti mohu něco říci. Doufám, že se nezblázníš strachy a neztratíš odvahu, protože v tvém rodě nebyli zbabělci. Nuže, co kdybych ti pověděl, že ten tvůj – ten tvůj strýc je největší šibeničník pod sluncem, že právě zabil jednoho člověka a musí se leckde schovávat, a to je právě ta příčina, proč se neobjevil v Sacramentu – co kdybych ti tohle pověděl?“

Clarence cítil, že to je přece jen příliš silné. Byl vždycky naprosto pravdomluvný, a proto pohlédl svýma upřenýma očima na Flynna a odpověděl:

„Myslím, že teď jste mluvil docela jako Jim Hooker!“

Jeho společník se zarazil a přitáhl svého koně; pak se hlasitě rozesmál a rozjel se tryskem kupředu. Chvílemi potřásal hlavou, plácal se do stehen a svým bouřlivým veselím rozezvučel tmavé lesy. Potom se právě tak náhle zadumal, jel tryskem asi půl hodiny, promluvil, jen když poháněl Clarence k spěchu, pomáhal mu a šlehal jeho koně. Naštěstí byl chlapec dobrým jezdcem – což Flynn plně oceňoval – jinak by byl desetkrát vyletěl ze sedla.

Konečně se na protější hoře objevily v jemné nachové záři roztroušené domky v Buckey Millsu. Tu se Flynn připojil ke Clarenceovi, položil mu ruku na rameno a přerušil své mlčení.

„No tak, hochu,“ řekl mu, utíraje si slzy smíchu z očí. „Já jsem jen žertoval – zkoušel jsem, máš-li mozek v hlavě. Ten tvůj strýc, ke kterému tě vezu, mluví právě tak jemně a je právě tak klidný a usedlý jako ty. Vždyť je tak zabrán do knih a do studií, že žije sám a sám ve velké adobe rancherie, v usedlosti, mezi množstvím Španělů, a nestojí o společnost vlastních krajanů. Vždyť si změnil i jméno a nazývá se teď don Juan Robinson! Ale je velmi bohatý, má na tři míle pozemků a mnoho dobytka a koní a,“ dodal s pochvalným pohledem na Clarence, jak seděl v sedle, „doufám, že se tam budeš dobře bavit.“

„Ale,“ ozval se váhavě Clarence, kterému tento návrh připadal jako opakování Peytonovy dobročinné nabídky, „myslím, že bude líp, když zůstanu tady a budu kopat zlato – s vámi!“

„A já myslím, že bude líp, když toho necháš,“ odpověděl muž tak vážně, jako by to už pevně rozhodl.

„Ale můj strýc pro mne do Sacramenta nepřišel, ani neposlal, ani nepsal,“ tvrdil rozhorlený Clarence.

„Nepsal tobě, ale psal muži, o kterém se domníval, že tě tam přiveze, Jacku Silsbeeovi – a uložil psaní v bance. Silsbee je mrtev a nemohl si pro dopis přijít; když ty jsi přišel, také ses po něm nesháněl, ba ani ses o Silsbeeovi nezmínil, a proto banka to psaní posílá po mně, protože soudí, že já vím, kde žije. Přivezl je do rokle zvláštní jízdní posel, když ty jsi hledal zlato na stráni. Vzpomněl jsem si na tvůj příběh, dovolil jsem si psaní otevřít a dověděl jsem se, že tvůj strýc píše Silsbeeovi, aby tě zavezl přímo k němu. Dělám nyní jen to, co by byl učinil Silsbee.“

Jakákoli pochybnost nebo podezření, které by se jen na okamžik mohlo zrodit v Clarenceově mysli, muselo by se rozplynout, když pohlédl do pevných a velitelských očí svého společníka. Ba v kouzlu nově nalezeného přátelství a ochrany zapomněl i na své zklamání. A jako se začátek tohoto přátelství projevil neobvyklým výbuchem Clarenceovy sdílnosti, tak nyní hoch ve své vděčnosti cítil jakousi nesmělou ostýchavost hlubšího citu a znovu se stal zamlklým.

Dorazili do Buckey Millsu právě včas aby se mohli rychle najíst, než přijede dostavník. Clarence si všiml, že jeho přítel přes svůj hrubý oblek a svérázný zjev budí u všech, s nimiž se setkává, značnou úctu, spolu s určitou dávkou zdravého strachu. Okamžitě jim bez protestu uvolnili dvě nejlepší místa v dostavníku a nedbalému, ba pohrdavému Flynnovu pozvání k pití vyhověli všichni se zvláštní rychlostí, počítaje v to i dva neobyčejně vybraně oblečené cestující, kteří se předtím tvářili odměřeně. Obávám se, že se Clarence s chlapeckou pýchou radoval ze zvláštní převahy svého přítele; uvědomoval si, že si cestující občas zvědavě prohlížejí i jeho, a proto trochu okázale projevoval své důvěrné vztahy k tomu vousatému velitelskému muži.

V poledne příštího dne vystoupili z dostavníku na podružné zastávce a Flynn Clarenceovi krátce oznámil, že znovu pojedou na koních. V odlehlé osadě, kde vystoupili sami, se to zdálo nejdříve nesnadné, ale několik slov, která vozka zašeptal poštmistrovi, stačilo, aby jim okamžitě předvedli dva ohnivé mustangy se stejným projevem opatrné a tajemné úcty. Další dva dny cestovali koňmo, odpočívajíce v noci u toho nebo onoho Flynnova přítele na okrajích větších měst, kam přijížděli za tmy a odjížděli před úsvitem. Komukoli zkušenějšímu než prostomyslnému chlapci by bylo zřejmé, že Flynn se úmyslně vyhýbá živějším silnicím a dopravním prostředkům; a když druhý den vyměnili koně, jeli neporušenou divočinou roztroušených lesů a širých plání. Ale pro Clarenceovu pantheistickou víru a radostnou sympatii k přírodě tato změna znamenala veselou zábavu. Širá moře vlnícího se divokého ovsa, stráně kopců dosud zpestřené neznámými květinami, panenská svěžest nedotknutých lesů a listnatých zátiší, na jejichž půdu, plnou mechu a šišek, dosud nevkročila lidská noha, to bylo něco nového a báječného. A co více, Clarence nyní mohl plně uplatnit své bystré oči, pozorovací schopnosti a znalosti hraničáře. Jeho intuitivní smysl pro vzdálenost, lovecké pudy a neomylné rozpoznávání značek, mezníků a ukazatelů v přírodě, jež znají jedině ptáci, zvířata, některé děti a nikdo jiný, to všechno prokazovalo nesmírné služby jeho méně nadanému společníkovi. V této části jejich podivného putování se ujal chlapec vedení. V posledních dvou dnech Flynn jako by všechno jen zdrženlivě pozoroval, ale pochvalně mu přikyvoval. „V takových věcech se nejlíp vyznáš, hochu,“ řekl mu. „Lidé a města, to není nic pro tebe.“

Na nejbližší zastávce Clarence zažil překvapení. Přijeli do města zase za soumraku a spali u jednoho Flynnova přítele, a to podle jakýchsi neurčitých zvuků patrně v místnostech nad nějakou hernou. Clarence se ráno probudil pozdě, a když vyšel na ulici, aby nasedl na koně připraveného k další cestě, velmi ho překvapilo, že na druhém koni nespatřil Flynna, nýbrž jakéhosi hezkého a neobyčejně pěkně oblečeného cizince. Ale při hlasitém smíchu a dobře známém povelu: „Vyskoč, hochu,“ si ho prohlédl pozorněji. Byl to Flynn, ale úplně oholený, s ostříhanými, přihlazenými vlasy a v elegantním černém obleku.

