Lukáš Luhan

Souhvězdí Brouka

TAJEMSTVÍ ŘEKY

Dusot za mnou neustále sílil. Zoufale jsem pádil napříč pastviskem k doubravě. Hned mne zakryla zeleným stínem, zatímco z korun dubů povzbudivě mrkalo sluníčko: Ještě skok, chlapče, a zachráníš se. Ale sráželo mne spadané listí. Nohy mi po něm ujížděly, až se můj běh proměnil v sérii pádů, bohudík neukončených. Při jednom smyku jsem se napůl otočil. Tím se mi naskytl výhled dozadu. Bylo to tak děsivé, že jsem zaječel. Tomu neuniknu! Nezbývá, než zabořit tvář do listí, abych neviděl svůj konec.

Pronásledoval mne tvor, kterého jsem zatím znal z obrázků v cestopisech, z kina a také ze zoologické zahrady.

Bizon, nebo tur.

Hrůza mi vnukla spásnou myšlenku: To se ti jenom zdá! Záhy se proberu. Ale jak se bizon, tur nebo zubr – jeden jako druhý – dostal do mého snu? V posledních dnech jsem žádné podobné zvíře nepotkal, neviděl a také na ně nemyslil. Spíš by mne vystrašil Marťan z půlnočního televizního seriálu.

Zaslechl jsem svůj nemožně zrychlený dech.

Zbývalo už jen pěkně rozevřít víčka.

Kdyby v té chvíli projelo pod oknem auto nebo zapraskal v pokoji nábytek – určitě bych zcela procitl.

Jenomže, když tak uvažuji dneska, něco za něco. Hrůza by pominula, ale zato bych přišel o vzrušující zážitky.

Nepřišel jsem o ně. Cosi silnějšího nežli vůle zatlačilo moje myšlenky nazpátek. Snu jsem tedy neunikl…

Za mnou duněla zem. Dva tři kroky a mám zubra v zádech. Vlevo jsem zahlédl zelený pás křovin. Po listí jsem do něho zabruslil a – upadl. Vpravo se mísil dusot se vzteklým funěním.

Hustým porostem jsem prolezl jako had. Přes travnatý palouk mne přenesl tucet štičích skoků. Dusot vzadu ohlašoval nebezpečí, zatím bohužel neurčité. Ta nejistota však slibovala, že za okamžik naplno procitnu.

Ale sen mne omotal jako provaz. Nezbylo mi, než zapadnout do další houštiny. V dálce se rozléhalo pronikavé volání. Vtiskl jsem obličej do spadaného listí, a to mi připomenulo nasáklou mycí houbu. Nevím, jak dlouho jsem tak ležel. Pokus dostat se na nohy skončil v pokleku. Vzadu se však prostíralo ticho. S námahou jsem otočil hlavu.

Za mnou snad projel parní válec a rozdrtil křoví až ke kořenům. Divná rekultivace. Ostatně obklopuje mne les, nebo zanedbaná zahrada?

Opice si může vkleče vybírat blechy, ale pro člověka v této pozici je poněkud nesnadné zjistit, co má na sobě.

Když se mi to podařilo, vyskočil jsem úlekem.

Kdo to na mne navlékl zamazanou kazajku z hrubého tkaniva? A ten pruh kůže, omotaný kolem boků? Kožené nohavice a žádné boty?

Volání se blížilo. Nohy se mi splétaly jako vánočka. Hlasy mezitím pozvolna zanikaly. To se také stává před procitnutím. Napůl probuzený spáč pojednou slyší svůj dech.

Namísto toho jsem zaslechl výkřik. Vydral se z mých vlastních úst. Bylo to několik nesrozumitelných slov. Naučil jsem se ve spánku cizí řeči?

Moje prsty sevřely šlahoun nejbližšího keře. Otevřel jsem ústa – opět se z nich vyhrnula podivná hatmatilka. Nepodařilo se mi pronést: „Jsem student stavební průmyslovky a bydlím v Praze hned naproti stanici metra…“ Název mi vypadl z paměti.

Mezitím přiběhli tři chlapi. Nebylo kam utéci. Vypadali jako lesní muži. Zarostlí, s vousy až pod krk, navlečeni do hadrů z kůže. Leknutím jsem potřásl hlavou a přitom mi sklouzl pohled na vlastní postavu.

Úlek, stud a zmatené myšlenky mne pojednou opustily. Povědomí o snu se rovněž vytratilo. Najednou jsem měl pocit, že je všechno v pořádku. Ruka se mi zvedla k bradě a konečky prstů přejely po hebkém chmýří. Byl jsem tedy nedospělec – kluk – na rozdíl od těch chlapíků.

Nechal jsem se od nich vyvést z houštiny do dubového háje a potom ke svahu, kde trčely tři balvany. Prostřední měl tvar lidské hlavy s náznakem obličeje. Kolem ležely střepy obětovaných nádob.

Moji průvodci tu padli na kolena. Tady přece sídlí duch našeho praotce. Ta myšlenka mne uvedla do života. Zároveň se mi vynořilo moje jméno: Ratmír z Nazivojova rodu. A taky se přihlásila vzpomínka – do houštiny jsem prchal před rozběsněnou zubří samicí. Slušelo se tedy poděkovat předkovi za záchranu.

Dnes v poledne mne oslovil kamarád: „Bloudíš po Praze jako spadlý z měsíce!“ Kdyby jen věděl! Poslední dny prožívám v zoufalství a ve zmatku. Listoval jsem v lékařských knihách. Z jednoho sborníku vypadla volně vložená studie: Zděděné životy. S náramným zaujetím jsem shltl řádky, jak nám předkové odkázali svoje zážitky. Z příčin, dosud pramálo prozkoumaných, ožije v lidské mysli dávná příhoda. Dochází k tomu nejen ve snu, ale také v bdělém stavu. Historik Sedláček, autor Hradů, zámků a tvrzí Království českého, nebyl vizionář ani blouznivec. Avšak při prvé návštěvě hradu Zvíkova jej napadlo, že tu kdysi pobýval. Podobných případů bylo zřejmě více, málokdo se s nimi však svěřil přátelům. Pověst snílka, vyšinutce, fantasty neposlouží v zaměstnání ani ve společnosti. Nezbývá, nežli spoléhat na trpělivost a diskrétnost papíru. Říká se, že snese všechno. Proto se na něm zpovídám z výletu do čtvrtého – možná pátého století.

V naší dědině jsem obešel všechny chatrče, jestli se někde nepotkám s jediným člověkem, jehož společnost jsem nyní stál. Byl to muž jménem Zenon. Pocházel z daleké jižní země, odkud jej – jak tvrdil – vypudili nepřátelé. Aby jim unikl, putoval po několik roků s kupeckými karavanami, až se posléze usadil v naší dědině, poblíž přítoku dolní Vltavy.

Za oněch časů pokrývala kraj Turanská doubrava. Koruny dubů se proplétaly navzájem, pod nimi však bylo volno, nízký porost spásla už dávno stáda koz. Nyní se ozývala z dutiny nejstaršího stromu píšťala pasáčka vepřů a chrochtající houf obracel naruby vrstvu odumřelého listí. Chvílemi pronikl doubravou zlostný kvikot – to se dvě selátka potkala nad jedním žaludem. Za ledových jiter, kdy mráz odstřihl přebytečné listy, ukazovalo se mezi větvemi temeno Tuří hůrky.

Tady přebýval Zenon i se sluhou, kterého získal na cestách. Klády vytahané z trosek opuštěného kupeckého hradiště vystačily na stavbu příbytku. Od prahu byl výhled k naší dědině. Nad ní trčelo skalisko, kde sídlil duch našeho předka. Sem položil Zenon stříbrnou mísu a stařešina mu stvrdil hostovské právo. Dvě dojnice, koupené v osadě Durynků daleko proti proudu Vltavy, měly volnou pastvu na našich občinách. Pšenice, vyměněná za krátký meč, naplnila obilní jámu za chatou.

Dědina Zenonovi brzy přivykla. Hovořil po našem – i když bylo znát, že je cizinec. Při podzimní sklizni se nejvíc oháněl ze všech mužů a žen vějačkou – plochou lopatkou, kterou se vyhazuje po mlátě vymlácené zrno, aby vylétly plevy. Oráčům seřídil háky pluhů tak, že rozrývaly užší pruhy ornice. Tím ubylo hrud. S muži rozestíral sítě v potoku i ve Vltavě – zvláště při tahu lososů. Ženám pomáhal kropit buková polena doutnající v udírnách. Od durynského překupníka vymohl za uzené kýty více šperků, tkanin i nástrojů, nežli jsme dostávali předtím.

Zenon také dovedl zahánět nemoci. Dosud bylo nejspolehlivějším prostředkem slučí vejce. Doma se o ně musilo pečovat, aby se vylíhla sluka. Dorostlou nechali odletět, aby, vzala s sebou do hájů všechny choroby. Naproti tomu Zenon, se sluhou zvaným Lýko, přinášel z háje košíky bylin, které sušil na jednom z palouků. Odpoledne se nad Tuří hůrkou líně svíjely proužky dýmu jako prokřehlá háďata. To Zenon s Lýkem vařili lektvary. Mnohé nechystali ani tak proti bolestem jako do kaše nebo na opečené maso. Taková sousta přímo splynula po jazyku.

Tehdy jsem ještě nesměl s muži na lov. Otec, vychvalovaný koželuh, mne přidržoval k přípravě kůží. Od té práce, která nepěkně zaváněla, jsem utíkal k vltavské tůni. Opodál měl Zenon v proudu čtyři nebo pět vrší – košíků se sítěným dnem.

Těch lososů, štik a okounů – co mi uplavaly při rozhovorech se Zenonem!.

Avšak Vltava nás nenechala dlouho povídat. Na sklonku léta odplavil náhlý příval Zenonovy vrše. Svoji tůň jsem našel zanesenou bahnem. Proud unášel stromy z podemletých břehů. Na listech, urvaných větrem, doutnal podzim – čas, kdy šelmám houstne srst.

To mne vylákalo do doubravy. V Suché dolině sídlili jezevci. Zamířil jsem tam s křesadlem v opasku. Z toho vykřešu jiskru do suché trávy před některou dírou.

Jenže příval, způsobený náhlým lijákem, rozvodnil nejen Vltavu. Vodní stružka, dosud široká jako prst, zaplavila Suchou dolinu a proměnila ji v jezírko. Jezevcům to nevadilo, měli nory ve svazích. Lijavec však vyhnal ze zavlažené půdy čerstvá stébla – to je pochoutka pro zubry. Nemusili se bát, že je o ni připravím, ale zubřice mi málem dala co proto.

Na Tuří hůrce, kde přebýval Zenon, nežili – navzdory názvu – žádní turové.

Pěšinka k Hůrce vedla přes kořeny habrů a buků. Na místě, kde se zařezávala do svahu, mne nenapadlo nic lepšího nežli zpívat.

Před několika dny nám přednesl host ze vzdáleného rodu Svébořiců dlouhý zpěv. Verše mi uvázly v paměti a nyní jsem je vyzpěvoval slovo od slova o slavných Létavcích. Navzdory proudům, tůním a slapům unikali přes Vltavu. Jejich znakem byla dvojice ptačích per…

Rozezpíval jsem se pěkně naplno a bez obav před posluchači, můj zpěv zněl vždycky nevábně.

Píseň ještě neskončila a do mého přednesu zašramotily kamínky pod spěchajícíma nohama. Zenon!

„Ty máš ale rychlé nohy,“ vydechl, „spěchám za tebou od stařešiny, jeho žena požila včera můj lektvar. Zahlédl jsem tě odcházet…“

„Nechci, aby mě kdokoli spatřil. V dědině se mi posmívají pro příhodu se zubřicí…“

„Hlavně žes unikl… jako Létavci, o kterých jsi zpíval…“ Podíval se na mne. „Je to hodně stará píseň?“

Na to jsem mu nemohl odpovědět.

„Opakuj mi ještě jednou poslední verše.“ Usmál se. „Nemusíš zpívat. Chci jenom slyšet konec.“

Volky nevolky jsem odříkal závěr písně, že Létavci zanechali na levém břehu Vltavy svých sedm očí v dřevěné desce. Ta vyčnívala ze skály.

Zenon zamyšleně pohlédl před sebe. Potom se na mne otočil.

„Kde to bylo?“

V duchu jsem proklel svou touhu po zpěvu.

„Přece tam, kde má řeka vrásky, jak říká píseň…“ Můj nevlídný tón Zenonovi nevadil.

„Víš, kde to je?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Byls někdy nad brodem Durynků?“

Odtud si Zenon přivedl dojnice. Tenkrát jsem ho nedoprovázel. „Rád bych se tam podíval. To je proti proudu. Skoro před rokem jsem pomáhal otci při plavbě pltí s nákladem kůží. Pluli jsme po proudu až k močálům, kde se Vltava setkává s jinou řekou… Po celou plavbu byla hladina bez vrásek.“

Došli jsme na trávník před chatou. „Pohostím tě rybou, která se dnes ráno zapletla do mé vrše,“ ohlásil Zenon.

Lýko ji právě přinášel od ohniště.

Otřásl jsem se: „Vždyť je jedovatá!“

„Vyznáš se líp ve zpěvu než v rybách,“ odbyl mne Zenon, „jinak bys poznal jesetera!“

„Toho házíme zpět!“ zvolal jsem urputně, „Durynkové od brodu říkají, že je plný jedu!“

Lýko se naklonil k rybě a zavětřil jako vlk. „Vychladla,“ připomněl. Vytáhl z opasku nůž.

„Budeš jíst?“

Ledový pot mne zamrazil na čele. Dávné varování ve mně zápasilo s úctou k Zenonovi. A také jsem se nechtěl ukázat jako zbabělec.

Lýko mezitím odřízl z boku obdélný kus kůže, hodil jej za sebe, vykrojil kus masa, rozťal na polovinu a podal obě Zenonovi.

Dlaň s dvěma kusy voňavého masa se přiblížila k mému obličeji. Nadechl jsem se…

„Už vím, proč Durynkové říkají, že jeseter je plný jedu,“ řekl jsem po třetím soustu, „aby zůstal jenom pro ně.“

Zenon nejprve zdolal druhý kus a potom se spokojeně zasmál. „Však nám málem rozbil vrš, a div neshodil Lýka do vody.“

Sluha zamával cárem špinavé látky. „Neležet v písku tohle, určitě by uklouzl.“

Pod nánosem špíny prosvítala jakási výšivka. Lýko zastrčil hadr – nic jiného to nebylo – za opasek.

Můj pohled mimoděk utkvěl na kusu poloshnilého dřeva uprostřed trávníku. Něco takového jsem tu viděl prvně. Zenon dbal na pořádek. Dřevem prosvítalo několik otvorů. Jinak bych usoudil, že je to neokovaný štít.

Zenonovi neušlo, kam se dívám. „Také tohle se tam povalovalo. Blahořečím povodni, že to přinesla. Zakryli jsme tím koš, jinak by nám jeseter vyskočil.“

Lýko opět použil nůž. Ryba se před námi pomalu měnila v kostru. Ale bylo jasné, že ji nezdoláme.

„Vydrží do zítřka,“ odhadl Zenon, „přijď!“ Zahleděl se na mne. „Někdo prokazuje odvahu v boji, jiný při lovu, ale tys překonal strach tady!“

Strnule jsem přikyvoval. Byla ve mně malá dušička. Zenon je cizinec, kdo ví, jaké protijedy požíval, takže může sníst tucet jeseterů. A také má lektvary. Kdežto – co si počnu v dědině, jestliže mne za noci přepadnou bolesti?

Něco z těch myšlenek se odráželo v mém ztrápeném obličeji. Zenon to nepozoroval. Zamyšleně hleděl stranou.

Lýko poodešel opodál. Vytáhl z opasku šátek, vymáchal jej ve vědru s vodou a důkladně vyždímal. Přitom zkroutil tvář, jako by ji někdo také mačkal.

Posléze mi ten mokrý hadr podal. „Umyj si obličej a ruce!“

Mimoděk jsem se podíval na odrbaný cár. Napadlo mne: Vždyť se rozpadne! Tkanivo na některých místech prosvítalo. Ale výšivka na něm byla jasně znát. Žádné ornamenty, jenom dvě kroucené, a zároveň souběžné čáry. Tak jsme si v dětství kreslili klacíkem v uhlazeném písku cestu a házeli na ni ploché kamínky – kdo dál? Tahle byla hodně klikatá. U nejdelšího ohybu – vlastně nad ním, jsem zahlédl dvojici vyšitých ozdob. Na každé straně „cesty“ dva stvoly, nebo…

„Pohleď, Zenone,“ vyjelo ze mne, „na hadru jsou vyšitá dvě ptačí pera!“

Otáčel hlavou tak pomalu, že mi nemohlo ujít, kam se po celou dobu díval.

Byla to deska z napůl shnilého dřeva, ten děravý štít.

Zenon na mne pohlédl nevidoucíma očima. Vypadal jako věštec, zaposlouchaný do řeči duchů.

Lýko znepokojeně pohazoval hlavou a držel oběma rukama potrhaný šátek.

V hlavě mi vířily zmatené myšlenky. Co se to přihodilo za těch několik okamžiků? Posedl Zenona běs?

Od doubravy dolehlo krátké houkání. Bezpečně jsem rozpoznal sovu. Jindy bych se zasmál, že si spletla odpoledne s večerem. Občas se to stává sýčkům, sůvičkám a výrům. Ale ve chvíli, kdy Zenon vypadal jako vystouplý z mohyly, mne zamrazilo v zádech. Polekaně jsem se na něho podíval.

Jeho ukazovák mířil na zbytky jesetera.

„Lýko, odděl hlavu,“ pronesl slepenými rty, „a dobře se o ni postarej!“

Mimoděk jsem se ohlédl. V uších mi hučela směs řečí, které se šířily po dědině: Co u nás pohledává Zenon? Cožpak se člověku vyrostlému v teplých krajinách může zalíbit u řeky spoutané každoročně ledem? Už dávno pozbyl zdravého rozumu, šeptalo se v chatrčích, a zatím to nikdo nezpozoroval. Ale až jednou…

K tomu už zřejmě došlo. Proč u toho musím být? Čím jsem rozhněval pradědova ducha?

„Jsi zmožený,“ dolehl ke mně jako zdálky Zenonův hlas, „doma ti bude líp…“

Mlčky a hbitě jsem se zvedl.

Několik dnů jsem odvracel zrak od Tuří hůrky. Zenon se v dědině neukazoval.

Celou tu dobu jsem rozechvěle očekával, kdy u mne propuknou příznaky otravy. Ostré vidění mi dokazovalo, že se moje oči dosud nekalí. Každého jitra jsem procital v potu a v úzkostech. Tyto stavy vyvolávala domněnka, kterou jsem měl pro tu náhlou změnu Zenonova chování: Ochořel masem jedovaté ryby.

Nejvíce námahy jsem však vynaložil na předstírání klidu a dobré nálady.

Možná že jsem snědl nejedovatou část, zatímco Zenon… Nic na světě mne nemohlo přimět zvednout oči k Tuří hůrce.

Po několika dnech, při máčení kůže, zahlédl jsem od potoka Zenonova sluhu. Raději bych strčil hlavu pod hladinu, než bych na něho promluvil. Píchlo mne u srdce – Lýko jde možná ohlásit pánův konec. Kůže mi padala z ruky, ale můj pohled nehnutě setrvával na trsu žlutých blatouchů přede mnou.

Nevnímal jsem jiné zvuky nežli šplouchání vody a měkký šelest kůže. Znenadání mne zneklidnila předtucha, že nejsem sám. Nejprve to bylo jako bzukot odlétající mouchy, ale pozvolna se to vracelo. Nutilo mne to vyskočit.

Ohlédl jsem se. Od dědiny někdo přicházel. Podle kolébavé chůze to byl Lýko. Potlačil jsem otázku, jak se daří pánovi, a moje ruce se opět zabývaly kůží.

Lýko se ke mně dokolébal. Naše pohledy na sebe narazily jako dvě kladiva.

„Stařešina,“ vyhrkl a hned uhnul očima stranou, „přikazuje, abys šel neprodleně se mnou.“

„Snad ne na Tuří hůrku?“

„Nejen tam,“ zašeptal s úsměvem, „ještě mnohem dále… Máš výhost na tři dny…“

Vyjednal tedy u stařešiny, že se mám odebrat do služby k Zenonovi. Čímpak asi zaplatil můj dočasný výhost? Zajímalo mne, jakou mám u stařešiny cenu.

Otec a matka o tom možná ještě nevědí. Stařešina s nimi promluví až po mém odchodu. Dostanou část platu za můj výhost. Zenon má důvěru našeho rodu, proti jeho přání nelze vznést námitky – když je nevznesu sám. Mohl bych se odvolat k rodovému shromáždění, nejsem sice ještě muž, ale zato ničím neujařmený. Poslední slovo náleží mně. Poslední slovo…

A také je pronesu! Sloužit tomu, kdo jedná jako bez rozumu? Ani pomyšlení.

Jak jsem se zvedl, zachytilo moje chřípí pach máčené kůže. Bylo to jako pozdrav – na rozloučenou.

„Jdeme!“ houkl jsem.

Zenon mne tiše, ale s radostí přivítal. Oči se mu leskly jako po těžké chorobě. Možná že ta ryba…

Vzápětí jsem ji zahlédl. Vlastně jenom hlavu. Hleděla z průčelí chaty jako při plavbě proti proudu. Nelíbila se mi, ale vzbuzovala úctu. Hlava vládce řeky.

„Jeho síla přešla do nás,“ pravil Zenon. Sledoval můj pohled a zřejmě se podivil, jak hledím na rybu, která mne předtím polekala.

„Poslal jsem pro tebe,“ oznámil, „protože zítra hned za úsvitu vykročíme na cestu. Potrvá možná déle než tři dny. Výhost ještě doplatím.“

„Kam půjdeme?“

Beze slova se obrátil. Lýko vyrazil posměšný skřek. Opět jsem pocítil znepokojení. Vynořila se mi vzpomínka na jejich dlouhé potulky za bylinami. Vždyť přece… Mnohokrát mi něco připadalo divné, když jsem viděl pána i sluhu vycházet z doubravy. Cosi nebylo v pořádku, ale…

Najednou se mi rozjasnilo. Ty čemeřice, podběly, oměje pokrývaly stráně na dohled od dědiny! I kdyby Zenon chodil po čtyřech, nezabralo by to ani den. Doubravu províjely drobné potůčky. Nehledal v jejich písku zlatá zrnka?

Moje zamyšlení Zenonovi neušlo. Soustředěně mne pozoroval. Zadíval jsem se na nejbližší předmět. Byla to dřevěná deska se sedmi otvory. Teprve nyní se ukázalo, že má na okraji tenké řemínky, jako držadla. Řemínky byly nové.

„Půjdeme daleko,“ řekl Zenon tiše, „daleko do minulých časů.“

Zamrazilo mne. Tak mohl mluvit jenom věštec nebo vlchovec, jeden z těch, kterým duchové u nočních ohňů svěřují tajnosti uplynulých i budoucích let. Snad nechce obměkčit duchy lidskou obětí? Zatmělo se mi před očima…

Pousmál se a donesl z chaty krátký meč, podobný tomu, jaký dal po svém příchodu za pšenici. Vložil jej rukojetí do mé dlaně.

„Jestliže věříš, že ti někdo zamýšlí ublížit, tedy ho bodni.“

Pokrčil rameny a zahleděl se na polední oblohu, odkud pomalu klesalo slunce.

Úžas, hanbu a lítost – to vše jsem pocítil naráz. Chvilku jako bych ani nestál na zemi. V rozpacích jsem se ohlédl k průčelí ozdobenému hlavou ryby.

Pomalu jsem vracel podaný meč.

Jakživ bych si nepomyslil, že s sebou vezmeme ten dřevěný štít se sedmi dírami. Ale Lýko si jej příštího jitra upevnil na zádech a už jsme vyrazili. Mně se houpala po boku mošna, plná ječných placek. Přes rameno jsem nesl sekeru zvanou bradatice, neboť její široké a mírně vypouklé ostří vybíhá z kovového podstavce ve tvaru kostnaté brady. Zenon měl nejlehčí břemeno, onen kus látky, snad šátek s jednoduchou výšivkou.

Okolo Tuří hůrky zakrývala mléčně bílá mlha. Zenon nás vedl kolem spící dědiny rovnou do Turanské doubravy. Tady se z mlžného oblaku občas vynořil vepř nebo bachyně, pastýře jsme však nezahlédli.

K polednímu zůstaly z mlhy jen kapky rosy. Šerem doubravy prosvítalo slunce. Na rozsáhlém palouku mi ukázalo, že míříme k jihu – tedy proti proudu Vltavy.

Zenon přikázal Lykovi, aby nalezl vodu. K mému údivu vtáhl sluha vzduch a zavětřil jako pes. Potom ukázal doleva. Po chvíli se před námi zaleskla hladina studánky. Usedli jsme a z mé mošny ubylo notně placek. Zapili jsme je a kráčeli dál – stále k jihu.

V doubravě se objevovaly modříny, nejprve jednotlivě, potom ve skupinách a posléze se propletly v houštinu. Napřáhl jsem bradatici, ale Zenon zatřepal odmítavě rukou. Vedl nás podél té zelené hradby k místu, kde se nepatrně rozestupovala. Pokrývka z loňského listí tu byla ušlapaná.

„Tudy jsme si přivedli krávy,“ zašklebil se Lýko.

Uhodl jsem, že je to stezka ke brodu Durynků. Od modřínů nás vedla tmavou bučinou a napříč vyhřátým vřesovištěm. Teplý vánek odnášel pavučiny babího léta. Z levé strany doléhal slabý hukot vody.

Za vřesem jsme se protáhli lískovým porostem. Veverky tu však nechaly pramálo oříšků. Než jsem stačil jeden sebrat, Zenon do mne strčil.

„Pohleď!“

Před námi se rozevíralo údolí Vltavy. Po hladině se táhly pruhy pěny. Mezi nimi se kymácelo několik člunů. Nepluly po proudu, ale napříč.

Protější – tedy pravý – břeh tvořila skalní stěna. Z ní vyráželo několik keřů. Nahoře se až k okraji prostíral hvozd. Vzadu trčelo několik proužků dýmu – bílé nitky daleko od sebe na modré obloze.

Tam v dálce se skrývalo několik dědin. V nejstarších přebývali vysocí, urostlí lidé, potomci početného národa pěstitelů koní a kovářů, přemoženého v dávných dobách nepřítelem ze severu. Do trosek opevněných sídel se nastěhovali výři a kuny. A v nedalekých osadách se čím dál více ozývala naše řeč.

Naproti tomu Durynkové, usídlenci z pozdějších dob, střežili své vesnice, nebojovali však s námi, jako zestárlý vlk nenapadá hříbata na pastvině.

Zatímco řeč v dědinách bylá odlišná, dým nad každou z nich měl shodné zabarvení a ve stejné výši se rozptyloval po obloze.

Dva říční orlové zakroužili přede mnou tak blízko, že bych na ně dosáhl jen trochu delší větví. Zahlédl jsem strnulé oči a zahnuté zobany. Z křídel vyklouzlo několik peříček.

Podíval jsem se za nimi a rázem mi bylo jasné, proč jsou našimi společníky orlové. Stáli isme vysoko nad řekou, takže mi připadala jako potok v doubravě. Protější sráz byl opravdu tak strmý, že by mě na něj nevyhnala ani rozlícená zubřice.

Avšak všude, každé volné místo na pobřeží nebo na svahu, zabírala chatrč nebo ohrada. Kolem se vinuly pěšinky.

Vpravo se svah prudce snižoval – a to nejen k vodě, ale také do mírně vzduté planiny, odkud se zvedaly sruby. Za nimi se prostírala ohrazená místa, rozlehlejší než naše pastviny. A mezi tím se přelévaly houfy lidí, stáda dobytčat a koní.

Hladinu obsypaly drobné vlnky s bílými chocholkami. To prozrazovalo mělčinu, podloženou nevelkými kameny.

Právě tam vstupovala dlouhá řada mužů s vaky na zádech. Všem sahala voda nejvýš po kotníky.

Opodál se brodilo stádo prasat. Kolem se brouzdali pastýři. Každý nesl v náruči několik podsvinčat. Statné bachyně rozhrnovaly vodu a zvedaly hlavy ke svým mláďatům, kterých se v doubravě nebo na pastvisku nesměl nikdo ani dotknout.

„To je brod Durynků?“ pronesl jsem, aniž bych se otočil. Všechno u řeky mne zajímalo.

„Jejich osada je támhle!“ Zenonův ukazovák mířil ke shluku chatrčí pod svahem. Osadu obepínala ohrada z kůlů. Nad šikmé střechy stoupaly obláčky kouře.

„Durynkové už chystají večerní pokrm?“ prohodil jsem posměšně, „to tedy chodí brzy spát.“

Zenon si přejel ukazovákem po nose jako člověk, který myslí na něco jiného. „Nespí vůbec,“ usykl nevraživě, „stále střeží brod.“ Ukázal mi ohradu na pravém břehu. „Kdyby ses postavil těsně na kraj, tak uvidíš totéž na naší straně. Brod je opevněný z obou stran. Nikdo neprojde bez poplatku.“ Nadechl se. „Berou všechno, kůže jako dobytčata, med nebo tohle…“ Vyňal z měšce u pasu kovové kolečko. Pomačkané, zašlé, ale stříbrné.

Podržel je mezi palcem a ukazovákem. Ze špinavého bílého kroužku na mne hleděl mužský obličej s rovným nosem a hladkou bradou. Kolem dokola jej věnčily jakési značky. Na rubu kotoučku jsem zahlédl hrubě naznačenou postavu a vedle ní čtvernohé zvíře, koně nebo kozla.

Náš rod také vlastnil stříbro – několik plátků, zahnutých do tvaru sekery.

„My máme hřivny,“ připomenul jsem.

„Na něco je hřivna malá a na něco zas velká.“ Zenon vyhodil kotouček nad hlavu. Zručně jej lapil a pohazoval na dlani. „Za tohle se nakupuje mnohem líp.“

Zastrčil ten kousek stříbra zpátky do váčku u pasu. Potom obzíral okolí. Konečně se jeho pohled zastavil na košatém keři. Pod listím svítily červené plamínky – právě uzrálé bobule hlohu.

Zenon zamířil ukazovákem na keř. „Támhle schováš desku,“ nařídil Lykovi.

Vyryl jsem sekyrou drny. Lýko vyhrabal v hlíně mělkou jámu. Zenon postával nad námi a rozhlížel se na všechny strany.

„Rychle!“ pobízel nás.

Položili jsme to děravé dřevo do jámy a upěchovali drny. Zenon přihrnul nohou loňské listí a rozestřel je po drnech. Nikdo by nepoznal, že je tu něco zahrabáno.

Lýko se usmíval od ucha k uchu. Zadupal na úkryt desky a vydechl: „Už se s tím nebudu nosit.“

Zenon se však jenom usmál. „Za mnou,“ naznačil pohozením hlavy.

Sestupovali jsme dolů ke brodu. Uši nám zaléhaly směsicí hlasů, rachotem nakládaných nebo snímaných břemen a také klapotem kopyt.

Náš sestup byl tak klikatý jako blesk a skoro tak rychlý. Trnitá křoviska bránila v přímém směru a na příkré stráni ujížděly nohy. Nečekané sklouznutí mne shodilo do lískového keře mezi dotěrné a štiplavé pruty. Koutkem oka jsem zahlédl Lýka, jak se svalil na bok.

Dva klopýtavé kroky zadržely můj pád a pojednou jsem stál na okraji svažité planiny. Vedle mne se prodral houštím Lýko, ohmatával si žebra a ohlížel se po Zenonovi.

Ale to už se můj pohled rozletěl po širokém zástupu, vlastně mačkanici, nad kterou vyčnívaly hlavy koní, nebo rohy dobytčat.

Skoro jsem utekl. Nejraději bych se obrátil vzhůru do stráně a utekl až do Turanské doubravy. Stačilo jen uskočit zpět.

V té chvíli se vedle mne vynořil Zenon a pohodil hlavou. Lýko přidal k té pobídce štouchanec, div mi nevyrazil dech.

Vkročil jsem do toho víru.

Tváře kolem mne byly zarostlé i hladké, snědé, tmavé i pobledlé, zbrázděné vráskami i jizvami – z některých šel strach. Zpod ježatých nebo řídkých obočí blýskaly ostré pohledy. Uhýbal jsem postavám v oblecích z kůže i z tkaniny. Ze širokých nebo svislých ramen splývaly rovné kazajky nebo zřasené haleny se spínadly a šňůrkami. Sem tam byl některý kus oděvu poznamenán trhlinou nebo z něho vlála záplata.

Koně s jezdci v sedlech rozhrnovali dav jako rádlo rozhrnuje zem promáčenou jarními dešti. Kdo včas necouvl, po tom chňapla tlama s velkými zuby. Na některé z koní byl úchvatný pohled, vysoká a silná zvířata s lesklou srstí, bujně pohazující hlavou a s ozdobami na oháňkách, vyšlapovala jako na chůdách. Jak malí mi proti nim připadali koníci z našeho kraje!

Mezi hřmotnými Durynky a vysokými pěstiteli koní se také tísnili naši lidé v úborech ze lněného tkaniva, zpestřených výšivkami. Někdy se v zástupu objevil vousáč ve splývavém rouchu s drobnými šperky a ve vysoké čepici z kůže.

Tu pestrou podívanou jsem zpočátku platil rýpanci, bolestmi pošlapaných nohou a nárazy do ramen. Pohled na Zenona i na Lýka mne poučil, jak se bránit. Vystrčil jsem lokty, naštěstí hodně špičaté!

I když jsem si vydechl, zástup mne odvlékal jedním směrem. Napadlo mne, že se vymaním až teprve u brodu, ale lidská vlna se pojednou rozlila do šíře. Zástup se rozpadal na houfy, které se zastavovaly na různých místech.

Vmísil jsem se do jedné skupiny. Byla tu pořádná tlačenice, ale přece jen se mi přes mnohá ramena a hlavy, umístěné níže než moje, povedlo zahlédnout nádoby, které nebyly z hlíny, ani ze dřeva, nebo z kovu, zato se však leskly. Určitě to byly drahocennosti, protože pod nimi byla rozestřena hovězí kůže. Dvojice mužů – dlouhán a o dvě hlavy menší silák, oba s oštěpy v rukou, hleděli střídavě do zástupu a na vystavené zboží!

Za ním dřepěl na patách chlapík s bílým vousem a očima, které se ani jednou nepohnuly.

Viděl jsem ho poprvé, ale příliš se nelišil od kupců, kteří někdy zjara putovali kolem naší dědiny.

Z té vzpomínky mne vytrhl náraz do zad. Kdosi mi na ně padl, vzadu zřejmě propukla strkanice. S námi vpředu to zamíchalo a najednou bylo to lesklé nádobí přede mnou – jen si sáhnout.

Spokojil bych se jenom s podívanou, ale kupec nadskočil, jako by se pod ním probudila vosa.

A dlouhán uchopil vodorovně oštěp a srazil mne násadou Lykovi do náruče. Ohlédl jsem se výhružně po kupci. „Co mne odhání? Nejsem prašivý!“ Zato někdo z těch, co se na mne mačkali, mohl mít nejen prašivinu. Neměli na sobě nic nežli čapky ze zajíců nebo z veverek, umolousané haleny, roztřepené nohavice a z nich koukaly holé kotníky.

Pěst se mi sevřela.

„Věděl, že nekoupíš,“ konejšil mne Zenon, „mládenec z dědiny a nádoby z drahocenného skla? To nejde dohromady.“

Ze skla? Zlost mi nedovolila dotaz, co to je sklo. „A někdo z těch trhanů koupí?“

K mému údivu Zenon přikývl. „Pro svého pána. Kdežto na tobě je vidět, žes ze svobodného rodu, ale příliš mlád k nakupování. To je zákon tržiště.“

Každé ze tří plemen žijících v krajině mělo svoje zvyky. Kupříkladu jedni vodili ke konci žní přes pole telátko. U nás jsme v té době oblékali poslední snop do ženských šatů. Durynkové se zavřenýma očima zasekávali srpy do věnce z posledních klasů. Ale zrno se prodávalo a nakupovalo podle stejných pravidel…

Lýko a Zenon už popošli k dalšímu hloučku. Zatím jsem viděl jen široká záda a rozložitá ramena. A slyšel nejen hlasy mužské, ale také pronikavé hlasy žen. Zenon se tudy nějak protáhl, a ještě nás vzal s sebou. Uviděl jsem lesklé čepele nožů a také sekery-všechno rozloženo na hovězí kůži.

Vedle nás přešlapoval sporý chlap a ruka se mu natahovala po jednom z nástrojů. Podobně jako na Zenonově stříbrném penízi jsem nedokázal rozeznat koně od kozla, nemohl bych říci, zda na hovězině leží nůž, nebo sekera. Možná obojí.

Nežli zájemce dosáhl na ten podivný předmět, otřásl jím štouchanec od drobné ženy s tvrdě blýskajícíma očima. Odstrčila chlapíka, a zároveň její prsty sebraly z okraje kůže drobný sekáček s tak jemným ostřím, že bych jím rozřízl vlas po délce.

Chlap zlostně drmolil. Žena mu však vytrhla od opasku tři kožišiny. Srdce mi zatrnulo – tak nádherná bobrovina se hned tak nevidí. Zástup ji ocenil mručením. Obchodník však jenom pohnul obočím. Na rozdíl od nás zachoval lhostejný výraz. Ale oči mu jako mimoděk zamířily k mužovu boku, kde se houpala ještě čtvrtá kůže.

Každý se chtěl dostat co možná nejblíž. Ve strkanici mi několikrát šlápli na nohu a čísi loket zajel hluboko mezi má žebra. Raději jsem pozpátku vycouval a hledal pohledem Zenona. Opodál se kroutil Lýko.

Kolem prošla skupina drsně vyhlížejících chlapů. Široká ramena a těžký krok prozrazovaly nosiče. Za nimi spěchali dva muži v řasnatých pláštích a s vlasy až na šíji.

Pojednou si menší z nich přejel dlaní kostnatou bradu a téměř přiskočil k Zenonovi, který se konečně prodral ze zástupu. Rozlehly se krátké výkřiky. Oba holobradí objímali Zenona.

Chvilku jsem přešlapoval. Podél ohrad se plížilo měkké přítmí. Nezakrylo však podobu obou mužů se Zenonem. Ne snad, že by vyhlíželi jako synové jednoho otce, ale bylo mezi nimi tolik shody, že jsem je odhadl na Zenonovy krajany.

Měkká, zcela nesrozumitelná řeč připomínala kňučení štěňat. Oba muži hovořili nejen slovy, ale celým tělem. Prohýbali se, podupávali a kolem Zenonova vážného obličeje poletovaly ruce s roztaženými prsty. V dědině by tyhle dva pokládali za posedlé zlým duchem.

„To jsou kupci z vaší země?“

Lýko neodpověděl. Vystrčil bradu a ukázal mi záda. Konečně muži znovu objali Zenona. Tentokráte na rozloučenou. Stmívalo se, a teprve po několika marných oklikách se před námi zjevil hlohový keř. Vyhrabali jsme desku a Lýko si ji naložil na záda.

Hodiny na psacím stole vybízely k odchodu. Navzdory svým „pouze“ 180 centimetrům mám startovat ve školním přeboru košíkové. Proto zmizel sešit v zásuvce. Ve chvilce jsem uháněl k tělocvičně. Na rohu se na mne usmála blondýnka v červeně čapce a modrém kostýmku. Byl to milý, a zároveň šibalský úsměv. Stál za to, namáhat krční obratle. Dívka pomalu přecházela jízdní dráhu a těsně před rozjetou škodovkou se na mne znovu ohlédla. Z chodníku na ni zahrozil pochůzkář. Srdce mi poskočilo. Když někomu stojím za pokutu… Trénink netrénink, měla mě v patách. Jenomže od protějšího nároží dorazil pomenší ramenáč, přibližně v mých letech. Vycenil zuby a podál děvčeti ruku. Otočil jsem se, ale ne tak hbitě, abych neslyšel: „Tomu se říká láska ke knize. Vždyť on si nechá trhat kapsu. Buď je to detektivka…“

„Nebo literatura faktu,“ skočil mládenec do řeči, „lidi dneska nic jiného nečtou…“ Sklopil jsem hlavu. V pravé kapse pláště se mi rýsovaly hrany něčeho, co připomínalo krabici.

