Alberto Vojtěch Frič

Strýček Indián

Dobrodružství lovce v Gran Chaku

Kapitola první

SETKÁNI V LESE

Lovec stál pevně rozkročen v koruně stromu a držel v ruce prak. Jeho oči nepostačovaly sledovat rej kolibříků, kteří se tu rojili jak včely kolem úlu.

Vysoko nad pralesem stálo zlaté slunce Gran Chaka1, nehybné a žhavé jako vzduch plynoucí sem od severu ze Solné pouště. Tam kdesi na východě byla krásná, plodná Páraná, země věčně zelených niv. A zde bylo horké, dusné ticho pralesa, ráj kolibříků, těch droboučkých pestrobarevných ptáčků, jejichž peří má kovový lesk a je vzácné.

Lovec měl prak, aby je střílel. Nikde dosud neviděl takové množství kolibříků a nikde nepoznal tak krásné druhy jako zde. A lovec tomu věru rozuměl. Znal sám přes sto druhů a věděl, že jich je ještě skoro jednou tolik.

Lačnýma očima se díval na kolibříky. Stále pozoroval a vybíral si, kterého z nich by měl odstřelit. Ale když konečně zvedl ruku s prakem, počalo mu být těch drobných ptáčků líto.

Proč mám zabíjet ty ubohé tvory? pomyslil si. Vždyť jsou právě tak rádi živi jako já! Jak spokojeně tančí ve větvích, jak titěrným štěbetáním prosycují bezedné ticho pralesa a pouště!

A lovec vstrčil prak do opasku, zaklesl se do větví a pozoroval kolibříky. Díval se, jak plaší broučky a jak chytají ty postrašené uprchlíky do otevřených zobáčků, jak se rozletí do vzduchu, náhle zastaví a spustí se k zemi do vysoké trávy, kde sají med z kalichů, a opět se vznesou, víří a pípají, rychlými zákmity proletují, občas úžasně rychle vymršťují svůj rozeklaný jazyk, aby jej jako laso hodili po létajícím hmyzu.

Teď lovec skoro bezděčně sáhl znovu po praku. Nevěděl ani proč. Hlavou mu bleskla jiná myšlenka. Šetřím vás tu, kolibříci, pomyslil si, tiše vás tu pozoruji, a vy jen neplechu tropíte! Mušky lapáte, broučky nenecháte na pokoji a ani med květin před vámi neobstojí! Proto vás mám šetřit, když vy se jen po potravě pídíte, tvora za tvorem vesele ničíte, jako by ta moucha i ten brouk jen proto byli živi, abyste vy jazykem po nich hodili a žaludky nepřetržitě si naplňovali? Jakým právem?

Lovec užuž přikládal k oku prak. Když vy nedáte broučkům žít, proč já bych vás šetřil?

Ale náhle zaslechl pod sebou, pod stromem, hlasité zaječení, táhlé a vyzývavé, jako když deset koní vztekle zařičí. Lovcova ruka poklesla a kolibříci se v svém roji podivně zapotáceli.

Vysoká tráva pod stromem, lenivě dosud ležící v žáru tropického slunce, se zavlnila. Lovec zvolna zastrčil prak a sáhl po revolveru, který měl v opasku. Kolibříci se neviditelně vznesli o něco výše nad stromy. Snad teprve nyní zpozorovali, že v koruně stromu číhá člověk. Snad je odehnal táhlý řev, který zazněl před okamžikem dole v trávě.

Ticho pralesa rozbušilo srdce v prsou lovce. Znal dobře ten zvuk, který ohlušil na okamžik všechno kolem. Znal ten řev a vlnění trávy mu povídalo, že slyšel správně, že uhodl.

Teprve pak, když držel v ruce revolver, pochopil, že tato zbraň je pro něho bezúčelná. A pozdě si vzpomněl, že dole pod stromem nechal ostatní své zbraně, loveckou dvojku i nůž, které by teď nejvíce potřeboval. Pozdě si vzpomněl, že je bezbranný, neboť ve chvíli, kdy chtěl seskočit se stromu a ozbrojit se, rozvlnila se tráva u kořene a z husté zeleně se vynořilo statné tělo šelmy.

Jaguár!

Jasně žlutý tvor, posázený černými a temně rudými skvrnami, plížil se pod stromem. Byla to obrovská, silná kočka, jejíž tlapy uchvacují kořist mocnými drápy.

Lovec vylezl o několik větví výše, nepouštěje revolver z ruky. Snad tím bojácným pohybem upozornil na sebe jaguára.

Proč se hýbal? Proč lezl výše? Byl tak málo statečný?

Jaguár zvedl líně hlavu a pohlédl vzhůru do větví. Zavětřil pach člověka a pátravým pohledem hleděl hustým listovím vzhůru. Konečně nalezl skulinu a tou hleděl přímo do lovcova obličeje.

„Nemýlil jsem se!“ zašeptal lovec, nespouštěje oči ani z jediného pohybu šelmy. „Nemýlil jsem se! Jsi to ty!

Dobrá! Tentokrát proti tobě nezmohu nic. Ale konečně vím, že jsem šel správným směrem za tebou, Zjizvená tváři. Už vím, že mi bude dopřáno pomstít své psy!“

Jaguár obešel několikrát kmen stromu, opřel se předními prackami a znovu čenichal. Teď bylo vidět celou jeho hlavu. Sluneční dukát padl šelmě přímo do očí a osvítil nádhernou, krutýma očima vyšňořenou tvář. A přes levou líc se táhne dlouhá, rozeklaná jizva jako po ráně sekyrou.

Zjizvená tvář!

„Skoro čtvrt roku už jdu za tebou, Zjizvená tváři,“ hovořil lovec polohlasem, „a šest dní tady na tebe číhám a hledám tě. Zničil jsi mou smečku, hladovce! Mé věrné psy jsi pobil! Diamanta jsi přerazil v kříži, Feroz je roztrhán a fenu Gnapu jsi zdělal tak, že přičichne-li kdy ke stopě divoké kočky, stáhne ocas a vplete se mi strachem pod nohy. Chceš také okusit mé krve?“

Jaguár se díval přimhouřenýma očima na lovce a lovec nespustil z šelmy oči. Tak se dívaly na sebe dvě bytosti, člověk a zvíře, dlouhou chvíli, v které bylo opět bezedné ticho, přerušované jen drobnými výkřiky kolibříku.

Pojednou sebou jaguár trhl. Chystal se opřít drápem do pně stromu, když ho něco vyrušilo. Lovec se zprvu domníval, že se kočka chystá ke skoku, ale pak si všiml, že jaguár kroutí hřbet, aby se schoulil do trávy, v jejímž bledě žlutém odstínu se ztrácelo jeho žluté tělo.

V téže chvíli zaslechl lovec v řídkém vzduchu vzdálené hlasy. Pochopil, co znamená jaguárův pohyb. Neváhal ani vteřinu, zvedl ruku s revolverem a třikrát vystřelil. Pak volal hlasitě:

„Nepřibližovat se! Nechodit sem! Je tu Zjizvená tvář!“ Tato slova křičel v řeči Indiánů. Hned nato však zavolal italsky:

„Pozor! Nepřibližujte se! Číhá zde tygr ze Santa Cruzu!“

Okamžik bylo opět hluboké ticho. Lovec pohlédl pod strom a spatřil, jak se jaguár několikrát váhavě otočil a svěsil ocas hluboko mezi nohy.

Lovec pochopil.

Vystřelil ještě jednou. Zmaten vystřely, jaguár ještě okamžik váhal, pohlédl opatrně do koruny stromu a pak plavnými kroky, tiše, jak přišel, zmizel v zelené hlubině vysoké trávy a ve stínu stromů.

Lovec ještě chvíli naslouchal. Nevěděl, z které strany zněly lidské hlasy, jež prve zaslechl. Neviděl, v kterou stranu odešel jaguár. Nebyl si jist, odešel-li vůbec.

Ale když zvedl hlavu, spatřil, že roj pestrých kolibříků opět se snáší k zemi, a tu pochopil, že nebezpečí minulo. Zhluboka si oddechl a otřel studený pot, který mu vyrazil na skráních.

Potom již nemyslil ani na lov kolibříků, ani na chvíli nebezpečí, jež mu právě hrozilo. Sešplhal se rychle po větvích a kmeni stromu, jedním skokem se octl v trávě u své pušky, hned ji uchopil a postavil se ve střehu; teprve když nespatřil kolem v trávě ani památky po hřbetě posázeném skvrnami, shýbl se pro nůž a pro ostatní věci, které odložil, než se vydal za kolibříky. Rychle se ustrojil, uchopil znovu pušku a pak zvolal:

„Lidé! Kde jste? Zvíře odešlo!“

Za malý okamžik zaznělo v lese táhlé volání. Lovec poznal, že to je heslo jeho indiánských přátel. Šel směrem, kterým se ozývalo volání, a rozhlížel se ještě po slehlé trávě, jež značila jaguárovu cestu. Stopa vedla skoro stejným směrem, ale uchylovala se víc k řece.