„Tak tys mě nepoznal?“ zeptal se Flynn. „Dokud jste nepromluvil,“ odpověděl Clarence.

„Tím líp,“ odpověděl stručně jeho přítel a pobídl koně ostruhou.

Ale když klusali ulicemi, Clarence, který si už zvykl na ježatou ozdobu cizincovy tváře, cítil k němu jakousi větší úctu. Profil úst a brady, jak jej teď viděl ze strany, byl tvrdý, ponurý a trochu zádumčivý. Třebaže tehdy tu tvář nemohl ztotožňovat s nikým, koho kdy znal, chlapci s živou obrazností se zdálo, že jaksi souvisí s nějakou jeho smutnou zkušeností. Ale Flynnovi oči se dívaly zamyšleně a laskavě a chlapec později věřil, že kdyby se byl býval důvěrněji seznámil s jeho tváří, byl by si ho víc zamiloval. Byl to poslední a jediný den, kdy se na ni mohl dívat, protože pozdě odpoledne, po jízdě prašnými a rušnějšími silnicemi, dorazili k cíli své cesty.

Byl to dům s nízkými zdmi, s červenou taškovou střechou, jež se odrážela od tmavé zeleně úctyhodných hrušní a smokvoní, uprostřed se čtyřhranným dvorem, kde sestoupili s koně. Flynn pronesl několik španělských slov k pacholkovi, který tam lelkoval, a hned byli uvedeni do dlouhého nízkého pokoje; Clarenceovi se zdálo, že je doslova přeplněn knihami a rytinami. Zde mu Flynn chvatně poručil, aby počkal, zatímco on vyhledá pána domu v jiné části budovy. Ale Clarence ho nepostrádal; dokonce snad zapomněl i na účel jejich cesty při nových dojmech, které ho náhle zaplavily i při chlapeckých představách o budoucnosti, již mu zdánlivě otvíraly. Byl oslněn i omámen. Dosud nikdy neviděl tolik knih a nikdy si ani nepomyslel, že by mohly existovat tak krásné obrazy. A přece měl nejasný pocit, jako by byl o nich už někdy snil. Vylezl na židli a díval se v okouzlení na rytinu námořní bitvy, když zaslechl Flynnův hlas.

Jeho přítel se vrátil tiše do pokoje se starším mužem cizího vzhledu, zřejmě Clarenceovým příbuzným. Chlapec stál před ním zoufale sklíčený, nepomáhala mu žádná vzpomínka ani přirovnání, jen snad nejasná domněnka, že by se mu jeho příbuzný mohl podobat. Už se připravil, že bude musit podstoupit obvyklý křížový výslech o svém otci a rodině; dokonce si v největší nouzi chtěl vymyslit nějaké prostičké podrobnosti, aby doplnil své nepřesné a nedostatečné vzpomínky. Ale když se na něho podíval, byl překvapen, že jeho starší příbuzný je stejně rozpačitý. Flynn jako obyčejně sebevědomě zasáhl.

„Jistě se na sebe nepamatujete, a počítám, že žádný z vás mnoho neví o rodinných záležitostech,“ ozval se posupně; „ale protože tvůj strýc se teď jmenuje Juan Robinson,“ řekl, obraceje se ke Clarenceovi, „bude líp, když »Jacksona Branta« vynecháš. Znám tvého strýce víc než ty, ale brzy si na něho zvykneš právě tak, jako on na tebe. Alespoň byste to měli udělat,“ dodal nadmíru vážně.

Když se obrátil, aby vyšel z pokoje s Clarenceovým rozpačitým příbuzným – ke zřejmé úlevě toho gentlemana – chlapec se na strýce podíval a zeptal se nesměle: „Smím se podívat na knihy?“

Jeho strýc se zastavil a poprvé se na něho podíval se zájmem. „Ach ty umíš číst a máš rád knihy?“

„Ano,“ odpověděl Clarence. A když se na něho jeho strýc dál zamyšleně díval, dodal: „Mám čisté ruce, ale chcete-li, napřed si je umyji.“

„Jen se na ně podívej,“ usmál se na něho don Juan, „jsou to staré knihy, a proto bude líp, když si umyješ ruce až potom.“ Pak se obrátil k Flynnovi a najednou mu s ulehčením řekl: „Povím vám, co udělám – naučím ho španělsky!“

Vyšli spolu z pokoje a Clarence se dychtivě obrátil ke knihovně. Byly to staré knihy, některé opravdu velmi staré, podivně vázané a prožrané moly. Některé byly v cizích jazycích, ale jiné byly vytištěny pěkným, jasným anglickým písmem s úhlednými dřevoryty a rytinami. Jedna vypadala jako kronika o válkách a obléháních s obrázky, které představovaly bojovníky probodané šípy, s přesně usekanými údy a s těly provrtanými dělovými kulemi. Byl hluboce zabrán do prohlížení, když zaslechl ze dvora dupot koňských kopyt a Flynnův hlas. Rozběhl se k oknu a užasl, když spatřil svého přítele už na koni, jak se loučí s hostitelem.

Na okamžik Clarence vzplanul nesmírným citovým vzrušením, tak přirozeným v jeho věku, které vždycky ostýchavě zakrýval zarputilým chováním. Flynn, jeho jediný přítel! Flynn, jediný důvěrník jeho chlapeckých tajností, Flynn, jeho nejnovější hrdina, odjíždí, opouští ho, a neřekne mu ani slovo na rozloučenou! Je pravda, slíbil jen, že ho zaveze k jeho opatrovníkovi, ale proto ho nemusel opustit bez jediného slova útěchy nebo povzbuzení. S každým jiným by se byl Clarence asi utekl k svému indiánskému stoicismu, ale týž příval citů, který ho přinutil, aby otevřel Flynnovi celou chlapeckou hlubinu svého nitra, ho zaplavil i nyní. Pustil knihu, proběhl chodbou až do dvora, právě když Flynn tryskem vyrazil zpod oblouku brány.

Hoch zoufale vykřikl a jezdec ho zaslechl. Přitáhl uzdu, otočil se, zarazil koně a ze sedla shlížel netrpělivě na Clarence. K zvýšení Clarenceových rozpaků jeho strýc, přiváben výkřikem, zastavil se na chodbě a jeden pacholek, který okouněl v bráně, poslušně sahal po Flynnově uzdě. Ale jezdec to gestem zamítl, a obraceje se zasmušile ke Clarenceovi, zeptal se:

„No a co je?“

„Nic,“ odpověděl Clarence a namáhavě zadržoval hořké slzy, které se mu draly do očí, „ale vy odjíždíte a ani jste mi neřekl sbohem. Byl jste ke mně tak hodný, a – a já jsem vám chtěl poděkovat.“

Flynnovou tváří prolétl tmavý ruměnec. Pak bleskl okem podezíravě k chodbě a zeptal se rychle: „To on tě poslal?“

„Ne, přiběhl jsem sám. Slyšel jsem, jak odjíždíte.“

Naklonil se kupředu, jako kdyby chtěl uchopit ruku, kterou k němu Clarence vztahoval, ale pak se náhle s krutým úsměvem zarazil; vytáhl z kapsy zlaťák a dal ho chlapci do ruky.