Plavovláska uhádla, že je to knížka. Za nic na světě bych si nevzpomněl, kdy mne napadlo strčit ten svazek do kapsy. Ještě před odchodem jsem si v něm četl – namísto rýsování na zítřek. Ale nač jsem jej bral s sebou? Drobný počin, se kterým bych si neměl lámat hlavu. Co na tom, že mi trhá kapsu svazek s titulem Praha v době stěhování národů. Donedávna mi bylo lhostejné, že se národy stěhovaly. Stačí, když se stěhujete z bytu… Ale teď tomu bylo jinak…

Jedna vlaštovka jaro nedělá, zato jediná knížka může poskytnout zcela nečekaný zážitek. Avšak ruku na srdce, poslala mne do těch dávných dob jenom tahle četba? V dětství jsem o sobě slýchal, že mám bujnou fantazii, a v rodinné tradici se zachovalo, jak jsem vykřikoval z postýlky: „Utečte, žene se na nás hrozná potvora!“ Nedovedl jsem ji pojmenovat, a tak se to odbylo jen přiložením teploměru lékařem – a sáhnutím na čelo, obojí mimochodem prokázalo normální teplotu. Naštěstí nikdo z rodiny s tím nedal do souvislosti pozdější příhodu v zoologické zahradě, kdy jsem zděšeně utíkal od výběhu bizonů. Na zemědělské brigádě v horském statku mě zesměšnilo zpívání – nutno dodat, že kravám na pastvině. Tvrzení, že dobrý pastevec vyzpěvuje stádu, prohlásili spolužáci za citát z nějaké kovbojky. Ale dal mi za pravdu starý ošetřovatel dobytka.

Fantazie… Kupodivu jsem si nic nevymýšlel. Nedokázal jsem si cokoli přidat, nebo přesněji přibásnit, byl jsem nudný vypravěč, nebo spíše referent o skutečnosti.

Ale nikomu jsem neprozradil, že mne rozrušuje chůze nebo jízda tramvají přes Mánesův most, tedy úsek od nábřeží u Domu umělců až k úpatí hradčanského svahu. „Nepřekotil ses tu někdy s loďkou?“ optal se posměšně kamarád, který si povšiml, jak napjatě hledím na řeku.

Nyní již chápu, že od dětských let pronikaly do mého vědomí – obrazy zážitků pradávného předka. Ostatně nijak mi nepřekážely v životě ani ve škole –, i když je poněkud tíživé nosit v sobě takové tajemství. Nikomu o tom neřeknu.

Tělocvična je nablízku a pokaždé dobíhám včas. Tentokrát jsem však klesl do metra jako zlenivělý Pražák, kterému je zatěžko vynechat jednu stanici.

Kupodivu, projel jsem jich víc. Příští půlhodina mne zastihla v Dejvicích na stanovišti autobusů. Odtud, až na výšinu poblíž kostelíka svatého Matěje, mne dovezl bachratý koráb městské dopravy.

Vystoupil jsem z něho jako ve snách a doprovázel jej pohledem až do zatáčky, jako by odvážel můj dosavadní život. Ulice, lemovaná zahradami, se může změnit v soutěsku, odkud vyjde Zenon s Lýkem.

Zatím mne míjeli muži s aktovkami, ženy s nákupy v naditých taškách, kluci s kopací mičudou. Pod vrbou s větvemi splývajícími nad chodník se hihňaly tři školačky… Stále jsem byl ve skutečnosti. Ostrý větřík mě šmikl do tváře a rozkýval v zahradách stříbrné smrky, sákury, které už dávno odkvetly, břízy, jeřabiny a túje. Mezi tím porostem ležela bílá stavení jako napasené dojnice na rodové občině. Vilová kolonie zůstala vzadu. Přede mnou se zjevila kamenná stěna. Trosky hradu Baba, který zde nikdy nestál. Avšak inženýři při stavbě ústecké dráhy vloudili – pár roků po vydání Máje – že holé návrší volá po romantické zřícenině. A tak z nepoužitého materiálu… Prvá akce Za Prahu krásnější, ale tehdy sem ještě nesahala Praha.

Od umělé ruiny jsem měl výhled přes Vltavu až k výšině Ládví daleko na protějším břehu. Poblíž jsou Bohnice – jakou diagnózu by mi určili tamní specialisté? Ke svahu se mačkaly pavilóny zoologické zahrady. Můj pohled honem uhnul stranou – mají tam přece také zubry… Zrak mi sklouzl do zeleně Stromovky a Trojského ostrova. Zatímco prsty mi vjely do kapsy. Kniha se s ní rozloučila praskotem několika švů. Nejsem tak vášnivý čtenář, abych potřeboval tištěná slova i na vyhlídce. Ani se mi nechtělo předčítat krajině, která vypadala jako naruby. Ta výpůjčka z vinohradské knihovny také měla – totiž mívala – barevné mapy. Kdoví k čemu posloužily předešlým uživatelům. Zůstala jen jedna, černobílá a sevřená mezi odstavce stodvanácté stránky.

Nákres připomínal dlaň a také na ní nebylo nic než všelijak zatočené čárky – dávné obchodní cesty. Jedna vycházela od východu a pod písmenem P se dotýkala Vltavy. Praha, nebo Podbaba? Mohl jsem si vybrat. Ale od P se stezka stáčela k soutoku s Berounkou a podél ní – na západ. Víc se z mapy nedalo vykoukat.

Dopřál jsem také levé kapse seznámení s knihou a zahleděl jsem se přes Vltavu. Odtud se tedy chodilo k brodu. A kudy dál? Z pozorování mne vytrhl chvatný dupot. Málem bych vykřikl: „Vlk!“ Ale německý ovčák se zlatohnědou srstí a vztyčenými slechy pohodil svou vlčí hlavou a přívětivě vyštěkl. Snad čekal, že si s ním zadovádím. Jeho zavalitý pán s kloboukem až na uši na mne vykřikl: „Snad byste neskočil dolů? Život je přece ták krásný!“

„A víte, co je ještě hezčí?“ Můj uštěpačný tón pána vylekal. „No, mladý muži, já nemyslím…“

„Nemusíte,“ ujistil jsem no, „ale hezčí než život jsou dva životy!“

Nebylo to tak docela přesné, ale cítil jsem se líp. Vlčák se mi otřel o nohy, ale spěchal jsem zpátky k vilové kolonii a potom dolů do údolí Tiché Šárky.

Dole se k sobě vinuli dva hadi. Světlejší, to byl potok, tmavý vozovka s asfaltovým povrchem. Za časů, do kterých mne přinesl můj sen, vidina nebo blouznění, se tudy nechodilo po asfaltu.

Dávná obchodní stezka, přetržená v těchto místech Vltavou, nemohla vést jinudy než touhle úžlabinou a dál do Divoké Šárky. Kupci, nosiči a strážci pokukovali po skalních útesech, Šárka, jak mne poučila kniha s vytrhanými mapami, není původně jméno hrdinky, která v boji proti mužům zlákala a obelstila Ctirada. Šárkou je každá skalnatá roklina. Naši předkové pojmenovávali krajinu věcně a střízlivě.

Podle pravidel silničního provozu držel jsem se levého kraje vozovky a dával pozor na protijedoucí auta. Za chvíli se údolí rozestoupilo. Potok zmizel pod širokou silnicí, mne štípl do očí lesk Vltavy. Její vlny se pohupovaly jako obstárlé tanečnice při dechovce a rozkývaly zakotvenou pramici.

Převozník se na mne tázavě podíval. Zavrtěl jsem hlavou. Na levém břehu nebylo nic pro mne – ostatně, i kdyby, znal jsem brod.

Přenocovali jsme v opuštěné chatě vysoko nad brodem. Děravé stěny, vlhká hlína místo podlahy a propadlá střecha nechránily před prochladnutím. K ránu mne probudilo drkotání zubů. Zenon už vyhlížel z otvoru, který byl kdysi dveřmi.

S polovinou ječné placky na jazyku zadíval jsem se mu přes rameno a hned mi zvlhly oči. Hluboko dole jsem zahlédl spoustu červených teček. Nevím, jakým dřívím topili u brodu, ale kouř z jejich ranních ohňů bolestně štípal.

A do toho palčivého mračna nás Zenon vedl. Klopýtal jsem mu v patách a bradatice občas posloužila jako hůl. Sestup byl místy příliš prudký. Červené tečky před námi se rozšiřovaly v široká kola. Byly to ohníčky, jaké jsem vídal na pastvinách nebo při rybolovu u řeky. Tady se u nich choulili muži z karavan. Ani svaly nosičů, ani sekery a kopí strážných nezmohly nic proti mlze, která je rouškou překážek, nástrah a zákeřníků.

Díky bohům nás nezdržovala obava ze ztráty cenného zboží. A poháněl nás čas, jak dokazovalo Zenonovo neustálé pobízení. Co na tom, že mi do střevíců pojednou vklouzla voda a zprava jsem zaslechl její tiché brebentění. To nemluvila řeka, ale potok před tím, než dospěl k zátočině, kde splývá s Vltavou. Jen někdy jsem však vkročil do bláta. Durynkové, bdělí strážci brodu, poházeli prosáklou půdu kameny a otýpkami proutí.

Bylo vidět na tři kroky, dost k tomu, abych neztratil z očí Zenonovy paty a také kousek pěšinky, která nás odtud vyváděla. Nějakou chvíli hučel zleva proud, záhy však řeka podemílala příkré břehy potichu.

A potom se už ozýval jen křik vodních ptáků. Skrze drobné obláčky bylo vidět nažloutlé rákosí, jaké pokrývá bažinu. Pravou stranu pěšiny lemovala téměř kolmá stráň.

Stoupající mlha odkryla výhled na širokou hladinu propletenou ostrovy. Kolem se zvedaly hustě zarostlé výšiny. Jak jsem se po nich rozhlížel, cosi mne zašimralo na pravém uchu.

Z větve jasanu nade mnou splýval zbytek sítě na divoké husy.

Ale ze spleti ostrůvků se nevynořil ani jeden člun a odnikud nestoupal k obloze pruh dýmu. To však nebylo nejhorší. Pěšina se stáčela křeče a končila v olšovém houští.

Zenona a Lýka to neznepokojovalo. Sluha – stále s dřevěnou deskou na zádech – držel oběma rukama rozprostřený cár látky a pán na tom hadru mohl nechat oči. Rázem jsem poznal zpuchřelý šátek, kterého použil Lýko při zdolávání jesetera.

Tak se mi opět zjevil onen pruh, který dříve připomínal dětskou kresbu široké cesty. Od něho sklouzl můj pohled k výšivce dvou zkřížených per. Teprve nyní jsem si povšiml, že je mezi nimi kolečko.

Zenon pohlížel od šátku k řece a zase zpět. Pojednou se ke mně otočil. „Hledej tohle!“ Dotkl se ukazovákem zkřížených per.

„Kde?“

„Všude tady. Na stromech nebo na kamenech, kam se dá vyrýt značka!“

Hledání bylo namáhavé. Kmeny stromů obklopoval porost, na mnohých místech to byly drsné a chytlavé ostružiny. Nezbývalo, než se ohánět bradaticí.

Zenon obíhal stromy jako pes. Vyhlížel vzhůru k prvním haluzím, div si nevyvrátil krk. Při takovém obhlížení několikrát málem upadl přes kořeny.

„Tady!“ zavolal Lýko.

Ukazoval na kmen dubu. Škrábance asi ve výši dospělého člověka mohly znázorňovat značku.

Nikdy jsem ještě nebyl s muži na lovu, ale původ takového znamení mi byl známý.

„Medvědice,“ zašeptal jsem, „někde je poblíž s mláďaty.“

Ta jsme sice nespatřili, ačkoli se Lýko úzkostlivě rozhlížel. Zenon mne vybízel k hledání. Už bych málem zamířil výše do stráně, když můj pohled padl na balvan zakrytý mechovou čepicí. Ta se dala odloupnout v dlouhých pruzích. A pod ní se ukázala dvě zkřížená ptačí pera s kruhem uprostřed.

Stále jsme se trmáceli proti vodě. Stoupající slunce vydávalo teplo a vyhřáté mělčiny zase komáry. Zenon vytáhl z opasku úlomek, vlastně špalík, jakéhosi tmavého dřeva. Natrhal jsem suchou trávu a vykřesal jiskru.

Zenon vložil černý špalík do horkého popela. Odebral mi bradatici a usekl nejbližší větev. Osekal ji a na jednom konci rozštípl. Mezitím špalík začal doutnat. Zenon jej vytáhl rozštěpem a zamával jím nad hlavou.

Komáři se vytratili.

Řečiště se zúžilo. Svah nad námi byl stále strmý, ale naproti, za vodou, se táhl močál, a teprve daleko za ním stoupala mírná stráň.

Pojednou Lýko vykřikl.

Strhl jsem ho k sobě. Otevřela se pod ním země – to bylo jediné, co mne napadlo. Ale vyškubl se mi a položil pravici na holý svah. Přitom se odlomilo několik šupinek. Když jsem jednu uchopil, udrolila se mi v dlani. Byl to měkký kámen, který se rozpadne, když ho nesete k ohrazení ohniště.

Avšak výše na srázu se zachovaly jakési obrysy. Připomínaly bezlistou větev nebo ptačí brk – znamení Létavců. Pod tím přetínala holé místo kolmá rýha, asi tak na šířku prstu.

„Lýko!“ volal Zenon.

Sluha přicapkal.

Konečně se zbavíme toho dřeva, napadlo mne. Zenon totiž strhl Lykovi ze zad děravou desku a zasadil ji do rýhy. Kupodivu tam zapadla. Mezera nebyla příliš hluboká, ale deska se v ní udržela. Mířila přes řeku a všemi sedmi otvory prosvítalo slunce.

Zenon doslova vmáčkl obličej do desky. Hlava se mu posouvala odprava doleva. Díval se dlouho, zatímco mne studily nohy.

„Pohleď!“ vybídl mne po chvíli.

Přitiskl jsem k prvnímu otvoru pravé oko. Na hladině se ukázala bílá chocholka vlny, vzduté kamenem nebo mělčinou. Druhý otvor mi předestřel chomáč křoví. Odtrhl jsem obličej od desky. Prohlídka oběma očima mi ukázala, že křoviska pokrývají ostrůvek. Třetí otvor zaměřil mé oko k další mělčině. A potom jsem uviděl písečný pruh. Pátá škvíra upozornila na vypouklý kámen. Za ním se pohupoval trs rákosu. V sedmém otvoru se objevil plochý balvan. Zmizel, jakmile jsem odstoupil od desky.

Zenon ji vyňal z rýhy.

„Opravdu, sedm očí,“ vydechl. Podal ten kus dřeva Lykovi a beze slova vkročil do vody. Brodili jsme se za ním k ostrůvku, mělčinou k písečnému pruhu, odtud k vypouklému kameni, k rákosí – a posléze před námi ležel plochý balvan. Nažloutlá užovka sjela z vyhřáté plošiny a rejdila po drobných vlnách.

Zadíval jsem se na hladinu. Protínaly ji dlouhé tenké čárky. Vrásky na ustaraném čele. Hlavou mi táhl nápěv o Létavcích…

„Každý z nás něco poskytl,“ pravil o několik dní později Zenon na Tuří hůrce. Seděli jsme před chatou. Vzpomínka na nedávno prožité chvíle mi přivolala obraz našeho pochodu brodem. Jenom na jednom místě bylo vody po kolena. Tudy se dalo projít i s těžkým břemenem. Nikde nepodlamoval proud nohy…

Koutkem oka jsem uviděl, jak se Zenon obrací. Na desce vedle něho ležel potrhaný šátek.

„Lýko nalezl tohle a – tvoje píseň mne seznámila s Létavci.“

„A tys –,“ vpadl jsem mu do řeči, „našel lépe položený brod, než mají Durynkové. Na obou stranách je k vodě snadný přístup. Levé pobřeží stoupá docela mírně, takže se tam vejdou ohrady a sruby. A přitom není kolem jediná osada.“

„A přece to kdysi býval známý brod. Tudy se chodívalo ještě za časů tvého praděda.“

„V té době sídlil náš rod u Solného hradiště.“ Ruka se mi natáhla k severu. „To mi sdělil děd. V tomhle kraji žili Durynkové a dva nebo tři rody chovatelů koní…“

„A tehdy padla na brod kletba.“ Zenon se zahleděl do tmavnoucí oblohy, „setkaly se tu karavany dvou bratří. Starší vedl své lidi od Jantarového moře a mladší dopravoval z jihu cínové nádoby, sklo a šperky, tolik hledané na severu… Každý z bratří zatoužil vlastnit cenné výrobky i jantar. Avšak bohové vaší krajiny nedopřáli žádnému z bratrů vítězství, a ještě prokleli brod. V té době se povzneslo dolejší brodiště Durynků, dosud používané pastevci. Jenom v paměti některých kupců se zachovala vzpomínka na brod u vrásčité hladiny.“

„Vrásky,“ opět jsem vpadl Zenonovi do řeči, „jsou způsobeny drobnými skalisky či prahy…“

Zenon se na chvíli odmlčel. A poté začal zdánlivě o něčem jiném. „Býval jsem také kupec. Těžké provinění mne vypudilo z vlasti. Umínil jsem si napravit svou chybu tím, že naleznu brod.“

„Jak se to všechno seběhlo,“ pokračoval za chvíli, „do mé vrše se zapletla velká ryba.“ Ukázal na prastarý šátek a na desku se sedmi otvory. „Zdolali jsme ji s pomocí toho, co připlavila voda.“

„Odkud asi?“

„Nevím. Byl to úradek bohů vaší krajiny. Zrovna jako onen zpěv o Létavcích, který jsem od tebe vyslechl – víš…,“ podíval se na mne, „osud nám staví před oči různé zjevy a my je jenom někdy dokážeme spojit…“

„Bude to na březích brodiště prahů vypadat jako na durynském brodě?“ zeptal jsem se.

„Brod vždycky přitahoval lidi,“ pronesl Zenon a usmál se. Pohlédl…

Tím končí záznam v sešitě, objeveném na dně aktovky odevzdané v pražském oddělení ztrát a nálezů, odkud ji nikdo zatím nevyzvedl. Jestliže připustíme aspoň částečnou pravdivost tohoto sdělení, patřil by pisatel do rodu pradávných Pražanu. Anebo jeho předkové opustili v některém z dalších století obvod pražského brodu, rozptýlili se po světě, a teprve někdo z jejich potomků našel opět v Praze domov? Kdož ví…?

Zbývá dodat, že z trojího lidu, který v oněch dávných dobách sídlil v okolí Prahy, to byli kromě autorem jmenovaných Durynků ještě zbytky keltských Bójů – už tehdy promísených se Slovany. Ale to byla jen ojedinělá sídliště, převážnou většinu území tehdy zabírali Slované, „náš lid“, jak je nazývá autor. Z tohoto složení obyvatelstva je možné také přibližně určit dobu objevu nebo přesněji znovunalezení pražského brodu. Stalo se to před šedesáti, možná pětašedesáti generacemi – jestliže počítáme čtyři na jedno století. Pražský brod, používaný ještě ve středověku, se nacházel tam, kde pisatel „pociťoval zvláštní nepokoj“, tedy v místech Mánesova mostu.

V příběhu je uvedeno, že brod vyznačovaly „prahy“. To je však výraz pro skaliska v řečišti. Zde to byla spíše kamenitá mělčina, tedy nejvýš náznak prahů. V tom však nelze hledat původ názvu Praha, jak se soudilo ještě v nedávné minulosti. V současné době převládl vědecky podložený názor, že jméno pochází od holého, tedy vyprahlého vrcholku, na němž byla původně pohanská svatyně, poté kostel a posléze zde byl zbudován hrad.

SOUHVĚZDÍ BROUKA

Třináctého června v 0 hodin, 11 minut, 11 sekund světového času unikla Moskva zkáze o tři hodiny a čtyři tisíce kilometrů – podle kosmických měřítek o vlásek nepatrně tenoučký. Stalo se r. 1908.

Arthur C. Clarke: Setkání s Rámou

Ani tak obsáhlý a vědecky podložený spis LIDÉ ZTRACENI A NEZVĚSTNÍ (autor Sir David Mackay, nakladatel James Pritchard, Londýn, 1754) neuvádí pozoruhodný zážitek Václava Bejšovce, drába pivovarského dvora na panství knížete z Lichtenštejnu. Což je škoda, neboť v archívu zůstal zápis, který bohužel dokazuje jenom to, že si s touto událostí nikdo nevěděl rady. Sir David Mackay by zajisté vysledoval skryté souvislosti, které mohly postavit na hlavu některé dosud platné názory o možnostech života za hranicemi naší sluneční soustavy.

Jedné jarní neděle roku 1751, sděluje zpráva, sestavená vrchnostenským kancelistou Mistem, dorazil dráb Bejšovec do údolíčka, kde se krčily čtyři chalupy. Dodnes se to jmenuje Klatecká samota a v oněch dobách patřila k lichtenštejnskému zboží.

Bejšovec měl ohlásit mimořádnou robotu – na pondělek. Nakroutil si tedy kníry a hned zkraje se chystal k pořádnému zavolání. Zahlédl mezi chalupami jakési bílé blesky. „Vypadalo to jako ohromná šiška,“ vyprávěl později, „a bylo skrz to vidět.“

Protřel si oči (v takové chvíli si každý myslí, že se mu to zdá) a vtom do něho vrazil Jan Pivoda čili Honza Pětimáz (vždycky se sázel o pět mázů vína). Vedle něho spěchal Ondřej Prefat, divoch a pytlák, který už dlouho ležel drábovi v žaludku. Však taky zítra na robotě… Oba mládenci se hnali k té bílé šišce. „A najednou mi zmizeli před očima. Jako když vám padne na dlaň sněhová vločka a v mžiku roztaje.“

Kolem šišky se zablýsklo a potom zhasla. Totiž – nebyla už vidět.

Bejšovec vpadl do Prefatovy chaloupky. Na dvoře se popelily slepice. Dvířky chlívka lomcovala koza. Nedovřené dveře skřípaly.

Světnice dýchala teplem. Z vyhřáté pece seskočil mourovatý kocour.

„Jinak,“ vykládal dráb, „v chalupě ani noha. Ale v koutě se něco hýbalo. Kolébka. Pomalu se houpala, pokaždé míň a míň, jako když právě vyndali kojence, nejmladšího Ondřejova bratříčka. Jenomže tady žádný nebyl.“

Bejšovec si sáhl na polštářek – ještě teplý.

Na zavolání se nikdo neozval. Chudák Bejšovec po druhé holbě piva přiznával, že v něm tehdy pořádně hrklo. Srdce mu skákalo až v krku. Prošel chalupy, nakoukl do světnic, komor, chlévů, stodol i do zahrad za humny. Nikde nikdo.

Na ohništích všech pecí praskala buková polena, v hrncích bublala voda, vonělo těsto zadělané na chleba, ale nikde žádná hospodyňka, hospodář, chasa.

Na zámek přiběhl celý udýchaný.

„V Klatecké samotě není ani živáčka!“

Správce bouchl do stolu a vyhodil drába za dveře. Po necelých dvou hodinách mu dával – nerad – za pravdu. To už se vrátil písař, vyslaný zjistit, co tomu Bejšovcovi straší v hlavě.

Ze dvora vyrazili pěší i jízdní poslové na zámek a také do města – k ouřadum. „Třicet lidí,“ rozčiloval se správce, „nespadlo pod zem, ani neulítlo na nebesa!“ (V tom se mýlil.)

Pozítří zatáhly kraj dva regimenty – pěšáků a kyrysníků.

V úseku klateckého polesí zvaném Kněží háj našla jízdní patrola obrovskou jámu. Dubový porost, jakož i mladé boučky zmizely. Rovněž nezůstalo ani stopy po okrouhlém balvanu, který v předvečer svatojánského dne věnčívala klatecká mládež lučními květinami – navzdory výtkám pana faráře o pohanském zlozvyku. Nyní tu byla země obnažena až po skálu.

Jenomže tři dni předtím postihla kraj bouřka – neobvyklý zjev v této roční době – a tak ani písaře, který se zajímal o astronomii, nenapadlo, že pohroma Kněžího háje souvisí se zmizením Klateckých.

Nález Veleslavínovy bible pod prahem Prefatovy chalupy dal vzniknout domněnce, že se zdejší lidé drželi potají bratrské víry (byla zakázána) a některý z potulných kazatelů je přemluvil k útěku.

Stín podezření

I

Dva brouci roháči spolu zápasili. Menší svíral kusadly hruď soupeře. Z drceného těla prýštila tmavá tekutina. Rozléhalo se tiché, ale pronikavé praskání.

Pavel Prefat řekl: „Výborně, Achille!“ Držel dlouhatánské kleštičky s drobnými polštářky na konci. Naklonil se a opatrně stiskl vítěze.

Praskot však neustával. Obrovská zahnutá kusadla se nerozevřela. Pavel Prefat vytáhl z arény oba zápasníky, vítěze i poraženého. Vložil je do pouzdra a dotýkal se jich tenkou, pružnou hůlkou. Po chvíli se brouci pustili ze sevření. Vítězného Achilla nechal Pavel v pouzdře, které přikryl průsvitným víkem. Smrtelně zraněného roháče podal Dominiku Figgerovi a omluvně se usmál: „Lituji, Dome, ale viděls, kdo je lepší.“

V jasně modrých očích Doma Figgera tvrdě zajiskřilo a ostrý ptačí nos v plochém obličeji ještě více zešpičatěl. Po dvou vteřinách se Dom suše zasmál a prohlásil: „Gratuluji, Pavle! Nebylo to však docela regulérní utkání. Achilles byl oproti mému Tomu Rawlingsovi ve výhodě. Měl více zkušeností. Sázím se, že by to tak nedopadlo, kdybych proti němu poslal Buda Barnese.“

Pavel Prefat pohlédl na svého Achilla, dosud rozdychtěného snadným bojem, a potom se jeho oči pozvedly k tvářím diváků. Seděli tu mládenci z Povětroňového oddílu, dva podnavigátoři, černovlasá spojařka a její šéf, „věčný mladík“ Nolid s uměle narostlými vlasy a hladkou pletí. Nolid byl nejvytrvalejším návštěvníkem broučích zápasů. Opodál postávalo několik neznámých.

Všichni se otáčeli po Pavlovi. Nolid strhl několik diváků k výkřikům: „Achilles! Achilles!“

Pavel se roztržitě usmíval. Z jeho signálního přístroje, umístěného podle zvyku za pravým uchem, bylo slyšet: „K veliteli stanice!“

Krabice s Achillem zmizela v pravé kapse. Pavlovy pohyby byly pomalé a pohled neurčitý. Když vycházel, ani si nepovšiml jednoho z podnavigátorů, drobného chlapíka s pokrytecky sklopenýma očima a kradmou chůzí.

II

Podél sálu vedla chodba s pohyblivým chodníkem, který ubíhal jako po zeleném poli. Tak přírodní barvu měla podlaha. Stěnu zabíralo plastické panoráma krajiny. Člověk měl pocit, že jede rozkvetlou loukou. Dále začínal les, plný zvěře. Všechno se to zcela přirozeně pohybovalo.

Pro Pavla Prefata to byla stará známá podívaná. Z tváře mu nezmizel odraz tísnivých myšlenek. Zdálo se, že nevnímá podnavigátora, který se k němu přitočil a na zlomek vteřiny rozevřel dlaň s drobným aparátem – byl to aparát pro manipulaci a on jej používal ke krádežím. Pouzdro s Achillem vyklouzlo z Pavlovy kapsy. Tentokrát to však nevyšlo. Pavel pocítil na boku cosi jako závan teplé páry. Ohlédl se ještě včas, aby zahlédl pouzdro s Achillem nad svou kapsou. Podařilo se mu je zachytit pravicí, zatímco levá ruka sevřela podnavigátorovo rameno.

Záležitost skončila velice rychle. Objevili se dva členové Meziplanetární vyšetřovací komise a Pavel jim zloděje hned předal. A protože se dopadený vzpouzel, hoši od Meziplanetární jej zabalili, prostě přes něj přehodili tenoučkou průsvitnou látku, která dopadeného pokryla od hlavy až ke kolenům. Látka pevně přilehla na postavu, takže delikvent nemohl hýbat rukama a dokázal dělat jen drobné krůčky. Obličej měl tak pevně stažený, že nemohl otevřít ústa. Kyslík, kterým byla látka napuštěna, se uvolňoval teplem těla, a spoutaný se proto nedusil.

Pavel Prefat poděkoval mužům z Meziplanetární vyšetřovací komise, uzavřel si důkladně kapsu s Achillem a vkročil do široké zdviže.

Příhoda se zlodějem ho ještě více sklíčila. Potřásl hlavou, aby zapudil nepříjemný dojem z pohledu na člověka, spoutaného průsvitnou látkou. Ze zdviže vystoupil v koridoru měnivých barev. Tady se napřímil a tvář se mu rozjasnila úsměvem. Dávno věděl, že v koridoru je aparát, který přenáší obraz příchozího do pracovny šéfa stanice.

Za půl minuty tam Pavel vstoupil.

III

Šéf stanice Rob Jaggard pohrdal kosmetikou. Nechal si bílé vlasy a tvář, která připomínala uschlé jablko. Ramena měl úzká, vpředu jako sražená k sobě. Mírně se pohupoval.

Stál uprostřed místnosti tvaru trojúhelníku. Strop byl kulatý a podlaha se poněkud svažovala. Stejnoměrné osvětlení barvilo pokoj do šedi. Na kulatém stropě svítila souhvězdí. Mezi nimi se leskly kotouče – označení kosmických stanic. Agi, Lig a Pavlův nynější domov Kog se blýskaly jako ledovce za jasného rána. Člověku, který sem přicházel jenom občas, se z toho točila hlava, Jaggard to však nevnímal. Pronikavě hleděl na Pavla.

IV

Protože evidenční kroužek ukazuje přilnutím k pokožce intenzitou červeného zabarvení tělesný stav, plálo z Pavlova pravého ušního lalůčku téměř signální světlo. Evidenční kroužek obsahoval informace z dokumentů, vystavených Meziplanetární vyšetřovací komisí na jméno Pavel Prefat. Ty náležely světlovlasému dlouhánovi hnědých očí, mírně zarudlé pleti a souměrných úst mezi poněkud širokým nosem a kulatou bradou. Přes svůj věk (necelých třiadvacet roků – pozemských) byl určen k velitelskému místu. Pět let už byl domovem zde na Kogu, kosmické stanici v souhvězdí za Mraky Magellanovými. Spolu s jinými, méně podstatnými údaji to bylo zaznamenáno na evidenčním kroužku, jaké se nosívají v ušních lalůčcích nebo na některém z prstů. Pavel Prefat dával přednost pravému uchu.

Rob Jaggard nosil evidenční kroužek na levém prsteníku. Narůžověle to odtud svítilo.

Místnost pozvolna měnila osvětlení. Posléze se ustálil tmavomodrý soumrak. Vzadu za Pavlem vyrostla z podlahy židle. Rob Jaggard ustoupil o dva kroky doprava a Pavel usedl.

Rob Jaggard se tvářil starostlivě, řekl:

„Nevypadá to dobře.“

Pavel zamžikal. Neřekl však nic. Pouze zhluboka vydechl.

„Víš, co se děje?“ spustil Jaggard.

„Achilles,“ pokusil se ho Pavel rozptýlit, „vyhrál osmdesátý třetí zápas. Překousl Toma Rawlingse vejpůl.“ A přejel pravou dlaní po kapse s pouzdrem.

„Škoda žes mne nepozval. Na tohle utkání bych se moc rád koukal.“

„Achilles má zápasit s Budem Barnesem,“ prohodil Pavel.

„Přijdu,“ slíbil Rob Jaggard, „nejdříve však probereme jednu záležitost.“

Tmavomodrý soumrak před Pavlem pojednou zhoustl a postupně se ukazovalo, jakou záležitost Jaggard míní. Objevilo se kosmické plavidlo prastarého typu. Zřejmě jej cosi poškodilo, protože loď bezvládně plula vesmírným prostorem. Pavel se snažil rozpoznat podle hvězd, kde to asi mohlo být, ale obraz byl zamlžený. Ostatně brzy zmizel. V záběru, který znázorňoval vnitřek kajuty s několika osobami v bezvědomí, poznal Pavel Prefat sebe.

„Meziplanetární vyšetřovací komise,“ promluvil Jaggard, nyní neviditelný v modré tmě, „má ve svém archívu tenhle obrázek.“

Pavel se povýšeně usmál: „Proč by neměla, když nás tehdy zadržel její hlídkový člun. Jeho paprsky nám…“

„Všichni v tom plavidle,“ přetrhl mu řeč Jaggard, „tvořili jednu společnost.“

„Všichni ne,“ odporoval Pavel.

„Opravdu?“

„Já k ní nepatřil. Prostě jsem se chtěl dostat z Ligu.“

Bylo slyšet, jak se Jaggard směje. Pavel však zvážněl. Ten smích, zdánlivě srdečný, předpovídal úskok.

„Mackay,“ řekl Jaggard.

Pavel protáhl obličej.

„To je brouk-zápasník?“

Na chvíli zavládlo ticho. Pavel několikrát otevřel ústa, ale pokaždé opět sevřel rty. Mluvit znamenalo nesnáze.

„Mackay,“ opakoval Jaggard, „to jméno jsi určitě slyšel – mezi nimi.“.

Pavla ovládl pocit, že jsou jeho myšlenky čteny. Zřetelná četba byla ovšem nemožnost, ale přece jen se dalo něco zachytit.

„Jsem velitelem vesmírného člunu typu Portik,“ formuloval své myšlenky, „a létám na lov meteorů. Není mi nic do nějakého Mackaye, ať je to brouk, nebo člověk.“

Světlo pojednou zesílilo a modrý soumrak couvl.

Robert Jaggard se přátelsky usmíval. „Klukovina,“ řekl a ukázal na obraz rozbitého plavidla, který poněkud vybledal. „Byla to klukovina, vlézt do toho plavidla…“

Pavel by se rád zeptal, proč se Jaggard vrací k téhle záležitosti. Ale Jaggardovi se zřejmě nechtělo mluvit. S modrým soumrakem ustoupily i elektromagnetické vlny. A Pavel nechtěl vyslovit svůj dotaz. Když Jaggard mávl rukou a prohlásil: „Můžeš jít,“ Pavel Prefat beze slova odešel.

V

Když Pavel vstupoval do zdviže, ucítil jemnou vůni. Otočil hlavu doprava a zachytil pohled tmavovlasé dívky. Nesla kytici růží.

Děvče mělo drobnou postavu i drobný obličej, který se za růžemi téměř ztrácel. Pavel zavětřil nosem, usmál se a pozdravil.

„Byl jsem u tvého otce,“ zašeptal.

Vysoké bílé čelo nad tmavým obočím potáhly tři drobné vrásky.

„Záležitost Mackay,“ řekl.

Pozorně na něho pohlédla. V napjatém obličeji se odrazila úzkost. Útlá, ale pěkně tvarovaná ruka sjela dolů k pasu, a tam se dotkla lesklé spony.

Chodbou náhle plynula melodie, při které se chtělo kolébat nebo aspoň kývat hlavou. Pavel se ušklíbl.

„Je ti do tance, Zy?“ Vyslovil dívčino jméno, jako by se musil přemáhat.

Zy rychle řekla: „Co víš o tom záznamu?“

„Jaký záznam?“

„Můžeš mluvit,“ šeptala naléhavě. Její palec se dotkl spony. „Tohle rozptyluje zvukové vlny. Kdyby stál někdo vedle nás, neporozumí ani slůvku. Všechno překryje hudba.“

„Slyšel jsem o té hříčce,“ prohodil nedbale Pavel, „můžeš někomu křičet do ucha a vůbec tě neslyší.“

„O tom si můžeme povídat později,“ pronesla zlostně, „cos říkal o Mackayovi?“

Pavel se zakolébal v rytmu hudby. „Jenom to, že nic nevím.“

„Tys tedy…?“ V drobném obličeji nebylo ani stopy po přívětivosti. Oči se chladně leskly.

„Co když bych ti řekl, že to zatracené jméno znám teprve dvacet a možná ještě méně minut?“

Rozzlobeně se na něho podívala. Oči jiskřily rozhořčením. Potom si přikryla tvář. Pavel zakroutil hlavou.

Zy tlumeně vzlykala. „To jsem vyvedla hloupost!“ Ruce jí klesly k bokům. Otočila se na patě, ramena se jí zachvěla a Pavel vydechl: „Co se děje?“

Hudba dozněla. V chodbě bobtnalo zvědavé špehounské ticho.

Poselství

I

Kosmickou stanici Kog opouštěla tři malá, ale výkonná plavidla typu Poník. Dom Figgera řídil prostřední stroj, Pavel Prefat vedu levého Poníka a vpravo pilotoval zrzavý ouřezek, mluvka Dart Onsby.

Prohlédnout si jednoho z Proniků znamenalo znát všechny. Návštěvník by shlédl malou pilotní kabinu s dvěma obrazovkami nad řídicím pultem, plným všelijak zbarvených tlačítek. Na vypínání a zapínání pomocných přístrojů zde byla klávesnice, fungující již na pohled, to pro případ, kdyby se jí piloti nestačili dotknout. Tlačítky ovládal pilot stroje na zjišťování a přitahování meteorů. Tyto aparáty, vysílající elektromagnetické vlny neobyčejné síly, zabíraly na Poníku nejvíce místa. Skladiště ukořistěných meteorů udělala z Poníka nepohodlné plavidlo. Zato však mělo náramnou výkonnost. S trochou rizika se s ním dalo doletět až k Trojúhelníku – nejvzdálenějšímu souhvězdí od Kogu.

Poník dokázal vyvinout značnou rychlost a mládenci u řídicích pultů toho využívali. Kosmická stanice Kog byla za chvíli jenom světlou tečkou ve vesmíru.

Levé obrazovky zely prázdnotou. Nikde pořádný meteor. Ty opravdu malé nesbírali.

„Za mnou,“ rozlehl se v kabině Prefatova Poníka hlas Doma Figgery.

„Ty nás k něčemu přivedeš?“ ptal se Dart Onsby.

„Okukoval jsem včera programové aparáty,“ vysvětloval Dom Figgera, „a podle jejich prognózy jsem naplánoval dnešní let.“

„Abychom nedopadli jako předtím,“ brblal Dart, „potřetí už letíme stejným směrem a potkáváme jenom drobky, které je škoda sbírat.“

Pavel Prefat zapjal pravou obrazovku a nasměroval vlny tak, aby dostal do obrazu Doma Figgeru. Zahlédl tvář plnou napětí. Modré oči světélkovaly a ptačí nos téměř kloval do přístrojové desky.

Dom Figgera lže, napadlo Pavla.

„Co se ti na mně nelíbí?“ ozvalo se v kajutě. Dom zřejmě postřehl, že si ho Pavel prohlíží.

„Já jenom tak,“ vymlouval se Pavel, „jestli ti něco nechybí.“

„Když už spolu mluvíme – tak co ti chtěl Jaggard?“

„Proč se na to ptáš zrovna teď,“ vmísil se do hovoru Dart, „byli jsme pohromadě dost dlouho, aby…“

„Zajímá mě to,“ přerušil Darta nadurděný Dom Figgera.

Pavel to Domovi beze všeho řekl. A jedním dechem se zeptal:

„A je to ten Mackay? Slyšel jsem o něm tenkrát… ještě jako kluk, když jsem v Ligu vlezl do té rachotiny, co odlétala sem – na Kog. Tehdy se mi na Ligu nelíbilo…“

„O tom jsi nám už vyprávěl,“ vpadl mu do řeči Dart, „ale nikdy ses nezmínil o Mackayovi.“

„Vybavilo se mi to teprve nyní, po Jaggardových dotazech,“ doznával Pavel, „tehdy jsem to hned pustil z hlavy. Kluk, který nasedne bez povolení, má jiné starosti.“

„Jak ses dostal do té zříceniny? Copak neměli kontrolu?“

„Měli, a ta mě dokonce chytla,“ chlubil se Pavel.

„A to tě nechali letět?“

„Už jsem byl v odbavovací zdviži, když mě jeden z navigátorů, nebo kdo to byl, popadl za ucho a houkl: Co se ti na Ligu nelíbí? Povídám, že se mi špatně spí. Nevysmál se mi, ale zajímalo ho, co se mi zdá. Přitom mne vyvedl z lodi a jel se mnou dost daleko od místa startu. Mám dojem, že jsem přitom usnul…“

„Uspal tě,“ pronesl Dart.

„V té kajutě mohly být všelijaké aparáty,“ souhlasil Pavel, „určitě také projektor snů.“

„Proto tě uspal,“ promluvil nyní Dom Figgera, „kdyby chtěl jenom přečíst myšlenky, tak to mohl, když jsi s ním mluvil.“

„A najednou,“ rozpomínal se Pavel, „jsem seděl v kajutě té staré rachotiny.“

„Na Ligu,“ vmísil se opět Dom Figgera, „asi nepotřebovali kluka, který má divné sny. A tys už přece neměl rodiče – tak se to urovnalo beze zbytku. Sám ses odšoupl. Počítali dobře: V novém prostředí zapomene na své sny…“

Dart Onsby se zasmál: „A zapomněls?“

„Skoro,“ přiznával Pavel, „tady jsem narazil na toho starého pěstitele brouků, co vychovával roháče k zápasům. Valdes – Juan Valdes. Ten míval také sny – o tom, jak člověk honí býka…“

„Sny, sny,“ sykl zlostně Dart, „mně se zdává, že jsem neviditelný.“

Hlas Doma Figgery připomněl zpuchřelou strunu: „Na Ligu to není sen. Tam už dovedou ohnout paprsky…“

„Počkej, až se setkáš s mambou,“ utrousil zlověstně Dart, „tu zas mají na Gesu, je to pružná hůlka a kroutí se jako had, proto jí říkají mamba…“

„To je tak jedovatá?“ pronesl nedůvěřivě Pavel.