Lovec zavolal ještě jednou. Hlasy Indiánů se přibližovaly.

Najednou lovec pocítil, jak se mu puška v prstech zachvěla. Zastavil se a v tom okamžiku si uvědomil, jak mu znovu vyráží na čele studený pot.

Ještě krátce zavolal a pak vtíravé mrazení proběhlo celým Jeho tělem. Ruce mu rychle malátněly a v očních důlcích pocítil tíživou bolest.

Z lesa vystoupil mladý, malý, nevzhledný Indián, držel ruku nad čelem a rozhlížel se.

V té chvíli lovec pocítil, jak se pod ním zbortily nohy, a klesl do trávy.

„Karaí Puků!“ vykřikl radostně Indián. Hned nato se za ním objevili dva jiní hoši, podobní prvnímu.

Indián veselým krokem běžel směrem, kde ležel bílý lovec v trávě.

„Karaí Puků! Je to Karaí Puků!“ žvatlal Indián a přiběhl k lovci.

„To jsi ty, Mitápirú?“ řekl lovec ztichle, otíraje si přitom studený pot s čela.

„Slyšeli jsme tvé volání, Dlouhý lovče,“ pravil Indián, „šli jsme za tebou, abychom tě upozornili, že se v kraji objevil Zjizvená tvář. Ale tys ho viděl sám.“

Nyní se Mitápirú zarazil. Bedlivě pozoroval lovce.

„Co se ti stalo, Karaí Puku – Dlouhý lovce?“ ptal se. Ublížil ti Zjizvená tvář?“

Druzí dva Indiáni došli k nim.

Lovec zavrtěl hlavou:

„Zjizvená tvář mi neublížil. Ublížilo mi slunce. Vrátila se mi stará nemoc, zimnice. Snad to bylo napětím, snad strachem.“

Jsi nemocen?“ ptal se s účastí Mitápirú.

„To nic není,“ mávl rukou lovec. „Co dělá Feroz?“

„Tvůj pes je ještě samá rána,“ pravil Indián. „Ale ošetřujeme ho a bude záhy zdráv. Dnes vyl a chtěl překousat obvazy. Snad cítil Zjizvenou tvář.“

„Ten dobrý pes! Ošetřujte mi ho pečlivě!“ usmál se lovec a pokusil se vstát. Marně. Jeho tělo bylo zesláblé a malátné. Nepatrně vzdychl a znovu se zhroutil do trávy.

Mitápirú a jeho soukmenovci ho pozorovali. „Myslím, že tě Zjizvená tvář uřkl pohledem,“ pronesl Mitápirú zamyšleně. „Musíš do vesnice a budeme tě ošetřovat.“

„Ne!“ řekl vzdorovitě lovec. „Nemohu teď do vesnice. Musím přes řeku, na druhý břeh do Marsalovy vápenice. Snad v noci přejde Zjizvená tvář řeku. Unikl by mi!“

„Karaí Puků nás opustí právě teď, když se tu objevil Zjizvená tvář?“ tázal se Mitápirú smutně.

„Neopustím vás,“ odpověděl lovec. „Tam z druhé strany řeky mohu lépe přehlédnout krajinu. Marsalova vápenice stojí na kopci, odkud je vidět po celé krajině, i na vaši vesnici. Rozžehněte dnes v noci viditelný oheň, Mitápurú. Řekni o tom velikému náčelníkovi, nechť on, Kasik Kyrá, tak učiní A Feroze opatrujte! Pes by mohl ze strachu o mne překousat obvazy a utéci. Ale musí se vyléčit.“

Indiáni bedlivě pozorovali lovce a sledovali každý jeho pohyb i slovo.

„Ty sám však, ó Karaí Puků, potřebuješ léčení,“ poznamenal Mitápirú.

Lovec se zasmál: „Dám se léčit apinotslemou, vašim čarodějem, co? On mě vyléčí tancem, ne?“ Lovec opovržlivě mávl rukou: „Věřil jsem, že Mitápirú důvěřuje ve všem Karaí Pukúovi, a on zatím pochybuje o jeho řeči. Zimnice není nemoc2. Je to jen slabost těla. Několik dní potrvá, než se jí zbavím, ale zbavím se jí. Jdi, Mitápirú, a dones Kasilu Kyráovi můj vzkaz: Ať zapálí veliký oheň a dává pozor; Zjizvená tvář může kroužit kolem vesnice a snad se pokusí přeplavat řeku. Vy mě doprovodíte k řece a převezete na druhý břeh. O ostatní se už postarám!“

Tento rozhovor byl veden v jazyku guaraní, jenž je běžnou dorozumívací řečí mezi Indiány a bělochy toho jihoamerického kraje.

Lovec se těšil veliké lásce těchto divochů, k nimž se bílí obyvatelé země chovali povýšeně a s opovržením. Běloch zvaný v jejich řeči Karaí Puků, to jest Dlouhý lovec, nějakou chvíli ještě odpočíval v trávě a pak, podpírán oběma Indiány, odešel k řece, aby se dal převézt na druhý břeh do Marsalovy vápenice, kdežto Mitápirú spěchal do vesnice Angaitů, aby vyřídil jeho vzkaz.

Kapitola druhá

CALERA MARSAL

Calera3 Marsal, vápenice Marsalova, byla opravdu středem té krajiny. Ležela na vysokém vápenitém ostrohu nad řekou a od ní, jako od nějakého hradiště, byl rozhled daleko po kraji. Na druhé straně řeky, na pokraji Gran Chaka, byla vesnice Indiánů kmene Angai, jejíž hlavou byl náčelník Kasik Kyrá.

V Marsalově vápenici byl správcem dobrý a lenivý Ital don José4; žil tu se svou ženou Dolores a se svými dětmi; dělníci ve vápenici byli většinou italští přistěhovalci, zbytek byli Paraguayci a výjimku činil jeden míšenec, Joaquín5, který sem přišel odkudsi ze středu země a nikdy se o své minulosti nechtěl zmiňovat. Tento Joaquín byl jinak dobrý pracovník, a proto se ho nikdo na jeho minulost ani neptal.

Lovec, kterého sem do Marsalovy vápenice přepravili z druhého břehu Angaité, nebyl zde hostem poprvé. Všichni ho už znali z dřívějších návštěv, jen jediné nemohli dobře pochopit, proč ten člověk v této nebezpečné krajině bloudí, co tu hledá a co chce. Věděli, že se indiánské kmeny k Dlouhému lovci chovají velmi vlídně a on že ovládá nejen jejich řeč, ale i jejich zvyky.

Nejvíce lovci rozuměly dvě děti správce dona José, starší Jakoubek – Giacomo a mladší Josefka – Giussepita.6

Ti dva se nikdy nestarali o to, co zde lovec dělá a co tu chce; věděli jen, že když bude mít chvilku času, bude jim vyprávět pohádky, jichž tolik znal. Obě děti mu říkaly „strýčku Indiáne“, ačkoli byl bílý. To proto, že jim vždy vyprávěl o Indiánech a velmi je chválil.

Dělníci v caleře se na všechno dívali jinak než tito dva malí lovcovi přátelé.

Také tentokrát, když přemožen zimnicí ležel v svém stanu na dvoře vápenice a polykal léky, které si sám z bylin připravil, pozorovali ho dělníci zvědavě. Proč neodejde z této krajiny, když nesvědčí jeho zdraví? Co tu dělá? Proč tu zůstává?

Že je v krajině jaguár? Ale cožpak je jaguár lidem nebezpečný? Vždyť každé malé dítě ví, že se jaguár lidem vyhýbá, že je nepřepadává, že jim nic neudělá!

Přesto přikázal don José na radu lovce zapálit veliký oheň, který hořel celou noc. Také naproti za řekou v indiánské vesnici hořel veliký oheň.

V Marsalově caleře takový táborový oheň nikomu nevadil. Naopak, navečer se kolem něho všichni shromáždili a vyprávěli si dlouho do noci různé příhody. Pak ulehli u ohně a spali venku, neboť noci v Gran Chaku jsou v létě teplé a dusné.

Lovec sám dřepěl u ohně nejen v noci, ale nehnul se od ohniště ani za dne. Zimnice jím zmítala a Karaí věděl, že potrvá několik dní, než se bude zas moci hnout. Seděl schoulen a trpělivě poslouchal řeči dělníků, kteří neváhali pobavit se na jeho účet.

„Začpak stojíte, vy lidé ze severu?“ řekl vyzývavě jeden z dělníků, Giovanni7, zapaluje si kusem hořícího polena hliněnou lulku. Přitom se díval na tmavou hromadu, kterou tvořilo lovcovo tělo, podobné spíš balíku než lidské bytosti.