Clarence ho přijal a s hrdým gestem jej hodil čekajícímu pacholkovi, který jej chytil a poděkoval. Pak ustoupil na krok od Flynna a řekl se zbledlým obličejem: „Chtěl jsem vám jenom dát sbohem!“ a sklopil své planoucí oči k zemi. Ale jako by to nebyl jeho hlas, kterým promluvil, a jako by to ani neudělal on sám.

Odjíždějící host i hostitel se na sebe rychle podívali; Flynnovy oči zazářily zvláštním ohněm plným obdivu, ale když Clarence zvedl opět hlavu, byl už pryč. A když se chlapec se zlomeným srdcem otočil k chodbě, strýc mu položil ruku na rameno.

„Muy hidalgamente, Clarenci!“ řekl mu vlídně. „Ano, z tebe něco uděláme!“

X

Potom Clarence prožil tři poklidné roky. V tom období se poučil o tom, že Jackson Brant čili don Juan Robinson – neboť příbuzenský svazek byl posledním činitelem v jejich vzájemném vztahu a po Flynnově odjezdu jej oba mlčky ignorovali – byl víc Španělem než Američanem. Brzy se usadil v Dolní Kalifornii, oženil se s bohatou vdovou, Mexičankou, a po její smrti, protože děti neměli, stal se jejím jediným dědicem; pro svou zvláštní zdrženlivou, až chorobně citlivou povahu se úplně odnárodnil. Žil samotářsky, zabrán jen do knih, a k svým krajanům se choval skoro pohrdavě, takže čím dál ho Clarence poznával, tím víc mu jeho přátelství s Flynnem připadalo podivnější; ale že don Juan nehovořil ani o této věci, ani o jejich příbuzenském vztahu, chlapec nakonec usoudil, že to způsobila jen panovačná povaha jeho bývalého přítele, a víc o tom nepřemýšlel. Začal svůj nový život na statku El Refugio bez neklidných vzpomínek na minulost. Rychle se přizpůsobil lenivé volnosti panující v haciendě; dopoledne jezdíval na koni po kopcích a mezi strýcovými stády dobytka a večer studoval jeho knihy stejně nepravidelně a bez kázně. Je pravda, že mírný don Juan chtěl uskutečnit svůj nerozvážný slib, že naučí hocha španělsky, a také mu opravdu dal několik úloh; ale bystrý Clarence se za několik týdnů naučil plynně mluvit od svých náhodných známých vaquerů a obchodníků tak, že strýc ochotně přenechal španělštinu svému mladému příbuznému. Kromě toho vlivem nelogického soudu, který určí pověst nějakého člověka jen podle jediného všedního skutku, Clarenceovo společenské postavení v El Refugiu bylo provždy zajištěno tím, jak nádherně odmítl Flynnův dar při rozloučení. Vděčný pacholek, kterému Clarence pohrdavě hodil zlatý peníz, vyprávěl svému kamarádovi o příhodě, o chlapcově gestu i o podstatě celého výjevu, a neznámý mladičký příbuzný dona Juana byl ihned a beze sporu uznán za hiju de la familia, člena rodiny, a za šlechtice rodem i výchovou. Ale v daleko bujnější obrazotvornosti všech žen z El Refugia nabyla událost vrcholné básnické podoby. „Je to pravda,“ tvrdila Chucha ze mlýna, „vždyť to, Matko boží, sám Domingo vykládá jako evangelium. Když americký průvodce přijel s mladým pánem – ten člověk se mu nemohl rovnat rodem, víte – tu odjel a nepoprosil ho ani o dovolení. Vtom k němu přijde náš malý hidalgo. »Zapomněl jste mě požádat o propuštění“, řekne mu. A ten průvodce si myslí, že má před sebou jen muchacho, pouhého chlapečka, a chce si ho usmířit zlaťákem v ceně dvacet pesos. Malý hidalgo ho vezme takhle do ruky a řekne: »Ach tak, chcete, abych dal za vás almužnu lidem mého strýce,« a hodí jej Domingovi – as jakou podivuhodnou grácií a žárem! Ale je jisté, že Clarenceova zvláštní prostota a pravdomluvnost, i to, že dovedl být podivuhodně lhostejný, což svědčí spíš o snivé a roztržité mysli než o sprostém sklonu k zahálce a k pohodlí, a konečně i skutečnost, že byl znamenitým jezdcem, udělaly z něho v El Refugiu hrdinu lidu.

Ke konci třetího roku don Juan poznal, že ten nezkušený a zdánlivě líný čtrnáctiletý hoch dovede vést jeho ranč lépe než on sám; a také, že ten neškolený mladičký venkovan hltavě spolykal skoro všechny knihy z jeho knihovny, aniž se staral vůbec o to, zda je může strávit. Shledal také, že Clarence je ze zásady neobyčejně upřímný, i když jedná samostatně; nevyžaduje a také sám neprojevuje žádné sentimentální city, neodvolává se na příbuzenské vztahy, ale věrně hájí zájmy svého strýce. Snad byl v domě nejdříve zářivým slunečním paprskem, ale ne obtížným, a nyní byl pro pohodlí i bezpečnost svého dobrodince den ode dne potřebnější.

A tak byl Clarence překvapen, když se ho don Juan jednou ráno znenadání zeptal právě tak rozpačitě jako při prvním setkání, jaké povolání si chce vybrat. Vypadalo to tím podivněji, protože strýc, jako většina roztržitých lidí, se až dosud při denních rozhovorech nikdy nezmínil o budoucnosti. Snad to dělal proto, aby měl klid, na který byl zvyklý, anebo se chtěl vyhnout obtížným otázkám. Ať to bylo cokoli, náhlý výkyv dona Juana z jeho obvyklého klidu překvapil právě tak jeho jako Clarence. Hoch to cítil tak silně, že hned na strýcovu otázku neodpověděl; marně se rozpomínal, zdali něco neprovedl, a zeptal se ho s obvyklou chlapeckou přímostí:

„Co se stalo? Provedl jsem něco?“

„Ne, ne,“ řekl rychle don Juan, „ale víš, měl bys už přemýšlet o budoucnosti anebo se na ni alespoň připravovat. Domnívám se, že bys měl mít nějaké pravidelnější vychování. Budeš muset chodit do školy. Je to mrzuté,“ mluvil dál podrážděně, jako by netrpělivě zapomínal na Clarence a šel za nějakou svou myšlenkou. „Právě když tě zde potřebuji a když ospravedlňuješ své dosavadní směšné postavení tady a všechen ten zatracený nesmysl předtím – to jest, já myslím, Clarenci,“ přerušil svou řeč, když si všiml, jak chlapec zbledl a jak mu oči zahořely, „já soudím, chápeš přece – že to bylo směšné, když jsem tě v tvém věku nedal do školy a chtěl jsem tě učit sám!“

„Vy soudíte – že to bylo směšné?.“ opakoval Clarence se svou starou zarputilostí.