„Jak na tebe někdo zamíří – nejvhodnější vzdálenost je sedm osm kroků, je z tebe loutka. Děláš, co ti přikazuje ten, kdo má mambu, odpovídáš, nač se ptá, a přitom – a to je nejhorší – jseš si vědom, že nechceš… Z toho by se člověk zbláznil. A neviditelnost není ohýbání paprsků, ale na předmět, který má být neviditelný, se připne zdroj jakéhosi světla a to vymaže věc ze zrakového pole.“

Chvilku panovalo v kajutách Poníků ticho. Potom je přerušilo tenké popískávání.

„Jakou si hvízdáš, Pavle?“ zajímal se Dart.

„Takovou udivenou,“ odvětil Pavel, „protože se divím, jak to, že něco mají na Ligu, něco jiného zase na Gesu – kdo tohle rozděluje? Já bych…“

„Podívejte!“ zahřměl Dom Figgera, „mně snad vypadnou oči!“

II

Obrazovka nad řídicím pultem ukazovala hrozen větších i menších teček. Z dolního rohu vylézala červená čára. Tečky – to byl meteorický roj – a z čáry bylo možno vyčíst dráhu Pavlova Poníka.

„Vidíš, jak jim nadlétáváme!“ zvolal Pavel, „to jsou kusy. Sebereme jednoho po druhém!“

„Stačíme na ně?“ zapochyboval Dom Figgera.

Pavel chtěl odpovědět: „Jak by ne,“ když se v levém horním oblouku obrazovky ukázalo válcovité tělísko. Žádný povětroň, ale něco umělého. Snad Poník zbloudilý při lovu – a možná poškozený, protože se bezmocně vznášel.

Na Poníka to však vypadalo příliš malé.

„Kdo zapne signál?“ zeptal se Pavel.

„Vzpomněl sis pozdě,“ odsekl Dom Figgera, „já už signalizuju, ale tamtomu se nechce. Neslyším ani hlásku. – A mimochodem, je to Saranče!“

Na rozdíl od Poníka bylo Saranče zkonstruované na krátké cesty.

„Ty máš ale obrazovku, Dome,“ pronesl zvysoka Dart, „já to skoro nevidím a ty hned: Saranče!“

„Letíme k němu?“ ptal se Pavel.

„Copak nevidíš, jak se k tomu Dom žene?“ vyjel Dart.

Na obrazovce se kmitl Poník. Zvýšenou rychlostí plul k válcovitému tělísku. Přitom se otíral o meteory z okraje roje.

Pavel Prefat stočil svůj stroj doprava. Na rozdíl od Doma nechtěl riskovat.

III

Domův Poník dorazil k Sarančeti. Vysláním elektromagentických vln, jaké normálně přitahovaly meteory, změnil Dom Figgera dráhu Sarančete. Zároveň snížil rychlost Poníka téměř na nulu a rozevřel dolní část. Saranče vklouzlo dovnitř. To byl manévr vyzkoušený už tisíckrát při lovu meteorů. Poté se Poník zavřel.

Tohle Pavel Prefat sledoval na své obrazovce. Domův Poník stál jako přibitý. Meteory zvolna opouštěly obrazovku.

Dartův stroj opisoval kolem Doma oblouky.

„Jak je?“ ptal se Pavel.

„Dobře,“ odpověděl Dom Figgera. Jeho hlas prozrazoval únavu, jaká obvykle následuje po náramném vypětí. „Přeju vám šťastný lov a nabírám zpětný kurs. V Sarančeti jsou dva bezvědomí pasažéři. Chybí tu kyslík.“

„Odkud letěli?“ zajímal se Dart.

„Zatím jsem se nemohl ptát.“

IV

Na obrazovku se sunula záplava černých teček. Meteorická chumelenice. Nebo obří roj. Tečky rostly před očima. Některé

meteory vypadaly na pořádné kusy. Na taková setkání nebyl Poník zařízen. Podle výpočtů k tomu nemělo dojít. Meteory jako ten, co narazil vahou dvanáct tisíc tun u Flagstatu v Arizoně a vyhloubil sto osmdesát metrů hluboký kráter, nebo meteorit Anighiti, nalezený roku 1894 polárním badatelem Pearym v Grónsku a přes svou váhu třicet čtyři tuny dopravený do planetária v New Yorku –, tedy tací obři nelétají vesmírem často. Mezi jejich objevením uplynou tisíciletí.

Do Poníků byla proto zamontována zařízení na elektromagnetické vlny. Stačila ovládnout meteory nanejvýše do váhy čtvrt tuny. Ovšemže do Poníku nebrali meteorický prach, ale kusy o několika kilogramech. Meteority jsou trojího druhu: sidority, složené ze železa, dále vzácnější enelity neboli kamenné meteory a posléze tektity, skleněné povětroně. Lovci je sbírali všechny a dopravovali na Kog k dalšímu zpracování.

Výskyt meteorů zjišťovaly programátorské aparáty. Poníci tedy nevylétali naslepo a lovce nemohly povětroně překvapit. A přece k tomu došlo. Pavel Prefat, Dart Onsby a Dom Figgera se setkali s meteorickou záplavou. Žádný aparát ji neohlásil.

V

Meteory doslova pršely na obrazovku. Vypadaly jako různě veliké kapky. Naštěstí mezi nimi nebyl žádný obr.

Červená čára znázorňující dráhu Pavlova Poníka vybíhala do neuvěřitelných klikyháků. Pavel kličkoval mezi meteory.

Prsty se vznášely nad tlačítkem. Pod svraštělým čelem světélkovaly přimhouřené oči. Podlaha se chvěla. Aparát magnetické energie pracoval ze všech sil.

Vlny však nepřitahovaly meteory. Sílu vln vyčerpával opačný účel – odstrkování povětroňů. Nebylo však možné vyhýbat se všem.

Nezbylo, než uniknout z toho mračna. Informační přístroje, které měly hlásit rozlohu a obrysy té záplavy, načisto selhaly. Pavel netušil, zda letí napříč rojem, nebo zda jej přetíná v některém směru. Spoléhal na své štěstí – což bylo těžko pochopitelné na kosmických stanicích, které byly programovány skoro na každou činnost.

Obrazovku pozvolna zakrýval obrys velkého meteoru. Signály hlásily váhu i průměr. Vypadalo to jako předehra k tragickému konci. Povětroň narazí na Poníka a rozdrtí jej.

Pavel tušil, co to způsobilo: Došla energie. Snad ji předtím marnotratně vyplýtval. Měl se víc vyhýbat, ne odstrkávat meteory ze směru. Ale to byly poslední úvahy. Prostě – na Kogu bude o jednoho Poníka a jednoho muže méně.

V tom, co ukazovala obrazovka, bylo cosi příšerného: Pomalé přibližování balvanu a bezmocného Poníka. Pavel na to zíral jako v hypnóze.

Pohyb pojednou ustal. Povětroň i Poník stáli zcela nehnutě. Neznámá síla odtrhla Pavlův zrak od středu kulaté obrazovky a donutila jej pohlížet do pravého dolního oblouku. Na první pohled tam nebylo nic zvláštního – pouze několik menších meteorů. Ale zcela napravo za podlouhlým povětroněm se objevila poněkud zploštělá kopule. Střídavě se vynořovala nebo ztrácela – a bylo skrz ni vidět! Pokud mohl Pavel sledovat, vůbec nerotovala. Naopak – vznášela se zcela nehybně. Meteory ji míjely.

Horní polovina koule byla průhledná. Zjevoval se tam obrys lidského obličeje. Ve středu vysokého čela svítilo nazelenalým leskem cosi jako oko. Po stranách byly dvě oči. Nos připomínal výčnělek uprostřed tváře. Ústa ani bradu nebylo vidět.

Pojednou se to rozplynulo. Na chvilku tam zbyla bílá skvrna, roztažená do šíře, a pozvolna slábla, až z ní nic nezůstalo.

Halucinace, napadlo Pavla, můj konec doprovází blouznění.

Podlaha se zatřásla. Zřejmě to začínalo. Pavel nabral zhluboka dech, snad naposledy. V tom okamžiku se povětroň odsouval ze středu obrazovky doprava, na místo, kde dříve svítila lesklá koule. Bylo to pomalé couvání, sotva po milimetrech. Pavel užasle sledoval, jak meteor uvolňuje cestu bezmocnému Poníkovi. Ještě ždibec – asi tři milimetry na obrazovce – a už bylo jisté, že se dráha meteoru, a Poníka neprotnou.

„V poslední sekundě,“ vydechl Pavel Prefat. Nikdy nepěstoval samomluvu, ale nyní se musil uvolnit po dlouhém vypětí.

Bezvládný Poník klouzal vlivem zatím neznámé síly doprava. To ukazovaly navigační přístroje. Pavel pouze chápal, že jej cosi vytahuje z meteorického roje.

Když z povětroňů zbyly na obrazovce pouhé tečky, ukázal se vlevo obrys Poníka.

„Jsi v pořádku?“ zaznělo ze spojovacího aparátu.

Pavel poznal Domův hlas. Řekl: „Nevíš, co mě vlastně zachránilo?“

„Zachytil jsem tě,“ odpovídal Dom Figgera, „byl jsi lehčí nežli meteor. Moje vlny a tvoje vlny se setkaly a potom to šlo jako po šňůře. Ale nemluv o tom. Byla to maličkost.“

Pavel si pohrál s tlačítky spojovacího aparátu a dostal na obrazovku kabinu Domova Poníka. Posléze vyladil tvář Doma Figgery. Na první pohled nic nevyčetl. Byla to tvář klidného muže, který zdárně dokončil řešení složité úlohy. Mezi očima trčel nos jako zobák. Pavel si však povšiml dlouhé vrásky. Táhla se od levého koutku úst přes lícní kost až k uchu. Byl to pozůstatek starého zranění při havárii Poníka. Pavel věděl, že se jizva objevuje vždy, kdykoli se Dom vzruší.

Nedávno rozdrtil můj Achilles Toma Rawlingse, vzpomínal Pavel Prefat a na Domově tváři se neukázal ani kousek jizvy. A nyní mu skoro proťala líc. Doma Figgeru mohlo leccos vzrušit, ale nikdy to netrvalo dlouho. Téměř při každém letu se přihodilo něco nepředvídaného, ale lovci povětroňů dodržovali pravidlo: Nenechat se vyvést z klidu.

Pavel Prefat pomalu pronesl:

„Jak jsi dokázal soustředit takovou energii, že odehnala meteory, a zároveň mne přitáhla?“

„To se tak někdy povede,“ odvětil Dom, „udržuj směr za mnou. Dotáhnu tě domů.“

„Dneska jsi samé milosrdenství,“ připomněl Pavel, „nejdřív zachráníš posádku Sarančete, a potom ještě mne. To přece…“

„Mám na obrazovce Darta,“ přetrhl Pavlovo povídání Dom, „hlásí, že má Poníka plného meteorů.“

Achillův konec

I

Pavel Prefat obýval kajutu poblíž hlavní chodby Kogu, takže byl doslova na ráně. Kromě toho pěstoval roháče k zápasům. Proto měl u sebe plno návštěv.

Sotva se do Pavlova křesla posadil Nolid – nejvášnivější divák broučích zápasů – vešel další fanoušek jménem Lamm, obratný výrobce Dvojníků, což byli roboti podle živých modelů.

Pavel, Lamm a Nolid seděli u stolku s malou broučí arénou. Chvilku si povídali a potom Pavel pustil do zápasiště Héfaista, obrovského roháče s poněkud chromou zadní nohou. Proto se pohyby brouka podobaly spíše skokům.

„Héfaistos,“ vykládal Pavel, „je jednou tak těžký jako Achilles. Ovšem – zase je pomalý. Chromá noha v zápasech nevadí, nedovede se však rychle obracet.“

Lamm položil do arény pomenšího roháče s červeným kroužkem na krovkách. „Jestlipak tenhle naučí Héfaista hbitosti?“

„Nedělej z nás hlupáky. Lamme,“ vyjel Nolid, „tvůj roháč je přece umělý!“

Brouk lezl docela přirozeně. Hned zamířil k Héfaistovi. Pavel Prefat nespouštěl oči z Lammova roháče. „Je hezčí nežli skuteční brouci,“ zasmál se, „dělá čest tvému dílu, Lamme.“

Brouci napřáhli kusadla. Přestože osvětlení bylo tlumené, krovky se doslova blyštěly. Slabý praskot potvrdil, že se brouci k sobě přitiskli. Héfaistos se opřel o drsnou podlahu a tlačil před sebou umělého roháče.

Lamm se jenom ušklíbl.

Pavel byl jako proměněný. Oči mu hořely. Mimoděk zaťal pěsti. Mezi pootevřenými rty unikal dech. Tvář pokřivilo napětí.

Lamm jukl ze strany na Pavla a neznatelně potřásl hlavou.

Héfaistos neměl pojednou co tlačit. Umělý brouk mu uklouzl doprava. Navzdory drsné podlaze urazil Héfaistos nejméně pět centimetrů přímým směrem a zůstal stát. Nehnuté trčel uprostřed arény a potom se pootočil k umělému roháčovi, který nehnutě vyčkával.

Na zadní stěnu se promítl obraz tří lidí, z nichž jenom jednoho Pavel Prefat znal.

II

Všechny kajuty na Kogu měly jednoduché zařízení, které přenášelo dovnitř podobu příchozích.

Pavel si je roztržitě prohlížel jen tak na půl oka. Zajímal jej zápas Héfaista s umělým roháčem. Jedním z návštěvníků byl Dom Figgera. Jeho obraz promluvil ze stěny:

„Vedu ti nejslavnějšího znalce broučích zápasů.“

V aréně se Héfaistos pokoušel rozdrtit broučího robota. Lamm a Nolid napjatě přihlíželi.

Pavel mrkl na stěnu. Vedle Doma Figgery zahlédl mladou ženu. Nebyla vysoká – mohla by projít Domovi pod ramenem, uvažoval. Ale její oválný obličej se zakulacenými tvářemi se Pavlovi líbil. K něžnému a možná také unavenému výrazu se skoro nehodily černé oči s diamantovým leskem.

Tohle určitě není nejslavnější znalec broučích zápasů, pomyslil si Pavel. Žen bylo na Kogu o něco více nežli mužů, byly to hlavně spojařky a navigátorky. Některé také pilotovaly Poníky. Avšak dívka se ode všech lišila – Pavel nemohl odhadnout čím.

Vedle ní stál další návštěvník. Byl nejméně tak starý jako Pavlův host Lamm a také tak vysoký. Kolem širokých úst tohoto muže kroužil úsměv, který přitahoval pozornost. Teprve za okamžik si Pavel všiml malinko vybledlých očí. Jak se zdálo, pohlížely mu přímo do tváře.

Pavlovy myšlenky se rozletěly. Zůstala jen jediná: Tohoto muže jsem někde, snad ve snu, viděl.

Pavel řekl: „Pojďte dál.“ Jeho hlas otevřel stěnu a všichni tři návštěvníci naráz vešli.

III

Pavel tedy nepochyboval, že dívka asi nebude znalec broučích zápasů, a tak jej nepřekvapilo, když mu Dom Figgera představil staršího muže jako Amose Bolta, chovatele pravých roháčů dubových a mistra nad mistry ve všem, co se týká života tohoto hmyzu.

Amos Bolt se usmíval.

O dívce řekl Dom Figgera, že se jmenuje Linda a je Boltovou asistentkou.

Zatímco se Bolt seznamoval s Lammem a Nolidem, potěšen – jak říkal –, že se setkává s takovými znalci, ptal se Pavel potichu, odkud jej Dom zná.

Dom se usmál očima, zatímco jeho obličej zůstal nehybný a ze rtů vyklouzlo: „Byli v tom Sarančeti!“

„Je mi to jasné,“ prohodil Pavel o něco hlasitěji než Dom. Boltovy oči blýskaly a Pavel honem odvrátil pohled. Už se nepotřeboval dále ptát. Bolt a jeho asistentka zřejmě letěli se Sarančetem na některou stanici a porouchaly se jim motory. Saranče se potácelo tak dlouho vesmírem, dokud je Dom nezahlédl. Pavel měl živou fantazii.

„Zápas umělého a živého brouka,“ pronesl Amos Bolt a na pomalém tempu řeči bylo znát, jak o tom přemýšlí, „může být zajímavý!“ Měl hluboký a příjemný hlas.

„Ale jenom v tréninku,“ prohlásil pevně Pavel. „Už nemusím obětovat několik brouků na výcvik zápasníka. Teď mohou do arény všichni.“

Bolt pohlédl za Lamma. „Váš kumšt pomohl pěstitelům a také nám – příznivcům.“

„Vy se znáte?“ zeptal se rychle a udiveně Pavel, „kdo by jinak věděl, že Lamm dělá roboty?“

Bolt na Pavla shovívavě pohlédl: „Slyšel jsem o známém tvůrci Dvojníků.“

„Kde?“ zajímal se Pavel.

Opět shovívavý pohled, ale tentokrát beze slov. To byla celá odpověď. Pavel se zamračil.

Bolt se sklonil nad Héfaista. „To jméno je na něj jako ušité.“

Pavlova tvář se vyjasnila.

Héfaistos zatlačil robota do kouta a otloukal jej o stěny.

„Snaží se soupeře rozkovat,“ Bolt se napřímil. „Je to opravdový Héfaistos, bůh-kovář dávných Řeků.“

Pavel ukázal na Nolida. „Ten pokřtil brouka. Jinému z mých siláků dal jméno Achilles, po hrdinovi řeckých bájí.“

„Když ještě Řekové ctili Héfaista a další bohy nebo bohyně,“ pronášel pomalu Dom Figgera, „nebylo na Zemi špatně.“

„Takže by nikdo neodešel,“ prohodil Pavel. Na okamžik umlkl a přejel pohledem z jednoho na druhého. Nejdéle se zdržel u Lindiny drobné svěží tváře. Neušlo mu, že poněkud zrudla.

„Nikdo by neodešel,“ opakoval a potom uctivě vyřkl jméno, které se na Ligu, na Kogu, na všech vesmírných stanicích a v kosmických plavidlech skoro nevyslovovalo: „… se Spravedlivými.“

„Opravdu?“ Lindin hlas zachřestil jako kostka ledu. Pohlednou tvář pokřivil úsměšek, ale hned se ztratil. „Mýlíš se, Pavle,“ upozornila, „kolik lidí by vstoupilo do lodi Spravedlivých, kdyby přistála na Pylu, na Ithace, v kterékoli krajině nebo na ostrově za vlády některého z hrdinských králů.“

„Možná,“ pokrčil rameny Pavel. „Když jsem chodil do školy, nahrazovali právě vzdělávací aparáty učitelé. ‚Člověk je ve výuce rozhodující,‘ hlásali zastánci nové metody, ‚aparát zůstává jen pomůckou.‘ Mělo to nevýhodu – z aparátu jsem mohl vymáhat další a další odpovědi. Učitele však moje dotazování záhy omrzelo…“

Linda blýskla očima. „Co když jsi omrzel učitele svým nezájmem?“ Hleděla na Pavla ostřeji než vyšetřovatel Meziplanetární komise.

„Kdo ti řekl, že mne ve škole nic nezajímalo?“ Nyní zrudla Pavlova tvář. Byla to barva hněvu.

„Vždyť sis odnesl ze školy jen jména pro brouky!“ vyjela ostře Linda.

„Máš krátkou paměť,“ oplácel Pavel, „zapomnělas, že roháče pojmenoval Nolid!“

„Před chvílí to Pavel říkal,“ potvrdil Dom Figgera.

Amos Bolt se rozhlédl po třech mužích kolem arény. „To se stává, že rozčilením vypadne leccos z hlavy.“ Zvedl oči k Lindě. „Neměla by ses zlobit na toho, kdo si to nezaslouží.“

Lindin hněv se však nezastavil. „Tedy si neodnesl ani jména!“ odsekla pohrdavě. Otočila se na patě a odešla.

„Linda je příliš přísná,“ omlouval ji Amos Bolt, „všechno posuzuje s neúprosností svých mladých let. Mimochodem, není jí ještě dvacet. Jsou to překrásné roky, kdy člověk uznává: Buď, a nebo! Zrovna tolik let bylo mému pozemskému předkovi, když se při výzkumné cestě na severním pobřeží Velkého oceánu setkal s vesmírným plavidlem Spravedlivých. Alexandr Bolt…“ Bolt se odmlčel. Jeho palec mířil na Pavla. „Já si vás vážím, že udržujete památku na Zemi alespoň těmi brouky.“

„Na Zemi, kde jsme nikdy nebyli a kam se nedostaneme, protože naši předkové vyměnili pozemskou nejistotu za život pod ochranou…“ Pavel několika pohyby rtů naznačil slovo: „Spravedlivých…“

„Spravedliví,“ pronesl bez ostychu Bolt, „jsou bytosti jako my… Až na to, že někteří z nich mají třetí oko…“ Dotkl se čela. „Mého předka Alexandra Bolta vzali do vesmírné lodi téměř přeplněné lidem z různých zemí… Za plavby mezi neznámá souhvězdí se Alexandr sblížil s mladým, ale moudrým mužem…“ Bolt se podíval na Pavla, „jménem Ondřej…“

„Ondřej,“ opakoval Pavel, „Ondřej…“ Náhle zavrtěl hlavou. „Ne, to není jméno pro brouka…“

Amos Bolt se usmíval, ale jeho oči posmutněly.

Lemm drcl do Pavla, který se hned obrátil k aréně. Héfaistos stále vrážel umělého soupeře do stěny.

V Lemmově pravé dlani se zaleskly kleštičky vysílající elektromagnetické vlny. Robot se vznesl k průhlednému pří krovu. Lemm tam sáhl a strčil brouka do pouzdra.

Héfaistos, náhle zbavený protivníka, ještě vrážel do stěny. Pojednou se otočil a lezl napříč arénou. Pavel jej vylovil svými kleštičkami.

Nad prázdnou arénou zaznělo tiché hvízdnutí. To si pískl Dom Figgera.

„Nebýt u toho, tak nevěřím,“ protáhl, „tři znalci a pro hádku zapomenou na zápas.“ Potřásl hlavou.

„To byl trénink,“ opravil ho Pavel.

„Tím hůře,“ připomínal Dom Figgera, „výcvik se má sledovat ještě pozorněji!“

Pavel odpověděl nakyslým úsměvem. Ukládal Héfaista do jeho „ubikace“, což byla jedna z krabiček podél pravé stěny.

Krabice zastírala tma, i když byly průhledné. To působil zdroj, který rušil světelné paprsky. Podobná zařízení byla ve všech místnostech, kde spali lidé. Tma obklopovala jenom jejich lůžka.

Amos Bolt ocenil, že tohle zavedl Pavel i svým roháčům. „Brouci potřebují tmu,“ řekl, „neustálé světlo jim vůbec neprospívá. Proto je to s brouky na kosmických stanicích tak špatné.“

IV

Achilles pochodoval středem arény, král všech roháčů na Kogu, mrštný a nezdolný. Jeho vítězství se počítala na desítky. Pavlovi svítily oči, když se Achilles zastavil – a otáčel se na všechny strany.

„Hledá soupeře,“ upozornil Bolta. „Krmím ho směsí Ypsilon jedna,“ pochlubil se dál Pavel.

„Nestane se příliš bojovným?“ uvažoval Bolt, „může mu to být na škodu. Jmenuje se Achilles jako hrdina z Illiady, spíš by se mu hodilo jméno Achillova protivníka, obhájce Tróje: Hektor. Vybavil jsem si slova Hektorovy manželky: Chrabrost tvá tě zahubí. Není to sice z Illiady, ale z jiného, pozdějšího díla o Tróji, ale hodí se to na vašeho Achilla. Ostatně… ještě chybí ve vaší posádce jméno Pythagoras.“

„Ten?“ ušklíbl se Pavel.

Až na Nolida všichni zvážněli. Pavel pohlížel zmateně z jednoho na druhého. Kabinou poletovaly neklidné myšlenky. Ohlásil to drobný aparát v koutě – takřka hračka. Každému, kdo pohlédl do některé z jeho čtyř čoček, přečetl myšlenky.

Pavel si nyní uvědomil tři pohledy, zabořené do jedině čočky. Ihned tam také blýskl očima, nedozvěděl se však pranic, nikdo se tam nedíval. Všichni se tvářili naprosto jinak. Přístroj na čtení myšlenek jako by neexistoval. Lamm se nakláněl nad arénu. Bolt pozorně naslouchal, jak Achillovy nohy chrastí na drsné podlaze, brouk si stál, ale pozornější pohled prozradil, že se pohybuje prostřední pár nohou.

Zrak Doma Figgery kroužil kolem kajuty.

Nolidův výraz neměl daleko k bezradnosti.

Pavel se raději otočil.

„Antické názvy označují plemeno,“ řekl s úsměvem. Pohlédl na Doma. „Tady přítel dává roháčům jména podle slavných zápasníků…“

Sáhl pod broučí ubikace a vyňal drobnou krabičku o pěti hranách – notes pro vzkazy a připomínky. Sotva jej podržel v dlani, zachřestil kovový hlas: „Nestor, Odysseus, Patrokles, Priamos…“

„Jména ze starořecké Illiady,“ přikývl Amos Bolt, „od koho jste získal…“

„Larvy?“ vpadl mu do řeči Pavel.

Bolt s úsměvem zavrtěl hlavou. „To není v této chvíli důležité. Zajímá mne vaše znalost Illiady. Kdyby Homér při jejím skládání tušil, že jména jeho hrdinů ponesou brouci v kosmické stanici daleko za sluneční soustavou…“

Pavel si připomněl let na Kog, o kterém mluvil s Robem Jaggardem. Těsně předtím, než plavidlo přitáhl Stopař, hlídkový letoun Meziplanetární vyšetřovací komise. Pavel nyní pocítil stisk dlaně, která mu předala dvě zakulacené krabičky s larvami a vzápětí mu vsunula do kapsy hranatý notes. A slyšel tichý hlas, který jej přemlouval, ať si to honem vezme…

Vzpomínka mu prolétla hlavou tak rychle, že ani nepostačil změnit výraz obličeje, pořád se tvářil pozorně jako hostitel. Pouze hlas se maličko nalomil při odpovědi:

„Získal jsem je cestou z Kogu…“

„Ach tak,“ pronesl Amos Bolt, jako by ho to vůbec nezajímalo. Stále hleděl do arény. „Podívejte se na Achilla! Jak rád by vyzkoušel svoji sílu!“

V

Postrčili do arény Lammova umělého brouka a Bolt se opřel lokty o rám. Zřejmě si nechtěl nechat ujít jediný Achillův pohyb.

Nezklamal se. Achilles byl mrštný. Umělý brouk se mohl otáčet a uhýbat. Achilles na něho vždycky nějak dosáhl. Třikráte sevřel kusadla. Kdyby se mezi nimi octl živý roháč, zůstal by ležet. Umělý brouk odolával. Achilla to burcovalo k dalším útokům.

„To jsem ještě nezažil,“ pronesl potichu, ale vřele Amos Bolt. Byl vzrušen, vjížděl rukama do kapes a zase je vytahoval. Nakláněl se, až zabral skoro dvě třetiny místa kolem arény. Ostatní přihlíželi s hlavami těsně u sebe.

Pavel Prefat se spokojeně usmíval. Achilles přemáhal umělého brouka.

Nad arénou se rozezněl tichý šepot: „Lamme, budeš mít co spravovat. Nebo si raději hned sestroj nového robota.“

„Zatím ne,“ odvětil klidně Lamm.

Vtom Pavel otevřel ústa. Znenadání Achilles ochabl. Pohyboval se nesmírně pomalu, jako by jej tížil náklad. Takhle se projevuje hmyz, obalený lepidlem. Byla to zřejmá malátnost.

Pavel se nezmohl na jedinou kloudnou myšlenku. Cítil se bezmocnější nežli v Poníku ohroženém povětroni.

Brouk robot využil Achillovy náhlé ochablosti. V mžiku jej sevřel kusadly a přitiskl ke stěně arény. Tichem se nesl slabý praskot.

Pavlovy oči sálaly horečkou.

Amos Bolt vyhlížel zmateně, jako ten, kdo si uvědomuje chybu. Couvl od arény ke dveřím.

V té chvíli Achilles odstrčil brouka a zkoušel jej sevřít. Byl to však poslední záchvěv sil.

Slavný přemožitel mnoha soupeřů dokonal na průhledném příkrovu zápasiště.

VI

Když Pavel konečně osaměl v kajutě, usedl do nejzazšího kouta a spustil kolem sebe závoj tmy. Nepřál si nic jiného než být sám.

Z roháči líhně chrastily neúnavné nohy čerstvě vylíhnutých brouku. Žádný z nich, pomyslel si hořce Pavel, nepřekoná Achilla. Linda Boltová se může vysmívat lovci povětroňů, který se upjal na brouky.

Ale nemá to smysl, zabývat se Lindou, vyčítal si Pavel, je nutné vyřešit příčinu Achillova selhání. Neznamená to dosud neznámou vadu, která by mohla postihnout i další brouky?

Stiskl knoflík aparátku, který zaháněl světlo. Tma se vytratila. Opět viděl kolem sebe kajutu. Vyskočil z kouta a stál před ubikacemi brouků.

V tom okamžiku pípl jeho spojovací přístroj. Podobně jako všichni na Kogu nosil jej za pravým uchem. Destička menší než nehet palce, nařízená na centrální sběrnu vln kosmické stanice, nyní neúnavně pípala.

Rušilo to myšlenky a v této chvíli Pavel nestál o žádné hovory. Zvedal ruku, aby dotekem vypnul přístroj, když jej zarazil zvláštní tón pípání. Tohle nešlo přes centrální sběrnu. Takový signál dosud neslyšel.

Na okamžik zapomněl smutnou událost s Achillem.

Slova ze spojovacího přístroje mu Achilla opět připomněla:

„Nolid… Něco o Achillovi…“

Ovšem, Nolid. Kromě Jaggarda byl na Kogu jediný, kdo mohl volat bez centrály. To byla výsada vedoucího všech spojů na Kogu. Nolid, propadlý broučím zápasům, měl také plnou hlavu Achillova nepochopitelného konce. Proto Pavel pozorně naslouchal.

„Achillovu náhlou nehybnost způsobila mamba. Slyšels o ní? Je to zatím tajný vynález. Napohled svazek vláken, ale vysílá paprsky, které znehybní člověka – a jak jsme viděli i hmyz. Na umělého brouka to neúčinkovalo.“

Po Pavlově smutné tváři přeplul náznak úsměvu.

„Víš vůbec, proč se to jmenuje mambá?“ zkoumal Nolida.

„Jak by ne, za koho mne máš?“ chrlil ze sebe Nolid, „přece po tom nejjedovatějším plazu na Zemi.“

„Jenomže tady se to říká o paprscích z toho přístroje,“ poučoval Pavel, „ty se totiž kroutí jako mamba. Při setkání s pevnou překážkou se ohnou zpět…“

Z přístroje se ozval jekot. Znělo to jako „cóóžéé?“.

Pavel potřásl hlavou, aby vypudil z uší ten. nepříjemný zvuk, a potom řekl: „Tos nevěděl?“

„Ne!“ zachraptělo v přístroji.

Brouci neúnavně škrábali. Jiný zvuk se neozval, Nolidovi už zřejmě nebylo do řeči. Pavel hleděl do podlahy. Z jeho zmatených myšlenek se vynořila vzpomínka na poslední let. Kulovité plavidlo mezi povětroni. Tvář s trojicí očí – podivné zjevení, jehož se nebál.

„Měl jsem signalizovat,“ plísnil se Pavel, „možná že bych se něco dozvěděl.“ Nevlídně pohlédl na broučí ubikace. „Je načase dělat něco pořádného!“

Tetrakys

I

Kormidlo Poníka poškodilo setkání s meteorickým velerojem. Pavel se pustil do opravy, vyzbrojen samočinným montážním aparátem. Bylo to v garáži Poníků. Na vedlejším stroji se hmoždil Dart Onsby, v poslední době nejúspěšněji lovec meteorů na Kogu.

Zatímco Pavel nemohl pořádně seřídit montážní aparát, dařila se Dartovi práce prováděná prastarým ručním způsobem. Ovšem, Dart spravoval jen vady na povrchu, kdežto oprava Pavlova stroje byla daleko složitější.

Dart si spokojeně pohvizdoval.

Pavel zaslechl signál v neznámém tónu. Napadlo jej, že opět volá Nolid. Ohlédl se po Dartovi a naoko pracoval ještě horlivěji. Čekal, co mu Nolid sdělí. Z důvodu, který nedovedl přesně odhadnout, chtěl své spojení s Nolidem utajit. V poslední době přestal důvěřovat některým lidem.

Signály ve spojovacím aparátu neustávaly. Kdy se Nolid konečně ozve? Nebo se domnívá, že ho není slyšet? „Nolide,“ zašeptal Pavel.

Přístroj zmlkl. Porucha. Nolid mne nevolal, pomyslil si Pavel a zabral se do montování.

Náhle k němu dolehl zpěvavý ženský hlas. Pavla kupodivu napadla myšlenka na Lindu. Ohlédl se. Ale byl tu jenom hvízdající Dart.

„Vyprávění z dávných dob,“ napolo povídala a napolo zpívala neviditelná žena. Pavel se polekal, zda jej nezmáhá sluchová halucinace, O vteřinu později si uvědomil, že je to v signálním aparátě. Podle zvuku odhadl, že také tohle nejde přes centrální sběrnu, navzdory tichému hlasu, skoro šepotu, to znělo neobyčejně jasně, jako stříbrný zvonek.

„Vyprávění z pradávných dob,“ opakovala žena v signálním přístroji.

Dart Onsby pilně pracoval. Jednu písničku dohvízdal a hned spustil druhou.

II

„Vyprávění z doby, kdy naše matka Země ještě neměla Měsíc,“ ohlašoval stále tentýž hlas, „a kdy na ní žili lidé. Nevěříš? Pohleď na kopie map ze třináctého století neboli portolána. Dávno před objevením Ameriky ukazovaly tuto pevninu a také Antarktidu, dnes pokrytou ledem. Nevěříš portolánům? Vzpomeň si na vrstvy uhlí v Antarktidě. Kdysi rostly teplomilé stromy v místech, kde je dnes sedmdesátistupňový mráz. Svírá tě pocit zimy? Vzpomeň na pyramidy v Egyptě nebo v Mexiku, poslouchej báj o babylónské věži zvané zikkurat, což je obraz matky-Země a jejích sedmi stupňů. Znázorňuje Zemi od rovníku k pólu…“

Pavel Prefat hleděl do obrazový kontrolního přístroje. Vedle se stále činil Dart Onsby. Jeho pohvizdování neustávalo. Kdyby někdo stál krok od Pavla, nevěděl by, že poslouchá.

„… věř pradávnému řeckému filozofu Krontonovi, který viděl v Egyptě sloup s vyobrazením velikého ostrova dávno pohlceného oceánem. Obrať se k bájím, které vyprávějí o stavitelích širokých lodí. Na nich se lidé zachraňovali před potopami. ‚Vzpomínáte jenom na jednu potopu,‘ řekl egyptský kněz aténskému filozofu a zákonodárci Solónovi, ‚bylo jich však víc.‘“

III

„Měsíc,“ převzal slovo mužský hlas, „byl zcela neznám národům s nejstarší kulturou, jako byli Mayové. Vyprávěli si, že Země byla osvětlována Venuší spolu s jinými hvězdami. Snad jednou najdeme odpověď, zda Měsíc připutoval z hlubin vesmíru jako obří asteroid a byl zajat v gravitačním poli Země.

Národy, které prožily dobu, kdy se na obloze měnily dráhy nebeských těles, ty národy uctívaly čísla, vážné počty i číselné hry. Mayové v Americe a Chaldejové v Asii znali dobu oběhu Slunce na stotisícinu sekundy…“

Pavlovy oči svítily, jako by mu oprava kormidla působila nesmírné potěšení.

„Pythagoras, Pythagoras, Pythagoras ze Samu,“ zněly nyní v aparátu dvojí hlasy, „prošel Egyptem i zemí Chaldejů… Kněží mu odkryli tajemství čísel, ze kterých se poznává doba oběhu Slunce. Všechno se opakuje a čísla to řeknou. Pythagoras objevil, že číselným vztahům se podřizuje harmonie hudby i oběhu hvězd…“

„Šestatřicet,“ pronesl pevně ženský hlas, „je součtem prvních čtyř lichých a prvních čtyř sudých čísel…

Pozvedni levou ruku a napřáhni v řadě za sebou: ukazovák, prostředník, prsteník a nakonec malíček. První vztyčený prst znamená jedničku, další číslice od dvojky do čtyřky – to je posvátná tetrakys starověkých pythagorejců…“

Hlasy v signálním přístroji umlkly.

Pavel Prefat znehybněl jako zasažený mambou…

Dotazování

I

Spojovací přístroj zabzučel a poté se z něho ozvalo: „Vyvolal jste Meziplanetární vyšetřovací komisi?“

„Ano,“ odpověděl Pavel Prefat a zahleděl se na levou stěnu své kajuty.

Vzápětí se tam objevil obraz muže v leskle černém obleku. Za okamžik jej vystřídalo znamení tří zkřížených blesků. Pavel se zřejmě dovolal muže s vysokou hodností.

Zvědavě pozdvižený obličej a nepatrný úsměv, to bylo zatím vše, co si Pavel dovolil. Čekal na první otázku.

„Proč nás voláte?“

„Pythagoras,“ řekl Pavel.

„Cože?“

„V mém signálním přístroji se ozval neznámý hlas. Vlastně dva hlasy,“ sděloval Pavel, „nejprve ženský…“ Téměř doslova opakoval vyprávění dvou neznámých.

Namísto tří zkřížených blesků objevil se na stěně opět muž.

„Zapojil jste zvukový záznam?“

Pavel udělal lítostivý obličej, a zároveň zakroutil hlavou. „To mne nenapadlo,“ vydechl kajícně.

Muž na něho pohlížel. Byl šedovlasý a pod bílým obočím svítily uhlově černé oči.

„Mohu vědět, kdo to ke mně mluvil?“ zeptal se Pavel.

Mužovu přísně staženou tvář pojednou prosvítil úsměv.

„Kdo vás z té dvojice zajímá?“

„Ženský hlas,“ přiznal Pavel tiše, „to vyprávění mne opravdu zaujalo. Kdežto ten…“

„A proto chcete znát vypravěčku.“ Bílé obočí vystoupilo až skoro ke kořínkům vlasů. „Prefate, Meziplanetární vyšetřovací komise podobná seznámení nezprostředkuje – už proto, abyste jí jednou nevyčítal…“

Obraz na stěně pozvolna vybledal.

„A potom –,“ skoro vykřikl Pavel, „v roji meteorů byl letoun neznámého tvaru a v něm bytost se třema očima!“

Obraz opět nabyl barev.

„Nic nového pro nás,“ oznámil suše muž a stěna opět ztmavla.

Pavel chvíli nehybně seděl. Jeho signální přístroj byl němý. Odnikud se nic neozývalo.

Po dvou minutách stiskl knoflík aparátu na odstraňování světla. Lůžko obklopil oblak tmy.

Pavel se ani nepohnul. Nechtěl nic vidět. Ale potmě na něho přicházel strach. Hlásily se pocity pradávných předků, hrůza z tmavého pralesa s hladovými šelmami, mrazení v zádech za nocí oživených strašidly, jak je stvořila mysl středověkého člověka, strach z bouřek, úděs ze tmy podzemních kobek. Pavel se natáhl na lůžko a přál si usnout. Posléze se mu to podařilo.

II

Když se probudil, rozléhalo se v kajutě škrábání brouků. Uvědomil si, že před usnutím opomenul zapnout přístroj na zneškodňování zvukových vln. Ale stejně se vyspal. Dostal dokonce ve spánku nápad a hned jej začal provádět.

Především stáhl tmu, a když kolem sebe jasně viděl, pootevřel broučí ubikace. Škrábání zesílilo. Roháči byli ve skvělé kondici.

Pavel naslouchal, jak škrábou, ještě ve chvíli, kdy na sebe pouštěl proud provoněného vzduchu, který se na pokožce vlivem tělesné teploty měnil v tekutinu. Ta se za okamžik odpařila i s tím, co se smylo. Pavlova snědá kůže svítila čistotou.

Oblékl se a pronesl několik slov do spojovacího přístroje. Za chvilku vstoupil do kajuty ramenatý chlapík s klukovsky hladkou tváří a hustými vlasy té nejtmavší barvy. Vypadal tak mladistvě, že to nemohlo být přirozené. Byl to samozřejmě Nolid, správce signalizačních zařízení na Kogu. Dosud se nesmířil se svým středním věkem a trpěl pověrou, že je vlastně mlád.

A málem taky vyskočil jako mladík, když mu Pavel přistrčil půltucet krabic s nejlepšími roháči – tedy i s Héfaistem. Pavel to doprovodil slovy: „Vezmi si je!“

„Už jich mám dost,“ dodal, když se Nolid dost vyradoval. „Je na čase dělat něco pořádného.“

Nolid, nyní již klidný, protáhl obličej.