„Nic nevydržíte, ničemu nedovedete vzdorovat,“ pokračoval. „Jste jako pápeří. Vítr vás odfoukne. Deset moskytů z vás vysaje všechnu krev a je s vámi konec. Jak vypadáte? Kolik měsíců jste vlastně byl tam na druhé straně? Tři – snad čtyři, a vrátil jste se kost a kůže, suchý jako pakobylka, a vaše síla je pryč…“

„Jen dej pozor, aby mu jí nezbylo ještě tolik, že bys dostal za vyučenou,“ vmísil se do řeči jeden z mužů.

„Co by? Vždyť přece ví, že to s ním myslím dobře. Ale ani mouchu by nepřepral – jak by také? Vína jen ulízne, kořalku, jen když je nemocen, a tu ještě převaří nebo zapálí – všechnu sílu z ní vyžene. Pak má něco vydržet! V této proklaté zemi zimnice a komárů se tak nemůže žít. Podívejte se na mne: tomu se říká síla a zdraví.“

Lovec se ani nepohnul. Zatímco ostatním mužům v rozhalených košilích stékaly potůčky potu po lesklých tělech i všichni hezky daleko od ohně lapali horký vzduch tropické noci, byl on v pravém smyslu stočen u samého ohně, zahalen do několika přikrývek. Ani nepozvedl oči, když Giovanni vykasal rukávy a ukazoval své svaly. Stály za podívání, to věděl; často se obdivoval jeho postavě, když ho viděl pracovat, zavěšeného někde na vápencové skále.

Giovanni byl povoláním lamač kamene a zedník. Neopálilo ho slunce Sicílie, kde se narodil, ani žhavé paprsky Paraguaye, kde žil už řadu let. Pleť měl bílou, tváře plné, červené. Každý jeho sval byl vypracován těžkou prací. Bylo mu hračkou převalit balvan, jímž by jiní dva nepohnuli. Byl to nejlepší dělník na Marsalově vápenici. Stále veselý – při práci zpíval – a nikoho nenechal na pokoji. Každý ho měl rád.

Lovec byl postavou i povahou jeho pravý opak. Když stáli vedle sebe, převyšoval lovec Giovanniho o půl hlavy, ale kosti z něho koukaly na všech stranách, jako by chtěly prorazit svraštělou kůži. Teď byl schoulen a občas jím třásla zimnice. Pomalu se začal vrtět a rozhrnovat přikrývky. Z opasku vyňal kus provazového tabáku a lesklý lovecký nůž a zvolna začal krájet tenoučké plátky. Pak je rozemnul v dlaních, až se proměnily v tenká černá vlákna, nacpal vyřezávanou indiánskou faječku a přiložil ji k žhavým uhlíkům.

Všichni čekali, co lovec odpoví. Dlouhán však jen zabafal, odplivl do ohně a procedil mezi zuby: „Zbytečné řeči!“

Na tvářích všech ostatních se objevilo zklamání. Zdálo se, že z hádky nic nebude. Zavládlo ticho noci, jen oheň zapraskal a vlny široké řeky hluboko pod skálou pleskaly o balvany.

„A co tu vlastně dělá?“ pokračoval Giovanni. „Potlouká se po prériích, brodí se bažinami, šlape solnou poušť, až si rozřeže chodidla, a pak se vrátí s obrovským nákladem, že se mu až nohy pletou. Chrání své žoky žárlivě – myslili byste, že tam má zlato nebo diamanty, a když to rozbalí, je tu pár starých hrnců, umazané peří, propocené kabelky a indiánské krámy. Ta dýmečka není sice špatná, pěkně řezaná věcička, a ty housličky také ne – chytrý nápad, ale to kouření je stejné jako ta muzika. Do dýmečky se vejde méně než do cigarety a housličky šeptají, jako by cvrček vrzal. Nedal bych za to zlámaný pěťák, a on to cení jako oko v hlavě. A pro těch několik počmáraných papírů a popsaných notesů dát zdraví? Nedávno mi střelil těsně kolem ucha a víte proč? Neměl jsem při ruce papír, abych si ukroutil cigaretu, a chtěl jsem si vytrhnout jeden list z jeho zápisníku. Pro takovou maličkost – vždyť sám nemůže přečíst, co tam napsal! Ale měli jste vidět, jak jsem rychle knížku pustil, když jsem ho zahlédl tak rozezleného. To bylo jen tak »něžné upozornění«. – Kdybyste zůstal zde,“ obrátil se opět k lovci „dobře jedl a ještě lépe pil, za měsíc byste s námi lámal vápenec a jinak vypadal. A hlavně: byl byste užitečným člověkem.“

„Kdybys mlčel, Giovanni!“ vmísil se do hovoru don José, správce vápenice. „Nikdo nevíme, proč se moří hladem a žízní, a ty to nerozluštíš. Však on ví, proč to dělá!“

Don José si svého hosta velice vážil. Byl to dobrý, jednoduchý a upřímný člověk, tenhle don José. Drobný postavou, ale silný jako Giovanni. Vypracoval se z obyčejného dělníka svou pílí a poctivostí; na rozdíl od ostatních uměl číst a psát a měl ženu, která uměla i počítat. Jeho vzdělání nebylo velké, ale rád četl. Měl až pověrečnou úctu ke každému, o němž myslil, že ví víc než on, a proto lovce ctil. Kromě toho věděl, jak jeho děti, Jakoubek i Josefka, milují svého „strýčka Indiána“.

„Jen ho nechte povídat, done José,“ ozvalo se zpod pokrývek, „ani kouřit mi nechutná, ať nás tedy baví. Přistavte, hoši, někdo vodu na čaj k ohni!“

Několik dělníků ochotně vyskočilo. Každý by byl rád hostu posloužil. Ve chvilce se vařil třtinový rum v železné konvici, až se vznítil. Tekutinu hořící zeleným plamenem vlili do emailovaného koflíku. Lovec odložil kapuci, pohodil hlavou, aby srovnal svůj dlouhý vlas vymotal ruce z pokrývek a srkal vařící nápoj, ohřívaje třesoucí se ruce o žhavý koflík.

„Done José, dejte mi ještě trochu medicíny, musím se z toho brzy vyléčit.“ Přijal podávanou láhev se širokým hrdlem, nasypal vrchovatou lžičku chininu, vsypal do úst, spolkl a otřásl se. Pak vzal koflík s maté, zavřel oči a vypil čaj jedním douškem. Když dopil, zatřepal hlavou, několikrát odplivl a podal koflík, aby znovu koloval od úst k ústům. Sám se schoulil znovu u ohně. Kapky potu se mu začaly perlit na čele. Rozhrnoval víc a více přikrývky, odsedával od ohně a rozpínal košili. Všichni se zájmem pozorovali, jak se jeho stav lepší. Čekal jen, až přejde silný pot, aby se převlékl do suchého prádla.

„Nu, hoši,“ řekl konečně, „teď budu mít dva dny pokoj. Zítra půjdu do Vosí jeskyně střílet ryby – a co vy, Giovanni, nějak vás omrzelo nás bavit?“

„Bavit, bavit, což myslíte, že mluvím pro vaši zábavu? Rozum vám chci dát. Nepozorujete, jak vás ten trošek rumu spravil?“

„To proto, brachu, že piju, jen když je třeba, a nejsem naň zvyklý. Pak pomáhá. Vy, Giovanni, musil byste vypít pětilitr, než by začal působit.“

„Však to, co člověk potřebuje, vždycky unese. Já také lovíval v Chaku a vím, co to je. Tehda, když jsem zedničil v Concepciónu8 a šli jsme…“

„Prosím tě, ušetři nás své lovecké latiny!“ zakřikl ho don José. „Jsi tu rok, ještě jsi ani koroptev nezastřelil a budeš povídat něco o tygrech! Stále se chystáš na jaguára a už hezky dlouho ho slyšíme řvát každou noc na protějším břehu a jistě ho uslyšíme ještě, až odtud odjedeš, nepřijde-li zatím lovec, který by nás zbavil té muziky.“

„Myslím, že takový lovec se ještě nenarodil,“ řekl nemocný muž a zraky všech se obrátily k němu.

Lovec pozvedl namátkou svůj pohled a chtěl ještě něco říci. Ale řeč mu uvízla na rtech, neboť jeho pohled zachytil v šeru za ohněm jiný pohled. Byly to dvě oči, upřené na něho s takovou podivnou zvědavostí, že jím zas prolétl silný, krátký záchvěv zimnice.

Lovec věřil, že v Marsalově vápenici jsou třeba posměváčci jako Giovanni, ale nikdy by si nebyl pomyslil, že by tu mohl mít nepřítele. Ty dvě oči však byly na něho upřeny tak – ne, nedovedl si v první chvíli vysvětlit přesně druh toho pohledu.

Mráz, který mu proběhl tělem, vnukl mu náhlou myšlenku: Není tomu dávno, kdy viděl podobně zlý pohled, jako vidí nyní u ohně v Marsalově vápenici. Ano. Týmž pohledem se o něho opřely dvě oči jaguára v pralese, když chytal kolibříky na stromě.

Lovec překvapen sledoval ten pohled. Tentokrát se na něho nedíval jaguár, ne, díval se tak člověk. Lovec pohlédl bedlivěji do šera – a poznal, že jsou to oči míšence Joaquína.