„Myslím, že jen já jsem byl směšný,“ namítal rychle don Juan. „Nu tak, nu tak, nebudeme už o tom mluvit! Zítra si vyjedeme na koni do San José a promluvíme si s otcem sekretářem z jezuitské koleje, můžeš-li tam hned vstoupit. Je to dobrá škola a přitom budeš blízko ranče!“ Tím rozhovor skončil.

Bojím se, že Clarence nejdříve pomyslel na útěk. Pro ušlechtilou povahu je málokteré poznání tak kruté, jako když se náhle dozví, jak se jeví ostatním lidem. Nešťastný Clarence věřil, že věrně hájí strýcovy zájmy, jak se sluší na člověka v jeho postavení, a najednou objevil, že toto postavení je »směšné«. Ale po odpolední zasmušilé projížďce na koni po osamělých kopcích a po bezesné noci v samotě svého pokoje uznal, že strýc má pravdu. Půjde do školy, bude studovat pilně, tak pilně, aby si mohl brzo, velmi brzo vydělat sám na živobytí. Probudil se spokojeně; pro mladé lidi je štěstím, že jim rozhodnutí o nějaké věci a provedení připadá jako jedna záležitost.

Příští den Clarence byl už jako žák v koleji, kde se i stravoval. Pro postavení dona Juana i pro jeho španělské sklony byl jeho příbuzný do školy přijat. Ale Clarence si musel všimnout, že ho otec Sobriente, ředitel koleje, chvílemi zvědavě i zamyšleně pozoruje; měl podezření, že strýc sám požádal o tuto zvláštní pozornost. Někdy se ho kněz vyptával na jeho příbuzné takovým způsobem, že chlapec dostával strach z dalších otázek o svém otci. Ostatně, otec Sobriente byl ušlechtilý a vzdělaný muž; ale domnívám se, že Clarence s příznačnou věcnou kritikou mládí měl o něm jedinou představu – pro něho to byl kněz s velkýma rukama a s dlaněmi plnými laskavostí, jeho právě tak veliké nohy v beztvárných střevících z nebarvené kůže nedrtily hlučně všechny překážky na cestě mladého studenta, ale spíš je tiše zašlapávaly. V galeriích klášterního nádvoří Clarence někdy ucítil, že ho tíha té ochranné otcovské ruky téměř tiskne k zemi; a v půlnočním tichu ložnice měl často dojem, že slyší tlumené šoupavé kroky i těžký dech svého učitele s ohromnýma nohama.

Jeho styky se spolužáky nebyly nejdříve vůbec nijak příjemné. Zda ho podezírali, že je oblíbencem, anebo je dráždilo jeho usedlé a nesympatické chování, kterému si zvykl proto, že se stýkal se staršími lidmi, to nevím. Snad jejich námitky měly i hlubší důvod: že je cizincem. Ale od krutého posmívání se dostali až k tělesnému násilí. Pak vyšlo najevo, že ten jemný a zdrženlivý mladíček si zachoval v nohou a v pěstích něco zavrženíhodného, přímého a hrubě venkovského; při školáckých bojích porušoval všechna pravidla a opovrhoval pompou i zvyky, které vůbec neznal. Jestliže ho někteří spolužáci urazili, jednoduše jim nabil, ať už s obřady nebo bez nich. Když jednou došlo k takové nenadálé příhodě, vybrali ostatní mezi sebou nejstaršího, aby mladému divochovi ukázal, co se sluší a patří. Clarence přijal vyzvání s horečnou radostí, která udivila právě tak jeho, jako osmnáctiletého a mnohem silnějšího i obratnějšího protivníka.

Při první ráně se Clarenceův obličej koupal ve vlastní krvi. Zděšení diváci spatřili, jak se chlapec po krvavém křtu najednou strašlivě změnil. Okamžitě se vrhl na svého protivníka, skočil mu na krk jako divoké zvíře, sevřel ho rukama a začal ho škrtit. Nedbaje ran, které na něho přímo pršely, najednou srazil svého užaslého nepřítele překvapujícím a bleskurychlým útokem k zemi. Ve všeobecném zmatku museli rychle zavolat několik učitelů, aby Clarence svou oběť pustil. I pak se bránil a chtěl znovu bojovat. Ale jeho protivník zmizel a od té doby Clarence už nikdo netýral.

Hoch seděl v pokoji pro nemocné před otcem Sobrientem; obličej měl napuchlý a ovázaný a oči se ještě dívaly jako temným světlem vlastní krve. Tu cítil na svém koleni jemnou knězovu ruku.

„Synu můj,“ začal kněz něžně, „nejsi se mnou stejné víry, jinak bych považoval za své právo, zkoumat v této chvíli přímo tvé srdce. Ale jako dobrému příteli, Claro,“ pokračoval a hladil chlapcovo koleno, „jako dobrému příteli, ty mi to povíš, mně, starému otci Sobrientovi, řekneš mi upřímně a pravdivě, jak je u tebe zvykem, jednu maličkost. Nebál ses?“

„Ne,“ odpověděl Clarence zarputile, „a zítra ho spráskám znovu!“

„Pomalu, můj synu! Nemluvil jsem o něm, ale o něčem daleko horším a strašnějším. Nebál ses,“ odmlčel se a náhle upřel své jasné oči až na dno Clarenceovy duše a dopověděl: „sám sebe?“

Hoch se zarazil, zachvěl se a rozplakal.

„Tak, tak,“ řekl kněz něžně, „našli jsme pravého nepřítele. To je správné. A nyní, s milostí boží, můj bojovníku, budeme s ním zápasit a potřeme ho!“

Ať už se Clarence z této lekce nějak poučil, anebo po malé ukázce o jeho zdatnosti k ničemu podobnému už nedošlo, brzy se na celou příhodu zapomnělo. Protože jeho spolužáci nebyli nikdy jeho přáteli nebo důvěrníky, bylo mu lhostejné, zdali ho respektují a mají z něho strach, anebo se k němu chovají pokrytecky podle zvyku slabších. Rozhodně nedostatek zábavy jeho studiu jen prospěl. Už za dvě léta povrchního a hltavého čtení hravě poznal mnohé věci a úplně se zbavil neobratnosti, nesmělosti a nezájmu začátečníků. Učitelé se dali oklamat jeho obvyklým zdrženlivým chováním, ač toto byla spíš nedostatečná slovní pohotovost, a nikoli nedostatek vědomostí. Jeho smělý duch, který nikdy nepodléhal jiným a nedal se spoutat minulostí, vytvořil z povrchního úspěchu něco úžasného.

Ke konci prvního roku byl vynikajícím žákem, který zvládne takřka všechno. Ale po soukromé rozmluvě otce Sobrienta s donem Juanem trochu Clarenceovi bránili, aby se tolik neučil, přáli mu trochu víc svobody, než dovoloval řád, a dokonce ho i vybízeli, aby se šel pobavit. Podle jedné takové výsady směl volně a bez doprovodu docházet do sousedního města Santa Clara. Dostával pro sebe vždycky hodně peněz, ale ať už pro své spartánské zvyky nebo proto, že neměl kamarády, choval k penězům jen prosté a nechlapecké opovržení. Oblek měl vždy pečlivě upraven a svou poněkud usedlou upjatostí a zádumčivostí působil neobyčejně vybraně.