„Varuju tě,“ řekl, „my nemůžeme žít po způsobu lidí na Zemi… Pořád o něco usilovat. Naše plemeno má nejkratší dějiny.“

Pavel se pobaveně ušklíbl.

„Na naše dějiny stačí jedna věta!“ prohlásil Nolid.

„Starověkému matematikovi Archimédovi se vešel do jediné věty celý objev,“ podotkl Pavel s úsměvem, „takže teď čekám na tu Nolidovu.“

„Lovili jsme a lovíme povětroně!“

„Obávám se, žes Archiméda zatím nedorostl. Do tvé věty se nedostalo, jak naše – ty říkáš plemeno – opustilo Zemi s těmi, kterým říkáme Spravedliví. Jak se s nimi dostalo mezi souhvězdí neviditelná ze Země. Jak začalo žít v tom, čemu říkáme kosmické stanice, kde pod paprsky z neznámých zdrojů jsou tytéž podmínky jako na Zemi – tedy i přitažlivost. Jak dospěli k jednotné řeči, když pozemské národy mluví různě… Mám dojem,“ svěřoval se Pavel, „že Pozemšťané vystřídali Tříoké – ale proč? nad je vrátili na jejich planetu. Co udělají Spravedliví s námi? Nahradí nás Dvouhlaví, nebo Šestinozí z jiných oběžnic? Vrátí nás na Zem, kde se naučíme žít beze všech zdejších přístrojů?“

„Některé jsme si sami vynalezli,“ upozornil Nolid a položil krabice na stůl.

„Dva tři,“ odhadl Pavel, „jinak přišli naši k hotovému. Jak to vypadalo, když se učili zacházet s aparáty? Proč neloví meteory některý ze Spravedlivých?“

Nolid pohlédl na Pavla přes hradbu krabic na stole.

„Rozluč se na nějaký čas – aspoň nakrátko s Poníky. Nejlíp, když půjdeš…“ Ukázal šikmo doleva, k té části Kogu, kterou zabírala pole s obilím bez stébel a štěpnice bez stromů. Ovoce zrálo na vrstvě sypké hlíny. „Potravinářský oddíl je pro tebe lepší než ty dlouhé lety s Poníkem.“

III

Protáhl se úzkým koridorem, vstoupil na pohyblivé schody a vyjel o tři patra výš. Tady bzučely stroje. Pavel minul průhledné dveře. Strojovnu řídil přístroj zavěšený u stropu. Byl vidět od všech dveří.

Pavla to nezajímalo. Pod podlahou ležely svazky rozvodných vláken. Unikající energie – i když v nepatrném množství – lechtala paty. Na Pavlově tváři se objevil mimo volný úsměv a už na ní zůstal. Zato chůze se naráz změnila. Každý krok připomínal robota se špatně zasazenými klouby.

Pavel měl pocit, že spí trýzněn tíživým snem, z něhož se musí probudit. Nejasně viděl před sebou Lindu, spolupracovnici Amose Bolta, a slyšel její hlas:

„Volal jste Meziplanetární vyšetřovací komisi?“

Slyšel se, jak odpovídá: „Chtěl jsem zjistit, jaký hlas ke mně mluvil.“ Potřásl hlavou a pohlédl do prázdné chodby. „Váš hlas to nebyl.“

Pocítil jakousi strnulost, která však rychle slábla. Netrvalo to ani tak dlouho jako procitnutí ze spánku. Stále kráčel opuštěnou chodbou k úzkým vratům v průčelí. Na patách nic necítil. Jenom myšlenky se mu rozbíhaly. Mimo jiné se rozpomínal, kam jde a proč tam jde.

Zapomněl to. Marně se snažil připomenout si svůj záměr. Věděl, kde je a kam se tudy chodí k Lammově správkárně robotů. Stačilo popojít dvacet kroků. Pavel nevěděl, proč by je měl ujít. S Lammem byli staří přátelé, mohli si spolu jen povídat. Pro tohle sem však nešel.

Otočil se na patě a vykročil k pohyblivému chodníku.

Hra na slepou bábu

I

Pavel ujížděl kolem panorámatu lesa. Bylo to zde jako připomínka krajin na Zemi. Pavla to nezajímalo a panoráma míjel zcela lhostejně.

V záhybu chodby málem přehlédl dva členy Meziplanetární vyšetřovací komise, žádné hodnostáře, jako byl ten, kterého se vyptával, ale dva zcela obyčejné chlapíky. Jednoho z nich dokonce znal, byl to jeho kamarád z lovů na meteory, hvízdavý Dart Onsby. Měl na sobě lesklé označení poddůstojníka Komise a tvářil se přísně. Tak jej Pavel dosud neviděl.

Mezi Dartem a druhým členem kráčel člověk v průsvitném obalu, jako onen zlodějský podnavigátor, který se snažil ukrást Pavlovi Achilla.

Tentokrát to však nebyl zloděj. Pavel by za něho strčil ruku na vesmírný mráz. Dom Figgera nikdy nekradl.

Užaslý Pavel na něho zamával.

Dart Onsby nejprve loupl po Pavlovi očima, vzápětí se křečovitě usmál a prohodil: „Jeden z jeho přátel…“

Dom Figgera pohlédl na Pavla.

„To jsem – jeho přítel,“ chtěl Pavel vzkřiknout na Darta. Honem si vybavil Nolidovo sdělení, nenašel však slova. Tatam byla jeho chladnokrevnost lovce povětroňů.

Zadrhnutým hrdlem neprošla ani slabika. Ostatně, všichni tři už odjížděli po protijedoucím chodníkovém pásu.

Pavla zaplavila bolest nad tím, co se přihodilo Domu Figgerovi. Pomalu přestoupil na vedlejší chodník.

II

„Ze zápasů nebude nic,“ ohlásil. Prudce odklopený příkrov arény div neodlétl. Pavel uložil Hérakla do pouzdra a odcházel.

Divákům se to pochopitelně nelíbilo. Pavel tedy zvedl krabici a zvolal: „Hérakles nemá soupeře! Nepovedlo se mi sehnat někoho pořádného!“

Lidé křičeli a dupali.

Pádná pěst dopadla na Pavlovo rameno.

„Nech toho!“ Pavel podklouzl, neohlédl se a šel dále.

Silné prsty mu sevřely ramenní kloub. Zlostně se otočil a zamžikal na usměvavou tvář Roba Jaggarda, šéfa kosmické stanice Kog.

„Jen pusťte toho svého Hérakla!“

„Proti komu?“ zamručel Pavel.

„Třeba proti těmhle dvěma.“

Vedle Jaggarda se protáhl muž se zasmušilým výrazem ve vyhublé tváři. Držel dvě krabičky s brouky. Nevypadal jako zápasnický fanoušek a v ničem nepřipomínal pěstitele brouků. Držel krabičky jako z povinnosti.

Pavel pohlédl nejdříve na brouky. Měli skoro tříčtvrteční Héraklovu velikost, ale zdáli se mrštní. Podíval se na muže a podezíravě řekl: „Neznám vás a nikdy jsem vás na zápasech neviděl.“

Zasmušilý obličej se obrátil k Jaggardovi.

„Znám ho!“ vzal si slovo šéf kosmické stanice, „vášnivý pěstitel, zatím brouky jen choval a dneska se rozhodl vyzkoušet svoji líheň v zápase.“

„Ano,“ pronesl bezmyšlenkovitě Pavel. Náhle pocítil nesmírnou únavu. Do ničeho se mu nechtělo. Málem se zeptal:

„Mohu se omluvit, že se mi nechce pouštět své zápasníky proti broukům neznámé líhně?“

Robu Jaggardovi zasvítily oči tvrdým leskem, který však hned pohasl. Zasmušile protáhl obličej. Zašeptal: „Neměl by ses tak chovat, Pavle.“ Naklonil se a odříkával: „Potřebuju zabavit lidi. Nikdy ti to nezapomenu!“ Usmál se, jako by prohodil nějaký žert.

Pavel studeně řekl: „Viděl jsem, jak Doma Figgeru odvádí Meziplanetární vyšetřovací komise. Proč se mají lidé na Kogu zabavit, aby je tyhle záležitosti nezneklidňovaly?“

Proti Pavlovu očekávání zatvářil se Rob Jaggard smutně. Pokývl hlavou. Truchlivý výraz neopouštěl jeho tvář, když říkal: „Dom napadl Darta. Nevíš, co vše je v sázce!“

„Rád bych to věděl,“ přiznal se Pavel.

„Někomu hrozí nebezpečí,“ sykl Rob Jaggard. Napřímil se a dodal: „Nám ne.“

„Komu?“

Rob Jaggard na něho upřeně pohlédl a opět pokýval hlavou. „Já vím,“ řekl. Znělo to jako z náramné dálky, „já vím. Chápu tvé pocity, ale zatím nemohu nic říct.“

„Připadá mi, že tu pobíhám se zavázanýma očima. Jakmile se o něco zajímám, octnu se ve snu, v hodně zmateném snu…“

Hovořili nedaleko arény. Kromě zasmušilce je obecenstvo nemohlo slyšet. Zpovzdáli to vypadalo jako hovor o broučích zápasech.

„Hrozí nebezpečí,“ opakoval Rob Jaggard, „ovšem ne tady u nás, v souhvězdí Brouka… Teď však potrebuju pěkný zápas. Takový, abych ho mohl pustit na všechny obrazovky Kogu.“

Na Pavla to udělalo dojem. Zasvítily mu oči. Pohlédl na zasmušilce s náznakem úsměvu v koutcích úst. Bylo nepříjemné vidět úsměv u tak smutného člověka. Přesto od něho Pavel neodtrhl oči. Cítil neklid. Instinkt lovce a hráče jej varoval před neznámou nástrahou.

„Lituji, že jsem vás nepoznal dříve,“ oslovil Pavel zasmušilce, „rozjeli bychom velký zápas. Ale něco takového, co si přeje…,“ krátce pohlédl na Jaggarda a hned se obrátil na zasmušilého muže, „potřebuje přípravu.“ Opět se obrátil k Jaggardovi. „Sežeňte brouky z jiných líhní k ukázkovým zápasům. Mezitím připravím Hérakla. Vyzkouším, jestli by nemohl zápasit s třemi brouky.“

Rob Jaggard zamžikal. „Dobrá, dám na tebe, Pavle.“

Pavel Prefat sebral dlouhatánské klíšťky a vytáhl Hérakla z arény.

III

Ve své kajutě, kde pustil Hérakla do jeho ubikace a dal mu tam dávku ypsilonové směsi pro zvýšení bojovnosti, usedl Pavel na lůžko a obalil se tmou. Cítil se velice unavený. Byla to únava, jakou dosud nepoznal, malátnost svalů i smyslů. Ve tmě se pokoušel vysvětlit sám sobě, proč odložil Héraklův zápas. Měl pocit, že hovor s Jaggardem nevedl ze své vůle. Připadal si rozpolcený. Nejdříve chtěl poslat Hérakla do arény, a potom zase ne… Nakonec z toho byl zbytečný odklad. Hra na slepou bábu.

Pavel usnul.

Zápas o písaře

Byla to oslnivě bělostná krajina a Pavlovi chvilku trvalo, než si uvědomil, že ji pokrývá to, co znal pouze ze Stručného kursu Dějin Země – led a sníh. Nikde nebyla nejmenší stopa života. A přece – bylo to na Zemi, jak poznal Pavel podle Slunce, které do té krajiny padalo ostrým světlem.

Necítil zimu a také jej nic netížilo. Díval se z vysoké hory na nízké kopce a planinu v dáli jako na panoramatický obraz – a přece věděl, že je v té krajině.

Náhle se octl v hlubokém údolí. Skalnaté stěny kryl sněhový poprašek, z útesů visely rampouchy, ale dole se zelenala tráva a tekl potok. Břehy pokrývaly žluté a modré květy.

Opodál zahlédl strom. Byla to borovice, poněkud vyšší nežli ty v zahradách na Kogu. Musil zvrátit hlavu, aby dohlédl do prořídlé koruny.

V duchu ještě odhadoval výšku stromu, když krajina zmizela. Stál v místnosti, rozsáhlé skoro jako sál s broučí arénou na Kogu. Také tady bylo plno lidí. Všichni měli bílé, nebo zase příliš červené obličeje a vesměs byli malí.

Místnost osvětlovalo něco, nač se Pavel také díval jenom při lekcích Stručného kursu – živý oheň se skutečnými plameny. Byla zde spousta ohnišť, některá vrhala odlesky světla, jiná chrlila dým a na některých se choulily hromádky žhavého uhlí. Pavel mohl oči nechat na nepokojném třepotání ohnivých jazyků.

II

Jemný dotyk, spíše pohlazení, přimělo Pavla odvrátit se od ohňů, které mu připadaly jedině živé. Lidé byli spíše stíny.

Avšak tvář, do které pohlédl, nevypadala jako silueta. Podle jemných rysů – i když rozbrázděných několika vráskami – poznal ženu. Měla světlé vlasy. Jejich hebkost byla příjemná i na pohled. Zavlnily se pod Pavlovým překvapeným vydechnutím.

Měla na sobě šaty z hmoty, která Pavlovi připomněla šelmy z obrazů. Bylo to nezvyklé.

Teprve za okamžik napadlo Pavla, že je to srst těchto zvířat. Oblek halil celou postavu. Dlouhé, štíhlé ruce a vysoký krk vyčnívaly z oděvu. Podobně byli oblečeni všichni lidé v místnosti.

Žena se však od nich něčím lišila. Byly to dva žluté kruhy velikosti dlaně, připevněné na ramenou.

Pronesla cosi v neznámém jazyce, který zněl Pavlovi v uších jako štěbetání ptactva v zahradách Kogu, a přidala opět jemný dotyk, po němž tvář na okamžik zatrnula chladem.

Pochopil, že je to příkaz. Nechal se vést ženou napříč místností a lidé se před nimi rozestupovali.

Ve stěně byl proražen tak úzký otvor, že by jím člověk sotva prostrčil hlavu. Volné místo vyplňovala průsvitná hmota. Pavlovi neušlo, že nikdo nešel kolem stěny. Každý se jí obloukem vyhnul – snad pro chlad, který vanul z otvoru.

Ale žena tam Pavla přivedla. V těsné blízkosti mu pokynula, aby se podíval ven.

III

Byl odtud výhled do rokle a dále na zasněžené svahy hor s ledovci na vrcholcích.

Dole na samém dně rokliny proudila bystřina. Nad levým břehem se prostírala plošina, odkud by bez nesnází vystartoval půltucet velkých meziplanetárních letadel.

Nyní se tam hemžilo lidmi. V jejich shlukování byl jakýsi pořádek – zřejmě pracovali. Když se tam Pavel zadíval pozorněji, uviděl, jak malují na celou plošinu široké přesné linie. Některé probíhaly rovnoběžně, jiné se protínaly navzájem a lemoval je prostorný obdélník. Temně modré zabarvení přitahovalo oči.

Něco takového bych nepřehlédl ani z Poníka, pomyslel si Pavel.

V údolí se pojednou setmělo. Oblohu zastřely mraky. Sněhová opona zakryla výhled. Vítr divoce skučel.

Pavel za sebou zaslechl nářek.

Lidé se shromáždili před průčelní stěnou. Pavel, kterého tam dovedla jeho průvodkyně, spatřil na zdi kresbu lidské postavy, ovšem v trojnásobné velikosti. Postava měla na sobě oděv podobný tomu, v jakém Pavel nasedal do Poníka. Hlavu chránila kulatá přilbice se dvěma anténami, což Pavlovi připadalo staromódní, nyní se tam nosily dvě destičky. Jinak se oblek skládal z pěti válců a jedné koule, což byla samozřejmě hlava.

Pavel stál u stěny bez pohnutí, ostatní se však před obrazem astronauta klaněli.

IV

Otvor ve stěně se vyjasnil. Pavel nepotřeboval pobízení, popošel a vyhlédl ven.

Roklinu pokrýval sníh. Pouze bystřina byla živá v této zdánlivě zcela mrtvé krajině. Až po chvíli spatřil na plošině lidské postavy.

Snažily se odstranit závěje. Šlo jim to ztěžka.

Zvenčí dolehlo mocné troubení. Někdo za Pavlem bolestně vzdechl. Kam mohl dohlédnout, všude viděl na obličejích úlek. Žena se žlutými kruhy tiskla rty pevně k sobě.

Mezi skalami plynula temná lavina. Pavel se zadíval na tu hromadu balvanů, porostlých – jak se zdálo – tmavým mechem. Ačkoli svah byl poměrně příkrý, záplava neklesala přímo dolů, ale rozplývala se do stran.

Pavlovi poskočilo srdce. Každý z těch domnělých balvanů byl živý tvor.

Stačilo probrat v duchu obrazy pozemských zvířat – a Pavel si připomněl slony. Rozkymácené choboty a táhlé troubení ohlašovalo tlustokožce. Vycvičený zrak lovce povětroňů však rozeznal některé odlišnosti. Pavlovi vytanul obrázek z naučného seriálu Dějin Země. Pochopil, že má před sebou mamuty. Neměli hladkou kůži jako sloni. Domnělý mech nebylo nic jiného nežli hustá srst. Jak nepatrně vypadali proti nim lidé, kteří odstraňovali sníh a nyní se vrhli proti zvířecím obrům! Ale mamuti nezdolně sestupovali dolů. Lidé se mezi nimi poztráceli.

Na dálku nebylo možné odhadnout, zda stádo lidi prostě rozšlapalo, nebo je obešlo. Ostatně, Pavel se tam dlouho nedíval.

Z modré oblohy cosi klesalo dolů. Pavel měl dojem, že planeta Slunce změnila dráhu. Ale paprsky nebyly tak ostré a tvar byl poněkud jiný.

Nad obzorem se vznášela obrovská bílá perla. K Pavlovi se doneslo silné burácení. Mamuti prchali z plošiny.

Některá ze zvířat sklouzla do bystřiny. Ale na plošině jich neubývalo. Stále se tam vlnily oblé hřbety, ježily choboty, občas zasvítil bílý kel. Shora se přibližovala obrovská lesklá perla.

Pavel pochopil, že bílá perla je meziplanetární letadlo.

Může přistát na plošině, uvažoval, jestli ovšem mamuti nějakým způsobem zmizí…

Kolem otvoru se mačkali lidé. Snad se tu shlukli všichni z místnosti. Pavel se vzepřel, aby jej nevytlačili. Nechtěl přijít o podívanou.

Mnoho už nespatřil. Letadlo tvaru a barvy bílé perly nejprve zpomalilo jako před přistáním. Náhle se však zastavilo nad horami (v úhlu přistávacího manévru, odhadl Pavel) a znenadání se vyhouplo vzhůru. Za okamžik to už nebyla perla, ale drobné zrnko svítící matným leskem v modru oblohy a chvilku později se rozplývající jako sněhová vločka.

Za Pavlem se opět rozlehl nářek. A počasí venku se změnilo, znovu nastal soumrak, přivalila se oblaka a rozpoutala se taková vánice, že nebylo vidět na krok od otvoru. Pavel přesto neodvrátil pohled.

Ze sněhové opony se vynořila jakási tmavá hmota a na chvíli zakryla otvor. Pavel rozeznal mamuta, který tudy procházel. Mamut měl v boku hlubokou krvavou ránu a potácel se.

Za ním se v otvoru objevila zarostlá tvář s hluboko zapadlýma očima, napůl zakrytá koženým cárem. Jak se lišila od jemných obličejů lidí v místnosti i na plošině! Pavel znehybněl. Před otvorem pomalu vyrůstala lidská postava. Visely z ní kusy zvířecích kůží. Levá ruka prudce gestikulovala a pravá držela tyč s kamenným hrotem.

Hrot i kůže barvila čerstvá krev. Nebylo těžké uhodnout, že pochází z raněného mamuta.

Ruka se zakrvácenou holí se pozvedla proti otvoru. Hlava na silném krku se naklonila kupředu. Pavel neuhnul. Dívali se na sebe lovec mamutů a lovec povětroňů.

Pavlovi blesklo hlavou, že si nemůže dovolit nekrytá záda. Couvl od otvoru doleva, otočil se a opřel lokty o stěnu.

Postavy v kůžích vnikly do místnosti. Hole s kamennými hroty mířily do zástupu. Několik lidí kleslo. Ostatní zmateně pobíhali. Pavel zahlédl muže, dosud sedícího v zadním koutě nad deskami, do nichž cosi vrýval úzkým, dlouhým nástrojem. Připomínalo to písaře ze starodávných obrázků. Kolem něho se shluklo několik mužů a žen a bránili jej proti lovcům mamutů. Písař ani nezvedl hlavu.

Kupodivu, jak si všiml Pavel, muž nevyrýval písmena, nýbrž maloval kruhy. Pavlovi to připomnělo mapy souhvězdí. Každý kruh mohl naznačovat planetu. Bylo jich několik a obklopovaly v různých vzdálenostech velikou kružnici…

Na podrobnější prohlídku nezbyl čas. Pavel se odrazil od stěny a zamířil k chlapovi v zakrvácené kůži. Koutkem oka zahlédl ženu s hebkými vlasy. Přiváděla několik mužů a ukazovala, že mají obklopit písaře. Pavel se k nim přidružil. Oháněl se oběma rukama, žádného útočníka však nezasáhl. Napadlo jej, že bojuje se stíny. A když proti němu vyrazil zakrvácený hrot na holi, nepocítil záchvěv bolesti.

Héraklovská práce

I

Nad arénou se nakláněl světlovlasý dlouhán mírné zarudlé pleti a souměrných úst rozložených mezi širokým nosem a kulatou bradou. Do očí mu nebylo vidět, ale přesto Pavel Prefat překvapeně zašeptal: „To jsem přece já…“

„Tiše,“ varoval ho signální přístroj, „to je váš dvojník – robot. Udělal ho Lamm, zatímco jste byl… duchem jinde…“

Pavel se rozhlédl po přeplněném sále. Všichni se dívali do arény. Pokud Pavel rozeznal, tak tam bojoval roháč Hérakles s trojicí menších brouku. Nikdo nehleděl na Pavla. Opět se mu vracel pocit, že není nic jiného než stín.

„Jste neviditelný,“ ohlásil signální přístroj.

Pavel vztekle sykl: „Kdo mi to udělal? Meziplanetární vyšetřovací komise mě přece…“ Zahlédl Darta Onsbyho v uniformě, jak se rozhlíží po divácích, a chtělo se mu na něho zavolat.

„Nevolejte!“ zašeptal hlas, který určitě patřil Lindě.

Mezitím Pavel zahlédl Jaggarda a měl pocit, že se dívají jeden druhému do očí. Bylo to nepříjemné, odvrátil se a zašeptal: „K čemu to je?“

„Počítáme s vámi…“

„Kde je Dom Figgera?“

„Měl vám pomáhat. Ale zatím nemůže…“

Ačkoli nevěděl, co se od něho žádá, stoupala v něm zlost. Jediné místo, kam se chtěl dostat, bylo sedadlo co nejblíže arény, v níž se bil jeho Hérakles se třemi brouky. Náhle ho ovládla dávno prožívaná vášeň fanatika broučích zápasů a nic jiného jej nezajímalo. Skrze zuby procedil: „Nechte mne na pokoji!“

Nedostal odpověď.

Ani vzdálenost nezakryla, jak se Nolid doslova chvěje vzrušením. A zasmušilec, proti jehož broukům bojoval Hérakles, potáhl svůj obličej čímsi, co mohlo vypadat jako úsměv – ovšem na normální tváři.

Stačí několik kroků a jsem mezi svými, pomyslel si Pavel. Nebo aspoň pozvednu hlas, aby Dart…

Hlas pozvedl Nolid:

„Vždyť to jsou brouci Doma Figgery! A ty to dovolíš, Pavle!“ Ovšemže křičel na dvojníka, ale dolehlo to k Pavlovi.

Z hlediště se ozvalo volání. To však nebylo nic proti tomu, co se odehrálo v Pavlově mysli.

Hluk kolem arény ještě neustal, když Pavel řekl nahlas (mohl si to v té vřavě dovolit): „Co ode mne chcete?“

„Zatím pojďte pryč,“ odpověděl signální přístroj.

Poslechl. Na odchodu se ohlédl. Nolid a dva diváci lomcovali nějakou postavou vedle arény. Pavel se zadíval pozorněji a rozeznal v rukou rozhněvaných diváků sebe – totiž svého dvojníka.

II

„Když uchopíte mambu, tak jedině za drsný konec,“ doporučil hlas v signálním přístroji. Pavel zároveň ucítil v dlani cosi úzkého a pružného. Neviděl však nic. Nejen on, ale vše, čeho se dotkl, bylo vymazáno z lidského zrakového pole.

Pohyblivý chodník unášel Pavla chodbou. Na stěnách se prostírala plastická panorámata pozemských krajin. Když Pavel sevřel mambu, mimoděk se na ně zadíval. „Ano, to jsou krajiny na Zemi,“ řekl mu hlas.

Pavla se to kupodivu nedotklo. Vřela v něm krev. Jak si někdo dovolil vzít cizí brouky a vydávat je za své. Jaggard to podpořil! Pavel byl ochoten provést cokoli, co by poškodilo Jaggarda. Ozval se poněkud netrpělivě: „Co mám udělat?“

„Dávejte pozor,“ nařídil signální přístroj.

III

Bylo to před garážemi Poníků. Koridor se tu zatáčel ostře doprava. Ze zákrutu vystoupil strážce. Na tvrdé tváři s vráskami kolem očí byl pozorný výraz. Strážce se soustředil na naslouchání. Podle prázdného pohledu bylo zřejmé, že pro něho existují jenom zvuky.

Koridor byl napěchován tichem.

Strážce pohlédl přímo na místo, kudy šel Pavel, a opovržlivě pronesl: „Staré triky s neviditelností. To tedy…“

Dál se nedostal. Zavrávoral, opřel se o stěnu a usedl.

Tak se Pavel na vlastní oči přesvědčil, jak účinkuje mamba. Litoval, že ji nemůže obrátit proti podvodnému Jaggardovi.

Bezvládný strážce měl u sebe destičku, která otevírala vchod do garáží. Pavel ji našel v pravém rukávu.

IV

Zdviž prudce vylétla vzhůru. Pavel rázně otevřel a vystoupil. Svítilo tu nazelenalé světlo, ale PaVel se tu vyznal i Za tmy. Tudy se chodilo na start. Všechno bylo samočinné, vlastně bývalo, protože tu nyní Pavel uviděl dalšího strážce. Udiveně zíral na zcela prázdnou zdviž. Pavlovi neušel výraz napjatého naslouchání – a na víc nečekal. Stiskl drsný konec mamby a strážci poklesla kolena.

Dveře zdviže se zavřely.

Pavel hleděl na muže klesajícího do kouta – a pojednou se ulekl. Viděl špičky své obuvi, potom spodek obleku a ve zlomku vteřiny se spatřil celý od prsou dolů. Nepochyboval o tom, že je mu vidět i hlava. Zkroutil oči a zahlédl špičku svého nosu. Už nebyl neviditelný.

Pomyslil si: Nějak to selhalo. Teď to bude těžké… Nedokončil myšlenku, protože náhle uviděl Amose Bolta a Lindu.

„Taky už je vás vidět,“ vyhrkl.

Boltův ostře řezaný obličej jen maličko zrůžověl. Jinak nebylo znát nic, co si Bolt právě myslí. Usmíval se jako eskamotér, jehož kousek nevyšel na sto procent. „Sám jste se přesvědčil,“ řekl poněkud přerývaně, „že neviditelnost nemá příliš praktický význam. Spíše na sebe upozorníme, když se budou před hlídači otvírat prázdné vchody a zdviže.“

„Přece jenom,“ namítal Pavel, „neměl by vás nikdo vidět, a…“ Umlkl, neboť pochopil, že Bolt vypjal přístroj. „Musíme ještě přes tři vchody,“ připomínal, „dříve tu nebyly hlídky, všechno se otvíralo automaticky…“

„Tohle není obyčejný start,“ pravil Bolt.

Pavel kývl, že rozumí, a potom pohlédl na Lindu. Usmívala se, i když poněkud nuceně, ale oči jí jiskřily. Spíše Lindě než Boltovi řekl: „Má to výhodu, že nás bude vidět. Nepolekáme hlídače.“ Pozvedl ruku s mambou, jejíž hladký konec mířil nyní k podlaze. Vrhl pohrdavý pohled na bezvládného strážce. „Mohl by nám něco říci,“ navrhl Boltovi, „mamba ochromuje vůli. Bez váhání by nám odpovídal.“

„Spěcháme,“ upozornil Bolt, „a tenhle člověk neví nic.“

„Já také ne!“ Pavlovi přeskočil hlas. „Jenom tuším, že chcete, abych vás vzal do Poníka a odletěl – kam…?“

„Spěcháme,“ opakoval Amos Bolt s mírným úsměvem.

V

„Podívejte se na Hérakla!“ vykřikl Pavel Prefat, „šli na něho tři a on je rozdrtil na kusy! Jestlipak se odváží ještě někoho proti němu poslat?“

Obrovský roháč se valil arénou. Publikum křičelo. Svého dvojníka tam Pavel nespatřil. Ani Nolida. Podle všeho prosadil Jaggard další zápas. Pavel proto neodtrhoval oči od obrazovky, umístěné vlevo nad řídicím pultem Poníka. Byl ještě rozechvělý z toho, jak úporně vylaďoval záběr místnosti s arénou. V jasných barvách vynikala každá podrobnost utkání.

VI

Letěli k Ligu a zatím je nikdo nepronásledoval. Pavel se mohl dosyta vynadívat na směsici kusadel, krovek a broučích nohou.

Znenadání se obrazovka zamlžila. Poník se dostal za hranice –viditelnosti – ovšem jen z Kogu. Pavel se smutně podíval na Lindu.

„Měl jsem vzít Hérakla s sebou.“

Dívka se pousmála. „Opravdu vás nezajímá nic jiného než zápasy brouků?“

„Co je na tom divného?“ ptal se Pavel poněkud zvýšeným hlasem, „kolik já už měl roháčů a kolik zápasů mi vyhráli. Pěstovat brouky – to je věda!“

Dívka roztržitě kývla jako ten, kdo pokolikáté naslouchá témuž projevu.

Amos Bolt však vesele zamrkal. „Broučí zápasy – to je nechtěný produkt mého přítele biologa. Hledal novou výživnou látku. Bádání nemělo vcelku úspěch, avšak mimochodem objevil směs, která vzbuzuje bojovné choutky. Z důvodů, které vám nemusím dlouho objasňovat, změnil složení této směsi tak, že je poživatelná jedině určitým druhem hmyzu.“

„To slyším poprvé,“ doznal Pavel.

„Můj přítel byl mackayovec – jako já,“ sděloval Bolt, „neustále připomínal naši souvislost s lidstvem na Zemi. Víte, že existuje názor o naší odloučenosti od lidstva, se kterým prý už máme společnou jenom podobu. Dokonce se vyskytlo tvrzení, že zde žijeme od prvopočátku. Jenomže – byl to právě Alexander Bolt, můj předek, přírodovědec a geograf, který u sebe neustále nosil Mackayův spis Lidé ztracení a nezvěstní. Měl ho také s sebou i na severním pobřeží Velkého neboli Tichého oceánu, kde vstoupil do vesmírné lodi Spravedlivých!“

Pavel zatím hleděl průzorem do nekonečného prostoru, kde nebylo ani stopy po nějakém tělese nebo paprsku.

„Mackayovci a jejich odpůrci,“ vyrušil jej Bolt, „vedou při, která hýbe Kogem.“

„Ale ne mnou,“ poznamenal Pavel.

Bolt vyňal z kapsy drobné kolečko. Nemělo delší průměr nežli palec. Nastavil je před obrazovku. Ihned tam zajiskřilo několik bodů, rozmístěných zcela nepravidelně. Přesto však byla mezi nimi jakási souvislost.

„Spojit je přímkami,“ téměř vykřikl Pavel, „tak je to kresba chrobáka – ovšem s rovnými kusadly!“

Linda se ostře zasmála.

„Je to hvězdná soustava. Právě do ní letíme – takzvané souhvězdí Brouka,“ pravil Bolt, „můžete si myslet, že má jméno podle vašich roháčů.“

Pavel na něho nevraživě pohlédl.

„Snad tomu nevěříte,“ omlouval se Bolt, „náhodná shoda, ale…“ Podíval se ze strany na Pavla.

VII

„Vzpomeňte si na staré vyprávění,“ připomněla pojednou Linda.

Pavel se opřel oběma rukama o řídicí pult a upřeně na ni pohlédl. „To vy jste ohlašovala, že Země neměla Měsíc, a přesto tam žili lidé…“

Zabloudil očima k podlaze a potom se na Lindu usmál. „Hezky se to poslouchalo.“

„A to je všechno, co jste si zapamatoval?“ zeptala se Linda. „Mamuty a divochy s kamennými oštěpy?“

„Vůbec mne nenapadlo, že je to řízený sen. Také jsem si je někdy pouštěl, ale Dom Figgera mne varoval, že jsou škodlivé.“

Dívka rozpačitě zamrkala.

„O škodlivosti řízených snů existuje několik studií,“ připustil Bolt, „ve vašem případě jsme však neměli na vybranou. Ostatně, osnova toho snu pochází od…,“ Bolt ztišil hlas, „Spravedlivých.“

„Zanechali obrazy z mladosti pozemského lidstva,“ pokračoval s pohledem upřeným do průzoru, „jak se jejich odkaz dostal ke mně – o tom teď nechci mluvit. Oproti těm, kteří neuznávají starého Mackaye a tvrdí, že tu naše plemeno žije odjakživa, zastávám názor, že máme vztah k Zemi.“

„Nikdo přece neříká, že nepocházíme ze Země,“ namítl Pavel.

„Jistě, ale antimackayové – fuj, to je ošklivé slovo – o ní nechtějí ani slyšet. Naši předkové prý jsou ti ztracení a nezvěstní, jak o nich píše Mackay. Nikdo prý nemá hloubat, jak se lidé dostali na Kog, Lig a další umělé oběžnice. A hlavně se nemáme starat, co se děje na Zemi. Jsou tam za námi pozadu, myslím v technice. Neměli,“ Bolt spíše naznačil, než pronesl slovo: „Spravedlivé.“

„Něco – a ne málo!“ ozval se Pavel, „jsme vymysleli také my! Kolik jenom pamatuju nových vynálezů!“

Linda na něho ostře pohlédla.

„Podle toho, co jsem vyčetl z Mackaye a zjistil z pozemských dějin,“ nedal se rušit Bolt, „započalo nedávno na Zemi dvacáté století. Ostatně…,“ vyňal z kapsy drobnou desku, „víte, jak Země vypadá?“

„Donedávna jsem na to nebyl zvědav,“ připustil Pavel.

„Brouci také pocházejí ze Země.“

„Vvlíhli se tady!“ vyštěkl Pavel.

Bolt zasáhl: „Byl jste naší jedinou nadějí, když se proti nám postavil Jaggard a zadržel Doma Figgeru!“

„A proto ty hlasy v signálním přístroji, řízené sny, mamba, neviditelnost,“ chrlil ze sebe Pavel, „k čemu? Donutili jste mne nasednout na Poníka.“

„Promiňte, Pavle,“ řekla Linda, kupodivu měkce, „Jaggard vás označil za nejlepšího lovce povětroňů – po Domu Figgerovi.“

„Chcete nějaký ulovit? Zatím nejsou hlášené žádné shluky, ani roje.“

„Nehlásil je Jaggard,“ upřesnil Bolt, „ale já mohu sledovat obrazovky řídicího střediska. V prostoru je cosi…“

Na levé straně průzoru vyskočila tmavá tečka.

VIII

Poník prudce změnil směr. Z levé strany projel prostorem žlutý paprsek.

„Dart,“ řekl Pavel, „má ve svém Poníku vrhač žlutých paprsků. Jediný z nás. Může mě zasáhnout – a dovléci zpátky na Kog.“ Mluvil tiše, ale rozhodně. Špatná nálada zmizela. Pohledem se dotýkal jednoho přístroje po druhém. Obličej se mu poněkud zúžil, krátce vydechoval pootevřenými rty. Ani v nejnapínavějších okamžicích zápasů nevypadal tak rozhodně.

„Pošleme mu něco zpátky,“ stiskl několik tlačítek. Kolem Poníka se rozprostřela zelená mlha a žlutý paprsek se do ní zabořil.

Poník letěl v zeleném obalu.

„Podívejte se!“ Bolt nastavil dlaň s deskou proti obrazovce.

Ihned se objevilo neznámé souhvězdí.

„Sluneční soustava,“ zazněl Lindin jasný hlas.

„Támhleta oběžnice s jedním asteroidem,“ upozorňoval Bolt.

Pavel vypustil z hlavy Darta a veškeré nebezpečí. Hleděl na zelený kruh znázorňující Zemi. Postřehl tenkou čárku, která vycházela z pravého kouta obrazovky. Vypadalo to, že se dotkne Země.

„To je dráha meteoru,“ oznámil Bolt, „několik mých přátel z Kogu jej zjistilo vesmírnými sondami. Vypočetl jsem jeho dráhu. Země jej zastaví.“

Obrazovku zaplavila žlutá záře.

IX

„Už se z toho dostaly ven,“ zamumlal Pavel. Mínil žluté paprsky. Prodraly se oblakem oné zvláštní mlhy. „Ještě jsme nezkusili tohle…“ Opřel se loktem o jedno z tlačítek a Poník vylétl kolmo vzhůru.

Po obrazovce kolovaly světlé body.

Pavel se zasmál. Byl to zoufalý smích. „To je nadělení!“

Před Poníkem se vznášel meteorický roj.

Pavel pohlédl na Lindu. Měla bílou tvář a svírala rty. Oči se jí leskly.

„Uvidíte honbu na povětroně.“

O půl minuty později už Poník kličkoval mezi meteorickými balvany. Byla to hra o život. Pavel spoléhal, že se mu podaří ukrýt se mezi povětroni. Dráha letu se kroutila všemi směry. Pavel si nemohl dovolit nejmenší nepozornost. Na všech stranách se vynořovaly povětroně všemožných velikostí. Pavel je nejčastěji oblétával. Dvakrát podletěl a největší meteor se podařilo přeskočit. Čtyřikrát použil elektromagnetických vln, aby smetl z cesty meteory, které se znenadání vyskytly v dráze letu.

X

Dart Onsby byl lepší lovec povětroňů nežli Pavel. Když se jeho žluté paprsky zabořily do oblaku zelené mlhy, změnil ihned směr letu. Nepronásledoval Pavla přímo. Odchýlil se doprava a brzy letěl na úrovni Pavlova Poníka.

Potom se objevil meteorický roj.

Nyní byl Dart lovec lidí. Povětroně byly pro něho nepříjemnou překážkou. Věděl, co s nimi Pavel dovede. Kličkování a oblety – to byla Pavlova doména. Dart v duchu klel. Vystihl, že jej chce Pavel vlákat mezi povětroně a zmizet. „Jen jestli vyvázneš!“ Dart uhnul doleva a hnal se podle roje. „Jednou povětroně přeletí a Pavla se

dočkám!“ I když mezi meteory příliš nelétal, dobře věděl, jak takové proplétání vyčerpá pilota i stroj.

Na obrazovce se ukazovaly stále prostornější mezery. Roj řídl. Nyní se ukáže Pavel.

Zahlédl ho na okamžik. Proti Dartovým zkušenostem s meteory letěly dva největší na samém konci roje a mezi nimi se schovával Poník.

Dart se zasmál a zamířil tím směrem. Držel prst na tlačítku aparátu, jenž vystřeloval žluté paprsky.

Jeden už vyrazil. O poznání minul Poníka a uvázl na meteoru. Dart dalším stiskem přidal na intenzitě, jako by bylo důležité rozstřelit povětroň.

Ale tento tulák vesmírem byl příliš velký a ke všemu měl silné jádro. Odolával žlutému paprsku.

Darta to zaujalo, že zapomněl na pronásledovaného Poníka, a neustále zesiloval žlutý paprsek.

A vtom se to stalo.

Druhý z meteorů se odchýlil z dráhy a hnal se na Dartova Poníka. Obrysy balvanu zakryly obrazovku.

Dart zavřel oči.

XI

Pavel Prefat jenom vykoktal: „Nic jiného se nedalo dělat… Proto jsem k němu poslal meteor. Ale Dart neuhnul.“

Zaťal zuby do dolního rtu a uvedl Poníka do původního směru.

„Udělal nějakou chybu,“ pravil polohlasně.

Bolt a pohledem na obrazovku dal najevo, koho míní.

Ze signálního přístroje zazněl hlas, který Pavel okamžitě poznal.

„Vraťte se, vraťte se,“ volal z Kogu Rob Jaggard.

Jeho slova pohltilo jiné volání: „Velký… meteorit…, uhněte.“

Obrazovka se zatměla.

„To je on,“ řekl Bolt.

„Uvolním mu dráhu, takového obra bych nezmohl,“ usoudil Pavel, „pěkně doleva, ať letí, kam letí.“

Amos Bolt projevil neobyčejnou čilost.

Bleskurychle se nahnul přes Pavla, a zároveň stiskl regulátor. Obří meteorit, nebo co to bylo, zmizel jako setřený mokrým hadrem.