„Tedy – Joaquín?“ povzdechl lovec. Ale již se rozhlédl po ostatních dělnících, kteří na něm také viseli pohledy.

„O čem jsme mluvili? Ah, již vím! O jaguárovi, který ha druhé straně řeky noc co noc řve.“

Don José, který tak jako ostatní nezpozoroval, že lovce zarazil podivný pohled Joaquínův, poznamenal:

„Ano. Ten jaguár! A vy jste řekl, že se nenarodil lovec, který by krajinu takové šelmy zbavil. Vy tomu přece rozumíte. Je tak nebezpečný?“

„Nebezpečný?“ Lovec krčil rameny. „Děláte, jato byste o něm nikdy neslyšeli. A přece se o něm jíž příliš dlouho vypravuje. Indiáni mu říkají Zjizvená tvář,“

„Cože? Tygr ze Santa Cruzu? Tygr, který přepadává lidi?“ vyrazil ze sebe zděšeně jeden z dělníků takovým hlasem, že všem přeběhl mráz po zádech. „Chraň nás Panna Maria!“

„Sám začínám věřit, že je to lidožravý jaguár, který pobil celou smečku lovce Julesa9 v Bolívii na cestě do Santa Cruzu.“

„Co je vlastně pravdy na tom povídáni?10 ptal se don José.

„Nu, něco je přehnané, ale natropil dost škody. Jeho kůže má pro bratra cenu tři anglické libry. Nejlepší lovci se marně pokoušeli získat ji. Vada byla v tom, že v blízkém okolí bylo mnoho jaguárů a všichni darebačili na účet Zjizvené tváře a zvyšovali jeho pověst. Stal se postrachem troperů. Až si pozvali Julesa. To je lovec, jakých je málo. Vzal to důkladně. Také měl smečku. Dvanáct kůží stáhl. Desetkrát myslil, že je to ten pravý jaguár, ale sotva se chystal k odjezdu, vždy přijel nějaký tropero, kterému chyběl mezek nebo mezkař do počtu. Vždy po takové zprávě se vrátil do lesů a přinesl jednu nebo dvě tygří kůže. Až se přece jednou chytil s tím pravým. A ten mu odpravil psa za psem a postavil se i jemu do cesty. Jules mi ho popisoval: rozseknutou tvář, chraptivý řev, a když odhání komáry, tluče mu jen jedna tvář. Pokusil jsem se tehdy o štěstí. Jules odjel bez psů, a když jaguár nepřestával zabíjet lidi, pozvali si mne. Měl jsem krásnou smečku. Ale když jsem tam dojel, po jaguáru ani památky. Ani stopa nikde už přes měsíc. Škoda! Byla vypsána vysoká cena tomu, kdo ho chytí.“

Lovec vzdychl.

„Šel jsem po jeho stopě a dopadl jsem jako Jules. Má smečka je pryč. Jsem teď proti němu sám!“

Kapitola třetí

ZJIZVENÁ TVÁŘ

Lovec se odmlčel a zamyslil.

V tvářích Italů bylo znát, že v duchu počítají, jakou měl ztrátu na psech – nejlepších psech z celého okolí. Věděli, že jeho finanční stav je špatný, a že přece odepřel prodat psy anglickému svátečnímu lovci, který mu nabízel hrst zlaťáků za smečku. Paraguayští dělníci se dívali ustrašeně. Po celém poříčí Paraguaye se mluvilo o pověstném tygru od Santa Cruzu. A nyní že by byl zde? Dělila je sice od něho široká řeka, ale

„Poslyšte, pane, vy znáte zvyky těch potvor,“ přerušil ticho don José a přimhouřil pravé oko tak, aby to viděl jen jeho host. „Je pravda, že jaguár plave?“

„Plave,“ přisvědčil lovec, „nerad, avšak plave velice dobře.“

„Ale tak širokou řeku by nemohl přeplavat?“ ptal se správce a zamrkal na lovce usilovněji.

Lovec si dobře všiml znamení, jež mu správce dával ze strachu, aby se mu dělníci nerozutíkali, ale nechtěl lhát. Znal dobře nebezpečí, jež hrozilo obyvatelům vápenice. Chtěl je spíše na to připravit: „Zdá se, že po celou tu dobu, co zde bloudí, hledá přechod. Každý večer řve, aby vyplašil své nepřátele krokodýly. Pokaždé na jiném místě. To by nedělal, kdyby chodil pít nebo rybařit.“ Lovcův pohled se svezl ze správce na ostatní dělníky. Kdyby byl řekl pravdu, že přijel do vápenice, aby zde na šelmu čekal, rozutekli by se všichni. Bylo zde jediné místo, kde mohl jaguár pěkně přeplavat a uspořit si i vzestup po strmé skále. Věděl dobře, že kočka už druhý den zkoušela vodu, vrátila se však, zahnána množstvím krokodýlů. Vytrvalým řevem je snad zaplaší už dnes, snad až za týden, ale proud ji pak zanese přímo k vápenici. Viděl ji za dne dobře svým dalekohledem, jak z druhého břehu pozoruje muže nosící vodu po pohodlné stezce. Proto stál lovcův stan již druhou noc napříč přes cestu mezi dvěma balvany, proto jej každé ráno skládal a nepřijal pohostinství v pohodlné posteli v domě. Chtěl na šelmu počkat. Ale hostiteli, který ho tak laskavě přijal, nechtěl škodit.

„Když však nepřešel severně,“ řekl, „u Itá-pukú-mí11, kde je řeka úzká, pozná brzy, že je to zde horší, a půjde snad dál k jihu, kde si může odpočinout na ostrovech. Takovému jaguáru, jako je Zjizvená tvář, nevadí, že jsou ostrovy obydleny.“

Don José si oddychl, ale Paraguayci ještě nebyli upokojeni. „A vy jste se ho vzdal? Ztratit tolik psů a opustit bojiště?“ řekl jeden z nich nedůvěřivě. Znal pověst o lovcově vytrvalosti.

„A co mohu dělat v tom stavu? Bez psů, sám a ještě nemocen?“

Věru, zdálo se, že lovec je v té chvíli velice skleslý.

„Nechal mi dvě nezkušená štěňata a…“

Lovec nenápadně pohlédl v tu stranu, kde stál Joaquín.

Snad jsem se prve přece jen mýlil, pomyslil si. Ale zahlédl znovu v šeru dvě lačné a o jeho tvář opřené oči. Jak je možné, že jsem si tohoto muže nepovšiml dříve? A proč mě nenávidí?

Ale nedal ani trhnutím brvy najevo, co právě procházelo jeho myslí. Naopak, tvářil se ledabyle.

Když pohlédl na Joaquína, spatři v jeho ruce prázdný koflík.

„Joaquíne, prosím vás,“ řekl ztichle a vlídně, „myslím, že by bylo dobře, abych se opět napil čaje. Dejte mi laskavě ten koflík!“

Joaquín vystoupil ze stínu a šel k ohni. Sklonil se beze slova nad lovce a podával mu koflík.

Záře ohně padla na Joaquínovu levou tvář. A tu lovec užasl: touto levou tváří se táhla dlouhá, rozeklaná jizva po nějaké hrozné ráně. Jizva na levé tváři. V lovcově nitru jako by se něco proti tomu vzepřelo. Zjizvená tvář!

Vzal od Joaquína koflík a pravil klidně:

„Děkuji vám, příteli. Jsem opravdu rád, že…“

Nedomluvil. Nikdo by v něm nebyl poznal ten balík pokrývek, který se před chvílí hřál u ohně. Náhle odhodil podávaný koflík, trhl sebou a celý se proměnil. Byl podoben napjatému luku. Seděl teď, jako by se chystal ke skoku. Všecky žíly na jeho tváři byly napjaty a upřeně se díval do tmy přes řeku. Jeho hlava byla nahnuta kupředu a boltce se pohybovaly jako u dravce. Svým divným chováním působil na všecky, že se nikdo neodvážil ani hnout, a sám Joaquín zůstal překvapen stát na svém místě.

Z veliké dálky bylo slyšet podivný zvuk, jako zpěv noční vlaštovky. Zvuk ještě nedozněl, když lovec vyskočil. Ve skoku chytil hořící větev z ohniště a dopadl vedle své bedny. Otevřel bednu, vyňal z ní raketu, připevněnou na dlouhém drátě, a strhl ze stěny opakovačku s dlouhou ocelovou hlavní. Vyňal patronu, obratně z ní vykroutil ocelovou kulku, stlačil trochu prach, dosypal trochu prachu z růžku, aby ji doplnil, a pak uložil patronu do svisle stojící hlavně. Potom shora vstrčil drát s raketou, zapálil doutnák a přiložil pušku k líci.

To vše udělal velmi obratně a rychle.

Pak stál několik vteřin nehybně, jako by chtěl zrakem prorazit tmu, a pozoroval praskání doutnáku.