Jednou odpoledne se procházel po Alamedě alejí, kterou první misionáři vysázeli mezi vesnicí San José a klášterem Santa Clara; najednou spatřil, jak proti němu jde řada dívek, klášterních chovanek, jež si vyšly v párech na obvyklou procházku. Uvidět průvod dívek znamenalo pro žáky ze San José vrchol touhy, už proto, že jejich průvodci, dobří otcové, se průvodu vždy vyhýbali a nadbíhání přísně zakazovali; ale Clarence cítil jen hlubokou lhostejnost chlapce, který si v patnácti letech myslí, že už není ani mladý, ani romantický. Šel kolem a podíval se na ně jen lhostejně, když vtom se jeho pohled setkal s párem hlubokých modrých očí, jež se na něho ze stínu koketního, opentleného a širokého klobouku upíraly právě tak jako kdysi z hloubi plátěného čepečku! Susy! Zarazil se a už by byl na ni promluvil; ale ona ho rychlým pohybem i významným pohledem na obě jeptišky, jednu vpředu a druhou na konci průvodu, varovala a naznačila mu, aby šel za nimi. Poslechl a následoval je v uctivé vzdálenosti, i když se divil. Trochu dál Susy upustila kapesník, musela vystoupit z řady a běžet si pro něj až na konec procesí. A jak jej zvedala, znovu se na něho podívala modrýma očima a běžela upejpavě zpět. Průvod se ubíral dál, ale když Clarence došel až k místu, kde se shýbla, uviděl v trávě třírohý útržek papíru. Byl příliš diskrétní, aby papírek zvedl, dokud byly dívky v dohledu, proto kráčel dál, a teprve potom se vrátil. Bylo na něm školáckou rukou spěšně tužkou načmáráno několik slov: „Přijď v šest k jižní zdi u velké hrušky.“

Clarence to velmi těšilo, ale zároveň tonul v rozpacích. Nechápal, proč bylo třeba smlouvat si dostaveníčko tak tajemným způsobem. Věděl, že jako školačka je podrobena určitému klášternímu řádu ale při jeho výjimečném postavení a přátelství s učiteli otec Sobriente by mu byl lehce vymohl rozhovor s kamarádkou z dětství, o které často mluvíval a která s ním jediná přežila onu tragickou událost. A právě proto, že mu otec Sobriente důvěřoval, tajemné, i když nevinné dostaveníčko se nesnášelo s jeho přímou povahou. Ale přece poslechl a v určenou hodinu byl u jižní zdi kláštera, nad níž se vzpínaly větve neobyčejné hrušně. Hned vedle byla zamřížovaná vrátka, jichž se asi neužívalo.

Objeví se ve větvích nebo na zdi? Obojí se někdejší Susy tolik podobalo! Ale k svému překvapení uslyšel otočení klíče v zámku. Zamřížovaná vrátka se náhle pohnula v závěsech a ven proklouzla Susy. Vzala ho za ruku a řekla: „Utíkejme, Clarenci!“, a než se zmohl na odpověď, rychle se rozběhla a on s ní. Clarenceovi se zdálo, že běží uličkou právě tak, jak utíkali tehdy před čtyřmi roky od starého vystěhovaleckého vozu na prérii. Podíval se na poletující vílu vedle sebe. Vyrostla a stala se ještě líbeznější, byla oblečena vybraně a vkusně, s přepychem i v nejmenších maličkostech, což prozrazovalo, že je zhýčkaná: ale měla stále tytéž bujné, kadeřavé, zlaté vlasy, jež jí padaly na šíji a na ramena, modré oči, rozmarná malá ústa a tytéž jemné ruce a nohy, jak je měl v paměti. Byl by dal raději přednost rozvaze, ale ona jen potřásla hlavou, maličko hystericky se rozesmála a volala: „Utíkej, Clarenci, utíkej,“ a znovu se hnala kupředu. Když doběhli ke křižovatce, zahnuli za roh a celí udýchaní se zastavili.

„Ale neutekla jsi ze školy, Susy, že ne?“ zeptal se Clarence úzkostlivě.

„Jenom trošinku. Jenom tolik, abych předhonila ostatní děvčata,“ řekla a upravila si kadeře i spadlý klobouček. „Rozumíš, Clarenci,“ vysvětlovala mu milostivě a zatvářila se najednou velmi usedle, „maminka je tady v hotelu už celý týden, proto smím chodit každý večer domů jako obyčejné žačky. Jenomže se mnou chodívají ještě tři nebo čtyři dívky a sestřička a dnes jsem je předběhla, abych tě uviděla.“

„Ale,“ začal Clarence.

„Oh je to v pořádku, ostatní dívky o tom vědí a pomohou mi. Vyjdou teprve až tak za půl hodiny, řeknou, že jsem šla napřed, a než se dostanou se sestrou do hotelu, já už tam budu – chápeš přece?“

„Ano,“ řekl trochu pochybující Clarence.

„A půjdeme do cukrárny na zmrzlinu, ano? Vím o jedné moc hezké, blízko hotelu. Peníze mám, –“ dodala rychle, protože Clarence vypadal trochu rozpačitě. „Ty já mám také,“ odpověděl Clarence a lehce se zarděl. „Pojďme!“ Pustila jeho ruku, aby si urovnala sukni, a pak šli vedle sebe klidnějším krokem. „Ale,“ pokračoval, sleduje svou první myšlenku s mužskou houževnatostí – také si velmi přál přesvědčit tvou společnici o tom, jaké má významné postavení – „já jsem v koleji a otec Sobriente, který zná vaši nani představenou, je i můj dobrý přítel a leccos mi dovolí. A když – když se doví, že ty a já jsme si spolu hrávali, jistě to zařídí, abychom se mohli vídat, kdykoli budeme chtít.“

„Ty hloupý!“ řekla Susy, „teď když jsi–“

„Když jsem co?“

Dívenka na něho vyslala fialkově modrou zář zpod širokého klobouku. „Nu teď, když jsme už velcí?“ Pak dodala s větší přesností: „Na mladé pány mají u nás velmi zvláštní názory. Co myslíš, Clarenci, třeba by si řekli, že ty a já jsme –“A nový fialkový blesk zpod kloboučku udělal tečku za nedokončenou větou.

Clarence se díval přímo před sebe, byl potěšen, ale i trochu v rozpacích, a hluboce se začervenal. „Vždyť si Mary Rogersová,“ pokračovala Susy, „která šla se mnou, myslela, že jsi starší – a že jsi nějaký urozený Španěl! A co já,“ zeptala se najednou, „že jsem také vyrostla? Řekni mi, Clarenci,“ dotazovala se netrpělivě jako kdysi, „že jsem také vyrostla? Tak mluv!“

„Velmi,“ řekl Clarence.

„A že jsou ty šaty hezké – a to jsou takové polovšední, mám ještě jedny hezčí, vpředu celé s krajkami – ale že jsou tyhle hezké, viď? Řekni, Clarenci!“

Clarence usoudil, že šaty i jejich hezká majitelka jsou naprosto dokonalé, a také to řekl. Tu se Susy zatvářila přísně, jak se sluší a patří; jako by teprve teď postřehla, že potkávají nějaké lidi, svěsila ruce podle boků a strojeně a sebevědomě kráčela trochu dál od Clarence, až došli k cukrárně.