Záhy se ukázalo něco jiného.

Velké město v rovině, protkané pruhy vody. Baňaté věže se vzpínaly k šedivé obloze. To už Bolt seděl na svém místě a kolečko v jeho dlani svítilo na obrazovku.

Pavel rozeznal, že je na ní černobílý obraz, podobný těm, které vídal na Kogu v galerii.

„Město mých předků,“ promluvil kvapně Bolt, „odtud pocházíme. Rád bych viděl, jak vypadá dnes. Tohle je obraz z doby, kdy se první Bolt vydal na výpravu k Velkému oceánu.“

Z rohu obrazovky vyskočila tmavá čára a dotkla se jedné z věží.

„Víš, co to znamená?“ zeptala se Linda.

„Vím,“ zazněla odpověď navzdory stisknutým rtům.

Na obrazovce se opět zatmělo.

„Musíš ho zadržet,“ naléhal Bolt ochraptělým hlasem, „mám výpočet, jak rychle se otáčí ta planeta, kterou opustili Alexander Bolt i Ondřej Prefat. Jeden hledal u Spravedlivých moudrost a druhý unikal před bídou… Jestliže zadržíš let toho obra, dopadne tam, kde neuškodí…“

Pavel pohlédl na Lindu a poté zapracoval s několika tlačítky.

Poník se otáčel. Obrazovka předvedla nesmírně veliký meteor, jeden z těch, kterým se lovci vyhýbali. Byla to směs pevné hmoty a plynů, avšak Pavel si dovedl představit, co způsobí dopad takového tělesa na kteroukoli oběžnici.

To už Poník letěl zpět – vstříc vesmírnému mamutovi.

Jedním pohybem ruky přehodil Pavel směr elektromagnetických vln. Tentokrát nepřitahoval meteor, ale prudce se od něho odstrkoval.

Obrovský povětroň však neuhnul. Letěl přímo na Poníka.

Pavlovi vyrazil na čele pot. „Nezadržíme…,“ zašeptal Boltovi.

Lindin obličej ztmavl. Neodtrhovala pohled od obrazovky.

„Zpomalil,“ vydechl Pavel, „ale jen nepatrně.“

Bolt zašeptal: „Každá chvilka je cenná.“

„Jistě,“ přitakal Pavel plechovým hlasem, „jsou to také naše poslední chvíle. Nemůžeme se mu vyhnout.“

Linda se pootočila a Pavel spatřil její tvář – nehybnější než kámen. Pozvolna se na té tváři objevoval úsměv. Pavlovi to připadalo jako konejšivé pohlazení.

„Dal bych všechny své roháče za dnešní pohled na vaše město,“ řekl Boltovi.

„V každém případě,“ ozvala se Linda, „je to…“

Upřela pohled na obrazovku. Mezi Poníka a meteorit se vsunula lesklá, poněkud zploštělá koule. Za průsvitnou hmotou byla vidět protáhlá tvář. Oko uprostřed čela zasvítilo směrem k Pavlovi.

Kabinu Poníka sevřelo ticho.

Meteorit se zachvěl a rozpadl na dvě nestejné části. Menší letěla o poznání pomaleji původním směrem. Hlavní těleso však zvolna zapadalo do souhvězdí Brouka.

JUT, PŘEMOŽITEL DUCHŮ

Indiáni jsou patrně potomky dávných obyvatel míst, kde je dnes poušť Gobi. Před třiceti tisíci léty, když krajinu zavál písek, odešli z ní lidé k severu a potom přes Beringovu úžinu na území Ameriky.

Hvězdy zmizely z tmavé oblohy a Jut se vplížil mezi mrtvé. Odkrýval kožišinové kapuce a dotýkal se chladných čel převázaných čelenkami z mroží kůže. Potom kladl na nehybná těla ždibce masa. Lidé jeho kmene nesměli hladovět po smrti, když často hladověli zaživa.

Když Jut obdaroval už kolikátou mrtvolu, uvědomil si, že dosud nenašel hlavu, která by neměla pásku. To bylo zlé. Z nepřátel tedy nezahynul nikdo. Tak dokonale překvapili Jutův kmen Mrožích lidí.

Mezi ležícími těly se kmitl protáhlý stín. Jut přimhouřil oči a upřel je do tmy. Byl čaroděj, nikoli lovec, neznal tak dobře podobu zvířat. O poznání déle mu trvalo, než rozeznal, podle obrysů těla a kradmých pohybů, že zvíře není vlk, ale velká bílá liška. Hryzala tvář nedaleko ležícímu mrtvému, ve kterém Jut poznal starší ze svých dvou žen.

Jut neměl oštěp. Mohl jen vyjmout zpod kožišinového oděvu mroží kel, ve kterém sídlil ochranný bůh kmene. Mroží kel vyhozený do výšky ukazoval po dopadu na zem tupým koncem lovcům směr lovu. Ostrým hrotem bodával Jut do některého z ulovených zvířat na znamení, že úlovek patří duchům, kteří přicházeli po Mořském hřbetu ze své země za mořem.

Posvátného znaku se však liška nebála. Zahnal by ji jedině prudký úder násadou oštěpu. Jut se odvrátil.

Na západě jako by prosvítal oblohou kus živého masa. Byl to odlesk ohňů živených v této krajině beze stromů zvířecím tukem a kostmi. Kde to hoří, věděl Jut až příliš dobře. Ještě minulého dne sídlili v onom údolí s teplými prameny Mroží lidé a Jut se svými dvěma ženami obýval skalní dutinu vystlanou peřím a kožišinami.

Další stín nyní vyrazil ze tmy. Tentokrát to byl vlk. Později se přižene smečka. Lovci by už věděli, z kterého směru se vynoří vlčí siluety, ale Jut se ve zvěři nevyznal. Dovedl čarovat. Od ohně se vzdaloval jenom za bylinami. Nedrásalo ho křoví a kamení při dlouhých honech, nezraňovala ho dobíjená zvířata, nemrzl u děr v ledu – a přece dostával nejlepší kusy úlovků. Za to od něho jenom žádali, aby přivolával zvěř a odháněl nemoci. Ale po úspěšné honbě, kdy i nejmladší, dosud nepojmenovaný lovec, odpočíval s přecpaným břichem a ženy líně přikládaly na ohniště, chystal Jut další kouzla, neboť tušil, že po dnech sytosti nastane opět hlad. O kouzlech věděl Jut téměř všechno. Nejpůsobivější, při nichž se kmen chvěl posvátnou hrůzou, byla nejméně účinná. Juta uctívali Mroží lidé pro schopnost zaříkat špatné počasí. Jut však věděl, že proti jakékoli povětrnosti nedokáže pranic, ale po dlouholetém pozorování dovedl odhadnout počátek i konec nepohody a podle toho pořádal své čarování. Namísto zvěře pozoroval lidi, proto uměl zaříkat neshody a před honbou vštípil lovcům víru v úspěch.

Teď musil zaříkávat mrtvé, aby zbytek Mrožího lidu dokázal žít.

Kdyby našel alespoň jednoho padlého nepřítele, ostrým koncem Mu by poznamenal jeho čelo a z hlavy by mu vyškubl hrst vlasů, aby je spálil na ohni. A v Mrožím lidu by opět ožila naděje, neboť jediný padlý nepřítel je předzvěstí vítězného boje. Také to znamená šťastnou cestu pro mrtvé kmene do teplých krajin, daleko, daleko odtud, kamsi na jihozápad, kde kmen kdysi žil, nikoli pod totemem Mrože, nýbrž Koně, a lovil, dokud země nevyschla…

Mimoděk pohlédl Jut k jihozápadu, jako by dokázal dohlédnout do teplých krajin. Ale kolem sebe viděl jen zmrzlý sníh, do něhož vtiskl stopy svého útěku Mroží lid, zaskočený v údolí.

Teplých pramenů a prchající k pobřežním skalám.

Ke kupě mrtvých se Jut otočil zády.

Odtud vedl úzký pás šlépějí směřujících do skal. Mroží lidé unikli z Údolí všichni, nepřítel je dostihl teprve zde. Mrtví svědčili o urputnosti zápasu.

Nyní před Jutem Vyvstal stín, proměnil se v nehnutě stojícího vlka a za okamžik zmizel.

Od severu zazníval táhlý nářek. Nejsou to dávno zesnulí Mroží lidé, kteří si přicházejí pro své nové druhy? Ale na severu neleží horké kraje.

Opět Jut musil naslouchat o poznání déle nežli kdokoli z lovců, aby rozeznal vlčí vytí.

Vlků se Jut nebál. Vídal je v zimě každý den potloukat se kolem tábora kmene, krást neopatrně uložené zásoby masa a rvát se na život a na smrt se psy. Věděl, že vlci dávají přednost mrtvým, než aby zápasili se živými.

Vytí sílilo. Kdo do úsvitu pozná někoho z Mrožích lidí od nepřítele? Nyní by stačilo vytrhnout nejbližšímu mrtvému hrst vlasů a ukázat je shromážděnému zbytku kmene jako vlasy nepřítelovy. Na ohni by shořely stejně. A po několika zimách, až dorostou nynější chlapci a z bohatého lovu zůstane dost zásob, vydají se mladí lovci s kusy zmrzlého masa na zádech k údolí Teplých pramenů číhat dnem i nocí na chvíli vhodnou k přepadu. A jestliže se předtím podaří Jutovi přičarovat vítězství, to jest vštípit jim dosti odvahy, vrátil by se kmen do starého sídla, jež na celém zdejším území patří k nejlepším.

K tomu, aby bylo všechno jako dříve, stačila hrst vlasů, dokonce z Jutový hlavy, protože si v zimním čase nikdo nesnímal kožešinovou kapuci.

Skučení vlků sláblo, jak smečka ženoucí se po sněhu zrychlovala běh.

Jutovou hlavou se hnaly obrazy z minulých dob. Jak dlouho trvalo, nežli mroží kel ukazoval vždy podle Jutový vůle směrem, kde byla zvěř. Ovšem, předtím musil Jut nepozorovaně sledovat kusé hovory vedené pomocí posunků lovců, kteří se vrátili z obchůzek ledovou vysočinou, ze šoulaček teplými údolími a z čekané na mořském břehu. Kdyby si lovci důkladně rozvážili všechno, co se jim tam objevilo před očima, sami by poznali, kde asi bude nejlepší kořist – a nemusil by jim to říkal Jut pomocí mroží ho klu.

Donést odsud hrst vlasů bylo snazší než vyhodit před zraky celého kmene mroží kel.

Jut se již skláněl nad nejbližším mrtvým, náhodou to byl It, nejsilnější lovec kmene. Ještě před několika dny viděl Jut, jak It jednou rukou odvléká uloveného soba, pravda, ještě na půl sobí tele, ale přece jen těžký kus, a pravicí přitom odhání dotěrného vlka. Nyní vlci dostanou Ita.

Tmavý stín se kmitl kolem Juta. To vlk samotář nechával kořist smečce.

Mezi vlky platí jiný zákon než u lidí. Šelma zůstane naživu, i když ji smečka vyvrhne, ale člověk nemůže žít sám, musí odejit, jako vyvrženci z kmenů, po Mořském hřbetě daleko do Země duchů. Kmen drží pospolu dávné zákony i kouzla, uvědomoval si Jut. Nemohu obelstít zákon kmene klamným kouzlem, ani pro to, abych kmen povzbudil. Nezbývá, než se vrátit s holýma rukama.

Jut se počal ploužit směrem, kterým mělo vyjít slunce. Po sněhu klouzaly dlouhé stíny. Vlčí smečka už byla na dohled. Podobně jako vlk samotář přenechával jí Jut své mrtvé.

Držel mroží kel jako hůlku a vracel se po svých stopách. Po chvíli se ohlédl. Tmavá kupa byla ještě znát. Jut se tam dlouho díval.

Pak vyrazil, ale k jihu. Dral se sněhem. Obešel místo porážky kmene a namířil přímo k západu. V pásmu pobřežních hor se rozevíralo údolí Teplých pramenů.

Nepřátelský kmen hodoval mezi skalami u nejvydatnějšího pramene. Dým z ohňů se mísil s horkými parami. Celé kusy sobů ulovených muži Jutová kmene ležely ve žhavém popelu. Sykot i bublání vřídla přerušovalo mručivý hovor i hlasité mlaskání.

Jut ležel mezi balvany nedaleko místa, kde jeho lidé ukládali staré a vyschlé sobí kosti. Měly sloužit jako palivo. Nepřátelé dosud topili tukem.

Mroží kel svíral Jut pevně v ruce.

Oheň, nejvzdálenější od pramene, dohasínal. Jut se přikrčil ještě více za svým balvanem. Čekání ho zmáhalo, neměl zkušenosti lovců číhajících často celé dny v nízkých křoviskách nebo za ledovcovými krami na mořském břehu. Pohlédl k obloze. Na východě se vyjasňovalo.

Zde byla země teplá a sníh se tu nedržel ani za nejkrutější zimy. Nic tu však nerostlo, ani tráva, která by ztlumila kroky. Proto Jut zaslechl chřestot kamínků pod pomalýma unavenýma nohama. Zaradoval se, pro kosti nepřichází nikdo ze statných lovců, ale stařec, kterému svěřili ohně.

Byla to stařena. Jut ji rychle zabil mrožím klem a kameny. Potom vytrhl nad svrasklým čelem hrst vlasů. Tuto kořist si zastrčil za pruh kůže, ovázaný kolem skrání, a utáhl řemínky kapuce.

Skalní stěny se zvedaly v prvním světle dne a v útržcích páry rozhoupaných nad prameny. Jut se tu však vyznal. Kráčel jako duch. Po kamíncích dovedl chodit neslyšně. Po paměti prolezl pod dvěma převislými balvany.

Průrva ve skále ústila na zasněženou planinu. Až tam dostihl Juta divoký pokřik. Chvilku poslouchal, a potom kráčel dále. Nespěchal. Křik valící se mezi skalami mu hodně prozradil.

Jsou syti.

Nad skomírající oheň se vznesly ruce jako křídla vyplašeného ptáka a nakreslily do dýmu oblouk znázorňující přecpané břicho.

Maso je zatěžkalo tak, že se nemohou hnout.

V plamenech se kroutila hrst stařeniných vlasů.

Jutová pravice projela třikrát kouřem.

Za tři dny je malátnost přejde, budou odpočatí a uvidí nenačaté hromady masa, zatouží po boji a naše stopy je dovedou až sem, do pobřežních útesů.

Mlčení. Pouze oheň promlouval prskáním páleného tuku a pružnými posunky plamenů.

Jut chápal, proč mu lidé nevěří. Nic z toho, co nyní naznačoval, dosud nenastalo. Zápolení o loviště mělo své zákony. Zvěř byla hojná, přebíhala však z místa na místo. Kam zaběhla, tam byl bohatý lov, kde se vyhnula, panoval hlad. Podobné rybám ve víru kroužily lovecké kmeny územím mezi břehy moře a vždy se v těchto místech obracely před pásem nízkých kopců zvaných Mořský hřbet, jenž směřoval napříč zamrzlou hladinou k Zemi duchů, skryté v mlhách. Když měl kmen slabé úlovky, napadl úspěšného souseda a zahnal jej od kořisti. Málokdy se přihodilo, že přitom zahynuli všichni členové kmene. V takovém případě nezůstali mrtví ležet na sněhu, ale odcházeli, jak svědčily šlépěje, k Mořskému hřbetu, po němž patrně unikli do Země duchů. Nikdy však nebyl poražený pronásledován a nikdy se také vítězi nemstil hned, nýbrž po delším čase. Takový byl zákon života.

Kdyby tak tušili, že jsem jej porušil, přemítal Jut, zatímco stavěl k ohni mroží kel. Smrt stařeny je velké provinění. Musil jsem však přinést vlasy přemoženého nepřítele, jinak by se kmen proměnil v hlouček duchů, kteří se přikrádají přes Mořský hřbet ze své mlhavé Země, kradou nám úlovky a zanechávají po sobě šmouhy na sněhu.

Mezi muži se cosi pohnulo.

Povstal Ep, silák, po zabitém Itovi nejstatečnější lovec. Z hrdla se mu dralo mručení a jeho ruce zprudka rozháněly dým. Byl v boji zraněn, ale Jut ošetřil jeho ránu.

Nic takového se nemůže stát, prohlašoval Ep ústy i rukama, zákon to nedovoluje. Tři zimy tu vydržíme. Potom bude kmen zase tak silný, že vyžene nepřítele z údolí Teplých pramenů.

Jutový ruce se zvedly od vztyčeného mrožího klu. A přece nepřátelé chtějí porušit zákon, lhal Jut rukama, ústy a také očima, které se divoce převalovaly. Ukázal na mroží kel, po němž tančil odlesk plamenů.

Ep se přikrčil mezi muže.

Odzadu, kde seděly ženy, rozlehl se nářek, ne nepodobný vlčímu vytí. Ženy zachvátil strach. Nářkem se ptaly Juta, co bude.

Zatím to nevěděl.

Upřeně pohlížel na mroží kel, na jehož hladkém povrchu tvořila narudlá záře s tmavým stínem mihotavé obrazy.

Jut se snažil něco v nich vidět. Mizely však příliš rychle. Vzal do ruky mroží kel. Na všech stranách klouzalo světlo za stínem.

Bylo slyšet přerývané oddychování lidí kolem ohně.

Nenadále vyskočil podivuhodně úzký plamen. Jeho odlesk projel stínem na mrožím klu. Jut spatřil, jak se stín rozevlál jako voda za větrného dne, a plamenný záblesk připomněl skálu vysunutou do moře.

Jut zasténal.

Jeho lidé si zakryli tváře. Zpod kožešinových kapuci vycházelo melodické mručení. Byla to píseň hladu, největší pohromy, jakou si dovedli představit. Hlad vždycky přicházel po vyhnání z bohatého loviště. Když před mnoha zimami vyhnali z údolí Teplých pramenů jeho tehdejší obyvatele, našli je poté na pobřeží zahubené hladem. Čeká takový osud kmen?

Jut přerušil Píseň hladu drsným výkřikem.

Ustrašeně vzhlédli.

Mával mrožím klem v kouři.

Nevidím pouze hlad, říkaly jeho posunky doplněné řečí podobnou štěkotu rozlíceného vlka, nevidím pouze hlad, opakoval, vidím také cestu. Velikou cestu odsud až do Země duchů.

Zdálo se, že nesmírný nářek roztrhne šedivou oblohu.

Jut napjal všechny síly a podařilo se mu překřičet ty strašné zvuky.

„Musíme odsud!“ řval na své lidi a zvedal kel. „Nebojíme se nepřátel, už nikdy se nenecháme překvapit, ale musíme odsud, blíže ke slunci.“

„Do moře?“ vykřikl Ep a rozhodil ruce.

„Na Mořský hřbet,“ odpověděl Jut a vyčerpán usedl.

Hlavy se sklonily ještě níže a z úst vyrazily úsečné krátké zvuky. Byla to opět píseň – Píseň mrtvých. Kmen ji zpíval sám nad sebou.

V rozsedlinách Mořského hřbetu se skrývaly šelmy s kulatými hlavami, bílými kníry a srstí tak hustou, že hřála více než kterákoli kožešina.

Na útesech hnízdili mořští ptáci.

Ztvrdlý sníh na planinách mezi skalami neodhrabávala sobí stáda.

Hlad hrozil a děsila bázeň z toho, co se stane na dalším kroku. Strachovali se duchů.

Z pahorků Mořského hřbetu bylo vidět moře po obou stranách. Kry u břehu převyšovaly kály. Země byla mezi ledy. Kroutila se v moři.

Lidé se často zastavovali zmateni těmi zákruty. Ale Jut ukazoval svým mrožím klem kupředu.

Byli zvyklí putovat za zvěří horami i pláněmi, po mořském pobřeží i mezi ledem, ale tato cesta naháněla úzkost. Byla to cesta do Země duchů.

Když se po třetím dni putování podařilo lovcům zahnat polovinu sobího stáda do rokle, odkud nemohla zvířata uniknout, nastalo velké zabíjení a krev tří snila sníh i lidi. Lovci se ozvali, že by bylo dobré usadit se tady a stát se kmenem Mořského hřbetu.

Jutový oči po tomto volání utkvěly na lovci tak mladém, že neměl jména. Mladíček, menší nežli násada krátkého oštěpu, před chvílí tajně žádal, aby Jut zatančil Tanec mrtvého nepřítele. Neboť nezkušený lovec zabloudil při nadháňce sobího stáda daleko zpět a na začátku Mořského hřbetu uviděl pod zledovatělým útesem plazit se muže nepřátelského kmene. Z jeho posunků a mručení poznal mladík nižší násady krátkého Oštěpu, že nepřítel, který vyhnal Mroží lid z údolí Teplých pramenů, byl již také vyhnán a putuje po Mořském hřbetu, aby tu lovil a také pomstil porušení zákona – umírající nepřítel nesdělil jaké – a dále prozradil, že sobí stádo bylo zahnáno jeho druhy z pobřeží do skal Mořského hřbetu. Když se to mladík dozvěděl, hned od umírajícího muže uprchl, kdo nemá jména, nesmí zabíjet. Po této zprávě zatančil Jut několik kroků a přemítal, že neznámé kmeny přicházejí na pobřeží a jsou tak silné, že s nimi není možno bojovat. Jediným útočištěm je Země duchů, neboť na Mořském hřbetu nežijí sobi, až na ty, kteří sem uprchnou před lovci.

Jak podivně znělo nyní Jutovi hučení mužů, kteří chtěli zůstat na Mořském hřbetu.

Po západu slunce, když řeřavěl oheň z lišejníků a sobích kostí obalených tukem, vstal Jut pomalu a neobratně, neboť byl znaven chůzí více než lovci, a počal zpívat. K tomu zvolna tančil.

Slova a tanec vyprávěly o dávné minulosti kmene, který žil daleko a daleko odtud na teplých a vlhkých rovinách kdesi na jihozápadě, kde skoro nikdy nepadá sníh, a když napadne, rozpustí ho slunce. Tato země se ztratila a jenom mrtví do ní mohou odejít. Už do ní odešli všichni, které nepřátelé nedávno připravili o život.

Ta země, zpíval Jut, se zvolna ztratila. Místo ní byla krajina bez vody a bez zvěře. Žízeň spalovala lidi, kteří odtud odcházeli k severu, protože jižněji od té země čněly obrovské hory.

Nebyla to cesta, jakou teď konáme my, vykládal a ukazoval zbytku svého kmene Jut, podobala se toulce za zvěří. Za vlhčích let, kdy přece jen spadlo trochu vody, usadily se kmeny a v širé krajině hledaly loviště. Po několika zimách nastalo sucho, život se vytrácel z kraje a bylo nutno jít dál. Čím dále šli, tím více přibývalo chladu, ale také vody a zvěře. Přesto se chtěli vrátit, ale zahnaly je kmeny, které vnikly do opuštěných lovišť. Nebylo jiné cesty zpět. Prodloužili své oděvy kožešinami, které zakryly celé tělo. Také obydlí stavěli z kožešin. Tak putovali – Jut rukama ukázal, jak křivolace, až je zastavilo moře.

„Nebyl tu Mořský hřbet!“ vykřikl Jut ústy i celým tělem, nebyl tu Mořský hřbet, jenom ostrůvky vyčnívaly z hladiny směrem k Zemi duchů. Duchové také nepřicházeli krást maso. Moře však zamrzalo rok co rok hlouběji a mnohá zvířata zmizela z krajiny. Sníh zůstával každé jaro ležet déle. Lidé ale přivykali stále drsnějšímu podnebí. Sobi, dosud vzácní, se podivuhodně rozmnožili a honba poskytovala bohaté úlovky. Moře ustupovalo od břehů a odkrývalo Mořský hřbet, o němž nikdo nevěděl, kde končí. Až později, po prvních bojích mezi kmeny, počali odtud přicházet duchové. A tak lidé pochopili, že tam dále k východu, někde za mořem, leží Země duchů…

„A do té nás vede!“ připomněl Ep drsným skřekem a mocným skokem. „Tady, na Mořském hřbetě, se duchů nebojíme! Ale vstoupit do jejich země…? Cožpak nás duchové vůbec nechají?“

Muži u ohně a ženy s dětmi zvedali paže a kouleli očima. Ep pronesl to, co všichni cítili.

Jut pomalu zvedal z hromady masa téměř okousané sobí žebro. Lidé ještě nevěřili, a proto musil více tančit. K tomu potřeboval upravit místo, aby neuklouzl. Sehnul se, zametal a zpod žebra odlétávaly zmrazky. V zrnech zmrzlého sněhu se třpytil odraz ohně i hvězd… Vyčistil malé prostranství a odhodil žebro. V letu je zachytila psí tlama.

Jut se dal do tance. Budu tedy bojovat s duchy, hlásaly divoké pohyby a vytí vycházející z jeho úst. Budu bojovat s duchy, jako bojuji celý život, jako je odháním od našich nemocných, jako je nutím nadhánět zvěř, jako je vypuzuji ze zamrzlé hladiny, když tam číhají lovci u děr v ledu. Budu bojovat s duchy, aby nás pustili do své země. Zde na Hřbetu nemůžeme zůstat, protože ho zalije opět moře…

Unavený dlouhým vyprávěním a chráněný před větrem v rozsedlině jedné ze skal Mořského hřbetu, spal Jut v klubku psů. Uprostřed noci náhle procitl. Ležel skrčený, jako spávali lidé jeho kmene, a nyní se mimoděk natáhl na záda. Kožišinová kapuce mu přitom sklouzla do týla. Úzkou štěrbinou mezi skalami uviděl cíp tmavého nebe s jedinou hvězdou. Byla veliká, ale třásla se jako pískle vypadlé z hnízda. Jutovi se to líbilo.

Hvězda pojednou zmizela a zmizela i obloha. Cosi ji zakrylo. Zároveň největší pes zavrčel ze sna. Jut se posadil. Přitom se ozývalo psí vrčení.

Hvězda se objevila, ale jen co Jut stačil mrknout okem, opět zmizela. Psi se neklidně vrtěli. Jut pochopil: Někdo nahoře překračuje rozsedlimu. Je to rosomák, lupič masa, nebo šelma s kulatou hlavou?

Opět si Jut připomněl, že není lovec, protože už by to poznal podle psů. Přece věděl, jak rozdílně se chovají, jestliže k nim zavane pach rosomáka nebo jiného zvířete.

Proti vlkům, vzpomínal Jut, se psi divoce vyřítí, dychtiví rvát a trhat. Na jiná zvířata štěkají. Nyní pouze vrčeli. Jut usoudil, že to nasvědčuje blízkosti člověka. Setřásl psy, vyhrabal se z kožešin, narovnal si kapuci a v pravici sevřel mroží kel. Tiše překračoval ostatní spáče. Psi proklouzávali mezi nehybnými těly.

Na samém okraji rozsedliny byl od večera uložen zbytek kořisti, několik dosud celých sobů. Doutnal zde ohýnek, přikrytý vlhkým lišejníkem, a před ním spali vsedě tři mladí lovci.

Opodál tiše šelestil sníh. Jut tam spatřil duchy, jak opatrně odvlékají tři soby.

Duchové nebyli větší než Jut, a pokud to mohl ve tmě rozeznat, měli na sobě tytéž kožešinové oděvy, jaké nosili lidé na pobřeží. Od lidí se duchové lišili jen neslyšnými pohyby. Ne, nevznášeli se v malé výšce nad zemí, jak Juta v první chvíli oklamaly smysly. Jejich pobíhání se nelišilo od pohybů skupiny lovců, která odvléká kořist. Jenom bylo ticho – až na to skřípění sněhu, které znělo, jako když chřestí kousky ledu hnaného větrem po zamrzlé hladině. Duchové si

počínali obratně, jako smělí vykradači zásob, a nebýt psů, nepokládal by je Jut za nic jiného. Zvířata se však nehnala kupředu, jako vždy, kdykoli se objevil u tábořiště někdo cizí. Jut s podivem hleděl, jak psi ulehli na sníh. Duchové je dovedli umlčet a znehybnit!

Jut pohlédl na tři lovce. Neusmrtili je duchové ve spánku?

Lovec uprostřed se nepatrně pohnul. Jut pochopil – je naživu a hledí na duchy. Neodvažuje se pohnout, snad by ho duchové také odvlekli jako ulovené soby.

Bázeň mizela z Jutová srdce. Dokonce cítil uspokojení, že hledí na duchy. Kmen jde správnou cestou, na koho jiného by měli narazit před Zemí duchů?

Ulovení sobi mizeli jeden po druhém. Duchové dobře věděli, kdy si pro ně přijít. Všichni v kmeni byli zmoženi jídlem. Budou spát ještě dlouho potom, co vyjde slunce, a probudí se jenom, aby znovu jedli. Nenajdou však ani kousek masa.

Měl jsem být připraven na příchod duchů, vyčítal si Jut, a nechat na místě dva soby protknuté mrožím klem, na znamení, že patří duchům. Jistě by to stačilo a další úlovek by patřil lidem. Nyní bude kmen hladovět.

Vzadu kňučeli psi. Jindy hotovi rvát se a trhat, zalézali mezi spící lidi. Nebyl však čas na zaříkávání psího strachu.

Jut se odplížil k ohni a pohlédl na tři lovce. Prostřední prudce oddychoval, oči dokořán. Byl to onen mladík, nižší nežli násada oštěpu, nezkušený lovec beze jména, který při svém bloudění nalezl umírajícího muže nepřátelského kmene. Nyní měl smrtelný strach. Křečovitě uchopil Juta za rameno.

S mladíkem byl konec. Poté co spatřil duchy, už nikdy nepůjde na lov. Bude se bát samoty. Odváží se vybírat se ženami a dětmi hnízda mořských ptáků.

Měl bych zaklínat duchy, problesklo Jutovi hlavou, nežli odnesou všechno. Stále ještě necítil strach. A co když mě duchové vezmou s sebou? Uvažoval. Dostanu se do jejich země, ale sám, a kmen zde zahyne, nebo se vrátí zpět a pobijí ho nepřátelé. Kdyby tenhle lovec nebyl ochromeny bázní!

Jut se zvedl, aby viděl na dva ostatní lovce. Opravdu spali. Jut věděl, že je to těžký spánek, plný hrozných snů, jaké se zdávají po sytém jídle. Z takového snění se lidé rádi probouzejí. Jestliže je oba vzbudím, napadlo Juta, budou napolo omámeni spánkem a vrhnou se proti duchům. A jestliže s nimi začnou zápasit, mohu začít se zaklínáním…

Před několika dny prolézal Jut mezi mrtvými na pobřeží. Nyní měl kolem sebe opět nehybná těla. Zastrčil mroží kel pod kožený oděv.

Na dosah ruky od ohniště mokval rozehřátý sníh. Vleže jej Jut nabral do dlaní. Mezi prsty mu prýštila ledová voda. Uhnětl dvě hroudy, které položil vedle sebe. Opatrně rozvazoval oběma spáčům kožené řemínky a stahoval kapuce z hlav. Obě hroudy přimáčkl na holé zátylky:

Jeden ze spáčů se vzepjal, jako by mu zády projel oštěp, a udeřil přitom svého druha, který mu hned oplatil ránu. Vypadalo to, že se oba lovci pustí do rvačky.

Jut však vyskočil s pažemi vysoko nad hlavou a z hrdla mu vyletělo tak silné zaklínadlo, že ozvěna shodila ze skal sněhový poprašek.

Duchové znehybněli.

Oba lovci se překulili vedle ohniště. Hromádka kožišin u jejich nohou se rozletěla. Netrvalo to ani tak dlouho, že by člověk stačil nabrat dech, a už s oštěpy v rukou, v očích zášť k zlodějům, hnali se muži proti duchům.

Ve vzduchu doznívalo zaklínadlo.

Nežli je Jut stačil ještě silněji opakovat, rozlehl se děsný výkřik, jaký dosud nikdo neslyšel. Tak nemohl křičet člověk. Pronikalo to do celého těla. Jut strnul.

Oba muži pustili oštěpy a padli do sněhu. Jenom lovec u ohně seděl nehnutě jako před tulení dírou v ledu.

Výkřik zazněl znovu. Nebyl tak silný jako poprvé, ale tím pronikavější. Musil vyburcovat mrtvé, natož spící.

Byl to výkřik jednoho z duchů.

Jut se probral ze své strnulosti a nabíral ústy i nosem vzduch. Měl pocit, že se mu rozšiřují prsa. Ramena se mu zvedala, jako by tam měl křídla.

A potom vykřikl.

Shrben více než pod uloveným sobem vymačkával Jut ze sebe všechen vzduch. Podivuhodně zkroucený jazyk vytvářel dlouhé a ohromující zaklínadlo.

Na duchy to zapůsobilo. Rozdělili se. Před Jutem jich zůstalo jen několik. Většina se vytrácela do tmy. Ulovení sobi leželi na sněhu.

Lovci usedli na paty. Tváře byly bázlivě skloněné k zemi, ale prsty hmataly po odhozených oštěpech.

Ze skalní rozsedliny dunělo rozčilené mručení. Výkřiky duchů i Juta vytrhly lidi z těžkého spánku a setřásly z nich malátnost po sytém jídle.

Jut pokrčil rameny, aby mohl začít tanec proti zlým duchům. Při prvém kroku však klopýtl. Pod skálou ležely kameny, tvrdý sníh chytal nohy a nebylo tu místa pro tanec. To byl Mořský hřbet, bez jediného kousku rovné půdy.

Oba lovci spěchali vedle Juta k uloveným sobům, aby obhájili potravu kmene před duchy.

Trhlina ve skále jako by chrlila lidi. Celý kmen se vyhrnul přihlížet Jutovu boji s duchy.

U ohně se nedalo tančit. Jut tedy přeběhl dále na prostranství, které by přeskočil nasycený pes. K tančení to stačilo.

Duchové couvli.

V tom okamžiku se Juta zmocnila bázeň. Dosud doufal, že tyto postavy se neliší od lidských bytostí. Duchové vypadali jako vyvrženci z pobřeží, uprchlí na Mořský hřbet. Snažili se, jako lidé, ukrást úlovek a prchali, jakmile byli spatřeni. Duchové, představoval si Jut, mohli prostě nechat ulovenou zvěř zmizet. Odvlékání sobů vypadalo náramně uboze – tak by to asi dělali vysílení hladovci. Ale nyní hleděl Jut ustrašeně na sníh.

Jeden z lovců vrhl oštěp. Nejblíže stojící duch uhnul. Lovec stanul jako přimražený a mumlal, že nevidí žádné stopy.

Zrna zmrzlého sněhu byla zmačkána a rozdrcena odvlékanými soby, ale po těch, kteří je odvlékali, nezůstávalo pranic.

Jut vídal dříve duchy po únavném tanci za dobrý lov, ve štiplavém dýmu ohníčku, u něhož ležel nemocný, v šeru jeskyň a také v oslnivém poledním světle. Duchové na sebe brávali podoby mlhavých obláčků nebo pitvorných stínů, bývali tiší a lekaví, nechávali se spatřit jen úkosem a mizívali, jakmile na ně pohlédl zpříma. Poznat ducha bylo výsadou lidí. Často se stalo, že do míst, kde Jut vídal celý roj duchů, přiběhla psí smečka a proháněla se docela bezstarostně. Ani nejbystřejší čenich nezvětřil ducha. Jak to, uvažoval Jut při prvních krocích tance, že tentokráte psi ucítili duchy? Jak to, že se duchové nebojí mého pohledu? I když bývali skoro neviditelní, dokázali natropit hodně zlého. Co udělají v této podobě?

Tanec nebyl pěkný. Jut si při něm odpovídal na svoje otázky. Duchové jsou silní, protože zde je jejich země. Jsem to já, kdo je tu sláb. Nepřemohu duchy, nevejdeme do krajů, které obývají, a nezbývá nám, nežli se vrátit po Mořském hřbetě zpět…

V tom okamžiku dva duchové uchopili tančícího Juta. Před zraky celého kmene jej vlekli do tmy.

Jeden z lovců duchy pronásledoval, rozptýlili se však v temnotě i s Jutem. O něco později dovedl lovec ostatní muže k místu, kde naposledy spatřil Juta. Byly tu Jutový stopy, nikoli však duchů…

Jut se nemohl bránit. Svázali jej příliš pevně, a zároveň mu bušili do zad, aby běžel co nejrychleji. Zrovna tak, napadlo Juta, zacházejí se zajatci muži mého kmene.

Zavřel oči. Kolem to dupalo, jako by se prodírala sněhem celá skupina lovců. Proč neslyším jenom svoje kroky? ptal se Jut sám sebe. Pozvedl oční víčka a stočil hlavu doprava. Vedle něho svítily zraky podobné lidským. Na lemu kapuce se třpytil zmrzlý dech. Totéž spatřil Jut vlevo.

Dostal dvě prudké rány do zad. Byly to lidské ruce, které jej udeřily.

Sklopil hlavu a zahlédl jen svoje stopy. Duchové však kráčeli ztěžka jako kterýkoli člověk brodící se závějí. V hlubokém sněhu nezůstávala ale ani jemná šlépěj. Za duchy to jiskřilo, ovšem mnohem slaběji nežli zvečera, když Jut zametal sobím žebrem. Nyní se ve sněhových zrnech blýskal pouze odlesk hvězd. Přesto se Jut podivil. Čerstvě napadlý sníh se takto třpytí, ale povrch okorá a je bez lesku. Duchové tedy drtili zledovatělou kůru. Tím se odkrýval sníh vespod, kde zůstává čirý a odráží světlo.

Jut si prohlížel nejbližší duchy. Byli stejně oblečeni: Kapuce ze sobí kůže kryla hlavu a téměř celou tvář. Horní polovina těla byla obalena kožišinami, které splývaly od pasů dolů téměř až na paty, a na nerovných místech se jejich spodní lem smýkal po sněhu. Tak se oblékali všichni na pobřeží. Jut měl na sobě takový oděv, který sice dobře chránil před chladem, ale znesnadňoval pohyb nohou. Proto lovci při honitbě dolní polovinu vykasávali. Duchům však visela kožišina rovně dolů.

Duchové vedli Juta ze svahu jakéhosi pahorku. Naproti vyvstávala ze tmy bílá stěna.

Jut klopýtl, a když se napřimoval, podařilo se mu zprudka přišlápnout spodek kožišiny duchovi po své levici. Tohle se někdy stávalo při kmenovém tanci. Vždycky následovalo totéž. Kožišina spadla a objevily se nohy. Jut také nyní uslyšel tiché rupnutí a duch po jeho levici byl od pasu dolů nahý. Tmavá kožešina teď ležela podobna skále v zamrzlém moři. Vzápětí se duch zapotácel. Nejprve jeho levá a potom pravá noha vytvořily zřetelné šlépěje.

Kožišiny duchů, jak předpokládal Jut, byly dole vzadu zatížené, snad kostmi nebo kameny obalenými v kůžích. Těžký spodek se bořil dosti hluboko a zametal stopy, až po nich zbyly pouze šmouhy přehrnutého sněhu, jaké by způsobil nárazový vítr…

Mocným úderem ramene odrazil Jut ducha od sebe. Podařilo se mu uvolnit pouta. Sáhl pod svůj oděv a v uvolněné levici se objevil

mroží kel. Jut jím ukázal na stopy, zasmál se a vzkřikl co možná nejsilněji: „Jste lidé!“

Shlukli se kolem něho, strhli mu ruce dozadu a vlekli jej dále. Jut nepustil svůj mroží kel a smál se, jako se směje člověk, když pozná, že je v moci lidí.

I při stoupání do příkrého svahu se Jut otřásal smíchem. Z hloubi jeho prsou rozléhalo se do světlé noci neutuchající dunění. Byl to výsměch ubohým vyvržencům z pobřežních kmenů, kteří předstírali, že jsou duchové, aby mohli snáze krást ulovenou zvěř.

Divoký chechtot se rozléhal i na vrcholku nevysoké hory.

Na druhé straně sešli poněkud níže – a kvapná chůze skončila.

Z trhliny zející napříč horou vyvstávala tma. Blýskaly se z ní rampouchy přilepené na protější skále. Hlubina vypadala nepřekročitelná, ale na druhou stranu směřoval převis obalený ledem. K němu přivedli Juta.

Z hloubky táhl chlad.

Náhle byl Jut volný, ale stál v kruhu oštěpů s kostěnými hroty. Mířily na jeho záda a boky. Přímo před sebou měl volno. Oštěpy mu nařizovaly vstoupit na převis. Mohli tam kráčet dva lidé vedle sebe, ale povrch byl hrbolatý a kluzký. Nohy se smekaly po ledě.

Jut neznal strach z hlubin. Díval se pod sebe, kam šlape. Závěj modré tmy pod ním jako by se vlnila. Cítil na sobě pohledy, mnoho pohledů – a opět se rozesmál.

Z hlubiny vytryskl křik. Bylo v něm skučení hladových vlků, i hrom mezi skalami, praskot drcených kostí a svist bouře. Po takovém výkřiku tuhla krev v žilách.

Jut odpověděl chechtotem. Oceňoval však muže z falešných duchů, jenž dovedl tak křičet, i když bylo zřejmé, že tu pomáhá ozvěna z propasti. Podobná kouzla provozoval Jut v jeskyních.