Pojednou vystřelil šikmo vzhůru. Zpáteční odraz ho odhodil zpět, že zavrávoral skoro až k ohni, ale hned zase stál nehybně a upřeně se díval před sebe. Vystřelená raketa svištěla v oblouku nad řekou.

Uprostřed řeky se zapálila a nechávala za sebou ohnivý oblouk. Když se blížila k druhému břehu, vybuchla a vzplála jako veliké modré slunce – pak chvilku tma a zase zazářila červeně. Celý kraj se na chvilku osvětlil, ale hned se zas setmělo. Nikdo z přítomných neměl kdy pochopit, proč se to vše děje.

V témže okamžiku, kdy zhasla raketa, dolehl k nim vzteklý řev jaguára, ukončený zavytím.

Lovec vytáhl z kapsy dřevěnou indiánskou píšťalu a třikrát na ni pronikavě hvízdl. Z protější strany se ozval křik od vesnice náčelníka Kyráa.

Lovec, jako by se nic nebylo stalo, přisedl k ohni a požádal Joaquína, aby mu nalil čerstvého čaje.

Joaquín překvapen čaj nalil. Ani si vtom rozrušení nepovšiml skoro velitelského tónu, jakým ho lovec o čaj požádal. A stejně překvapeně civěl ještě tehdy, když lovec převrátil koflík čaje do úst a hltavě pil.

Konečně promluvil Giovanni: „Budete zase ponocovat?“

„Ano, ale ne zde. Ještě se napiji, než pro mne přijedou z druhé strany.“

„Teď v noci a tak nemocen chcete odjet?“

„Však než přijedou, bude ráno, a pak – teď mi dá zimnice dva dny pokoj.“

Lovec mluvil rychle, zadýchaně. Všichni pozorovali, že před nimi utajuje nějaké rozechvění. Jeho hlas, jindy volný a klidný, zněl nezvykle hlasitě a překotně.

Don José tušil, že tu není něco v pořádku. Rozhlédl se po dělnících pln obav, že si lovcovo počínání mohou vykládat ještě hůře, než vypadá skutečnost. Proto se lovce zeptal:

„A co se vlastně stalo?“

„Nic, pustil je – zdá se, že mu neublížil.“

„Koho?“

„Co já vím? Nějaké dítě. Připlížil se k ohni a odnesl dítě.“

„Snad si nemyslíte, že tomu budeme věřit? Říkáte to jako byste byl při tom, a přece jste nemohl vidět více než my,“ řekl podrážděně Giovanni.

„Mýlíte se, příteli. Viděl jsem totéž, ale všímal jsem si lépe. Všiml jsem si, že se zahýbal oheň, přestože je vzduch nehybný; pak i na tu dálku mohli jste vidět černý stín, který přelétl mezi ohněm a námi. Indián nemá, proč by tak skákal. Pak po něm hodili hořící větve; a slyšel jsem křik dítěte i zavytí psa Feroze, který se nemůže v obvazech hýbat. Ostatně jestliže Indiáni udržovali oheň, nebylo to bez příčiny – ohrožoval je už od večera.“

„A Indiáni by nebyli křičeli?“

„Ne – věří, že v tygru je zaklet čaroděj, proti kterému jsou bezmocní. Pověra ubije mnoho lidí, kamaráde, a strach ucpe hrdlo ještě větší huby, než je vaše.“

„To si povídejte někomu jinému, a ne mně, starému lovci,“ odsekl Giovanni. Karaí se zamračil a pokrčil nosem; avšak pak se na jeho tváři objevil úsměšek.

„Dobrá, starý lovce. Nemám kdy se hádat, ale – dnes je neděle – pondělí, úterý,“ počítal na prstech, „ve středu přijde zas; a ve čtvrtek, v pátek jsem zdráv, v sobotu v noci mám zimnici a neděle je volná. Vy také v neděli nepracujete, tak vám dám příležitost, abyste dokázal, co umějí lidé z jihu, a abyste mi jednou provždy dal pokoj. Hleďte: řeka dělá na severu veliký oblouk na západ a tam, kde se vrací k severu, je malá vesnice Indiánů. Člunem bych tam potřeboval proti proudu dva dobré veslaře a dva dny. Pěšky je to devět mil, ale přes velkou Solnou poušť, kde není kapka vody. Vyjdu v neděli ráno a do půlnoci se vrátím. Mám tam ještě jedny housličky pro své sbírky. Do neděle máte čas se připravit. Chcete-li, vezmu vás s sebou. Chcete, starý lovce?“

„Proč ne, devadesát kilometrů za dvacet hodin a po rovině! Jako voják jsem…“

„Vyjdu ve dvě s půlnoci – dobrá? Platí, ale teď nemám kdy. Done José, pojďte se mnou!“

Zatímco Giovanni vykládal dělníkům o svých vojenských pochodech, odešel lovec do tmy. Správce šel za ním. Dohonil ho u jeho stanu, který stál napříč přes cestu k řece a uzavíral ji od balvanu k balvanu.

„Věc je vážná, done José. Možná že den nebo dva nebudete ve vápenici pracovat. Rozhodně nedávejte strhnout můj stan, ani nepodpalujte pec, dokud se nevrátím. Dávejte bedlivý pozor na Jakoubka i Josefku, aby neopatrně nevyběhli pod skálu. A také na ty velké klacky dejte pozor! Raději nechte lámat kámen do zásoby na příští pálení, ale dolů k řece ať nechodí nikdo bez dobré zbraně. Vodu máte nanošenou, a bude-li nouze, pošlete voznici k potoku.“

„Což by opravdu mohl přeplavat?“

„Na napjaté plátno stanu se skočit neodváží. Toho se bojí každá šelma – a jinudy nahoru po strmé skále nemůže. Pro jistotu napněte nad stan síť. Kdyby se tygr, odvážil k ohňům, byl by to jeho kousek na rozloučenou. Možná že ho raketa zastrašila a že třeba přeplave až zítra, ale opatrnost je vždy dobrá. Možná také, že odejde z této krajiny, a pak se pustím za ním – poslal bych vám zprávu po některém Indiánovi. Musím pomstít své psy.“

„Anebo dát svou kůži.“

„Možné je všechno, ale moji psi mě také nikdy neopustili, dokud stáli aspoň na třech.“

„A proč jste ho tedy zaplašil raketou? Zde vám přece, musil přijít do rány.“

„Zachránil jsem život dítěti.“

„Jste si tím jist?“

„Však vám to řeknou, až přijdou z vesnice. Ostatně, možná že jsem zachránil některé z vašich dětí. Nebo už oba spí?“

„Už od večera spí,“ řekl don José.

„Na děti dávejte dobrý pozor, starý táto!“ pravil lovec „Ale ještě kromě toho bych vám rád něco řekl. Víte, že jsem vyzval Giovanniho, aby šel v neděli se mnou?“

„Co vás to napadlo?“ divil se správce. Lovec pokrčil rameny: „Vzpomněl jsem si, že potřebuji někoho s sebou. Giovanni není nejlepší, chtěl jsem původně vzít Joaquína… Poslyšte, Joaquín by byl přece spolehlivější, ne?“

Správce se poněkud zachmuřil: „Joaquín? To je těžké. Upřímně řečeno, nevyznám se v tom mesticovi.“

„Nezdá se vám dost spolehlivý, co?“

„Nevím Nemohu přesně říci.“

„Giovanni tedy bude lepší. To mi stačí!“ řekl lovec. Potřeboval jsem jen vědět váš úsudek o tom člověku. Má zjizvenou levou tvář; zajímavé, ne? Teď však není na to čas. Indiáni přijeli, pojďme k ohni!“

Don José sice neslyšel, že by byl někdo přistal u břehu, ale když lovec rozpínal jednu stěnu stanu, prošli jí dva mladí Indiáni. Všichni se vrátili zpět k ohni.

Lovec proti všem zvykům nalil si sám do koflíku vřelou vodu a srkal čaj, aniž nabídl ostatním. Mezitím prohlížel svou opakovačku, vybíral z bedny různé věci, tabák, křesadlo a mnohé jiné drobnosti, a ukládal je každou na své místo do opasku.

Byl to úplně někdo jiný než před chvílí. Jeho tvář zůstala nehybná, vše dělal promyšleně, s rozvahou; zmizela jeho sdílnost a ani na otázky neodpovídal. Teprve když naň všichni doléhali, obrátil se k Indiánovi řekl mu stručně: „Vypravuj, Mitápirú12!“

Mladý Indián, který ovládal italštinu, nemohl ze sebe vypravit až dosud slova. Díval se vytřeštěně před sebe a odmítl i podávanou láhev. Teprve když ho všichni obklopili, dostali z něho několik nesouvislých vět.