„Sedneme si až k tomu zadnímu stolku, Clarenci,“ důvěrně šeptala, „tam nás neuvidí – a poruč jahodovou; víš, citrónová a vanilková jsou tady hrozné.“

Posadili se do jakéhosi venkovského altánku, který byl až na konci cukrárny, takže vypadali trochu jako mladí, příliš naparádění a příliš sebevědomí milenci. Pak zavládlo na chvíli rozpačité mlčení, které se Susy snažila rozptýlit. „Tak u nás,“ začala lehkým konverzačním tónem, „byl velký rozruch, když nám dali jiného učitele francouzštiny. Děvčata z naší třídy říkají, že je to hanebné.“

A to bylo všechno, co mu chtěla říci po čtyřletém rozloučení! Clarence byl zoufalý, ale dosud ho nic nenapadlo, a proto mlčel. Konečně nad lžičkou v ruce mu blýskla hlavou vzpomínka. „Ještě jíš tak ráda lívance, Susy?“

„To víš,“ odpověděla se smíchem, „ale teď je nemíváme.“

„A co Lard,“ černý honicí pes, který vždycky vyl, když Susy zpívala. „Ještě s tebou zpívá?“

„Oh toho už dávno nemám,“ řekla Susy klidně, „ale dostala jsem zato foundlandského psa a křepeláka a černého poníka,“ a pak mu rychle vypočítala všechny ostatní věci, které ještě má, zmínila se povrchně o tom, jak ji mají noví rodiče rádi – mluvila o nich jen jako o »mamá«, o »papá« – bez jediné smutné myšlenky na mrtvé. Bylo zřejmé, že Peytonovi jsou velmi zámožní; mají pozemky na jihu, ranč v městě Santa Clara a dům v San Francisku. Jako u všech dětí nejsilnějším dojmem na ni působily nejnovější události. Clarence marně doufal, že ji přivede k dřívějším příhodám, a zeptal se: „Pamatuješ se na Jima Hookera?“

„Vždyť on utekl, když jsi odjel. Ale jen si představ, nedávno, když jsem s papá vstoupila do jednoho velkého restaurantu v San Francisku, víš, kdo tam obsluhoval u stolu jako opravdový číšník – ano, Clarenci, Jim Hooker! Papá s ním mluvil, ale já,“ trochu pozvedla svou roztomilou bradičku, „já jsem nemohla, to víš, obyčejný číšník!“

Příhoda o tom, jak se Jim Hooker vydával za něho, uvázla Clarenceovi na jazyku. Teď nemohl přidávat ještě další objev k opovržení své malé společnice; i když bylo dětinské, přece se trochu dotklo jeho citlivosti.

„Clarenci,“ najednou se k němu tajemně obrátila a ukázala na majitele cukrárny a na jeho pomocníka, „opravdu si myslím, že ti lidé nás podezřívají.“

„Z čeho?“ zeptal se praktický Clarence.

„Nebuď hloupý! Nevidíš, jak si nás prohlížejí?“

Clarence opravdu nemohl na cukráři objevit ani nejmenší známku zvědavosti a také nikdo jiný si nevšímal ani jeho, ani jeho společnice. Ale cítil znovu onu příjemnou rozpačitost jako před chvílí.

„Tak ty bydlíš u svého otce?“ zeptala se Susy, obracejíc rozhovor jiným směrem.

„Chceš říci u svého strýce,“ odpověděl Clarence s úsměvem, „víš přece, že můj otec zemřel dávno předtím, než jsem tě poznal.“

„Ano, to jsi vždycky tvrdil, ale papá říká, že to tak není.“ Ale když zpozorovala, že chlapcovy oči se na ni upřely udiveně a zmateně, rychle dodala: „No ano, tak to je tvůj strýc!“

„No myslím, že já to přece musím vědět,“ odpověděl Clarence sice s úsměvem, ale ten nebyl ani trochu veselý. Vybavily se mu staré nepříjemné vzpomínky na Peytonovy. „Vždyť mě k němu dovedl jeden jeho přítel!“ A Clarence jí chlapecky stručně pověděl o své cestě ze Sacramenta a o tom, jak Flynn objevil dopis adresovaný Silsbeeovi. Ale než skončil, uvědomil si, že Susy tyto podrobnosti vůbec nezajímají; ba ani vzpomínky na jeho zemřelého otce a na všechny Clarencovy strasti ji nijak nedojímaly. Opírala si kulatou bradičku o ruku a pohodlně si prohlížela Clarenceův obličej s čtveráckou, ale předstíranou roztržitostí. „Já ti něco povím, Clarenci,“ řekla, když chlapec skončil, „měl bys přimět strýce, aby ti koupil sombrero a hezké, zlatě olemované serapé. To by ti slušelo! A pak, pak bys měl jezdit na koni po Alamedě, až my půjdeme okolo!“

„Ale já tě přijdu navštívit k vám do domu anebo do kláštera,“ prohlásil hoch dychtivě. „Otec Sobriente a můj strýc to již zařídí!“ Ale Susy jen zavrtěla hlavou jako mnohem zkušenější osoba.

„Ne, oni se o našem tajemství nesmějí nikdy dovědět – ani papá, ani mamá – zvlášť mamá ne. A nesmějí se dovědět, že jsme se zas setkali – po tolika letech!“ Nedá se vypsat, jaký hluboký význam dodaly těm slovům Susyiny modré oči. Za okamžik mluvila dál: „Ne, nikdy se už nesmíme setkat, Clarenci, jen kdyby nám pomohla Mary Rogersová. Ona je má nejlepší přítelkyně, a starší než já; sama už byla nešťastná, protože jí dočista zakázali, aby se s ním scházela. Můžeš s ní mluvit o Suzettě, tak se mi teď říká, mamá mi změnila jméno na Suzetta Alexandra Peytonová. A teď, Clarenci,“ zašeptala a ohlédla se plaše po cukrárně, „můžeš mě políbit, ale jen jednou a pod kloboukem.“ Obratně sklopila široký okraj klobouku a v jeho stínu naklonila svou svěží mladičkou tvář ke Clarenceovi.

Hoch se začervenal a se smíchem ji dvakrát políbil. Potom Susy se sotva znatelným strojeným povzdechem vstala, setřásla se sukně drobečky, náramně vážně si navlékla rukavičky a řekla: „Nesmíš jít se mnou dál než ke dveřím, ony už teď přijdou,“ prošla s pohrdlivou důstojností okolo zamyšleného majitele cukrárny a číšníků ke dveřím. Tam řekla s pozoruhodnou zdvořilostí: „Dobré odpoledne, pane Bránic!“ a odcupitala k hotelu. Clarence chvíli stál a díval se za drobnou a elegantní postavičkou se zářivými kadeřavými vlasy, jež jí spadávaly po zádech a po ramenou a po bílých šatech jako zlatý plášť; a pak se otočil a odešel opačným směrem.