Ještě tam ve skalách, na tábořišti kmene, kdy všichni pokládali zloděje sobů za duchy, zněl tento křik děsivě. Jak je to jiné, divil se Jut, když vím, že takto pokřikuje hladový ubožák z Mořského hřbetu, vyvržený pobřežním kmenem.

Křik neustával. Proudil jako voda z ledovce uprostřed léta. Muž, který křičel, vydával teď ze svého hrdla volání rozhořčených duchů.

Jut se přestal smát, aby se mu lépe poslouchalo.

V křiku bylo varování. Jestliže Jut neskočí do propasti a půjde dále, duchové ho roztrhají. Kletby se sypaly jako kamení. Jut ještě nezahlédl konec převisu, ale už chápal, kam vede.

Zde končil Mořský hřbet. I v této chvíli si dovedl Jut představit novou zemi. Tušil, že je dobrá. Zde, na Mořském hřbetu, zdržovala bázeň z hlubiny zvířata. Lidé však mohli přejít po převisu. A přece zůstávali vyvrženci z kmenů na Mořském hřbetě.

Jut kráčel dál. Chápal teď všechno. Ubožáci se báli. Byla to pro ně Zem duchů, zrovna jako pro pobřežní kmeny, a proto nevstoupili nikdy na převis. Smazáváním stop předstírali, že jsou duchové, aby se jim líp kradlo, a přitom se duchů obávali.

Věděl, že musí klesnout do hlubiny jako oběť duchům. Ještě než vyjde slunce, bude v té ztracené a daleké zemi na jihu, kde je teplo. Má u sebe mroží kel, a tím zažene všechny přízraky. Vrátí se do oněch končin, odkud pro žízeň odešli živí a kde mohou nyní pobývat jen mrtví. Setká se s mnoha lidmi kmene. A živí půjdou hned zrána po jeho stopách. Zloději zvěře zalezou do skal. Šlépěje skončí na ledě převisu. S očima odvrácenýma od hlubiny zastaví se tu lovci. Nepostoupí však dále, strach z duchů je zadrží.

Jut se zastavil a vykřikl. Strašný výkřik mu rval hrdlo. I ten nejsilnější muž ze sebe nevydá po takovém výkřiku ani hlásek. Proto Jut tak silně dosud nikdy nekřičel, šetřil svůj hlas. Ale teď na tom nezáleželo. Křičel a jeho křik porážel zloděje zvěře.

Když pololeželi a poloklečeli na skále, cosi bílého přelétlo propast nazpět a padlo do poslední Jutový šlépěje.

To Jut vrhl mroží kel.

V té chvíli povstal mezi zloději zvěře muž, který prve křičel kletby, byl to čaroděj, ubohý a nešikovný, jak jen může být čaroděj vyvrženců. Proti Jutovi selhala všechna jeho kouzla. Proto vzal nejbližšímu muži oštěp a hodil jej po Jutovi.

Nemířil dobře, ale vrh byl prudký. Kostěný hrot zasáhl Juta na boku. Způsobil ránu, jakou Jut dokázal vyléčit Epovi. Síla úderu však srazila Juta na led převisu a smýkla jím do propasti.

Byl to Ep, kdo ráno vedl kmen po Jutových stopách. Šli plni naděje, že jejich čaroděj kráčí vpředu a žene před sebou duchy. Jedenkrát zahlédli dvojici jiných šlépějí: Podle Epa zde Jut donutil ducha změnit se aspoň na jeden krok v lidskou bytost.

U převisu Ep zvedl Jutův mroží kel, a ani na okamžik nezaváhal předtím, než vstoupil na led. Ze skalních slují přihlíželi zloději zvěře, jak kmen přechází přes převis.

V té chvíli se spustila prvá jarní chumelenice. Nikdo z kmene se proto nepodíval do hlubiny, kde leželo Jutovo tělo. Přešli všichni, psi, kňučící bázní, i mladý lovec beze jména, vystrašený duchy.

Na druhé straně propasti se zdrželi hledáním stop, dokud Ep neprohlásil, že je zavál sníh. Putovali tedy dále, naplněni vírou, že Jut jde před nimi a zahání duchy.

EFÉBOVY RUCE

Dub na nároží Neptunské a Průplavní třídy vypadal velice starý, ale Gella věděla, že mu nemůže být víc než dvě stě roků. Měl silný kmen a jeho koruna připomínala les vyzvednutý nad zem. Ve stromě byly dvě větší díry. Tou dolní se Gella protáhla do prostorné a vlhké dutiny, naplněné pachem tlejícího dřeva. Bylo tu pološero. Ještě se nenapřímila a už jí lezl po rameni nějaký hmyz. Shora se na ni sypala hebká trouchnivina. Gella to všechno ze sebe setřepala a všemi deseti se přichytila okraje horního otvoru, kulatého jako „oko“ vesmírné lodi. Opatrně vyhlédla ven.

V poledním slunci se před ní pekla a mihotala pustá planina, dříve Sluneční bulvár. Trosky otáčivých budov tu trčely podobné polámaným hračkám. V dálce se zvedalo cosi jako obrovská pýchavka, bylo to stavení tvaru polokoule, k němuž byl připlácnut kulatý nástavec. To byl vchod, kam chtěla Gella někdy v noci vejít.

Nejtěžší úsek cesty, odhadovala, bude právě přes bulvár, kdysi tak široký, že na něm bez omezení přistávaly osobní létací stroje. Nyní nad tou bezútěšnou rovinou vrávoravě přelétala skupinka luňáků, pátrajících po nějaké zdechlině. Gella se na ně chvilku dívala. Brzy bych se mohla stát jejich obětí i já, prolétlo jí myslí varování, jestli si nedám pozor. A putovala zrakem od jedné prohlubně ke druhé, kolem balvanů a ruin rozsetých po pláni, klestila si zrakem cestu mezi trním a vysokou trávou až k polokouli na obzoru. V některé z příštích nocí tudy projde, dosud se však nemohla rozhodnout, zda vyrazit kolem řady trosek nalevo, nebo prohlubeninou – zbytkem pohyblivého chodníku.

Vpředu se ježil pás houštin. Nad ním Gella uviděla kroužit luňáky: Představovala si, jak za okamžik přitáhnou křídla těsně k tělu a klesnou jako kameny, tohle viděla už několikrát, na planině se měli luňáci pořád čím krmit.

Ale bylo nutné vybrat si směr noční cesty. Soustředěné přemýšlení potáhlo její mladou a pěknou tvář jakoby závojem. Prohlubeň by mne ukryla, začínaly úvahy, ale nevím, jaké je to na dně. Kolem trosek to půjde rychleji – zato tam mohu na něco narazit.

Nikde nebyla jistota.

Nad proláklinou se dosud otáčeli luňáci, jako by teplý vzduch, proudící od rozpálené země, vzpíral perutě nazpět a tlačil je nahoru. Nechám to na nich, napadlo Gellu, když do tří sletí dolů, půjdu ruinami. Tiše pronesla: „Jedna…“

Dole se něco zahýbalo. Draví ptáci vytočili následující kruh o něco výš. Je možné, že se domnělá mršina ještě pohnula…

„Dvě,“ řekla Gella, „vyjde mi prohlubeň…“ Přimhouřila oči, jako by nechtěla spatřit to, co vystupovalo z prolákliny. Ale nebyly to žádné přízraky horkého poledne, ani vidina unavených očí. Ke Gelliným uším dolehl zlostný skřek vyplašených luňáků. Na planinu vyšli Oni.

Gella zalapala po dechu. Prsty se zaryly do dřeva, změklého věkem. Nemohla odtrhout pohled od bývalého Slunečního bulváru. Pořád jich tam bylo víc a víc, jako by je vyvrhovala země. Zaplašili ptáky.

Gellu zachvátila náhlá panika. Cosi jako by jí smýklo k dolnímu otvoru a prostrčilo ji ven. Když pod jejím tělem zašustilo suché listí, zableskla se v poplašené hlavě poslední soudná myšlenka: Dutý strom je přece dobrá skrýš, tady ji stěží mohou najít.

Ale to už stála venku na bledě růžovém koberci spadaného listí a dýchala čerstvý vzduch, o poznání chladnější než v dutině. Dubová koruna rozemílala sluneční paprsky na zelenavý soumrak beze stínů. Komáří ukolébavka od nedaleké bažiny přivolávala spánek, ale ticho pustiny trhaly ostré ptačí výkřiky. Gellu zamrazilo. Pohlédla na kmen dubu, s vrásčitou kůrou a zbytky uschlých haluzí byl podobný klubku černých hadů, zlověstných a nehybných – zanic by se tam nevrátila!

Nebezpečí však číhalo venku. Poznala to při třetím kroku. Těsně u stromu byla vrstva listů tenká a slehlá, ale dále se vršila v závěj, na rozdíl od sněhové zrádně hlučná. Občas zastudilo pod nohama cosi chladného a vlhkého jako tělo plaza, byly to však opadané větve ležící pod listy. Hlučný šustot se rozléhal při chůzi, jako by se neustále lámalo suché dřevo. Gella proto spěchala.

Od dubu směrem k močálu, a potom dále byla tráva v úzkém pruhu ušlapaná a šlahouny křovisek ulámané. Při dobré vůli jí to mohlo připadat jako stezka, ovšem neupravená lidmi. K této cestičce, udupané neznámými a jistě mohutnými tvory, se Gella dostala bez nejmenších nesnází. Pokročila mezi trsy vysoké trávy a všechen rámus se vytratil. Na Gellu zírala nepřátelsky mlčenlivá bažina. Za zády jako by číhal nehybný strom a prostírala se pláň ztichlá jako v hodině smrti. Komáří jednotvárná písnička už nebyla slyšet. Zvířecí stezka se točila kolem slatiny, a pak se odvracela mezi houští. Gella si představovala, jak se tudy tiše odkrádá do bezpečí nehlučnou chůzí po pružné půdě…

Vzápětí pádila dlouhými zoufalými skoky, země se třásla, bláto mlaskalo a okrajové větve křovin praskaly. Byl to hon o život. Odzadu, z pláně, se rozléhaly děsivé táhlé zvuky, něco mezi bolestným nářkem a voláním po krvi. To se ozývali Oni. Byl to jejich lovecký pokřik a Gella měla být kořistí. Asi ji zaslechli, když se prodírala listím.

Stezka zamířila bez jediného zákrutu k hromadě trosek. Kdysi to bývala stanice Městské dráhy, odkud se dalo jet rovnou ke kosmodromu. Ve dne v noci tu bylo živo. Hluk ponejvíce tropili pasažéři meziplanetárních raket, zakrývající obavy z vesmírné nemoci smíchem a hlasitým hovorem.

Na kraji, podobná odhozenému pásu, ležela dlouhá a silná zmije. V rychlém běhu neměla Gella na bázeň z hada čas. Ostatně, plaz byl zřejmě zlenivělý trávením nějakého úlovku, a ani nezvedl hlavu, když ho Gella přeskočila.

Dokud ještě Město bylo Městem, začínal u stanice Hlavní bulvár, prostorný jak letiště. Gella nyní proklínala tu rozlohu. Ještě takový kus cesty! Potřásla hlavou, až se jí vlasy rozletěly. Otevřela ústa dokořán. Vtahovala do sebe vzduch jako pradávný tryskový motor. Dlouhé štíhlé nohy divoce bubnovaly do měkké půdy. Nikdy netušila, že dokáže utíkat takovou rychlostí.

Doběhla na okraj pralesa. Zbytky budovy, porostlé nízkými stromy, se náhle vylouply ze zelené stěny. Mělo to podobný tvar jako ona budova na vzdáleném konci Slunečního bulváru, ale mnohem menší rozměry. Také odtud trčel kulatý výčnělek.

Ještě několik chvil běhu a udýchaná Gella se zastavila před zříceninou. Nad ní se kývaly kořeny prorůstající troskami. Kulatý výčnělek pokrývala vysoká vrstva mechu, ale uzávěr – hladká oválná deska z pevné hmoty – vypadal zcela neporušeně. Gella se přitiskla dlaněmi obou rukou na horní polovinu desky a mačkala ji ze všech zbývajících sil.

Příšerný zvuk se neustále blížil. Podobalo se to vlčímu vytí. Gella se ohlížela, ale na stezce se dosud nic neobjevilo.

Oválná plocha se konečně rozevřela do stran a Gella vklouzla dovnitř. Vzápětí se přes vchod tichounce a zvolna jako ve snách překlopila oválná deska.

Okrouhlá chodba končila po deseti krocích před zástěnou zastírající vstup do malé kulaté místnosti. Tady zašuměl drobounký déšť. Gella odložila ušpiněné a potrhané šaty do čtverhranné nádoby a vstoupila do té vodní clony. Pot, bláto a prach mizely jako slupka z jablka. Avšak s Gellou se dála ještě jedna proměna. Umývači prostředek také posiloval fyzicky a duševně. Se špínou mizela i únava. Gella by se mohla znovu rozběhnout o závod s Nimi. Samozřejmě že to neudělala. Umývači zařízení vsálo tekutinu zpět. Podlaha byla suchá. Ze čtverhranné nádoby sebrala Gella svoje šaty, vyčištěné a urovnané. Pomalu se oblékla a prošla do dalšího pokoje.

Tady hladilo oči zvláštní osvětlení. Zelenožlutá barva vyvolávala dojem, že se nad hlavou prostírá jezerní hladina. Proto pár kousků nábytku vypadalo jako ryby strnulé u dna. A malá, zmrzačená soška ležící na opěradle lehátka připomínala žábu nataženou na zádech. Nad ní Gella zamyšleně postála. S tváří zalitou melancholickým úsměvem ji jemně pohladila…

Přihlásil se hlad a žízeň. Gella přitiskla dlaň k úzkému otvoru v levé stěně. Vypadly tři hranaté tabletky, nejprve bílá, po ní zelená a posléze modrá. V tomto pořadí je Gella spolkla. Vzápětí pocítila doslova totéž, co každý člověk po dobrém jídle a pití. Dojmy z výpravy k dutému stromu a z bleskového útěku před Nimi nezmizely, ale Gella měla pocit, že se to všechno přihodilo někomu jinému. Dokonce se mohla pousmát svému divokému běhu.

Pomalu došla k lehátku a natáhla se s očima upřenýma vzhůru do zeleného přítmí…

Kdysi to vypadalo podobně. Hladina nad hlavou však byla skutečná a pobývali tam tři: Gella, Atar a Irida…

Atar, štíhlý a vysoký, s pronikavým pohledem, ebenovými vlasy, Irida, tichá plavovláska, a mezi nimi Gella s účesem barvy podzimního listí…

Atar připomínal sochy, které tady, u Jižního pobřeží, vysvobozoval z mořského dna.

Bavili se hluboko pod vodou v Atarově dočasném příbytku a pracovně. Za průhlednou stěnou občas zazářilo, cosi jako útržky duhy – to plulo kolem hejno pestrých rybek. Obloukem se vyhnuly mraku bahna, zvířeného Atarovými stroji. V kabině odhalovala malá obrazovka nad rozvodnou deskou, co se skrývá pod bahnitým nánosem. Zatím bylo vidět prázdné mušle a hranaté kameny.

Gella a Irida zahrnuly Atara otázkami. Odpovídal, aniž odtrhl pohled od obrazovky. Jeho stroje ohledaly dotykem a světelnými paprsky okolní dno až na skalnatý podklad. Našel tři větší sošky, které si pojmenoval Žena s hady, Žena se lví hlavou a Žena s ptačí hlavou. Nevěděl, jak se dostaly na mořské dno, rozhodně to nebylo přírodní katastrofou, neboť jsou nepoškozené. Patrně se potopily s nějakou lodí.

Gellu zajímalo stáří soch.

Zkoumáním vývoje pěstovaných rostlin se podařilo určit přesně rok, kdy poprvé padlo zrno z lidských rukou do zkypřené půdy. Od té chvíle, rozhodli archeologové, počíná Prvé osvobození člověka a také letopočet. Atar podle toho Gelle odpověděl: „Sošky pocházejí ze sedmasedmdesátého století!“

Irida se ušklíbla. „Správně ze sedmnáctého!“ To bylo podle astronomů, kteří počítali od zavedení prvého kalendáře ve starém Egyptě.

„Držme se archeologů!“ navrhla Gella. Ale Irida se mračila, pro ni byla astronomie vrcholem vědy. Gella tedy honem řekla: „Co to bylo tenkrát – v tom sedmasedmdesátém nebo sedmnáctém století – za lidi, Atare?“

„Trochu se nám podobali,“ řekl Atar a zastavil stroje. Gelle neušlo, jak se na ni s plachým úsměvem podíval a vzápětí odvrátil pohled. Po tlumeném zakašlání pokračoval: „Žili v nádherných a vzdušných palácích a na loukách plných květin. Nezatěžovali se zbytečným oděvem. Ženy nosily vysoko vyčesané vlasy a barvily si tváře, muži se spokojili jenom krátkou zástěrkou. Dovedli zpracovávat dávné kovy: zlato, měď a cín, za nejvzácnější hmotu považovali meteorické železo. Z dálky, pro ně tehdy nesmírné, dováželi jantar. Zdá se, že byli vynikající mořeplavci, poháněli své lodi lidskou silou a také pomocí větru. Výživu jim poskytoval hlavně strom – oliva –, v podzemí paláců měli ohromné džbány na olivový olej. Řekl bych, že byli výborní sportovci, jejich hry s býkem byly podivuhodné, aspoň na palácových zdech nechali obrazy, jak mladíci – říkalo se jim efébové – a dívky zvané nymfy přeskakují rozběhnuté zvíře. Nikdo po nich už podobný výkon nedokázal, to zůstalo v dějinách sportu vyhrazeno nymfám a efébům.“

Iridě se povedlo pokrčením nosu vytvořit výraz pohrdavé nudy. „Eféb,“ pronesla s nepokrytým posměchem, „to je divné slovo!“

„Znamená něco jako jinoch,“ vysvětloval rozpačitě Atar. Byl nešťastný, že Iridu jeho vyprávění nezajímá. Gella se proto na něho povzbudivě usmála.

„Nechcete se podívat, jak vypadá?“ vyhrkl a sáhl do přihrádky.

Gella očekávala, že ukáže nějaký obrázek nebo plastiku, ale Atar vytáhl drobounkou sošku z černé hmoty. Byl to panáček v neobvyklém postoji: nohy vypjaté na špičky, trup poněkud skloněný a ramena vysunutá kupředu. Na zádech vynikaly lopatky. Měl souměrnou tvář, skoro dívčí. Atar jej držel na dlani pravé ruky.

„Sebral jsem ho hned první den,“ sděloval, „v mělkém bahně… Něco podobného žádný nenašel, je to náramná vzácnost.“

Gella se na sošku slušně dívala zpovzdáli, zato Irida beze všeho sáhla Atarovi do dlaně a hned se dala slyšet: „Na můj vkus vypadá příliš zženštěle!“

„Tehdy ženy vládly,“ připomněl Atar.

„Jak zajímavé,“ ušklíbla se Irida a vstrčila sošku Gelle do ruky. Atar to sledoval úzkostlivýma očima, takové zacházení mu zřejmě připadalo neopatrné.

Na svou velikost byla soška nezvykle těžká. Gella se jemně dotkla hlavy a zase odtáhla ruku, jako by hladila živého tvora a nebyla si jista, zda se mu to líbí. Ukazovákem a prostředníkem přidržela figurku za paty, a tak ji postavila – eféb byl zachycen v tomto postoji. Podle sklonu těla něco většího přidržoval, ale to už nebylo vidět, neboť od loktů dolů byly obě ruce ulomené. Gella smutně pohlédla na místo zlomu.

„Co s bezrukým efébem,“ řekl Atar hořce, „proto si ho tu nechávám…“

„Atare,“ ozvala se jedovatě Irida, „nezlomils mu ty paže naschvál, aby sis ho mohl nechat?“

„Nesmysl!“ vzbouřil se Atar, „po celou dobu, co tady dřepím, hledám ty jeho ruce! Tuším, že tu někde musí být! A najdu je – kdybych měl to zatracené bahno cedit mezi prsty!“

Navečer stáli všichni tři na palubě malého plavidla, Atar se zotavoval po pracovním vypětí a nebylo mu příliš do řeči. Mlčeli tedy, dokud bezměsíčnou oblohu neproťal blesk – kosmická loď startovala k souhvězdí Vegy.

„To bude dlouhá cesta,“ podotkla Irida.

„Jak to víš?“ zajímal se Atar.

„Posádka se připravovala na Hlubokou hibernaci. Jinak by za letu skoro pomřeli sešlostí věkem.“

O tomhle archeolog Atar nevěděl pranic. Proto se zeptal: „A při Hluboké hibernaci se nestárne?“

„Na tři sta miliónů sekund – hibernace se totiž počítá na sekundy – zestárneš asi o čtyřicet minut. Jak by se mohlo stárnout, když tělo nic neopotřebovává? Hadi, želvy a jiná zvířata se dožívají dlouhého věku právě pro svůj zimní spánek, vlastně hibernaci. Hluboká hibernace vypadá ovšem trochu jinak než zimní spánek netopýra, zavěšeného někde v jeskyni. Je shodná jenom v jednom – v podchlazení tělesné teploty. Tady ležíš a dýcháš ve spacím pouzdře a třikrát do roka tě vzbudí elektrické impulsy – celé to zařízení je ve stěnách pouzdra a potom jdeš, stále ve spánku, do zdravotní komory, kde cvičíš podle impulsů. Nemysli si, není to nějaké hopsání eféba nebo nymfy, spíš se to podobá tréninku boxera. Poslední impuls tě pošle zase spát!“

Atar téměř nepostřehnutelným pohybem rozehrál svaly na rukou a řekl: „To bych snad vydržel.“

„Nejhorší jsou ale sny,“ přebíjela ho Irida, „zatím se je z Hluboké hibernace nepovedlo vypudit. Spánek může trvat třikrát tak dlouho jako tvůj dosavadní život. Už poněkolikáté se opakuje, co se ti zdálo. Čím déle to trvá, tím více se snění kazí, asi jako kdyby se u automatického videoskopu popletly obrazy a nikdo to nezastavil…“

„Tohle bych nesnesl.“

„Nemohl bys být kosmonautem…“

„Naštěstí je tolik nejasného v minulosti Země, že ji nikdy neopustím. A nikdy také nepodstoupím Hlubokou hibernaci.“

Gella se do hovoru vůbec nemíchala. Ji jedině zajímal Atar – a potom soška. Několikrát ji kradmo pohladila.

A ráno byly s Iridou daleko od Atara, zabraného do hledání. Gella si odnášela Atarův dar: sošku eféba, prozatím bezrukého…

Gella vynikala ve hře, při níž se nad napjatou sítí vznáší míč a nesmí padnout na zem. Zažila podivuhodný okamžik, kdy se po horním okraji sítě koulel bílý míček, zatímco hráčky vyčkávaly… Zrovna tak vypadal nyní její pokus o spánek. Ulehla, poprvé za celé věky, mimo spací pouzdro, stočená na pravém boku, s pravicí převislou přes okraj lehátka a s palci u nohou vystrčenými zpod okraje modré přikrývky. Její stav se podobal, více než čemukoliv jinému, míči na vrcholu sítě. Stále žádný spánek, ale ani bdění, nýbrž předěl mezi nimi, a nemohla ho přejít na žádnou stranu. Tiskla víčka k sobě a dlouze dýchala, zatajovala dech a rozevírala doširoka oči, nemohla usnout, ani se vrátit k plnému vědomí. Posléze se pozvedla a prsty levičky přejela po černé sošce bezrukého eféba. Natolik ji to uklidnilo, že usnula. Byl to prudký pád do snu, ve kterém Atara s Iridou zajali Oni a vlekli je mezi troskami Slunečního bulváru. Na křižovatce Neptunské a Průplavní třídy stál nejen dub, ale také veliká socha eféba bez rukou a kolem se plazila silná zmije. Oni donutili Atara vystoupit k soše. Had se děsivě vztyčil a jedním kousnutím zbavil Atara rukou. Oni přitom vyskakovali a divoce vyli. Atar křičel bolestí, eféb měl obě ruce a pojednou se pohnul…

Sen tím končil a Gella procitla se zpoceným čelem. Dívala se do laskavého zelenožlutého světla a snažila se rozeznat předměty kolem sebe. Chvilku ležela bez pohutí, pak zmateně vyskočila a její divoký pohled projel celou místností. Sen byl pryč, ale Jejich křik neustával. Jestliže pronikli až sem, není možné se ubránit.

Nikdo tu však nebyl. Ozývalo se to zvenčí. Gella se usmála svému strachu a také své zapomnětlivosti. Vzala do ruky oblek a prošla omývací místností. Opět vytryskla clona, ale tentokrát bylo složení tekutiny zcela jiné a smylo z vědomí poslední zbytky spánku. Při oblékání Gelle vůbec nevadilo, že křik zvenku neustává. Vykročila klidně oválnou chodbou za doprovodu zlověstných skřeků, které trhaly uši. Vedle uzavírací desky čněl, spolu s jinými, černý knoflík, který zapomněla stisknout. Dotkla se ho a všechny výkřiky se propadly do hlubokého ticha. Oni se šklebili a poskakovali v zuřivém úsilí dostat ze sebe co nejvíce zvuků, ale přitom vypadali docela směšně. Uzavírací deska měla nejen zařízení dokonalé zvukové izolace, ale také byla zevnitř průhledná. Gella viděla, aniž byla spatřena. Protože jí už z honby i po divokém snu otrnulo, pohrávala si s myšlenkou zmáčknout další v řadě knoflíků, zprůhlednit tak uzávěr i ven a ukázat se jim. Ale vypadali tak hrozně… Váhala. Co by to s nimi udělalo, kdyby ji spatřili?

Zapnula aspoň zvuk. Naslouchala skřekům. Nějaké známé souhlásky se dotkly jejího sluchu. Stiskla další dva knoflíky, první byl zesilovač a druhý, zcela stranou, zapínal zařízení, které zvuky brzdilo, asi jako speciální filmová kamera zpomaluje zachycený pohyb. Teď se skřeky a vytí rozpadaly v řadu pomalu znějících slabik. Gella jako by zaslechla útržky nazdařbůh pronesených slov. Nerozuměla jim. Byly to samé souhlásky. Zklamaně protáhla tvář, ale tu náhle zachytla známý výraz. Bezpochyby to byly zkomolené trosky nádherného Celosvětového jazyka, jakým sama mluvila. Byly v něm složeny básně a velká literární díla, ozýval se na všech videografech z úst nejlepších pěvců. Gelle bylo do pláče, když jej nyní slyšela tak strašně komolit. Ihned vypnula zpomalovač, výkřiky jí připadaly snesitelnější, když jim nerozuměla.

Ostatně, vmísil se do nich mohutný řev. Přicházel odněkud od Slunečního bulváru. Pozorně naslouchající Gelle neušlo, že Oni přestali tropit hluk a také poslouchají.

V zákrutu zvířecí stezky se rozlehl praskot. Mohutná, šedivá hmota se drala křovinami. Gella vyjekla nadšením. Připomněla si stroje, které dokázaly v minutě vykácet les, rozmetat horu a přehradit řeku. Na okamžik se v ní zvedla naděje, že v tato místa někdo dorazil. Až se přiblíží – jak se zachovají Oni?

Povšimla si, že každý z nich má u sebe hůl s ostrým hrotem. Nač s sebou nosí tyto nástroje? Co s nimi udělají tomu, kdo vyjde ze stroje?

Zadívala se na stezku a vzápětí překvapeně vydechla. Nepřišlo to očekávané. Byla uvyklá nejrozmanitějším strojům a robotům. Vídala mechanické krtky, automatické žížaly a umělé ryby mnohem dříve, než jí ve videografu ukázali skutečného krtka, než ve zmáčené hlíně zahlédla živou žížalu a než sama chytla opravdovou rybu. Umělé se od skutečných lišily především svou velikostí, některé z těchto aparátů by se nevešly ani na Sluneční bulvár a jiné byly menší než palec. Někdy se daly těžko rozeznat od živých bytostí, ale Gellu nic neoklamalo. Krátký pohled, a hned poznala, zda má před sebou robota v lidské podobě, nebo Člověka. Dovedla poznat také zvíře. A tohle nebylo nic víc než obrovský živý tvor, podivný zbytek dávného světa, uchovaný, jak si Gella pamatovala, v ohrazených prostorách. Jak ohromné množství diváku přivábilo stádo těchto zvířat na visuté mosty nad oborami. Gella si vzpomínala na úžas, jaký se jí zmocnil při první podívané. Nyní jí ale bylo do pláče, že to není stroj. Na lítost však nebyl čas.

Shluk před vchodem se doslova rozprskl. Oni, dosud tak výbojní, odskakovali do stran, jako odhazováni odstředivou silou. Byla to komická podívaná na strach nedávných pronásledovatelů. Zároveň

bylo překvapující, jak obratně se snaží uprchnout, aby útočníkovi neposkytli cíl.

Pouze dva si vybrali k útěku nevhodnou cestu. První nedobře odhadl tloušťku padlého kmenu vedle stezky a místo přeskoku na něj dopadl, tlející dřevo jej zasypalo jako vrstva písku. Druhého odhodily nazpět spletené šlahouny.

Zvíře potřáslo srstnatou hlavou s krátkými, špinavě žlutými rohy. Pod zarostlým čelem blýskala drobná očka. Gella poznala, že tvor nevyniká ostrostí zraku. Spíše než na něj, spoléhal tento nenadálý nepřítel na své velké nozdry. Byl to dospělý tur, největší z evropských zvířat, plemeno v poslední chvíli zachráněné v rezervacích jako památka na dávné časy.

Tur do sebe vsál vzduch a otočil se. Krátkým skokem se octl u místa, kde tlející dřevo pokrývalo toho, kdo špatně skočil. Zvíře zadupalo a v příštím okamžiku byla trouchnivina slepena v jakousi beztvarou kaši. Druhý z nich se odvážně pozvedl, s neprostupnou houštinou za zády a rozlíceným zvířetem před sebou. Holí s hrotem se rozmáchl a namířil na tura, špička však sklouzla po srsti. Rohatá hlava se sklonila, zvíře trhlo zavalitým krkem a spleť dříve neproniknutelných houštin se zavřela.

Gellu napadlo, že se tur nyní rozeběhne proti oválnému vchodu, a proto polekaně couvla. Ale byly to zbytečné obavy. Turovi jedno vítězství stačilo. Pomalu odcházel a odzadu to vypadalo docela směšně a mile, obrovské tělo se totiž kolébalo na tenkých nohou.

Na stezce zůstala ležet hůl. V poledním slunci hrál ostrý hrot všemi barvami, byl zhotoven z umělého kovu, překonávajícího tvrdostí diamant, a přitom to byla velice snadno kujná hmota, jeden z posledních objevů před Velkou epidemií…

Virus Velké epidemie, vzpomínala Gella, vraždil s nevídanou rychlostí. Bylo to jako smršť smrti. Gella ji prožívala po odletu od moře ve Městě. Atar jí věnoval sošku eféba a neustále hledal na mořském dně ztracené ruce. Mezitím ze všech končin přicházely zprávy o vymírání celých sídlišť, o nepohřbených mrtvých a o létajících strojích spadlých na zem, protože posádka za letu zemřela.

Byla to bezpochyby jakási tropická choroba. Vyskytla se zcela nečekaně u sídliště Assa v severovýchodní Africe. Lékaři nedokázali stanovit přesnou diagnózu. Pitvy neobjasňovaly příčinu úmrtí. Specialisté na tropické a nakažlivé choroby zůstali naprosto bezmocní. Smršť smrti letěla přes Afriku, do Asie a Austrálie, přeskočila do Jižní Ameriky – a zastavila se přibližně v povodí Rio Grande. Po třech týdnech si zbylé lidstvo vydechlo v naději, že epidemii zmrazilo chladnější severní podnebí. Ale bylo to marné doufání, smrt se přikrádala na sever sice pomaleji, ale s tím větší jistotou… Posléze získali vědci tyto poznatky: Za letů do vesmíru příznaky mizely. Zjistilo se to hlášením zdravotního stavu posádek raket, které za Velké epidemie startovaly k pravidelným i výzkumným cestám. Druhou možnost přečkat Epidemii sdělila Gelle Irida: Nemoc nezachvacuje osoby pohroužené do Hluboké hibernace.

Protože virus zamořil celou Zemi, rozhodla Rada světa o vystěhování všeho lidstva mimo sluneční soustavu. Nejdříve za dvě stě padesát let se měli potomci vystěhovalců vrátit na Zem.

Irida radiotelefonicky oznamovala Gelle, že mnoho lidí odmítá odletět ke vzdáleným planetám a raději se chtějí podrobit Hluboké hibernaci na tutéž dobu, po jakou bude lidstvo mimo Zemi.

Hlásil se Atar: „Našel jsem efébovy ruce – a je překvapující, co v nich drží. Jsem proti útěku ze Země, a tudíž pro Hlubokou hibernaci.“ Ohromující zpráva sdělovala, že několik tisíc lidí přežilo onemocnění, ovšem s děsnými následky: Duševně poklesli na úroveň primátů, pozbyli paměti a většiny schopností, jimiž se vyznačoval člověk těchto časů, zvaný trochu honosně: Homo sapiens excelentis.

A poté zachvátila Epidemie Město. Gella stěží pronikla na Sluneční bulvár k jedné z budov zařízené pro Hlubokou hibernaci, bylo to malé a okrouhlé stavení. Mělo zde ulehnout do spacích pouzder asi patnáct lidí, ale v poslední chvíli všichni odjeli ke kosmodromu. Sebral je velký vůz, který projížděl Městem plným mrtvých. Řidič vyřídil Gelle vzkaz od Atara, že je v Hlavní hibernační budově. Gella tam okamžitě zavolala, aby si naposledy poslechla Atarův hlas, a poté se natáhla do spacího pouzdra.

U pravého ramene ležela, omotána hebkou látkou, soška bezrukého eféba. Na poslední chvíli si Gella vzpomněla, že Atar nalezl ruce. Drží v nich eféb něco? Zvědavost jí nedala. Radiofonický přístroj kvílel a prodíral se džunglí vln, která ve dnech Velké epidemie zaplňovala atmosféru, ale Gella nedala, dokud opět neslyšela Atarův hlas. Na otázku, co má eféb v rukou, odpověděl Atar zvesela: „Nech se překvapit!“

Gellu to samozřejmě neuspokojilo, znovu a znovu volala svůj dotaz, ale Atara už nedostihla. Všechny vlny pro sebe zabralo vysílání stanice Veřejného zájmu:

„Varujeme před Hlubokou hibernací na Zemi! Varujeme – i když Hibernační zařízení jsou ve výborném stavu a přečkají dvě stě padesát let bez úhony! Varujeme, neboť účastníci Hluboké hibernace se proberou do prázdného světa. Nejvyšší Rada proto uzavřela Hibernační zařízení a všichni v nich budou – proti své vůli – dopraveni do raket!“

Víko spacího pouzdra klesalo stále níž. Gella si vzpomněla, že vůz vyklízející Hibernační zařízení už nedávno projel a jistě se nebude vracet. Co Atar?

V posledním okamžiku zaslechla jeho hlas: „Moje sochy čekaly tisíce roků na mořském dně, a proč bych tedy nepočkal pouhou čtvrtinu tisíciletí? Slyšíš mě, Gello?“

Slyšela, ale nemohla odpovědět, pouzdro ji uzavřelo a pod ním zůstala Gella s myšlenkou: „Atar zůstává…“

Z mlčenlivě slatiny proudila mlha. Bílou záplavou občas prokmitl zarudlý úplněk. Po zvířecí stezce tápala Gella, zakrytá parami jako pláštěm. Zbytky Hlavního bulváru pohltila černobílá směs mlhy a tmy. Morový puch bažiny varoval před odbočením z cestičky. V hlubokém tichu se nepohnul ani lísteček. Gella přemáhala tíseň. Pomáhalo jí pomyšlení, že Oni v takové noci určitě nevycházejí. „Nepotkám je,“ přesvědčovala se asi podesáté.

Mlhy, vlhkost a lezavá zima, jaká nutí člověka drkotat zuby i za letní noci, to bylo pro Gellu nezvyklé. Dokud Město bývalo Městem, udržovaly klimatizátory, ukryté pod Zemí, stálou teplotu. Nebylo třeba namáhat se nošením těžkých a teplých šatů. Dávno už oděv nehřál, ale pouze chránil tělo. Gella si připomněla, že Oni se oděvem doslova obalují. Žádný z klimatizátorů teď asi nefunguje a původní podnebí je tu drsné. Až do procitnutí z Hluboké hibernace vídala Gella zdejší rostlinstvo jen v botanické zahradě. Před Velkou epidemií zde kvetly a voněly nádherné keře a květiny jihu. Sevřena v mlžném oblaku a vdechující zkažený vzduch z bažiny, vzpomínala na to jako na sen o zázračné zemi, navždy ztracené…

Mlha pozvolna řídla, chumáče se rozplývaly jako zetlelé záclony. Gella se snažila něco zahlédnout trhlinou a natahovala krk, ale po několika krocích viděla daleko před sebe k dutému dubu, jehož koruna jako by hořela pod světlem krvavého měsíce. A nic se tam nehýbalo.

Gella opustila zvířecí stezku a dala se kamenitou plání doprava. Závěj spadaného listí obešla, neboť Oni měli určitě dobrý sluch. U okraje Slunečního bulváru ležely pod narudlým úplňkem trosky otáčivých budov. Gella se ohlédla. Slatina vzadu pokojně dýmala do tmy. Znenadání se vedle pohnul jakýsi stín. Překvapivě couvla. Cosi se zvedalo. Střídavě to považovala za pahorek, kupu trávy a suchou houštinu. Jenomže žádný z těchto předmětů se nehýbá. Gellu napadlo jediné: Je to past, kterou nastražili Oni, a pozvedla ruku, v níž držela sošku eféba. Vzala si ji na tuto nebezpečnou výpravu, neboť tam, kam mířila, měly být podle Atarova slibu ruce. Temná hmota se zvedla ještě výše a měsíční světlo jako pomerančová šťáva zalilo krátké rohy na srstnaté hlavě. Nad zem vyvstalo mohutné tělo. V Gelle se zatajil dech. Poznala velkého tura, který nedávno před jejíma očima rozehnal ty divoké pronásledovatele a dva udupal. Věděla, že nemůže uniknout. A neznámý pocit – netušila, že v ní ožil instinkt zděděný po prapředcích – ji varoval, aby se nehýbala. Pouze v hrudi se divoce zmítalo poděšené srdce.

Tur potřásl hlavou a blýskl malýma očkama. Tělo se pohnulo. Gella stála jako sloup. Nedokázala ani odvrátit pohled. Nevnímala dupot krátkých nohou a svist dechu v nozdrách. Tur se k ní posunul jako lavina a zastavil se na dosah ruky.

Čas ustrnul. Gella si připadala jako ryba zamrzlá v ledu. V hlavě se jí honilo tolik myšlenek, že správně nepochopila žádnou.

Opět se zvíře pohnulo a přitom vydalo hluboký hrdelní zvuk. Bezčasí ustalo a každá vteřina uplývala svým chodem. Svět se opět pohyboval. Gella udělala krok stranou, jako by ji zmrzačená soška eféba vlekla tím směrem. Znovu se velká hlava tura zakývala a tělo se zmenšovalo, až splynulo se zemí. Tur, po západu slunce dosyta nacpaný trávou z okraje močálu, zase ulehl. Gellino vzrušení přešlo v potlačovaný smích. Nápad omluvit se turovi za to, že ho vyrušila, jí připadal neodolatelně komický. Stiskla však rty a sestoupila do průrvy zbylé po pásu pohyblivých chodníků. Kolem sebe cítila chlad a mokro. Poprvé tu také slyšela tichý, nervy drásající šelest. Oproti tichu pláně byla průrva téměř hlučná. Na dně se leskly kaluže.

Zarostlé svahy oživovalo za noci množství drobných živočichů, malí hlodavci střelhbitě přebíhali od díry k díře, řídkou travou cupitali ježci, křovinami se plížily drobné šelmy, dole se plazily želvy a smýkali se vodní hadi. Byla to všechno zcela neškodná havěť. A nevyskytovali se tu Oni.

Odhad směru se ukázal správný. Gella vyklopýtala z průrvy rovnou před široký vchod Velkého hibernačního zařízení, uzavřený oválnou deskou. Byl konec namáhavého nočního putování. Více než tento úspěch překvapilo Gellu, jak měsíc ještě více zrudl – až skoro do tmava.

Gella se několikrát dotkla oválných dveří ve stanoveném pořadí. Deska se odklopila. Od stropu tmavé chodby se připlazilo namodralé světlo jako přesycený had.

Poházené věci, některé napůl zetlelé, pokrývaly podlahu. Všechny dveře v chodbě zůstaly otevřené. Do všech místností Hibernačního zařízení bylo vidět. Umývárna, zdravotní komora a Hibernační místnost zely prázdnotou. U všech spacích pouzder byla odklopena víka.