Seděli jsme u ohně,“ vyprávěl. „Dlouhý skok stínu. A vykřikl. Jedno děvčátko bylo uchopeno. Zjizvená tvář odnášel kořist. Pak se na řece objevilo veliké modré slunce. Jaguár pustil děvčátko. Maličká Pennek to byla. Vybuchlo ještě červené slunce u řeky a jaguár pryč. Veliký lovec zachránil děvče. On slíbil, že bude hlídat. Mitápirú a jeho přátelé vědí, že to učinil lovec. Mitápirú je přesvědčen, že nikdo jiný než on takové věci nedokáže.“

Lovec si hleděl své práce. Zdálo se, že neposlouchá, až najednou zvedl hlavu a vmísil se do hovoru: „Maličká Pennek? – Stalo se jí něco?“

„Ne, jen pár škrábnutí o křoví. Zlý duch ji chtěl odnést živou. Když přiletěl modrý měsíc a rudé slunce, položil ji do trávy, ale vzal jí řeč.“

„Vzal jí řeč?“ divil se Giovanni. „Jak to? Cožpak jaguár může…?“

Don José zakřikl Giovanniho: „Nedělej se směšným! Je to jasné. Holčička leknutím ztratila řeč.“

Lovec stál už obrácen zády k dělníkům z Marsalovy calery; ptal se Mitápirúa: „Kolik je kánoí?“

„Tři.“

Máte zbraně?“

„Jednu pušku.“

„Vezmi mou předovku, ale dej pozor, je nabita. Pojedeme v každém člunu s jednou puškou. Buďte zdrávi, hoši!“ – a lovec s Indiány zmizel ve tmě.

Po chvilce bylo slyšet šplíchání vesel a tři kánoe rozrážely na vlnách měsíční odraz, jak křižovaly různými směry napříč řekou.

„Pojďte spát, hoši, už bude svítat,“ řekl správce.

Sám odešel stejně rychle jako prve lovec do svého pokojíku a dlouho svítil. Čistil pušku a pak přebíjel patrony velkou ráží broků. A když na dvoře ztichl hovor, vyplížil se tiše na výstupek skály přímo nad cestou a zůstal tam až do svítání.

Kapitola čtvrtá

MODRÉ SLUNCE

Ohně ve vesnici náčelníka Kyráa tvořily veliký kruh, zabírající celé náměstí před dlouhým společným domem. Vpředu byl velký oheň, vzadu byl oheň menší, plný doutnajících uhlíků, a kolem toho byla seskupena „čusma“, to jest ženy, děti a starci.

Bojovníci seděli nehybně mezi ohni zády ke středu a upírali své zraky do tmy. Jejich obličeje byly pokryty klikatými čárami v červené barvě, takže jen znalec byl by důkladným prohlédnutím zjistil, že mají strach. Většina měla nakreslené obrazce velikého Ikhamhy – zlého ducha, kterými se před ním chtěla chránit. Jen několik mladíků sedělo u velkého ohně a líčidlo v jejich tvářích tvořilo rovnoběžné rudé pruhy – znamení odboje a války. Prví byli staří, pravověrní bojovníci kmene, přívrženci čaroděje „apinotslemy“, lidé zkušení, udatní, odvážní v boji proti nepříteli, ale zatíženi pověrami a zbabělí dnes a skleslí, šlo-li o mocnosti nadpozemské.

Druzí byli přátelé Dlouhého lovce – všichni sotva odrostlí hoši, milující život. Jeho vlivem přestávali věřit starým zkazkám a už svým pomalováním dávali najevo, že jsou ochotni pustit se v boj i se samým zlým duchem, zakletým podle tvrzení čaroděje v jaguára. Odpírali poslušnost vrchnímu knězi – nevážili si ani náčelníka, a proto se jim děvčata kmene vyhýbala; neměla je ve vážnosti.

Mnozí z ostatních mladíků byli jejich tajnými přívrženci, ač jejich osamocený život málokoho lákal. Zvláště teď, kdy svým pomalováním prohlásili zřejmě vzpouru, kdy čaroděje vinili, že svými skřeky spíše šelmu přilákal, než aby ji zaplašil, a svými kouzly nedovedl zabránit loupežnému skoku.

Vůdcem odbojných byl tlumočník Mitápirú. Žil dlouho mezi Paraguayci a přiučil se řeči guaraní i několika italským slovům. Čekali teď na jeho návrat a na příchod lovce.

Lovec bez pozdravu prošel mezi dvěma ohni. Zastavil se uprostřed, opřen o svou dlouhou opakovačku, a rozhlédl se. Všichni ho viděli, ale nikdo se nepohnul. Jen mezi čusmou zaúpělo několik žen.

Mladí Indiáni obklopili lovce a jeden přes druhého chtěl vypravovat o tom, co se stalo.

Lovec jim dal znamení, aby byli zticha. Pak šel od jednoho bojovníka k druhému a prohlížel si jejich tvář. U některého se zastavil, vyňal z opasku ze zápisníku list jemného pergamenu, přiložil mu jej na tvář, přejel rukou a ukládal přesné otisky obrazců opět do zápisníku. Žádného z bojovníků se neptal o dovolení a nikdo ani nehlesl. Odevzdáni v osud nastavovali tváře a nechali si odlepovat mastné obrazce, o nichž byli přesvědčeni, že je chrání. Nechápali lovcovo počínání – tušili v něm nějaké čarování, proti němuž se neodvážili vzepřít.

Tvář Karaí Pukúa byla mrtvá, strnulá – byla v ní spíše lítost než opovržení. Teprve když přišel ke vzdorným mladíkům, usmál se trochu přívětivěji a usedl mezi ně. Mitápirú stanul za ním. Všichni uctivě mlčeli a čekali, zda svolá k ohni radu starců, ale lovec řekl docela tiše: „Omyjte své tváře, budu bojovat sám.“ Pak se obrátil a chmurně a stejně tiše zašeptal: „Pennek Keta?“

Uprostřed žen vyskočil hubený, mrštný človíček. Očka mu svítila a bodala jako dvě jehly. Vlasy měl svázány ve dva copy. Zadní, silný, byl omotán červenou vlnou a ke konci rozpuštěn jako velký koňský ocas. Vpředu nad nosem houpal se mu kolmo k čelu malý, tvrdý copánek, který končil rozčesanou štětičkou. Ze zadního copu vyvstávalo veliké bílé pštrosí pero, pomazané urukuovou červení. Byl úplně nahý, a nejen obličej, i celé tělo bylo pomalováno dvouhlavými Ikhamhy – zlými duchy.

Byl to čaroděj. Medicinman této vesnice.

V jedné ruce měl chřestačku z tykve, naplněnou tvrdými semeny a korálky a pokrytou vyrytými obrázky zlých duchů, v druhé svazek jeleních kopyt, zavěšených na provázcích.

Příchodem lovce poklesla sice jeho odvaha, ale když se lovec ptal po dítěti, chtěl zachránit svou vážnost, a nedbaje strachu, který měl před lovcem i před jaguárem, začal skákat kolem stařeny, mající nemocnou holčičku na klíně. Chřestačkou i kopyty dělal pekelný rámus a vyrážel ze sebe skřeky.

Lovec jen zasyčel. Stejně zasyčeli mladíci a někteří ze starších bojovníků, žádajíce ticho; čaroděj se však nedal vyrušit a vyl dál. Přestrašené ženy se k jeho vytí začaly připojovat. Byla to píseň hrůzného strachu, opravdu žalostné vytí, které znělo zprvu, jako když kničí pes, ale rostlo, proměňujíc se v divošský obřad, v němž čaroděj chřestěním své tykvice řídil pochmurný sbor.

Lovec mlčky podal svou ručnici jednomu z mladíků. Přistoupil k čaroději a sevřel mu obě ruce v zápěstí tak, že jimi nemohl ani pohnout. Pak zvolna blížil čarodějovy ruce nad ohniště a začal je drtit v kleštích svých prstů.

Stařík jen tiše kvičel.

Nejprve pustil do ohně svazek kopyt; ta se hned začala škvařit a z ohně vystupoval smrdutý dým. A pak začal ječet na celé kolo:

„Apinotslemá, velký čaroděj Angaitů, přivolal slimen-irosé, krvavé slunce, a pestlntenponszan, modrý měsíc; zahnal tuána Ikhamba, vtělení zlého ducha, a zachránil malou Pennek! Bojovníci Angai nejsou muži, když dovolí, aby cizinec spálil jejich posvátné čarodějné nástroje. Nemohu už udržet chřestačku; padne do ohně, zlí duchové čarodějů sežerou naše děti.“

Ale žádný z bojovníků se nepohnul k jeho obraně. Lovec nepovolil. Drtil stále jeho ruce, až stařík zakvílel a jeho tykev zachrastila naposled nárazem o žhavé uhlíky. Všem Indiánům uklouzlo zděšené „hú-hú“. Tykev praskla a vzplála jasným plamenem.

Čaroděj vyrazil ze sebe skřek raněného zvířete! Chvilku mlčel a strnule se díval do ohně, ale když lovec povolil jeho rukám, začal zpívat. Snad sám věřil v moc svých chřestaček. Chtěl vyzpívat jejich slavné činy a vyjmenovat všecky náhody, které lid považoval za zázraky.