Kráčel k domovu prapodivně zmatený. Z mnoha příčin se mohl ze svého setkání se Susy jen nezkaleně radovat. Sama ho poznala a sama se k němu přihlásila, i když její osud se tak šťastně změnil. Málo se staral o její pochybnosti, zdali jim dovolí, aby se mohli vídat; bojím se, že ještě méně přemýšlel o ostatních změnách její povahy, protože byl ve věku, kdy takové změny jen zvyšovaly její zajímavost a přitažlivost, tím víc okouzlující u ní, která ho má přece jen ráda i přes všechny své slabosti! Ale bolestně si uvědomoval, že setkání v něm probudilo všechny obavy, nejasnou stísněnost a pocit křivdy, jež strašily jeho chlapectví – a ty přece pohřbil, jak si myslel, před čtyřmi lety v El Refugiu. Susyina narážka na jeho otce, i to, jak mu připomněla Peytonovy pochybnosti, vzbudila v jeho dospělejší mysli první stíny podezření – pokud to bylo možné při jeho přímé povaze. Vyvolal snad to další zamlčování a tajnůstkářství nějaký skutek jeho otce? Když pak po letech vzpomínal na události toho dne, musel uznat, že to byla spíš výstraha než vzpomínka.

XI

Když došel do koleje, dávno už odzvonili klekání. V chodbě se setkal s jedním knězem, který se ho nevyptával, ale jen vážně a laskavě odpověděl na jeho pozdrav. To chlapce velmi udivilo. Zamířil do tiché pracovny otce Sobrienta, aby mu všechno vypověděl, ale přišel do rozpaků, když shledal, že dobrý padre má poradu s několika jinými učiteli; zdálo se, že jeho příchod vyvolal mezi nimi jakýsi rozruch. Clarence už chtěl rychle odejít, ale otec Sobriente s významným pohledem na ostatní skončil zasedání a zavolal na něho, aby se vrátil. Zmatený a rozpačitý hoch dostal strach, že mu něco hrozí, a snažil se to odvrátit překotným vypravováním o svém setkání se Susy a o své naději, že mu otec Sobriente pomůže a poradí. Susyin nápad s útěkem vzal na sebe a přiznal se ke všemu. Starý muž se zadíval do jeho upřímných očí se zamyšlením a soucitným úsměvem. „Právě jsem přemýšlel o tom, že ti dám na několik dní volno, abys mohl navštívit dona Juana Robinsona,“ Nezvyklá záměna plného jména za prosté »tvého strýce« Clarence překvapila a stísnila. „Pohovoříme si o tom později. Sedni si, synu můj, mám právě volnou chvilku. Trochu si popovídáme. Otec Pedro říká, že pěkně plynně překládáš, to je výborné, synu můj, výborné!“

Clarenceův obličej se rozzářil úlevou a radostí a jeho nejasné obavy se pomalu rozptylovaly.

„Ba překládáš prý i podle diktátu! Dobrá! Máme volnou hodinku, ukážeš mi tedy, jak jsi obratný. Já se budu tady procházet a diktovat ti ve své špatné angličtině, a ty si sedneš semhle a přeložíš mi to do své znamenité španělštiny. Ano? Tak se budeme navzájem bavit i poučovat.“

Clarence se usmál. Takové občasné chvilky, kdy ho laskavý otec vyučoval a povzbuzoval, nebyly pro něho žádnou zvláštností. Sedl si spokojeně s perem v ruce ke knězovu stolku před čistý arch papíru. Otec Sobriente přecházel po místnosti svým obvyklým těžkým, ale tichým krokem. Clarence však velmi překvapilo, když uslyšel, jak dobrý kněz po řádném šňupci a po použití kapesníku začal mluvit nejtruchlivějším kazatelským způsobem!

„Stojí psáno, že hříchové otců padnou na děti jejich; lehkomyslnící a lidé tohoto světa se snaží uniknout zákonu a prohlašují, že je přísný a krutý. Ubožáci a zaslepenci! Což nevídáme, jak hříšný muž v pýše své síly a marné ješitnosti sám se vystavuje trestu a věří, že je to statečnost? Ale musí se zarazit před strašnou sudbou, která přivádí k témuž utrpení ty, jež miluje, a toto utrpení nemůže od nich odníti, ani je nemůže vzít na sebe. Díváme-li se, jak tito nevinní bojují s hanbou, snad i s nemocí, s bídou a s opuštěností, k čemu je nám jeho pyšný, všechno popírající duch? Jen si to představ, Clarenci!“

„Ano, pane,“ ozval se Clarence, který přestal psát.

„Já jen myslím,“ pokračoval kněz a lehce si odkašlal, „nechť si rozjímavý muž představí takového otce zoufalého, svévolného člověka, jež pohrdá božími i světskými zákony – a věří jen bídnému úskoku, který se nazývá »ctí«, a spoléhá jedině na svou vlastní odvahu a znalost lidských slabostí. Představme si, že je to ukrutník a krvavý násilník, hazardní hráč, vyděděnec a vyhoštěnec z církve, muž, který dobrovolně opustil přátele a rodinu – ženu, kterou měl chovat v lásce a vážnosti, syna, kterého měl vychovávat a vzdělávat – jen aby hověl svým mrzkým vášním. Představme si, že takový člověk najednou prohlédne a vidí, jakou hanbu a opovržení zanechává dědictvím svému nevinnému potomku, a nemůže mu zároveň odkázat svou vlastní zoufalou lehkomyslnost, aby pomohla dítěti nést ono zděděné utrpení. Jak je asi takovému otci –“

„Otče Sobriente,“ řekl tiše Clarence.

Chlapce velmi udivilo, že sotva promluvil, jemná ochranná knězova dlaň už se dotkla jeho ramene a jeho laskavá, tabákem poprášená ústa, která se teď chvěla nějakým neznámým rozčilením, octla se těsně vedle jeho tváře.

„Co je, Clarenci?“ zeptal se kněz chvatně, „mluv, synu můj. Chtěl ses zeptat –“

„Jen bych rád věděl, zdali zde po padre následuje sloveso v mužském rodě,“ zeptal se Clarence prostě.

Otec Sobriente se prudce vysmrkal. „Opravdu, třebaže se ho užívá pro oba rody, v této souvislosti musí být mužský rod,“ odpověděl vážně. A nakláněje se přes Clarenceovo rameno a pročítaje rychle, co hoch napsal, dodal: „Dobře, velmi dobře. Ale teď –“ pokračoval a přejel si rukou po rozpáleném čele, „snad abychom si to vyměnili. Já to budu říkat španělsky a ty mi to budeš překládat do angličtiny, co myslíš? A uvažujme – vezmeme snad něco známějšího, nějaké vypravování?“

Slavnostní úvahy Clarence už nudily; proto vesele přisvědčil a vzal pero do ruky. Otec Sobriente znovu tiše přecházel a diktoval;

„V úrodných pláních Guadalajary žil jeden caballero, který měl stáda i pozemky, ženu i syna. Ale při své prchlivé a nestálé povaze si jich tolik nevážil a měl raději nebezpečné dobrodružství, boje a krvavé spory. Dopouštěl se i divokých výstředností, hazardně hrál a opíjel se, a to všechno zmenšilo jeho zděděný majetek; právě tak se pro svou vzpurnou a svárlivou povahu odcizil rodině i sousedům. Hanbou a starostmi utýraná žena zemřela, když její syn byl ještě děckem. Caballero se do roka znovu oženil, snad z lehkomyslnosti, snad proto, že ho pronásledovaly výčitky svědomí. Ale jeho nová žena měla právě tak nezkrotnou povahu i prudké chování jako on. Mezi manželi docházelo k divokým hádkám a nakonec to skončilo tak, že muž opustil svou ženu i syna navždycky a zmizel ze St. Louise – totiž z Guadalajary. V cizí zemi se spolčil s jinými dobrodruhy a pod přijatým jménem žil dál lehkomyslně, až spáchal několik protizákonných činů a nemohl se vrátit mezi civilizované lidi. Opuštěná žena a macecha jeho dítěte se chladně smířila s danou situací; rozkázala, aby jeho jméno nebylo už nikdy před ní vysloveno, prohlásila svého manžela za mrtvého, zatajila i před synem, že jeho otec žije, chlapce dala na vychování ke své sestře. Ale ta se tajně domluvila s otcem, postaveným mimo zákon; poslala chlapce zdánlivě k jinému příbuznému, ale vpravdě vydala nevinné dítě nehodnému otci. Bezectného otce snad trápily výčitky svědomí –“

„Počkejte!“ zvolal náhle Clarence.