Spacích pouzder bylo přes padesát. Lidé už do nich zřejmě ulehli, ale vzápětí je něco donutilo – zřejmě po výzvě Rady Světa – přerušit Hlubokou hibernaci a rychle odejít. Odcházeli tak rychle, že tu všechno zůstalo stát a ležet. Byla tu zařízení nejen na potravu, ale také skladiště nových oděvů. Umývači clona chrlila své jemné kapky. Lehátka nepozbyla své měkkosti. Odsávací zařízení fungovalo, nikde nezůstal ani prášek. Oproti Gellinu úkrytu na Hlavním bulváru zde bylo hotové bohatství předmětů – nejrůznější technické přístroje, tělocvičné nářadí – a zbraně. Gella se nemusila bát nikoho. Pět druhů Chrličů zde leželo v jednotném uspořádání, od bílé až do černé barvy. Docela bezmyšlenkovitě vzala Gella Černý chrlič a vyšla s ním na planinu Slunečního bulváru.

Noc ustupovala. Měsíc už spadl za obzor. V lehounkém šírání zapípali v nedalekém křoví ptáci. Gella tam zamířila Černým chrličem.

Bylo to jako fouknutí do ochmýřené pampelišky. Černý chrlič se v ruce ani nepohnul a křoví se rozletělo nahoru i do stran. Vzduchem padala jako hroudy sežehnutá ptačí těla. Gella si přejela rukou po čele, jako by se nemohla vzpamatovat. Téměř s nenávistí pohlédla na Černý chrlič. Zdálo se, že zbraň odhodí, ale přece jen ji držela na zahnutém ukazováku a pomalu se vracela chodbou do opuštěných místností. Položila Černý chrlič k ostatním a vedle opřela sošku bezrukého eféba, kterou dosud neodložila.

Už se zdálo, že neklidné bloudění, všemi místnostmi nepřinese žádný objev, kromě jediného – že Gella shodou nečekaných okolností zůstala na Zemi ze všech svých současníků naprosto sama. Ale posléze se ukázaly ještě jedny dveře, které vedly do místnosti, kam dosud nevstoupila.

Byla to okrouhlá kabina plná složitých aparátů, jaké Gella vídala na řídicích deskách dálkových vesmírných raket. Byl zde také Ukazatel – přístroj vejčitého tvaru s „okem“ uprostřed. Gella, jako všichni lidé jejích časů, věděla, co „oko“ ukazuje. Bylo to nesmírně složité zařízení. Když se na ně upřel zrak – „oko“ jako by se rozšířilo a člověk měl před sebou značný úsek vesmíru. Mohl putovat očima po planetách, které byly při tomto pohledu jen o málo větší než při obyčejném pozorování ze Země. K průzkumu planet „oko“ nesloužilo. Ale vždy se v něm ukázaly vesmírné rakety – drobná, ale dobře viditelná zrníčka, pohybující se na tmavém pozadí kolem nebeských těles.

Gella se k „oku“ dychtivě naklonila. Bylo to jako vstup mezi hvězdy. Přístroj tedy fungoval. Viděla část sluneční soustavy. Zdálo se, že mezi planetami není nic než modrá obloha. Gelle se sevřelo srdce. V příštím okamžiku však objevila bělostný bod snášející se k Měsíci. Vesmírná loď připlouvala do blízkosti Země!

Gella si představovala svoje vysvobození. Ostatně, cožpak Velká rada kdysi nerozhodla, že se po čtvrtině tisíciletí bude lidstvo vracet na Zemi, zbavenou choroboplodných zárodků?

Chvilku se tak kochala představami a s náramnou dávkou škodolibosti si malovala, jak budou překvapeni Oni. V duchu viděla jejich bezhlavý útěk, zmatené skrývání a posléze zajetí. Lidé s nimi bezpochyby naloží podle dvou zákonů Volného pořádku: O prospěchu společnosti a O přátelském soužití. A jestliže se Oni nepodvolí, půjdou do některé přírodní rezervace zároveň s turem a jinými zvířaty. Bude to ukázka, do jakých forem se dostal život na Zemi, opuštěné na čas lidmi. Gella už v duchu viděla, jak létací stroje, přeplněné zvědavci, křižují oblohu nad přírodním parkem, kde Oni žijí…

Mezitím „oko“ jako by se ještě více vyjasnilo. Gella viděla hluboko do vesmíru. Kdysi to býval zajímavý pohled, mezi planetami kolovaly a kroužily bílé tečky – vesmír byl oživený, jako ve dvacátém století moře i vzduch. Nyní však viděla jedinou tečku v opuštěném prostoru. Snad je tohle hlídkové plavidlo.

Odhadovala, že čekání potrvá nejdéle deset dní. Do té doby loď přistane a za ní se snesou další. A protože je na všech mapách Země zakresleno Město, kosmonauti sem určitě přijdou. Nebo bude lépe upozornit na sebe signálem?

Signalizační zařízení Gella nemusila hledat. Stálo téměř uprostřed místnosti, aby je nikdo nepřehlédl. Na první pohled vypadalo jako sloup pronikající stropem i střechou. A návod k obsluze? Gella si ho nepamatovala, ale nač by byla na sloupu mezi pěti kulatými destičkami jedna červená?

Jak bylo milé slyšet nádherný Všesvětový jazyk z jiných úst. Ozval se hned po doteku, a zároveň se před Gellou objevil plastický obraz řízení přístroje. Podle dávného pra viola byly pod červenou deskou umístěny instrukce. Obraz ukazoval a strohý kovový hlas doplňoval, jak signalizovat s vesmírnou lodí zachycenou „okem“. Návod obsahoval pouze technické údaje, ale Gella jej poslouchala jako nejkrásnější báseň. A podle toho, co slyšela, dotýkaly se její prsty malých páček uprostřed sloupu. Po necelé minutě viděla z Ukazatele, že signalizace začíná, a napjatě se zadívala na bílou desku příjmu.

Ale plocha barvy sněhu zůstala neporušená jakýmkoli stínem. Gella vypnula přístroj a znovu poslouchala instrukce. Snad se prvně dopustila chyby, a proto nezbylo, než celou proceduru opakovat.

Ani podruhé nešlehl z přijímací desky sebeslabší záblesk a nekmitla se jediná šmouha. Gella signalizovala potřetí a pak se podívala do „oka“.

Bílá tečka, znázorňující vesmírnou loď, obkroužila dráhu nad Měsícem a poté pomalu odlétala, ne však k Zemi. Vzdalovala se!

Gelliny prsty se dotýkaly páček ve zlomcích sekundy. Signály měly zadržet plavidlo a přimět je k přistání na Zemi. Kontrolní deska se však neprobírala ze své mlčenlivosti. Gella upřela svůj pohled na „oko“.

Loď se vracela! Gellin nevěřící zrak sledoval drobnou bublinku vyfouknutou odněkud z vesmíru k Měsíci… Za jak dlouho jej obletí a klesne na Zem? Cosi v tom pohybu Gellu upoutalo. Pozorným pohledem si určila na samém kraji „oka“ několik planet a podle jejich postavení sledovala kruhy vesmírné lodi. Nebylo pochyb – opakovaly se zcela přesně jako předtím. Gelle zatrnulo srdce pochybami. Ale dosud věřila. Téměř po paměti spustila signální přístroj a hned poté na ni zíralo „oko“. Znovu totéž kroužení – a odlet!

Přemožena návalem slabosti opřela se Gella o povrch aparátu. Už jí bylo jasné, na čem je! Na chvíli jí to docela vzalo chuť k životu. Po všech nebezpečích a útrapách zůstávala sama – nejen na Zemi, ale v celé sluneční soustavě. Teprve teď ji zasul, jako lavina, stesk po Atarovi, chápala, že je všemu konec, nepřečkal s ní Hlubokou hibernaci a dávno zemřel na některé z těch vzdálených oběžnic, kam se přestěhovaly zbytky lidstva. Gella toužila zemřít. Litovala, že ji ušetřil virus Velké epidemie. Mohla být mrtva a nedrtila by ji bolest z opuštěnosti. Pomýšlela na to, rozeběhnout se napříč Slunečním bulvárem, vlastně velkou plání, která po něm zbyla, a běžet, dokud ji nezpozorují Oni a nezahubí. V divokém žalu nebyla schopna uvažovat. Bezmyšlenkovitě se dívala do „oka“. Bílý bod klesl k Měsíci a opět se vzdaloval stále stejným obloukem nahoru. Byl to čtvrt tisíciletí starý výjev, již tehdy bylo „oko“ porouchané a zachytlo odlet vesmírné lodi – bezpochyby té nejposlednější ze Země. Snad se posádka i cestující chtěli naposledy ohlédnout za rodnou planetou, a proto nedaleko Měsíce obrátili loď k obletu na rozloučenou, a „oko“ to zaznamenalo.

Gella byla – jako její současníci – obklopena před Velkou epidemií nejrůznějšími roboty a automaty. Nikdy nezažila, že by se porouchaly. Existovalo zařízení, které závadu předvídalo a hned ji také opravovalo. Aby tak složitý přístroj ukazoval nesprávně – to bylo pro Gellu něco tak úděsně nehorázného, jako pro člověka dvacátého století pohled na vodu tekoucí do kopce nebo na kámen strnulý ve vzduchu.

Špatně fungující stroj – to bylo pro Gellu horší, než kdyby se některá z planet vymkla ze své dráhy.

V haraburdí, rozházeném po všech místnostech Hibernačního zařízení, nenašla Gella, bezmyšlenkovitě se tu přehrabující, dohromady nic užitečného. Cokoli bylo cennějšího, sebrali s sebou lidé, vytržení z Hluboké hibernace a donucení nastoupit do raket. Zde nechali jenom odpad. Byla tu také figurka jakéhosi zvířete s krátkýma a silnýma nohama, mohutně stavěným tělem a velkou hlavou, z níž trčely podivně utvářené parohy, nejprve zahnuté do stran a špičaté, avšak pod každou špičkou se krabatil jakýsi kloub, z něhož vyrůstalo pokračování parohů do opačného směru. Postavou připomínal tvor Gellina známého tura – jenomže vypadal štíhlejší a bylo v něm více elegance. Ozdoba hlavy se podobala zkomoleným jelením parohům. Gella na tu tmavou sošku, ne větší než prst, pouze

pohlédla a uložila ji do nejvzdálenějšího kouta, kam se vešly všechny nepotřebné předměty. Nějakým prohlížením se nechtěla zabývat. Bylo toho tolik třeba udělat – a hlavně promyslet!

První dny Gella, zoufalá až k otupělosti, přecházela skoro celým zařízením a vyhýbala se jen jediné místnosti, kde bylo klamající „oko“. Nevěděla, co podniknout. Bylo jí jasné jen jedno: Zůstává sama v této části vesmíru. Po tolika zklamáních už nevěřila, že lidé, usazení na některé z planet nějaké vzdálené galaxie, podniknou plavbu mezi tělesa sluneční soustavy. Gella chápala, že ji čeká osamělý život. Nemusila se bát hladu, ani jakéhokoliv nebezpečí. Potravních pilulek byl nadbytek. Zvířata, nebo Oni, nic nemohlo vniknout do té nádherně vybavené skrýše. A byly tu Chrliče, od Bílého pro mírné ochromení až k Černému, který mohl rozmetat skálu. O živobytí nemusila mít Gella strach. Horší to bylo se samotou. Dlouhé vysedávání u vchodu s výhledem na pláň Slunečního bulváru nepřineslo nic nového.

Na rovině, rozpalované sluncem, se toulaly vzdušné víry, suché křoví zlověstně šelestilo a horký vzduch stěží podpíral rozepjatá křídla luňáků. Byl to drsný a bezohledný svět žáru, hladu a žízně. Jak příjemně bylo proti tomu v Hibernačním zařízení, kde si Gella připadala jako na jiné planetě – tolik zde bylo pohodlí. Stačil však krok ven a byla vydána nemilosrdnému podnebí, nezkrocenému klimatizátory.

Někdy, jako pozdrav a připomínka, prošel planinou pyšným vladařským krokem její pán, obrovský tur. Skláněl mohutnou hlavu a škubal zbytky zelené trávy, ale nezdržel se, lákala ho vysýchající bažina.

Oni se nikdy neobjevili.

Ze všech starých časů před Velkou epidemií a Hlubokou hibernací zbylo Gelle jediné: Atarův dar, soška eféba. Zvykla si na něho hledět, brát do rukou a otáčet na dlani. Přejížděla konečky prstů po pahýlech ulámaných paží.

Jednou, za takového prohlížení, zaslechla mohutný řev. V prvním okamžiku pomyslela na neznámé tvory obřího vzrůstu, kteří mohli žít v opuštěném světě. Rozechvělá bázní vyhlédla ze vchodu.

Na vyprahlou planinu se lila voda v celých proudech a obloha byla zastíněna, jako by se tam shromáždilo několik kosmických lodí. Ale byla to černošedá oblaka. Slunce zmizelo. Voda padala jako z nádrží. Žluté záblesky a ohlušující rány se střídaly v nepravidelných přestávkách. Něco takového Gella dosud nezažila. Divoce přemítala, co je to za tvora, který dokáže tohle rozpoutat. Rámus ji div neohlušil a záblesky téměř oslepovaly. Nadechla se – a pochopila. Všude se linul pach ozónu. Elektrické výboje rozrážely vzduch. Byla to bouřka v přirozené podobě, neznámá Gelliným současníkům jako brontosauři křídové doby. Už dávno byly zkonstruovány vysavače atmosférické elektřiny. Oněch čtyřicet tisíc bouřek, denně se prohánějících nad Zemí, obstarávalo energii zavlažovacím strojům. Po odchodu lidí se vrátila příroda do původního stavu.

Gella nechala vchod otevřený. Při zablesknutí vyklouzla ze tmy celá pláň přebarvená modrožlutým světlem, namodralé obrysy trosek jako by poskočily a ihned znehybněly, než je zavalila temnota, vzápětí rozbitá dalším úderem blesku.

Bouře jako by neměla nikdy skončit. Nad bývalým Slunečním bulvárem se srážela další. Po celém obzoru se třepily blesky.

Otvor zůstal otevřený a Gella se vrátila do chodby. Hřímání a záblesky ji provázely až do nejzazší místnosti s haraburdím. Gella si sem vzala sošku bezrukého eféba a dívala se, jak se na temném povrchu odráží zásvity blesků.

Náhle uhodilo v těsné blízkosti. Celé zařízení se otřáslo. Gella vdechovala elektrizovaný vzduch a při dalším zablesknutí padl její pohled na pohozenou figurku zvířete s podivnými parohy. Blesk ukázal, jak je tato soška vypracováním i rozměry shodná s bezrukým efébem. Jestliže ji nalezl Atar v moři, jak to, že se o ní nezmínil?

Při novém blesku Gella zvedla zvířecí sošku a přiložila ji k efébovi. Podivné výhonky parohu se ukázaly jako konce rukou.

Atar je tedy opravdu nalezl. Byl tak překvapen, že o tom neříkal nic určitého. Gelle to bylo nyní jasné. Málokdo by tomu uvěřil. Malý eféb, jinoch něžných, skoro dívčích údů, držel v rukou rohy silného zvířete podobného turovi.

„… hrávali hru s býkem,“ vyprávěl jedenkrát Atar na pobřeží Jižního moře, „křehcí efébové a něžné dívky ovládali nejsilnější tvory tehdejšího světa.“

Nyní si Gella opakovala každé Atarovo slovo.

Zahřmělo tak silně, že některé věci poskočily, a dokonce popojely po podlaze. Z Gelliných roztřesených dlaní vypadly obě sošky a zůstalo z nich množství drobných úlomků…

Bažina přetékala po podzimních lijácích. Od Hlavního bulváru se přihnal studený vítr, vytřásl naříkavý šelest z uschlého rákosí a letěl si zabrnkat na haluze starého dubu. Pár dešťových kapek, zachycených v letu, plesklo do tváře Gellu, stojící na koberci z loňského listí.

Z drobné spršky si Gella nic nedělala. Její upřený pohled se neodvracel. Pevný postoj se nezměnil. Stála na špičkách, nohy u sebe, kolena nepatrně pokrčená, tělo vypjaté. Ruce, pozdvižené do výše ramen, měla v loktech ohnuté. Připomínala sošku eféba.

Proti ní skláněl hlavu, ozdobenou zažloutlými rohy, vládce planiny, starý tur. Jeho malá, jakoby hadí očka, neblýskala zlomyslností, ani nebyla ztěžklá sytou otupělostí. Zvíře měřilo Gellu docela klidně, vědělo, co je očekává.

Jenom maličko se Gella naklonila. Rozhodný okamžik se blížil. Nemohla potlačit překotný nával vzpomínek. Cosi z pradávného sousoší eféba s býkem přešlo i na ni. Nejprve se několik dní pokoušela sestavit a slepit obě sošky. Některé kousky se však rozpadly v prach. Čím déle nad nimi seděla, tím úporněji se v ní ozývaly dosud neznámé pocity vzdoru a odvahy. Hra s býkem, provozovaná před osmi tisíci roky, zřejmě oživovala upomínky na událost, kdy lidé, poté co zkrotili některé stepní traviny, aby jim poskytovaly jedlé zrno, počali krotit zvířata k práci. Těm statným tvorům musili ukázat převahu. Na pohled křehký člověk vítězil proti silnému zvířeti v utkání, které jen vypadalo jako hra. A po „hře“ nastala práce. Byl to velký okamžik v dějinách, když zvíře neodevzdalo člověku svoje maso, kůži nebo kosti, ale práci!

Pás Gelliných myšlenek se přetrhl. Tur se rozbíhal. Jenom aby se ujistila o tom, že se nemá čeho obávat, připomněla si Gella onu dobu, kdy lákala tura směsí výživných kostek. Později do ní přidávala drogu zvanou všeobecné sedativum. Na zvíře to zapůsobilo. Bylo klidné a nechalo Gellu přijít k sobě a naslouchalo konejšivým slovům. Neovládla tura, ale spřátelila se s ním. Posléze byl připraven ke Hře, která však byla víc než hrou.

Za vteřinu se projeví, jak se Gella připravovala, zda si v dlouhých hodinách cvičení vypracovala svaly tak, že dokáže uchopit tura…

Naposledy se nadechla.

V té chvíli zaharašilo listí pod něčími kroky. Koutkem oka zahlédla, jak přicházejí Oni. Přikrádali se blíže, hole s hroty pevně sevřené, napůl výhružný a napůl bojácný pohled ve vytřeštěných očích.

Tur sklonil hlavu. Gella už nemohla ustoupit. Ostatně Oni ji v této chvíli příliš nezajímali. Myslila na něco jiného: Na tento svět, kde je připravena žít. Dosavadní způsob života v Hibernačním zařízení ji trhal na kusy: Až k východu z chodby žila ve svém století, bylo to však živobytí jako ve zmateném hibernačním snu. Pouhý krok ji přenášel do skutečnosti, sice ošklivé a kruté, avšak jediné, jaká existovala. Dokáže v ní žít, protože ovládla nejsilnější zvíře krajiny.

Podobně jako eféb se odrazila od země. Ve výskoku uchopila tura za rohy a vzepřela se. Konečky vlasu přejely turovu hlavu a nohy se otáčely vzhůru. Všechnu sílu těla přenesla do paží.

Plni údivu přikročili Oni ještě blíže. Byli vysocí, oblečení do kožišin, obtočených kolem boků. Na hlavách se jim komíhaly vysoké vrkoče. Tváře měli přeškrtané umělými jizvami a ústa v koutcích naříznutá. Na hrdlech jim visely vlčí zuby a kančí kly, zavěšené na kožených řemíncích. Hruď měli pomalovanou bíle a modře. Krátké a svalnaté nohy byly bosé. Tak vypadali potomci těch, kdož přečkali se strašnými následky Velkou epidemii. Za dobu Gelliny hibernace se nedostali dále než na nejnižší stupeň divošství. Po obvodu bývalého Města kočovali v neustálých obavách před strašným nepřítelem – turem. Z planiny Slunečního bulváru je vypudilo letní horko. Vrátili se teprve na podzim. Nyní užasle přihlíželi výkonu té, kterou chtěli zabít.

Tur se dal dobře ovládat. Hra ho patrně bavila. V pravém okamžiku pohodil hlavou a Gellino tělo opsalo oblouk. Vzápětí se Gella pustila a připravena k dopadu snášela se nohama do měkkého listí.

Při této podívané Oni ani nedýchali. V jejich temných myslích zasvitla jiskřička poznání: Nemohou ublížit mladé ženě, která ovládla tura. Pomalu se v nich rodila úcta.

Gella doskočila. Trochu rozechvělá spatřila, jak Oni bázlivě ustupují. Poprvé je viděla zblízka. Jsou to lidé, řekla si a vztáhla k nim přátelsky paže, které dokázaly totéž, co ruce efébovy.

FORTUNAT, SYN BLESKU

„Aurea satas primae est acetas…“

Oči, tmavší než srst černého medvěda z údolí lesů, byly sevřené do čárek. Bronzově snědá tvář se napínala jak kůže na tanečním bubínku. Úzké rty se otvíraly a zavíraly v rytmu Ovidiových latinských veršů. Chlapec v zástěře z bizoní kůže recitoval podivným hrdelním hlasem. Doprovázel ho úporný bzukot. To se rojily mouchy přivábené krví prýštící z chlapcových bičem poznamenaných zad.

Unavené slunce oblévalo zbytkem světla vrcholek vzdálené hory.

Jakmile odříkávání veršů uvízlo, pozvedla se snědá mužská ruka s uzlovatým řemínkem mezi drobnými prsty a v chlapcově zraku prokmitla bázeň. Čelo se naráz svraštilo, jako by bylo možné vymačkat z něho pokračování básně. A již plynul dále proud veršů, podobný pádící vodě, na okamžik zadržené bobří hrází.

Muší bzukot přeťalo slabé rachocení kamenů pod plachými kroky. Mezi balvany se kmitla hubená postava. Za okamžik odvál toto zjevení vítr, naostřený večerním chladem.

Když dozněla poslední slabika úvodního zpěvu Metamoxphoses, svinul se řemen do útlé dlaně. Jasný hlas poté zvučně přednesl dva tucty prvních veršů druhého zpěvu.

Chlapec uvolnil dosud napjaté držení těla a upřel oči na přednášejícího muže.

Muž přečníval chlapce stěží o hlavu. Jeho vlasy byly také husté a černé, avšak s jiným odstínem než chlapcovy a prosvítala v nich šedá. Zpod tmavého obočí blýskaly pánovitě tmavé oči a tvář byla hladká, orlí nos bojovně kloval do vzduchu. Krk seděl na širokých ramenou. Podobně jako chlapec měl muž na sobě zástěru z bizoní kůže. Proto byly na holé hrudi znát bílé čáry, některé na prst tlusté – jizvy z dávných bojů. Nohy měl muž obuty do kožených střevíců.

Nežli chlapec zopakoval přednesené verše, pokleslo slunce ještě níž. Ve stínu hory vpravo dole se zatřepetalo bázlivě několik ohníčků rozdělaných s divošskou obezřetností a chlapec na ně dychtivě pohlížel.

Když to muž zpozoroval, zachmuřil se, potřásl hlavou a z jeho úst splynulo, tentokrát s nádechem stesku: „Aurea satas primae est… Nejprve byl věk zlatý…“ Přejel dlaněmi po zástěře z bizoní kůže, stiskl rty a potom se napřímil. Zaleskly se mu oči. „Věk zlatý,“ opakoval zamyšleně, „po něm věk stříbrný a nakonec železný.“ Pronášel to v nádherné latině, jakou promlouval Cicero a jakou se hovořilo v atriích římských domů, ve školách a v římském senátě.

„Ale zde panuje věk kamene a kostí,“ pokračoval zachmuřeně, „zdejší lid nemá ani potuchy o zlatě, stříbře, ani o kovu všech kovů železe. Nesije obilí, nepase dobytek, nestaví pevné domy. Jako vlci na pláních Latia táhnou za stády ovcí, bloudí zdejší barbaři za ohromnými zvířaty podobnými turům z pralesů Germanie…“

Obrátil se k chlapci: „Poslední otrok v Římě dokáže víc nežli kdokoli ze zdejších obyvatel… Jsou to nejbídnější ubožáci, to měj na paměti, můj synu, Marku Fúrie… Až sem přijdou římské legie, tak deset nováčků z pomocného vojska, právě vytržených z matčiny náruče, tedy desítka nemehel pod velením opilého kuchaře obsadí celou zem a vyslouží si u barbarů božské úcty.“

Podobný některé ze soch římského Fora naslouchal Marcus Furius řeči svého otce. Rozuměl každému pátému slovu a nechápal nic. Mnohem zajímavěji hovořili starci u večerních ohňů. Marcus Furius si nyní přál najíst se opečeného buvolího masa, ohřát se a ulehnout v koženém stanu mezi psy, z jejichž kůže stoupá příjemné teplo. V předtuše spánku ospale mžoural očima – ale pojednou je zúžil do čárek.

Chladný vítr přinášel chvějivý zvuk, podobný dunění vzdálené peřeje. Ale to přehlušil otcův hlas: „Marku Fúrie, měj na paměti verše božského Ovidia. Jsou složeny v řeči, kterou jednou zaslechneš i zde, a pak…“

Nedomluvil. Chlapec sebou mrskl na zem a pravé ucho tiskl do prašné hlíny.

Otec se zvolna otáčel doleva i doprava. Krajina byla stále mrtvá. Jenom ve vzduchu se cosi chvělo. Otec napjatě poslouchal. Pozvedl obočí, zrak mu zaplál a ze rtů splynulo: „Legie… Tak duní jejich krok na pochodu. V prvních řadách…“

Pootočil se. Za kamenitým údolím daleko na východě se zvedaly a klesaly pahorky, podobné ustrnulým vlnám zeleného moře. Na nejvzdálenějších z nich trčel kamenný sloup upozorňující vojsko nebo osamělou hlídku na vhodný směr. Otec kdysi skládal z drobných kamenů tento milník v bezcestí pustiny.

Z úvalů vylézal modravý soumrak.

Marcus Furius zprudka vyskočil a divoce se rozesmál. Kolem udiveného otce vířilo synovo tělo a rozpažené paže prorážely vzduch rozrývaný barbarskými skřeky. Jak chlapec poskakoval, otřásala se země a stoupal prach.

Kdesi pípl polekaný pták a hned umlkl.

Syn se smál, zatímco otcova rozzářená tvář náhle uvadala.

Každá tečka na vzdálené planině znamenala potravu pro mnoho hladových žaludků. Teček bylo nepřehledně. Obrovské stádo bizonů táhlo na letní pastvu.

Chlapec cosi vykřikl a rozběhl se dolů.

Otec odvrátil pohled od pláně zaplavené bizony.

Fortunatus Furius Camillus, otec divošského chlapce Marka Furia Camilla, byl příslušníkem jedné ze tří set rodin, které – podle dávné tradice – vytvořily římský národ. Do rodiny patřil slavný diktátor Marcus Furius Camillus, který byl v dobách republiky při ohrožení Říma pětkrát zvolen diktátorem, zničil vojska Galů a senát mu čtyřikrát povolil triumf. V míru se Marcus Furius zabýval vylepšováním organizace římské armády, která tehdy měla 18 000 vojáků, rozdělených do čtyř legií; za Marka Furia v ní byl zaveden také žold. Z Furiových potomků byli mnozí vojáky a další zastávali vysoké úřady. V římském okolí získala rodina několik statků. Titus Furius se přidal ve válkách, jež se rozpoutaly po smrti Caesarově, nejprve k Antoniovi, později však přešel na stranu Caesarova dědice Gaia Octavia, což mu přineslo štěstí a rozmnožení majetku, odtud také praenomen, osobní jméno, posledního syna Fortunatus – Šťastný.

Podle otcova přání měl Fortunatus zaujmout místo ve správě státních financí, avšak otrok-učitel Gnaeus zavedl jeho mysl k básnictví.

Fortunat zdatně veršoval. Přiklonil se k neoterickému směru nových forem podle alexandrijských básníků a zavrhoval tradiční básnění přívrženců poety Eunia. Vštípil si do paměti Dopis o básnickém umění velkého Horatia a často si opakoval: „Obratné spojení udělá staré novým,“ a „Mnohdy ke škrtům sáhni, když napsat chceš, co má být hodno, aby se znovu četlo!“ Jenom jednu z Horatiových zásad nedokázal dodržet: „Po devět roků ať ve stolku je uzavřen rukopis tvůj, aby ses pro jeho nezralost nemusil stydět.“ Naopak předčítal své verše přátelům často i z voskové tabulky, kam je napoprvé načrtl. Chodíval na veřejné recitace pořádané řečníkem Asiniem Poliem, tam se však nikdy neodvážil přednést některou ze svých básní, zde bylo publikum příliš kritické. Nesměle, jako poslední mezi posledními, přicházel do domu Valeria Messally, ochránce básníků. Právě tam slavil dvěma milostnými elegiemi svůj první veřejný úspěch. O několik dní později se doslechl, že jeden z Messallových přátel požádal o opis – a nebyl to nikdo jiný nežli bývalý soudní úředník ze Sulmony v kraji Sabinských Pelginů – Publius Ovidius Naso!

Po krátkém čase vcházel mladý poeta, rozechvělejší než zamilovaný před setkáním s vytouženou ženou, do peristylu Messallova domu, kde ve stínu moruše prodléval na lehátku muž, přibližně padesátiletý. Byl to pěvec Elegií lásky, autor Umění milovat, Jak léčit lásku, tvůrce Fasti – zveršovaných římských zvyků a svátků, básník nádherných Metamorphoses, autor dramatu Medea, nejlepší římské tragédie – Publius Ovidius Naso!

Fortunat měl pocit, že před ním musí pokleknout jako před bohem. Ovidius však zaplašil mladíkovo vytržení žertovnou průpovídkou, která tehdy kolovala po římských ulicích, a pokynul k nízkému sedátku vpravo.

Na vlastní uši slyšel Fortunat vlídná slova o svých verších: „Jsou jako vojáci v řadě, nerozehřívají, ale udivují svou důmyslnou sestavou, při jejich poslechu jako bych přehlížel legie na Martově poli…“

„Jsem tedy básník?“ zeptal se užasle.

Ovidius odpověděl pouze zamyšleným úsměvem, což bylo pro Fortunata nesmírné povzbuzení.

Toho roku dlel Ovidius neustále v Římě a Fortunatus mu byl věčně nablízku. Stal se Ovidiovým stínem, pobýval s ním nejen v domě Valeria Messalla, ale též v zahradách Maecenatových. Byl mezi těmi, kdož o padesátinách Ovidiových slyšeli básníkovy verše, které se brzy rozletěly po celém Římě a mnohým připadaly jako rouhání bohům: „… a nejvíce šťastný z lidí jsem já…“

Zanedlouho byl Ovidius rozkazem samotného Augusta vypovězen z Říma a poděšený Fortunatus se skrýval ve dvorci na úpatí Sabinských hor. Na Foru se veřejně povídalo, že se básník příliš sblížil s Augustovou manželkou. Jméno Fortunata, který Ovidia k některým schůzkám doprovázel, však vysloveno nebylo.

Ovidius byl na cestě do místa vyhnanství – Tomidy, v nevlídném kraji s drsnými lidmi, na břehu Černého moře – a Fortunatus se k němu chtěl připojit. Zasáhl však pater familiae a uplatnil svou otcovskou moc podle římského práva. Z otcových úst slyšel Fortunatus kupodivu také verše, ne však Ovidiovy. Pater familiae přesně a s důrazem citoval Vergilia:

„Jiní ať kovové sochy jak živoucí s půvabem

tvoří,

z mramoru tvář jak mluvící dovedou vyvést,

jiní ať řeční

lépe a oběh nebeských těles umějí zobrazit

hůlkou a určit

východy hvězdné, ty však, Římane, hleď,

abys mocí národům

vládl, to bude umění tvé…“

Strýc Mamertius, vysloužilý kvestor, zařídil, že Fortunatus byl odvelen do ležení jedné z kohort třetí legie na západní hranici.

Kaeso, nejstarší ze šedesáti centurionů v třetí legii, dovedl v nejkratší době udělat z neohrabaného nováčka co nejudatnějšího kopiníka – hastata. Téměř si však nevěděl rady s mladíkem přivedeným rovnou z města, ke všemu s potomkem samotného Furia Camilla.

S výrazem odporu oblékal Fortunatus prostou tuniku z bílé látky, jako bez vůle si připevňoval krunýř a nasazoval přilbu, jako jedovatého hada navěšoval na ruku štít. A to byla pouze arma – ochranná výstroj. Z tély – útočných zbraní – nechtěl vzít do ruky nic, ani meč, ani dýku, ani kopí.

Vydán posměchu ostatních hastatů prohlásil Fortunat, že může některou ze zbraní obrátit proti sobě. Citoval výrok řeckého filozofa k nespokojenému otrokovi: „Vidíš ten strom? Z jeho větví visí tvoje svoboda.“

Fortunatova slova pohoršila nejen ostatní, a ovšem nejvíce centuriona Kaesona, ale také velitele manipulu, a posléze vojenské tribuny. V legiích se sice už dávno vojančilo za žold, ale dosud nezapadla myšlenka, že pro svobodného občana je nejčestnější obětí vlasti vojenská služba.

Terentius Rupilius, tribun legie a podobně jako Fortunat ze vznešeného rodu, potomek konzula Publia Rupilia, zvítězivšího na Sicílii nad vzbouřenými otroky, povolal si nehodného vojína nikoli k soudu, ale k rázné domluvě. Vzpomněl při ní pradávných bojů s Latiny, kdy konzul Titus Manlius Torquatus zakázal svému synovi, vyslanému na hlídku, střetnutí s nepřítelem. Bojechtivý mladík však vyrazil proti oddílu Latinů, přemohl jej, donesl zbroj poraženého nepřítele a byl z otcova rozkazu popraven pro porušení kázně.

„A takové vojsko, kde otec obětoval syna, aby dal příklad poslušnosti, bys chtěl, Fortunate, zhanobit svým rouhačským činem?“ hřměl konzul.

Fortunat odpověděl, že zemře tak, aby jeho smrt byla příkladem pro ostatní, a Titus ho propustil.

Když se barbarská horda vyřítila na arcies triplex, trojřadý šik, hodil Fortunatus, stojící v prvé řadě, spolu s. ostatními hastaty své kopí a připravil se na první boj, který měl být zároveň jeho posledním.

Barbaři, pozdrženi, ne však zastaveni hozenými kopími, se vrhli proti trojřadému šiku jako rozzuřený býk proti dřevěné ohradě a vzápětí zalehl uši římských vojáků ječivý pokřik. Nad Fortunatem, který vkročil do barbarského roje, se zavřela změť mečů a seker, jako se v močále zavírá rákosí nad zbloudilcem. Štít se skláněl k zemi…

V tom okamžiku vytanulo ve Fortunatově mysli, jak je pro Římana žalostné zemřít rukama barbarů. Jako by vedle stál neúprosný Kaeso, zvedl mladík štít a meč rukou, jež se nezachvěla, a zamířil vpřed.

Fortunatus bojoval. K poznatkům tuhého Kaesova výcviku přidával vlastnost, kterou nelze získat na žádném cvičišti: Je to fantazie. Rychleji, nežli letí blesk, dokázal si představit příští útok svých protivníků. Vždy je – byť o mžik oka – předstihl.

Po bitvě, jež skončila útěkem barbarů, navrhl sám Kaeso udělit nováčku Fortunatovi čestný náramek za statečnost v boji.

Udatný hastat – k tomu příslušník Furiova I rodu, měl v legii otevřenou cestu. Zanedlouho byl Fortunat pomocníkem centuriona, sice ne Kaesa, ale stejně drsného vojáka, který se před srážkami s barbary radíval s Fortunatem, mnohdy mu dovolil uplatnit válečnickou představivost – a vydělal na tom. Kdykoli se centurie řídila Fortunatovými nápady, které někdy vypadaly nezvykle, dosáhla vítězství s nepatrnými ztrátami. Vojnou zmoudřelý Fortunatus přenechával pak zásluhy za úspěch veliteli.

Osudem stíhaný Ovidius, nezvyklý na stravu ani na vodu daleké Tamidy na březích Ponta, žádal marně v Epistulae ex Ponto římské přátele, aby mu vymohli návrat. Zato se směl vrátit Fortunatus. Jeden ze šesti tribunů legie uzavřel manželství s neteří patera familiae I a dosáhl slibu, že vojsko Fortunata propustí, arciť bez poct a odměn, jakých se dostávalo řádně vysloužilým vojínům. Fortunatus, v té době již velitel centurie, odmítl.

Byl to nadmíru rušný život na dlouhých pochodech i v posádkách na hranicích Římské říše. Fortunatus poznal rozličné kraje a roztodivná plemena. Pobýval v palácích knížat poddaných Římské říši, stejně jako v chatrčích divochů, kteří nad sebou neuznávali žádného pána. V bitvách kolem něho svištěly šípy I s otrávenými hroty, ohrožovaly ho střely důmyslných samostřílů i kamenné mlaty kožemi oděných obyvatel pralesů. Poznal téměř: všechny způsoby válčení, od útoků balvany valenými z hor, až k výpadům obrněných slonů a k divokým přepadům s obrovskými válečnými psy. Na všechno dovedl patřičně odpovídat podle taktiky římské legie. To už nestál v čele pouhé centurie, ale pod ozdobnou žerdí, na níž byl veliký znak otevřené ruky, symbol zdvojené setniny – manipulu.

Římský senát přidělil toho roku svého zplnomocněnce – legata – konzulovi velícímu legii. Hned po příchodu do hlavního tábora legie dal si legatus předvolat potomka Furiova, o jehož statečnosti již slyšel.

Fortunatus, který pochodoval dva dny z kteréhosi předsunutého stanoviště, vstoupil do legatova stanu uprášený, unavený a zachmuřený, neboť předpokládal, že legatus mu sdělí příkaz rodiny, aby vystoupil z vojska.

Legatus, asi padesátiletý, s obličejem jak svraštělé jablko, ale s přímým držením těla, oblečený v nádherné tunice, hleděl na Fortunata velmi dlouho, aniž pronesl jediné slovo.

Fortunatus stál, jak se slušelo, s pravicí na jílci meče a s mírně nachýlenou hlavou. Neušlo mu, že tu není nikdo z důstojníků, centurionů a kvestorů. Osobní otrok upravoval zřasení legatovy tuniky a prošedivělý písař, dřepící v koutě, se škrábal horním koncem styletu po drsné bradě.

Zvolna, s důrazem, a zároveň tlumeně, vyslovil legatus Fortunatovo celé jméno. Ještě tišeji pronášel: „Slyšel jsem, jak jsi statečný, zrovna jako byli římští mužové v dobách republiky. Jako oni uchováváš starý římský zvyk, že služba vlasti je nejpřednější. Bohové jsou mi svědky, Fortunate Fúrie, že v Římě je ceněna mnohem více rozkoš než vojácká ctnost. Bez republiky upadají římské mravy. Říše klesá pod vládou bezbožných rozkošníků. Počítám tě, Fortunate, mezi ty, kdož vrátí do Říma republiku!“

Ačkoli se Furiovci věrně přidržovali těch, kdož republiku pohřbili, zprvu Antonia, druhého v Caesarově triumvirátu, a později Octaviána, jenž odměnil Fortunatova otce úřady, Fortunatus skrýval v hloubi srdce nenávist k Octaviánu Augustovi, protože vypověděl pěvce Ovidia do vzdálené Tomidy.

Nyní pohlédl Fortunat do legatovy tváře hořícíma očima, z nichž plálo odhodlání vyrazit v čele manipulu přímo do Města a svrhnout Octaviána Augusta.

Legatus, vida toto mlčenlivě, ale tím pevnější nadšení, odpověděl s vlídným úsměvem: „Pouze bohové jsou nesmrtelní – a Augustus, i když se nazývá božským, je přes sedmdesát roků stár. Vyčkej, Fortunate, vhodného času. Pomohu ti čekat!“

„… jsou jako vojáci v řadě, nerozehřívají cit, ale zato udivují ducha důmyslným sestavením, při četbě jako bych hleděl na přehlídku legie na Martově poli…“

Důstojník Fortunatus Furius si často připomínal Ovidiův výrok o svých verších. Nezapomínal na své a ani na Oviaiovy básně, ale čítal pojednání o taktice. Zajímaly ho životy i bitvy velkých vojevůdců – Alexandra Makedonského, Julia Caesara a obzvláště kartaginského Hannibala. Už byl v legii dost dlouho, aby věděl, že cesta k nejvyšším vojenským hodnostem se neotvírá na bojištích vzdálené provincie, ale také v palácích a na římském foru. Přízeň legatovu pokládal za počátek cesty. Snil, že bude velet legiím a rozhodne válečnou srážku toutéž strategií jako Hannibal bitvu u Kann.

V nové provincii, nedaleko mořského pobřeží, bylo nutno zpevňovat římský pořádek mezi nepokojnými kmeny. Legatus k tomu vyslal Fortunata, patrně z obezřetnosti, aby se neprozradil jejich vzájemný spiklenecký vztah.

A tak pochodoval Fortunatus s polovinou legie na sever, k břehům Mlhavého moře. Byl to smutný kraj, pokládaný některými zeměpisci za Ultima Thule, konec obyvatelného světa. Většinu roku zde ležely husté mlhy, jejichž vlhkost pronikala do kostí. Když uprostřed léta zazářilo někdy slunce, přivalily se z vnitrozemí olověné mraky, ze kterých blýskalo a hřmělo, až se třásla země.