Lovci ho bylo najednou líto, ale nebylo kdy na takové věci; každý zvuk hrozil nebezpečím, mohl jen zlákat rozezleného jaguára. A lovec si umínil zbavit tuto vesnici dvou škůdců najednou: dravce i pověr. Aniž pustil čarodějovo zápěstí ze svých rukou, objal starcovu hlavu tak, že mu rukávem ucpal ústa. Čaroděj se kroutil, svíjel, trhal sebou a snažil se aspoň nosem vyrážet skřeky. Lovec stále jen tiskl jeho hlavu. Čekal, až přijde k rozumu.

Indiáni se vyjeveně dívali na ten nerovný zápas. I malá Pennek obrátila v tu stranu své uděšené oči.

Pojednou lovec sebou škubl. Čaroděj se mu zakousl do ruky. Prudkým pohybem roztočil ho tak, že by byl málem sám padl do ohně, ale čaroděj se nepustil. Několik rychlých hmatů a obě těla se proměnila v klubko, z něhož pojednou vyletěl stařík, jako pérem vymrštěn přeletěl celé prostranství a padl na břicho. V zubech stále ještě držel vytržený kus rukávu a vlákna lovcovy červené košile. Opětné „hú-hú“ ozvalo se ode všech mužů, ale ženy strachem ani nezaúpěly. Jejich čaroděj byl poražen cizincem – a přece se nic nestalo!

Víra v něho se začala viklat. Lovec si ho už nevšímal. Došel ke stařeně, vzal do náruče malou Pennek a usedl s ní k ohni mezi mladé bojovníky. Hladil ji, usmíval se, jmenoval ji různými jmény, pološeptem napodobil hlasy různých zvířat, aby upoutal její pozornost. Žádný z dělníků v caleře nebyl by ho poznal, jak se změnil v těch několika okamžicích. Z jeho tváře zmizely tvrdé rysy. Stalo se z něho dítě: křivil tvář, povyplazoval jazyk, dělal nejkomičtější grimasy, smál se a sálala z něho něžnost. A pomalu vlhly jeho oči a po tváři stékaly veliké slzy. Dítě se na něho dívalo vyjeveně. Zdálo se, že leknutím ztratilo nejen řeč, ale i rozum. Což by opravdu měl ztratit svého miláčka, to maličké děcko, které jemu, tulákovi bez domova, bez přátel, bez rodiny nahrazovalo krásu všeho, co obětoval své volnosti – měl ztratit tu, která s nevyrovnatelnou trpělivostí učila ho své řeči tehdy, když poprvé přišel do jejich země, chudý, otrhaný uprchlík?

Čaroděj se zatím těžce zvedl se země a divoce se mračil. Rozhazoval rukama, jako by chtěl pobídnout Angaity k činu. Ale ti si ho nevšímali. Zraky všech byly upřeny na lovce, který na klíně choval malou Pennek a něžně k ní hovořil:

„Holčičko, malá holčičko!“

Tehdy čaroděj schlíple poodešel do stínu za společným domem a bodavýma očima nepřestal sledovat každý lovcův pohyb.

„Už je pryč ta veliká, silná kočka!“ řekl lovec, skláněje se k dítěti. „A přijde jiná velká kočka, která ji sežere. Cožpak ty neznáš starou indiánskou pohádku o jelenu a jaguárovi? Povím ti ji, hodná malá Pennek. Velká kočka je pryč a zbyl z ní jen strach v srdcích bojovníků, kteří jsou jindy stateční – a uvízl v tvém hrdle, Pennek. Musíme myslit na jiné věci, než je Zlý duch a Zjizvená tvář. Proto ti povím tu krásnou starou pohádku o jelenu a jaguárovi. Poslouchej!“

Pohádka, kterou lovec vyprávěl malé ustrašené Pennek

Jednou šel jelen podle řeky.

Šel a šel, až přišel k jednomu krásnému místu. Jelen kouká, prohlíží si krajinu a povídá si: Zde je velice krásné místo. Jsem už unaven stálým blouděním. Vystavím si tu domeček a budu zde bydlet.

Tak si umínil, že si postaví domek, aby klidně žil, a pak se šel napást.

Z druhé strany přišel k témuž místu jaguár. Bylo tam tak krásně, že i jemu se to zalíbilo, a řekl si: Nikde nenajdu lepší místo pro dobré bydlení. Zítra se sem vrátím a postavím si chaloupku. A šel se zatím posilnit.

Když se jelen napásl, vrátil se a vykácel v lese mýtinu, odvlekl pokácené kmeny a vyčistil místo.

Unavil se prací a šel se poohlédnout po zelené travičce.

Aň-ang, Bludná duše, Zlý duch pralesa, mi pomáhá, řekl si jaguár, když přišel a viděl, jaký kus je hotov. Dobře jsem volil místo.

Pustil se s chutí do práce, zarazil do země kůly a postavil kostru domu. Tak pracoval, až vyhladověl a šel po svých.

Nazítří se vrátil jelen, a když viděl, jak práce pokročila, pomyslil si: Mám to štěstí! Ňjandédjára, náš Velký otec, Dobrý duch, mi pomáhá. Nesmím tedy zahálet.

Nanosil trávu a přikryl střechu.

Třetího dne přišel jaguár, udělal pevné stěny ze všech stran, ale když stavěl dveře, vzpomněl si na pomocníka. Rozdělil tedy dům čarou na dva díly, aby měl kde bydlet, a šel spat do jednoho kouta.

Mezitím přišel jelen, aby dílo dokončil. A když viděl, že je hotovo, nastěhoval se do druhé polovice a spal také.

Ráno se oba probudili a srazili se ve dveřích.

„Já myslil, že to byl Zlý duch pralesa, který mi pomáhal,“ řekl jaguár..

„A já myslil, že to byl Ňjandédjára,“ řekl jelen.

„Když jsme si pomáhali a když jsme si spolu postavili dům, přestaňme být nepřáteli a žijme spolu,“ navrhl jaguár.

„Dobrá, žijme v přátelství,“ přijal nabídku jelen.

„Dnes půjdu na lov já a ty budeš vařit,“ rozhodl jaguár. Šel a potkal druhého jelena. Zabil ho, přinesl domů a řekl svému sousedovi: „Uvař pro nás večeři! Mám už hlad.“

Jelen rozdělal oheň, rozkrájel maso a uvařil. Bylo mu však smutno u srdce – slzičky mu kapaly z očí rovnou do hrnce a přesolil polévku. Ani se mu pak nechtělo jíst. Tak byl smuten, že musil vařit v hrnci jednoho ze svých vlastních bratří.

Druhý den vyšel na lov jelen. Potkal druhého jaguára a ten si brousil o strom drápy. Šel dál a potkal mravenečníka. „Slyšel jsi, medvěde, jak tě druhý jaguár pomlouvá?“ řekl mu jelen.

„Co by mne mohl pomlouvat?“ ptal se mravenečník.

„Říká, že nemáš žádnou sílu, protože žereš jen samá mravence.“

„Druhý jaguár že se opovážil pochybovat o mé síle? Kde je?“

„Tady nedaleko si brousí nehty o kůru stromu,“ řekl jelen. Mravenečník hned šel. Objal zezadu druhého jaguára, zmáčkl ho, až mu žebra popraskala, zaťal mu své veliké drápy do těla, až mu prodrápl srdce. Pak pustil mrtvého jaguára a řekl mu: „Máš za vyučenou, abys podruhé nepochyboval o mé síle.“

Jelen vzal druhého jaguára a nesl ho domů. Řekl svému společníku: „Přinesl jsem zvěřinu, uvař pro nás večeři!“

Jaguár vařil večeři a bylo mu velice smutno. Slzičky mu kapaly do hrnce, až přesolil polévku, a neměl ani chuť k jídlu. „Dnes ani nemám hlad,“ řekl jelenovi, „nějak jsem se včera příliš přejedl. Musím trochu vytrávit a prospat se.“

Ale nešel spat. Zalezl do svého koutku a bál se jelena. Ani jelen nemohl usnout, díval se po očku na jaguára a myslil si, jak to s ním bude, až vytráví.

Tak nespali celou noc a báli se jeden druhého.

K ránu se jaguárovi počaly klížit oči. Hlava mu padala stále níž, až najednou bim-bác, praštil hlavou do špalku!

Také jelen klímal, ale hluk ho probudil a tak se polekal, že utíkal daleko pryč. Jaguár myslil, že ho chce jelen sežrat, vyskočil, prorazil střechu a utíkal opačným směrem.

Žádný z nich se už nikdy nevrátil. Do domu se nastěhovali termiti – všekazi, rozežrali trámy a kůly. Dům spadl a vítr rozfoukal všechno, co neshnilo.

Lovec se nachýlil nad malou Pennek: „Nu, vidíš, maličká, a my všichni jsme jako ti dva, jaguár a jelen. Cítíme se stateční, ale při nejmenším hluku bledneme a prcháme jeden před druhým.“

Ženy, starci i bojovníci vyslechli trpělivě tuto pohádku zároveň s malou holčičkou. Znali lovce a věděli, že nikdy nedělá nic bez úmyslu.