Odhodil pero a postavil se zpříma a strnule před otce.

„Chcete mi něco říci, otče Sobriente,“ vypravil ze sebe s námahou. „Mluvte přímo, snažně vás prosím! Snesu všechno, jen ne tajnůstkářství! Nejsem už dítětem! Mám právo zvědět všechno! Co jste mi právě vypravoval, není žádná povídka – to vidím z vaší tváře, otče Sobriente! Je to příběh –“

„Tvého otce, Clarenci!“ řekl kněz chvějícím se hlasem.

Chlapec couvl a zbledl. „Mého otce!“ opakoval. „Je živ či mrtev?“

„Žil, když jsi poprvé odjel z domova,“ řekl rychle stařec a vzal Clarence za ruku, „to on pro tebe poslal pod strýcovým jménem. Ano, žil – zatímco jsi byl zde, to on se tři roky skrýval za předstíraným strýcem donem Juanem; on tě nakonec poslal sem k nám do školy. Ano, Clarenci, žil, ale se jménem a s pověstí, která by tě zničila! A teď je mrtev – zemřel v Mexiku, zastřelili ho jako povstalce; žil tam stále strašným způsobem. Nechť je Bůh milosrdný k jeho ubohé duši!“

„Zemřel!“ opakoval Clarence a chvěl se. „A teprve teď!“

„Zprávy o povstání a o osudu tvého otce došly teprve před hodinou,“ pokračoval padre rychle, „že se účastnil povstání a pod jakým jménem žil, věděl jedině don Juan. Chtěl tě ušetřit, abys neznal pravdu, právě tak, jak si to přál mrtvý. Ale bratří a já jsme soudili jinak. Řekl jsem ti to snad špatně, synu můj, odpusť mi to!“

Clarence se hystericky zasmál a kněz před ním couvl.

„Odpustit vám! Co pro mne ten člověk znamenal? Nikdy mě nemiloval! Opustil mě, udělal z mého života lež! Nikdy za mnou nepřišel, nepřiblížil se ke mně, nepodal mi ruku, abych ji mohl vzít do své!“

„Tiše, tiše,“ zvolal kněz s vyděšenýma očima, položil svou ohromnou ruku chlapci na rameno a přiměl ho, aby si sedl. „Nevíš, co mluvíš! Přemýšlej, Clarenci, přemýšlej! Nevyskytl se nikdo mezi těmi, s nimiž ses spřátelil, nebyl k tobě nikdo hodný při tvém putování, nikdo, ke komu by tvé srdce bylo bezděky přilnulo? Přemýšlej, Clarenci! Sám jsi mi o jednom takovém člověku vypravoval! Jdi za hlasem srdce svého pro něho, pro něho – který je mrtev!“

Chlapcovy oči zazářily něžným světlem; zarazil se.

Křečovitě chytil svého společníka za rukáv a šeptal chlapecky rozčileně: „Byl takový člověk, ten hříšný, zoufalý muž, kterého se všichni báli – Flynn, který mě přivezl z dolů. Ano, myslel jsem si, že je upřímným přítelem mého strýce – víc než kdo jiný. Pověděl jsem mu všechno, všechno, i to, co jsem nikdy neřekl člověku, kterého jsem měl za svého strýce, ba ani vám ne! Myslím, otče, že jsem ho měl ze všech nejraději! Pak jsem se domníval, že to nebylo správné,“ pokračoval se slabým úsměvem, „protože mě tolik těšilo i to, jak se ho ostatní báli – jeho, kterého jsem se já nebál a který byl na mne tak laskavý. A přece i on mě opustil bez rozloučení, a když jsem za ním běžel –“ chlapec se zhroutil a zakryl si obličej rukama.

„Ne ne,“ přesvědčoval ho vřele otec Sobriente, „to jen pro svou pošetilou pýchu ti chtěl zatajit příbuzenství s mužem tak obávaným a částečně i proto, že si to sám uložil jako nesmyslné a mylné pokání. Protože nikdy tě nemiloval jako právě ve chvíli, kdy ses tak chlapecky rozhněval! Ano, můj ubohý hochu, tento muž, k němuž tě na tvém putování do Umrlčí rokle přivedl bůh, muž, který tě dovezl sem a přinutil dona Juana – nevím proč, snad věděl o něm z minulosti nějaké tajemství – aby předstíral, že je tvůj příbuzný, tento člověk Flynn, tento Jackson Brant, hazardní hráč, tento Hamilton Brant, vyděděnec – byl tvým otcem! Ano! Plač, synu můj! Každá slza tvé lásky a tvého odpuštění má zázračnou moc, aby smyla jeho hřích!“

Jediným pohybem své ochranné paže přivinul Clarence na svá prsa, až chlapec znova klesl na kolena k jeho nohám. Potom zvedl oči ke stropu a řekl tiše: „A také ty, nešťastná a štvaná duše, odpočívej v pokoji!“

Už skoro svítalo, když dobrý padre setřel poslední slzy z Clarenceových očí, už jasnějších. „A teď, synu můj,“ řekl s něžným úsměvem a vstal, „nezapomínej na živé. Třebaže tvá macecha se chovala tak, že na tebe nemá žádný právní nárok, nechci ti nijak předpisovat, jak se k ní máš chovat. Stačí, že jsi nezávislý.“ Obrátil se, vytáhl zásuvku u svého psacího stolku, vyndal z ní vkladní knížku a vložil ji do rukou udiveného chlapce.

„To on si přál, Clarenci, abys ani po jeho smrti nemusel dokazovat své příbuzenství s ním pro své právní nároky. Použil tvého chlapeckého nápadu, že jsi v bance pana Cardena nechal vklad, a rozmnožoval jej s jeho vědomím a pod tvým jménem měsíc co měsíc a rok co rok. Pan Carden ochotně opatroval a spravoval tvé peníze. Takto zaseté sémě se tisíckrát rozmnožilo, synu můj, jak by nikdo ani nečekal. Jsi nejen nezávislý, ale i svým pánem, ať už si zvolíš jakékoli jméno!“

„Nechám si jméno svého otce,“ řekl hoch prostě.

„Amen!“ dodal otec Sobriente.

Tím končí příběh o chlapectví Clarence Branta. Jak stál za svým jménem a za svou nezávislostí v pozdějších letech, a kdo z těch lidí, o nichž jsme se na těchto stránkách zmínili, mu pomáhal nebo mu v tom bránil, to snad bude obsahem dalšího vypravování.