Zdejší obyvatelé sídlili v osadách, složených z chalup se stěnami z nehlazených balvanů a pokrytých tuleními kůžemi. Pokud zde nepanoval římský pořádek, usedali náčelníci pod kůly s naraženými lebkami turů a mocnými hlasy promlouvali, pokřik mužů je však často umlčel. Skutečnou moc měli kněží s koženými maskami na obličejích, kteří vybírali lidské oběti bohu hromu a války. V osadách propukaly neustále rozbroje.

Dvakrát do roka, zjara a na podzim, míjely pobřeží obchodní galéry směřující ještě dále k severovýchodu – až do Jantarové země. Při zpáteční plavbě odbočovali obchodníci vysoko na sever, kde na Ostrovech kupovali otroky, pochytané na zdejším břehu.

Ostrovy v Mlhavém moři byly holé. Řídká tráva stěží uživila několik stád ještě zakrslejšího dobytka, nežli byl na pobřeží. Obyvatelé Ostrovů – Rudovlasí muži – sklízeli seno a lovili ryby, živobytí si však musili doplňovat lupem. Na veslicích opatřených čtyřhrannými plachtami pronikali z moře po řekách a jezerech hluboko do vnitrozemí. Vypalovali vesnice, odváděli dobytek, odvlékáli muže a ženy. Lehké a štíhlé lodice, podobné vodním drakům, dokázaly prosmýknout se po sebeužší stružce, dokonce se říkalo, že plují i po trávě, když je orosená. Rudovlasí muži používali všemožných lstí a úskoků, donuceni k boji projevovali neuvěřitelnou statečnost i pohrdání smrtí. Mistrně stříleli z luků, ale jejich hlavní zbraní byla dvojsečná sekera. Na rozdíl od kupeckých galér, kde veslovali otroci, na lodích rudovlasých mužů se nesměl dotknout vesla nesvobodný člověk. Veslař byl zároveň bojovník.

Avšak i na vlnách Mlhavého moře musil zavládnout římský pořádek. Fortunat se stal námořním velitelem.

Z hlavního tábora legie přišla četa tesařů a stavitelů lodí. Zároveň byla dodána výzbroj pro tři centurie. Za pomoci zdejších obyvatel bylo postaveno dvanáct plavidel podobných veslicím Rudovlasých. Z jedné třetiny je Fortunatus obsadil svými legionáři. Dvě třetiny posádek tvořili příslušníci pobřežních kmenů. Fortunat a jeho poddůstojníci je vycvičili po římském způsobu. Dva zmrzačení Rudovlasí muži zanechaní při posledním nájezdu svými druhy na pobřeží učili posádku používat plachet a vesel.

Těsně před propuknutím zimních bouří vyplul Fortunat se svým mužstvem k Ostrovům. Navigátorem byl zkušený rybář, který dokázal nemožné: Za klamného svitu měsíce zavedl lodi bezpečně na břeh největšího ostrova.

U lodic zanechaných na břehu zůstala jen nepočetná stráž. Šiky odpochodovaly do vnitrozemí a za úsvitu se zastavily na dohled shluku chatrčí a balvanů. Byla to hlavní osada na Ostrovech.

Rudovlasí muži nespali. Jejich rybáři z pobřežních vod, chlapci – pastýři od stád na vřesovištích – a čeleď, která vyšla svážet smyky pokosenou trávu, už vyburcovali bojovníky.

Poplach Fortunata nezmátl.

Na pláni před osadou se nashromáždili Rudovlasí muži. Z houfu bylo slyšet nevázaný řehot. Nájezd pobřežních obyvatel připadal válečníkům směšný. Byl to žert, který krvavě skončí.

Svoje vojáky rozestavil Fortunatus do tvaru půlměsíce. Ve vypouklém středu stáli lidé z pobřeží a na křídlech hastati.

Rudovlasí muži, mávajíce sekerami, vyrazili. Jejich válečný pokřik se utápěl ve výbuších smíchu. S chechtáním vrazili rovnou do středu Fortunatových šiků.

Ačkoli uprostřed stáli muži vycvičení římskými centuriony, nevydrželi nápor a zvolna couvli. Byl to ústup, jak se říká, krok za krokem.

Od věků byli Rudovlasí uvyklí bojovat bok po boku, aby druh chránil druha. Vzdalovali se od sebe pouze na dosah válečné sekery. Vyráželi kupředu a do stran. Tak se jim dařívalo pronikat řadami protivníka.

Zde však došlo k obratu.

Když Fortunat usoudil, že celá skupina Rudovlasých mužů prorazila dost hluboko mezi jeho vojsko, pokynul trubači, ať zaduje signál k postupu. Bylo to znamení hastatům na křídlech.

Střed se zastavil jako přibitý a hastati vykročili kupředu. Pochodovým krokem obešli Rudovlasé muže a obě křídla se spojila za jejich zády.

Válečný pokřik dozněl.

Kruh byl uzavřen.

Hbitě a rázně oddělovali hastati od sebe jednotlivé Rudovlasé muže a mířili na ně dlouhými kopími. Hroty bodaly, zatímco ostří dvojsečných seker bezmocně protínalo vzduch. Pobřežní obyvatelé poprvé uviděli klesat Rudovlasé muže. Římský oddíl drtil nezkrotné mořské nájezdníky, jako žernov drtí zrno.

Fortunatus se radoval, jak se mu podařilo zopakovat Hannibalovu strategii z bitvy u Kann.

Nikdo z Rudovlasých mužů neprosil o milost.

Po bitvě zničilo vojsko hlavní osadu. Stavení byla rozvalena, a co bylo ze dřeva, shořelo. Ukořistěný dobytek, nářadí, lodi a potraviny si vzali obyvatelé z pobřeží. Lidi z osady, pokud přežili útok, poslal Fortunatus v poutech na pobřeží, odkud je několik starších vojáků odvedlo do hlavního tábora legie, kde již čekal obchodník s otroky.

Tak nemilosrdně trestal Fortunatus ostrov za ostrovem. Posléze zbytek Rudovlasých mužů uprchl na vzdálené souostroví. Teď bylo na čase uplatnit moudrost starých vojevůdců: Prchajícímu nepříteli vystav most ze zlata! Fortunatus jej vystavěl z obilí, které poslal zbylým Rudovlasým mužům za slib, že se budou vyhýbat pobřeží. Zároveň zakázal kupcům plavícím se do Jantarové země nakupovat otroky.

Tak zavládl pořádek Říma i v Mlhavém moři. Pro Fortunata to však byl začátek podivuhodných příhod, jaké v jeho době neprožil žádný člověk.

Zjara připlul k táboru poloviny legie náčelník neznámého kmene. Bylo to po dlouhé a vlhké zimě, za níž Fortunatus vštěpoval svým vojákům nutnost návratu k republikánské vládě, a zároveň cvičil pět centurií vojska naverbovaného z místních obyvatel. Každý muž byl dobrý k boji za republiku.

Náčelník se plavil podél pobřeží na dlouhém koženém člunu, doprovázen družinou, která plula na pěti podobných lodicích. Tato plavidla, poháněná pádly, byla na moři nepřekotitelná, neboť jejich úzké paluby měly kryt z tuleních kůží.

Fortunat se dozvěděl, že náčelníkův kmen sídlí na Severozápadním poloostrově, což je kus země vystrčený tak daleko do moře, že se o něj rozbíjejí vlny přicházející z nekonečného Oceánu. Obyvatelé poloostrova jsou rybáři a skoro celý život tráví v člunech. Tento kmen je počtem malý, a proto přijímá uprchlíky, vyhostěnce a trosečníky. Nyní počali vpadat na Poloostrov Rudovlasí muži. Náčelník prosil o ochranu.

Severozápadní poloostrov, jak věděl Fortunat, nepatřil k Mlhavému moři a Rudovlasí muži si tam mohli tropit, co chtěli. Ale proč jej nepřipojit k říši? Fortunat přikázal připravit jednu z válečných lodic, zařadil do posádky služebníka, jenž mluvil jazykem lidí z Poloostrova, a vyplul společně s náčelníkem.

Po pěti cínech plavby, neustále na dohled pobřeží, objevily se rozeklané skály, které jako přístavní hráz nějakých Kyklopů vybíhaly daleko do moře. To bylo pobřeží Severozápadního poloostrova. Nahoře, na plošině rovné jako stůl, bičoval mořský vítr řídkou trávu. Nerostl tam ani keříček.

Při plavbě podél poloostrova bylo občas slyšet dunivý rachot, to se řítily skály podemleté příbojem.

V zálivu, nedaleko ústí jediného potoka, který tu pramenil, ukrývala se osada. Ke skalám se tiskly chatrče z naplaveného dřeva a byly podobné hnízdům mořských ptáků.

V nejužším místě zátoky, hned nad potokem, leželo cosi zdálky podobné trouchnivějícímu pni nebo krokodýlům, jací se vyhřívají na písčitých březích afrických řek. Jenomže tenhle krokodýl měl nejméně sedminásobnou délku. Když se Fortunatus, sedící v lodi, dostal blíže, napadlo ho, že je to přece jen kláda. Ale po přistání rozeznal, že to je nesmírně dlouhý člun, obrácený dnem vzhůru. Tvar člunu znepokojil především lodníky, kteří se vzrušeně dohadovali, k čemu to plavidlo je, vždyť i na mírně zvlněném moři se musí přelomit, jako se láme tříska v prstech. Ale ve chvíli vylodění Fortunat na zvláštní člun pozapomněl.

V osadě přebývala podivuhodná směsice lidí. Kromě původních příslušníků kmene příbuzného s lidmi od Mlhavého moře žilo zde dosti Rudovlasých mužů vyhoštěných svými náčelníky z Ostrovů. Dále tu byli uprchlíci z kupeckých galér, námořníci a veslaři, vesměs tmavší barvy pleti, s kadeřavým vousem. Stíhána nedůvěřivými pohledy zdejších lidí i Rudovlasých a spřátelena jen s lodníky, obývala nízkou chatrč mladá žena černé barvy kůže, která také přibyla z kupecké lodi.

Lidé, tak neobvyklí ve vesnici na okraji Oceánu, nemohli v nejmenším překvapit vojáka, který pobýval v dalekých končinách Římské říše. Fortunat se v duchu usmíval údivu svých průvodců z pobřežního kmene, když se náhle střetl s podivným stvořením, jež se vyplazilo zpod převislé skály.

Byla to bezpochyby lidská bytost, i když měla zvláštní, bronzově zbarvenou tvář s nezvykle vysedlými lícními kostmi. Oči, tmavší nežli podzemní sluj, byly hluboko zapadlé pod čelem zakrytým vlasy téměř modrého odstínu. Nos jak zoban luňáka trčel ze svraštělého obličeje. Tělo bylo navlečené do rozpadajících se kožišin.

Fortunat mimoděk odvrátil pohled na obydlí, odkud se tento přízrak vyhrnul. Bylo to nízké a dlouhé stavení z klacků, poházených drny. Otvorem v zaoblené střeše vycházel dým. Strašně to tady páchlo zkaženým rybím masem. Zněly odtud tiché hlasy v nesrozumitelné řeči.

Jako na obranu položil Fortunat pravici na jílec svého meče, a teprve potom se přiměl pohlédnout znovu do té příšerné tváře. Připadalo mu, že hledí někam hodně daleko, až na konec světa.

A přece, ptal se Fortunat sám sebe, nač bych se měl znepokojovat? Se mnou a s kterýmkoli občanem Říma nemá ta bytost z páchnoucí chatrče nic společného. Mohl bych ji zabít jednou ranou. Je to barbar, jakého jsem dosud neviděl.

Fortunat cítil slabé mrazení. To jej dosud nepotkalo.

O chvíli později si uvědomil, že jej mrazí z divochova pohledu. Nedalo se z něho nic vyčíst. Vyznal se v lidských tvářích, odhadovat smýšlení podle výrazu – to byla schopnost každého důstojníka. Fortunat, původně básník, byl navíc zvlášť vnímavý. Nyní však měl pocit, že stojí před sochou, která se pohybuje.

Fortunat se ohlédl na své muže. V jejich tvářích četl podivení a úlek.

Mlčky odcházeli od převislé skály.

„Tos viděl nejstaršího z Mořských mužů,“ vykládal náčelník Fortunatovi, když spolu seděli na kožešinách uvnitř chaty, kde se tísnil houf bojovníků. Mořští muži, dozvídal se Fortunat, připluli před pěti limami v tom dlouhém člunu, co vypadá jako kláda. Bylo jich jako prstů na obou rukou, ale dva zemřeli po přistání.

„Odkud připluli?“ zajímal se Fortunat.

Náčelník ukázal k západu. „Objevili se tu dva dny po velké bouři.“

Fortunat pohlédl na západní stěnu chaty. „Jsou na západ odsud v Oceánu nějaké ostrovy?“

„Oceán je plný ostrovů,“ sděloval náčelník, „ale Mořští muži jsou ze země za Oceánem.“

„Jak to víš?“

„Tohle nejsou první Mořští muži, kteří k nám dopluli,“ tvrdil náčelník a šklebil se od ucha k uchu, „za časů mého děda tu přistávalo mnoho lodí. Tehdy měli Mořští muži s sebou i ženy. Dvě z nich se staly manželkami mého otce.“

„Takže ty jsi…,“ užasl Fortunat.

„Po matce z Mořských mužů,“ přisvědčil náčelník.

Fortunat chvíli mlčel. Když promluvil, byla jeho řeč úsečná a tvrdá, hovořil jako při výslechu zajatce nebo špeha. Zeptal se, zda Mořští muži někdy bojovali se zdejším lidem.

„Bývají vysílení po dlouhé plavbě Oceánem,“ odpovídal náčelník, „ale jak jsem již řekl, za časů mého děda připlulo mnoho a mnoho lodic s Mořskými muži…“ Prsty se kmitaly zakouřeným vzduchem po dlouhou dobu, naznačovalo to, že počet Mořských mužů byl obrovský. Pak se náčelníkova ústa roztáhla jako při zívání a otevřená dlaň zlehka pleskala na rty. Fortunatovy uši zaplavil přerývaný jekot. Dvacet římských krasavic vylekaných krysou by nedokázalo tak ječet.

Fortunat si představil muže měděných tváří s netečnými pohledy věštícími krutost.

„Za toho pokřiku míjeli v lodích náš břeh, hlasy však zněly vyprahle a podle toho usoudil můj děd, že jsou Mořští muži unaveni,“ vyprávěl náčelník. „Jejich volání však vyzývalo k boji a děd radil vyrazit na moře. Většina válečníků ale odporovala. Mezitím lodi odpluly a skoro každý věřil, že zpět na Oceán. Avšak za dvě luny, den před velkým tahem ryb, leželi zde uprostřed vesnice dva naši muži s podříznutými hrdly. V písku nebylo stop. Lidé se zděsili, že rozhněvaný bůh Hromu si sám vybral oběti. Spálili tedy celý úlovek z velkého tahu na počest boha a hladověli. Po dvou dnech ležel jiný muž v chatrči, mezi svými ženami a dětmi, v kaluži krve z podříznutého hrdla. A odpoledne na břehu našli dalšího, v zádech mu vězela velká rybí kost, zaostřená do špice. Tak lidé poznali, že to nedělal bůh Hromu…“

Náčelník pohladil čepel železného nože, který mu visel na řemínku, spadajícím od levého ramene. „Mořští muži,“ vysvětloval jako mimochodem, „mají všechno z kamene, dřeva a kostí…“

V chatě bylo ticho. Fortunat by mohl slyšet svoje vlastní vzrušené dýchání, kdyby horečně nepřemýšlel o tom, že lidé přicházející z moře nežijí ve zlatém, stříbrném nebo železném věku, ale v kamenném.

„Jsou lstivější než lišky, které kradou návnadu z pastí,“ pozvedl náčelník svůj hlas a pojednou zazpíval na jednotvárnou melodii barbarský epos o Mořských mužích. Fortunatův služebník potichu překládal.

Byla to dlouhá píseň o tom, jak Mořští muži šíří hrůzu na pobřeží, a o nalezení jejich úkrytu a o boji, který vzplál, když Mořští muži počali vrhat kamenné sekery, o řinčení mečů a o posledním živém Mořském muži, který bojoval dřevěným kyjem a přitom zpíval píseň smrti, dokud jej neumlčelo kopí. A lodi Mořských mužů pak shořely na počest boha Hromu, jenž dal svým dětem takové vítězství. A končil verši o ženách Mořských mužů, které klidně, bez nářku, přešly do chatrčí vítězů.

Fortunat dlouho mlčel a posléze se zeptal, proč tedy nechávají naživu Mořské muže, kteří bydlí v dlouhé chatě.

„Protože jsou to jiní Mořští muži, než byli tamti, co nás napadli,“ odpovídal náčelník, „jejich lodi, výstroj i zbraně vypadají vždycky jinak. Nikdy sem nepřipluli Mořští muži ze stejného kmene.“

Fortunat upřel pohled ke kouřovému otvoru chaty, v chuchvalcích hustého dýmu počaly se mu zjevovat netušené obrazy.

Potom se zeptal, hlasem trochu přiškrceným napětím: „A byl mezi Mořskými muži někdo, kdo sem připlul podruhé?“

Náčelník řekl, že to se nikdy nestalo. Nikdo z Mořských mužů, kteří sem dopluli, neslyšel o zdejším pobřeží.

Chomáče dýmu se tiskly do kouřového otvoru, Fortunat od nich odvrátil pohled. Zamhouřil oči uchvácen myšlenkou, jak veliká to musí být země, odkud připlouvají Mořští muži.

Mořští muži páchli. Legatus přejel očima jejich řadu uprostřed stanu a vzápětí svraštil nos.

Otrok pozvedl jeden ze závěsů a vítr od moře, vanoucí zde celé dny, zvolna rozptýlil pach zkaženého masa a špatně vydělaných kožešin.

Mořští muži si vyšňořili žalostné zbytky svých obleků a pomalovali tváře černě a bíle. Právě pro nedostatek barev se zdržel Fortunatus na Poloostrově. Mořští muži prohlásili, že raději dobrovolně zemřou, jestliže se nebudou moci před odchodem pomalovat. Posléze se jim podařilo najít barvy podobné těm, kterými se krášlili v domovině.

„Hodili by se do pomocného vojska,“ ocenil je legatus, „musí být stateční a odolní, pohleď na jejich jizvy, Fortunate. Kolik našich hastatů by přežilo podobná zranění? Nemají však smysl pro kázeň, jak čtu v jejich tvářích. Vřadíš je do některého z náhradních oddílů?“

Fortunatus na to neodpověděl. Přitáhl k sobě jednoho z Mořských mužů a řekl legatovi: „To nejsou šrámy z bojů, ale stopy po mučení.“

„Kdo je mučil?“

„Sami sebe mučí.“ Legatus se nedůvěřivě usmál. Fortunatus tedy otočil Mořského muže a vyhrnul mu vzadu krátkou koženou halenu. Objevilo se půl tuctu širokých jizev.

„To je náčelník. Před mnoha roky bojoval jeho lid s jiným kmenem. Náčelník seděl uprostřed bojujících a kněz mu stahoval ze zad kůži v řemenech…“

Legatus si ucpal nos levicí, zatímco pravou kynul, ať jdou všichni ze stanu – až na Fortunata – a potom řekl:

„Když ti barbaři zasmradili můj vzdušný stan, oč více budou smrdět v Augustově dvouposchoďovém domě na Palatinu. Doufám, že se jejich zápach natáhne i do svitků Augustovy řecké knihovny!“

„Jedna centurie by rozprášila tisíce Mořských mužů jako vlk stádo ovcí,“ pronesl Fortunatus s planoucím zrakem, „získali bychom jejich zemi ve dvou bitvách.“

„Fortunate, pilný čtenáři Caesarových Zápisků, zapomněls na onu mořskou bouři, která zničila loďstvo s Caesarovým vojskem u břehů Británie? Je lépe spoléhat na pevné nohy pěšáků nežli na vratká plavidla!“

Fortunatus nesouhlasil, ale mlčel. Důstojník nemohl odporovat legatovi. Ale konzul, konzul může nařídit stavbu lodí, obsadit je vojskem a vyplout na širý Oceán. I cesta do země Mořských mužů, myslil si smutně Fortunatus, začíná v Římě, na foru a v palácích.

… legatovi pozdrav! Vojáci dorazili do Říma bez Mořských mužů, kteří pomřeli cestou, po požití otráveného jídla. Na Foru se mluví o buřičských řečech tvých vojáků, legate. Prý je povedeš proti Augustovi. Více ti nemusím psát.

Senátor…

… senátorovi pozdrav! Hanebný pobuřovatel hastatů, věrolomný nepřítel Augustův, důvěrník nestoudného Ovidia, nehodný syn vznešeného rodu Furiova, vstoupil s polovinou centurie na lodice barbarů a prchá před hněvem Augustovým na Mlhavý oceán.

Legatus…

Fortunatu Furiovi Camillovi pozdrav! Senátor sdělil: Augustus byl potěšen příchodem Mořských mužů. Senát o nich vyžaduje další zprávy. Římský lid v zástupech obléhá stany na Martově poli, kde bydlí Mořští muži.

Vzrušení, jež odvádí pozornost od našich záměrů, je velice vítané. Proto, milý Fortunate, bez meškání vypluj s polovinou centurie až k zemi Mořských mužů, prozkoumej ji, ale vyhni se velkým bojům. Až navrátíme vládu republice, připlaví se za tebou legie.

Legatus…

Kamenná palice dopadla na hlavu žlutého psiska. Prudký úder rozdrtil lebku jako červivý ořech. Zvíře sebou škublo, natáhlo se a leželo bez hnutí. Mezi příšerně vyceněnými tesáky unikal poslední dech.

Vyzáblá ruka odhodila palici. Stařena svrasklého obličeje, na němž pod špínou prosvítala měděná pleť, začala vyvrhávat psí tělo.

Před koženým stanem dýmal jako sopka a žhnul jasněji než krvavé oko oheň z bizoního trusu. Rozfoukával ho polonahý odranec s jizvami a modřinami po celém těle. Ohlédl se po přicházející stařeně a uhnul v očekávání rány. Loket špičatější než hrot šípu zaryl se do žeber odranci tak prudce, že jej porazil tváří do žhavého popeliště. Ubožák se převalil do trávy a mnul si ohořelé obočí. Nevydal však ze sebe ani hlásku. Byl zajatec, dosud nepřijatý do kmene, mohl být kdykoli týrán nebo zabit.

Stařena vhodila na oheň kusy psího masa. Slabě to syčelo a špinavá srst se kroutila žárem.

Kolem ohniště přešel zamyšlený Fortunatus a stařena odvrátila podle kmenového obyčeje tvář, neboť byl manželem její dcery. Zato zajatec pozvedl k Fortunatovi popálený obličej. Fortunatus ukázal na nejmenší kus psího masa a pak na zajatce, kterému zasvítily hluboko vpadlé oči, dnes večer bude po dvou dnech opět jíst.

Před stanem se Fortunatus zastavil a chvíli poslouchal. Tmou se rozléhaly hlasité výkřiky. Přicházely z dálky.

Kožený závěs, připevněný na tyčích z mladých stromků, se odhrnul a kdosi vyšel ven. I ve tmě poznal Fortunatus svoji ženu.

Pružně přistoupila k Fortunatovi a potichu pronesla několik slov v hrdelním jazyce, který zněl proti libozvučné latině jako chřestot kamínků.

Fortunatus pak vešel do stanu, potmě si připjal luk, toulec, široký pás z bizoní kůže a opět vyšel ven. Aniž pohlédl na manželku, pustil se do tmy směrem, odkud se táhlo neustálé volání.

Ponenáhlu vycházející luna osvítila asi padesát sedících mužů. Opodál, téměř na rozhraní světla a tmy, křepčilo půl tuctu mladíků v plné výzbroji, to jest s luky a sekyrami v rukou, s toulci plnými šípů a s pery ve vlasech. Přitom ze sebe vyráželi ony jednotvárné, vytí podobné zvuky.

Fortunatus přimhouřil oči a upřeně se díval na tanec.

Mezi mladíky se proplétalo cosi, ne většího nežli starý pes nebo sotva narozené bizoní tele. Nemělo to žádné nohy, ale zato velkou, špinavě bílou hlavu s obrovskými rohy.

Při pozornějším pohledu bylo možné rozeznat, že je to lebka starého bizona. Ale ten, kdo měl opravdu lovecký zrak, mohl rozeznat, že ona podivná bytost je malý člověk, dítě, navlečené do bizoní kůže a pohybující se po čtyřech.

Prudce, jako by přemáhal rozčilení, vstoupil Fortunatus mezi muže. S odporem vdechl pach tabáku smíchaného se suchým listím červené vrby a doutnajícím v kamenných dýmkách, jež muži svírali v ústech.

Voják, pověřený službou v zemi ovládané Římem, musil být snášenlivý k zvyklostem tamního lidu. Mnozí vojáci a úředníci stali se dokonce zasvěcenci barbarských kultů, což Fortunat odmítal. Nikdy však nedovolil kácet cizí oltáře a posmívat se kterémukoliv knězi. Přizpůsobil se tedy i obyčejům divochů za Mlhavým oceánem a nevyhýbal se ani sání kouře, což v hloubi duše nenáviděl.

Nyní vyňal z koženého opasku dýmku, nasypal do hlavičky z koženého míšku tabák a s lukem na kolenou usedl mezi muže. Zapálil si tím způsobem, že obrácenou hlavičku chvíli přidržel nad ohništěm.

Jak se slušelo, vypustil Fortunatus kouř nejprve k obloze, nabílené úplňkem, a pak vypustil dým na světové strany.

Kolem ohně dosud rejdil drobný tanečník na všech čtyřech. Vlnící se kožešina na jeho trupu připomínala prudké oddychování poraněného bizoního býka. Lebka, nepříliš pevně nasazená na chlapecké hlavě, zrůžověla odleskem ohně. Po tmavých rozích chňapaly plameny.

To byl tanec bizonů. Prosba božstvu. Bohatý lov znamenal dlouhé pruhy, sušící se v žáru letního slunce.

Kolikáté to bude moje léto v této zemi? ptal se Fortunat sám sebe, čtrnácté nebo patnácté?

Patnáct bylo lodí, s nimiž vyplul na Oceán. Byla to plavidla, s kterými dobyl Ostrovy Rudovlasých mužů, otevřené lodi bez paluby, se stožárem a čtvercovou plachtou. U kormidel seděli obyvatelé Poloostrova, vojáci tvořili posádku a většinu místa zabíraly zásoby. Hrst stříbrných mincí, vhozená do kožených měchů s vodou, udržovala podle zkušeností z pochodů pouštěmi svěžest pitné vody. K sobě do lodi vzal Fortunatus tři z Mořských mužů zbylé z těch, které neposlal k legatovi.

Lodice nejprve zamířily na sever, do mlh stále hustších a do vod ještě studenějších. Po několika dnech se objevilo skalnaté pobřeží země, která však nebyla vlastí Mořských mužů. Na skalách se rojili divoši, aby se vrhli na loď, kterou hodí příboj na hroty útesů. Postihlo to dvě lodi, ale Fortunat je nevydal loupeživým divochům. Vojáci obsadili část břehu, donesli čerstvou vodu z nedalekého pramene, rozebrali si trosečníky na ostatní lodi a poté obrátili lodivodové přídě k západu. Vzadu zůstala zátoka, do níž ze tří stran bušil příboj.

Vítr od východu hnal pěnu daleko na moře. Slunce protrhlo mlhy. Nadešly krásné dny společné plavby, za žertových pokřiků z lodi na loď. Ozývaly se písně a kostěné flétny plavců z Poloostrova. Fortunatus se učil od jednoho z Mořských mužů řeči jeho lidu. A nad loďstvem vzpíral neúnavný vítr racky.

Za nocí hledívali plavci z Poloostrova do nebe plného hvězd.

Když se zvedl protivítr, bylo nutné usednout k veslům. Moře se svíralo kolem lodních boků. Pluli stále k západu. Žerty vojáků umlkly, flétna z kostí tesknila. Mezi potichu vyslovovanými větami bylo znát zamlčené obavy. Vojáci křičeli úžasem, když se jednoho jitra celé loďstvo octlo uprostřed stáda velryb. Mořský muž tvrdil, že lovíval velryby v pobřežních vodách. Fortunat se od něho odvrátil, nemělo smysl přít se s lhářem.

Nastalo bezvětří a stále veslovali západním směrem. Dny jednotvárně míjely. A opět se otočil vítr a na stěžních pleskaly plachty. Vojáci čistili zbroj, zrezivělou ve vlhkém vzduchu. Dvakrát se podařilo nachytat do rozprostřených plachet dešťovou vodu.

Vepluli do proudu, jenž unášel lodi k severu, a vítr zesílil ve vichřici. Stěžně se lámaly. Údery vlnobití drtily pozvolna lodní boky. Sůl rozežírala kůži na rukou i na obličeji. Slunce, putující po bezmračné obloze, nemilosrdně bodalo do očí. Za noci zmizely tři lodi. Později ještě dvě. Propukaly náhlé bouře. Plavci z Poloostrova dokázali vrátit každou loď do původní dráhy. Mořský muž seděl v lodi, v ústech držel kamennou trubku, ze které stoupal dým. Jeden z vojáků pustil veslo, sebral svůj meč a chtěl zabít Mořského muže – čarodějníka. Plavec z Poloostrova pustil kormidlo a zachytil ruku s mečem. Přitom ukázal na opasek Mořského muže, kde visel svrasklý váček se špetkou suchých listů. Tohle, vysvětloval kormidelník, Mořští muži spalují ve svých trubkách. Vojáci se upokojili.

Příštího jitra byla kormidelníkova lavice prázdná a vojáci rozmlouvali o mořské obludě, jež pohlcuje plavce. Na kormidelníkovo místo usedl Fortunatus a řídil loď, dokud neusnul. Probudilo jej řinčení mečů. Vojáci sekali a bodali do Mořských mužů, které přistihli při rozřezávání měchů s vodou. Zohavená těla hodili do vln a usilovně veslovali celou noc. Ráno pluly za lodí všechny tři mrtvoly…

Posléze pohltil mrtvá těla jakýsi vír. Zůstala však žízeň. Po několika dnech potácela se neřízená kocábka na širé vodní pláni. V mukách žízně splývala skutečnost s blouzněním. Z vln se vynořovaly obludy. Bylo to jako v Odysseji, kterou Fortunatus čítával v latinském přebásnění Tarenťana Livia Andronika…

Pach, podobný tomu, jaký vycházel z kamenné trubky Mořského muže, zapudil obrazy nevídaných bytostí a Fortunatus procitl u ohně. Kolem zněla hrdelní řeč Mořských mužů. Ležel v chýši z naplaveného dřeva. Zbroj, kterou se ještě na lodi, v chvílích blouznění, opásal, ležela vedle něho. Hnědá ruka mu podávala misku s vodou. Když se docela vzpamatoval, dávali mu Mořští muži jíst – vesměs sušené ryby. Spal na kožišinovém lůžku. Poznal, že je mezi jiným národem, než byli Mořští muži zahnaní v lodicích z kůry přes mlhavý Oceán na Poloostrov.

Fortunatus si uvědomil, jak je tato země obrovská.

Toho roku žily na pobřeží všechny kmeny v míru. Lid z kopců na západě tu byl na návštěvě a Fortunat s ním odešel. Před odchodem vystavěl na břehu z kamení sloup a do pobřežní skály vyryl dýkou nápis, že Fortunatus Camillus Furius, velitel kohorty, očekává legie dále na západě.

Fortunata posedla širá země. Putoval od kmene ke kmeni, stále na západ. Už nenazýval lid Mořskými muži, neboť moře zůstalo nesmírně daleko. Nechával za sebou sloupy z kamenů.

Kmeny mezi sebou často krutě bojovaly. Fortunata však chránil jeho neobvyklý zjev – pochodoval totiž v plné zbroji, jak se na vojáka, vycvičeného centuriem Kaesonem, slušelo.

Prošel lesy. V člunech z březové kůry plul po řekách a jezerech, překročil pohoří a opět se vnořil do lesů. Snadno se naučil posunkové řeči a tou žádal o potravu. Ženy, prostírající v bažinách jelení kůže pod trsy divoké rýže, a muži, obklopující stromy s mývaly zahnanými do větví, poznávali Syna blesku, jak si navykli nazývat Fortunata podle lesklé, protože pečlivě udržované výzbroje. Někdy nesl svitky březové kůry s vyrytým obrázkovým písmem – poselství sousednímu kmeni. Jenom velká nepohoda a krutý mráz přiměly Fortunata obléci nahrubo sešité kožešiny, chránící tělo i zbroj. Desátého dne cesty vždy stavěl kamenný sloup.

V širých rovinách míjel políčka s vysokými rostlinami nesoucími tlusté klasy. Veselí a povídaví rolníci jej přeplavili přes širokou řeku k zachmuřeným a na slovo skoupým lovcům na pláních. Tady ještě urazil značnou vzdálenost – a onemocněl.

Ulehl, roztřesen zimnicí, pod kožený stan kmene lovícího velká, germánským turům podobná zvířata. Ochable vnímal vychrtlého čaroděje, který do něho tloukl pěstmi, štěkal a bušil do bubínku.

Dny míjely. Kmen sídlil v dobrých lovištích a všichni, staré ženy i psi, jedli dosyta. Fortunat ležel a odpočíval. Zbroj, zabalená do kožišin, ležela vedle lůžka. Dosud se leskla. Občas přicházela mladičká dívka s očima podobnýma černým bobulím. Nosila Fortunatovi měkké maso a čistila jeho zbroj.

Fortunatus se uzdravoval. Někdy, v přítomnosti dívky, mával lesklým mečem. V kulatých černých očích se rozhořívaly jiskry, dědictví po otci, nejváženějším muži, podle něhož se kmen řídil, neboť tento lid, na rozdíl od všech barbarů, neměl náčelníky.

Za podzimního jitra obklopilo stan skoro sto osob a pět jich vstoupilo dovnitř. To otec mladičké ženy přišel s celou rodinou, měl s dvěma tucty manželek šedesát synů. Svoji černookou dceru provdal za Frotunata.

Fortunatus se nevzpíral. Když legie nepřicházela, neměl další pochod prozatím smysl. Bylo lépe ohledat kraj, najít místa pro zřízení opevněných táborů a obeznámit se s vojenskou obratností zdejších obyvatel. Z důstojníka se stal zvěd.

V provinciích Fortunatus nikdy nevcházel do chrámů cizích božstev, nyní se však pozpátku přikradl do Posvátného údolí, aby tu tančil při obřadech Psího bratrstva. Ve stráních pátral spolu s chlapci po keřích šípového dřeva a po stromě, z jehož větve chtěl mít luk. S lovci čichal ke stopám a zpíval o zvycích zvířat. Před velkým lovem si nechal probodnout prsa dřevěnými kolíky a zavěsit bizoní lebku a poté běhal podél řady sedících mužů tak dlouho, dokud se kolíky nevyrvaly z těla. Pouze v hloubi duše se usmíval díkům celého kmene za přivolání hojné kořisti.

I když Fortunat zachovával kmenové obyčeje, zůstal věrným synem Říma. Sestavil si a do paměti vryl podrobnou zprávu, jež upozorňovala, že zde není cest, tažných zvířat, vozů a nástrojů z taveného kovu. Ani strachem nelze zdejší lid ovládnout, jsou totiž podivuhodně sbratření s mukami a se smrtí. Budou z nich špatní a neposlušní obyvatelé římské provincie.

Se svou ženou měl Fortunat dvě dcery a syna Publia, kterého usiloval vychovat po římském způsobu. Vlivem kmenových zvyků to však byla práce Sisyfova. Snad při dalším pochodu podaří se vštípit chlapci kázeň hastata.

Od zajatce, nalezeného v bezvědomí, a tudíž nehodného smrti u mučednického kůlu, doslechl se Fortunatus, že za vysokými horami na západě klesá slunce do mořských vln. Tato země měla také konec! Jakmile si to Fortunatus uvědomil, zalehlo do jeho sluchu dunění kročejů legie. Bylo načase vydat se až k západnímu moři a vyrýt do útesů nad ním poslední nápis. Ale v té době odešli bizoni z planin a kmen hladověl…

Nyní, v žáru posvátného ohně, uvažoval Fortunatus o nejvhodnějším dni k další cestě. Až si oblékne zbroj, stane se opět nedotknutelným a uctívaným Synem blesku.

Tanec zatím skončil. K ohni přistoupil vychrtlý čaroděj a mezi prsty držel zelenočernou luční kobylku. Ptal se jí:

„Kde budou zítra bizoni?“

Kobylka pomalu otáčela tykadly. Nikdo ani nehlesl. Malý tanečník se točil stále pomaleji. Kobylka namířila tykadla na východ a skočila do tmy.

Čaroděj usedl mezi muže. Zazněla kostěná píšťalka z orlího křídla. Lovci pozvedli luky s nasazenými šípy.

Fortunatus, s tváří staženou odporem, položil šíp na tětivu.

Nastalo ticho. Malý tanečník se napřimoval a bizoní kůže klesala z jeho ramen. Podobná pomačkané nádobě kolébala se nad hochovou hlavou bizoní lebka a zpod ní zaznělo:

„Aurea satas primae est… Nejprve byl věk zlatý…“

Mužům se zaleskly oči. Tohle bylo nádherné zaklínadlo. Zvedal se luk za lukem. Čaroděj zaječel.

Vylétly šípy. V okamžiku vypadalo chlapcovo tělo jako dikobrazí kůže.

Vyšlehlý plamen zasvítil na šíp, dosud nasazený na ohnutém luku.

Jenom prudký dech prozrazoval toho, komu latinské verše ukázaly chlapcovu totožnost.

Ani prst se nezachvěl Fortunatovi, ale zato jeho myslí prokmitávaly dávno zapomenuté obrazy. Viděl svého učitele a zasvětitele do poezie otroka Gnaea, zahlédl ochránce básníků Valeria Messallu a laskavě se usmívala tvář Publia Ovidia Nasona. Opět se rozléhal hlas centuriona Kaesona a Fortunatus viděl sama sebe ve stanu tribuna legie Terentia Rupilia, jak vzpomíná dávných bojů s Latiny, kdy konzul Titus Manlius Torquatus odsoudil na smrt svého syna.

Fortunat napjal luk s přáním, aby se luk zlomil. Dřevo však bylo pevné. Střela mířila na Fortunatova syna, jenž musil zemřít, aby byl splněn barbarský zvyk oběti na úspěch lovu.

Ani nejbystřejší zrak by nepostřehl let šípu, jenž skončil v chlapcově hrudi.

Radostné volání a pochvala Synovi blesku zněly úzkým údolím, jež bylo poseté těly ulovených bizonů. Plály tu drobné ohníčky, nad nimiž se opékaly bizoní jazyky, játra i srdce. Mnohé ženy a mladší lovci jedli maso syrové. Několik mužů stahovalo zvířatům kůže a balilo do nich plecka a kýty. Zavěšené na kožených řemenech sušilo se na slunci maso. Stařeny oškrabávaly z čerstvých kůží zbytky srsti a masa. Psi, vykrmeni k prasknutí, těžce oddychovali pod koženými stany.

Kdo zrovna neměl plná ústa, ten pěl chválu na Syna blesku a přál mu štěstí na jeho cestě. Křik se odrážel od skalnatých stěn.

Fortunatus Furius Camillus naslouchal jemnému zvonění své, poněkud zašlé, ale dosud se lesknoucí zbroje. Nohy si opět zvykaly na pochodový krok.

Ohlédl se. Příbuzenstvo dosud obklopovalo jeho ženu, její matku a jeho dvě dcery. Zajatec, obtížený nákladem masa, narychlo vyuzeného nad ohněm ze šalvěje, kráčel rovně a bez ohlédnutí – bude z něho dobrý hastat.

V dálce bíle svítil čtverec bizoních lebek. Pod nimi ležel pohřbený Publius.

S úsměvem se obrátil Fortunatus směrem, kterým bude večer klesat slunce. Barbaři vůbec netušili, že bizoni se vřítili do úzké rokle podle slavného vzoru z kannské bitvy.

Strategie kartaginského vojevůdce, prováděná s římskou přesností, přivedla do záhuby i tolik obrovských zvířat. Fortunatus rozestavil lovce jako Hannibal své vojáky do tvaru půlměsíce. Nejlepší střelci čekali na křídlech pod skalami a chlapci a ženy mocným křikem poplašili bizony proti několika nejrychlejším mužům kmene, kteří prchali ke skalnaté rokli. V poslední chvíli uskočili lovci do stran a stádo vpadlo mezi skály, odkud svištěly šípy –

Zdejší barbary něco takového nenapadne, řekl si s uspokojením pochodující Fortunatus a klopýtl. Noha mu uvázla v díře vyhrabané nějakým hlodavcem. Žlutá hlína se přichytla holeně. Bylo nutné ji vyčistit. Za chvilku s tím byl hotov. Brzy tu povede římská silnice, pomyslil si a jeho krok byl opět vyrovnaný a pevný.

Pochodoval přímo k horám, obaleným sněhem.