A maličká Pennek objala lovce za tu pohádku, která ji uklidnila, a pak namáhavě pohnula ústy.

„Ach,“ naklonil se lovec, „ty bys mi ráda něco řekla, moje malá Pennek, holčičko?“

Pennek přitakala hlavou a ukazovala prsty na svá ztichlá ústa.

„Ty bys mi chtěla říci jistě něco pěkného?“ usmíval se lovec a slzy mu tekly po tvářích.

Všichni ostatní sklopili hlavy. I čaroděj v svém stínu odvrátil na chvíli hlavu.

Lovec se náhle rozhodl. Ano, pokusí se o to. To dítě mu věří. To dítě si myslí, že on dokáže všecko.

Zkusí nebezpečný pokus. Musí ji zachránit. Nezáleželo mu na tom, že jeho život bude v nebezpečí, nepodaří-li se uskutečnit, co chce.

Zavolal k sobě tlumočníka a mladé odbojné hochy: „Podniknu souboj s velkým Ikhambou – vrátím řeč malé Pennek. Nikdo kromě vás ať se ke mně nepřiblíží, dokud stín palmy nebude kratší než tři luky.“

Hoši se rozsedli ve velikém kruhu kolem něho.

Lovec položil dítě před sebe na zem. Sňal tropickou přílbu a vyňal z opasku krabičku líčidel a malé zrcátko. Ve chvilce byla jeho tvář pokryta různými čárami, kroužky a tečkami v pestrých barvách. I v nepověrčivém bělochovi bylo by teď jeho vzezření vzbudilo hrůzu.

Ještě váhal. Pak, jako by se náhle rozhodl, uchopil dítě a položil je před sebe na zem. Klekl si nad ně a řekl přísně: „Pennek, vykonáš vše, co ti v svých myšlenkách poručím!“

Matka dítěte se chtěla vrhnout na lovce, ale Karaí, jako by tušil její úmysl, v témž okamžiku se k ní otočil. Žena polekaně couvla a s ní ustoupila veškerá čusma i někteří z bojovníků až do nejzazšího kouta prostranství.

Lovec poklekl přímo nad dítětem a jeho oči byly pevné a hořely jako velký plamen ohně.

Malá Pennek se zachvěla strachem. Ustrašeným pohledem se zadívala na lovce. Pohodil hlavou, až mu hustá hříva vlasů odletěla z čela, a zadíval se upřeně do zrcátka.

Vše kolem ztichlo tak, že znovu bylo slyšet praskot ohně.

Lovcovo tělo se začalo jemně třást Chvilkami jím proběhl záchvěv, jako by se mu vracela zimnice.

Pennek, která ležela před ním na zemi, zachvěla se pojednou také – pohnula se a začala si sedat.

Jejich zraky se setkaly a ona se už nespustila široce otevřených lovcových očí. Skláněla se zvolna dopředu i dozadu za stálého chvění.

Podivné chvění přešlo na všecky přítomné a bylo spojeno s nevyslovitelným strachem. Muži i ženy ustupovali krok za krokem až k protějším ohňům, jen bojovně pomalovaní mladíci seděli nehybně.

Dítě se nahnulo kupředu, čelem skoro až k zemi, podepřelo se rukou a kleklo na jedno koleno. Pak se začalo přímit, až stálo, chvějíc se, před lovcem. Očka mělo ještě ustrašenější.

Pojednou se lovec vymrštil, postavil se vedle ní, chytil dívenku za vlasy a prudce jí zatřásl. Z pochvy vytrhl velký lovecký nůž a zdvihl jej nad hlavu.

Ze všech úst se vydral výkřik, ale nikdo nemohl udělat krok kupředu.

Právě v té chvíli vyskočilo slunce nad obzor a jeho paprsky se zatřpytily na lesklé oceli. Oči malé Pennek se obrátily k blížícímu se noži – dívaly se zděšeně a zavřely se téměř v okamžiku, když se nůž dotkl jejího krku. Rty se zachvěly, pootevřely se a z hrdla vyrazil úpěnlivý výkřik: „Jemkéen! – Maminko!“

Lovec pustil nůž, zavrávoral, ale měl ještě tolik vůle, že rychle přetřel obličej šátkem. Líčidla se pomíchala a pokryla celou tvář špinavou směsicí barev. Pak klesla jeho hlava do popela ohniště; lovec ztratil vědomí.

Malá Pennek ho přeskočila a křičíc utíkala k matce. Padla jí do klína a z očí jí tekl proud slz.

Byla uzdravena.

Skoro všichni obyvatelé vesnice, probuzeni z ustrnuti, shrnuli se u matky s dítětem, jen mladí hoši zůstali kolem lovce. Stěží přemáhali svůj strach, ale Mitápirú je povzbuzoval. Podle jejich názoru přešel Zlý duch do lovcova těla. Položili ho na záda, narovnali mu nohy, rozložili ruce a hlavu podložili polštářem z rákosí. On však byl stále nehybný. Pozvednutá ruka upadla bezvládně k zemi. Hoši se rozsedli kolem Karaího a upřeně pozorovali, zda nezjistí v jeho tváři známku života.

Všichni viděli, co se stalo. Všichni slyšeli, jak malá Pennek nahlas pláče a přitom neustále opakuje: „Maminko! Maminko!“ Malá Pennek tedy mluvila. Lovec jí navrátil řeč.

Ale sám ležel bez vlády na zemi a zdálo se, že umírá.

Tato chvíle se zdála příznivá čaroději, který se po celou dobu krčil v koutku a sledoval lovcovo počínání.

Přesvědčil se, že Karaí Puků má znalosti, kterými on sám se lživě vychloubal a o kterých jen slýchal od starých čarodějů svého kmene. Věděl o lovci, že dlouho žil mezi divokými Tumrahá na severu, že vyzvídal od zajatých dětí povídky o zázracích jejich velkých kouzelníků. Proto se bál více než ostatní. Věděl, že podaří-li se Karaímu uzdravit holčičku, budou Indiáni věřit lovci a zavrhnou svého čaroděje, který jim nepomohl ve chvíli nebezpečí. Teď však, když lovec ležel v bezvědomí, měl čaroděj naději, že ještě může přemluvit muže, aby lovci nevěřili, i když provedl ten zázrak s Pennek. Prohlásí prostě jeho smrt za svůj výkon a jeho lidé se ho budou bát více než dříve.

Plížil se tedy opatrně k lovcovu tělu. Pátravě se díval do jeho obličeje. Snažil se poznat rozmazanou kresbu, která budila hrůzu všech. Oči mu zasvítily, když zahlédl vedle lovce krabičku s líčidly a několik barevných zrcátek. Chtivě po nich sáhl, ale Mitápirú mu jedním skokem seděl na hřbetě a svíral jeho pohmožděnou ruku.

„Pusť velkého čaroděje!“ zavyl kouzelník. „Já – apinotslemá – já vyléčil Pennek, vyhnal jsem z jejího těla Ikhamhu a vzal jsem duši cizinci, který ji chtěl zabít!“

„Nepustím tě. Tys lživý kněz – Mitápirú je služebníkem Dlouhého lovce, který vyléčil Pennek. Nesmíš ukrást nic z jeho léku. On řekl, že vyléčí Pennek a vrátí jí řeč – ty jsi marně skákal a křikem přivolával tygra. On poslal rudé slunce a modrý měsíc z druhé strany řeky, a jestliže jsi ho zabil, zabiju já tebe!“

V prvém okamžiku zapůsobila čarodějova řeč na Indiány tak, že jej chtěli osvobodit, ale slova Mitápirúova je zarazila. Tím spíše, když se ostatní hoši chopili luků a šípů a zdálo se, že nemají chuť poslouchat starce ani náčelníky.

„Jsi podvodník – falešný čaroděj!“ křičel Mitápirú a znovu bušil do hlavy kněze. Pak pohlédl na lovce a zdálo se mu, že jeho rty se pohnuly. Odhodil staříka a přitlačil tvář skoro k lovcovým ústům. Pak se posadil vedle a nespustil z něho oči.

Lovec opravdu pohnul několikrát brvami. Jeho rty se pohnuly, jako by chtěly něco říci, a Mitápirú spíše z pohybů než podle zvuků vyrozuměl slovo „niód“. Opakoval je několikrát nahlas. Lovec mluvil cizí řečí.

Jeden z bojovných hochů se přiblížil, aby sám pozoroval pohyby lovce. Byl rodem Tumrahá a jako dítě byl chycen ve válce. Vyrostl mezi Angaity a zapomněl svou řeč, ale toto slovo bylo mu známé, slýchal je často z úst své matky. Zasvitly mu oči, když si vzpomněl.

„Itrrát!“ vykřikl vítězně. „Vodu chce!“

Ženy přiběhly hned se závěsnými lahvemi, ale stanuly opodál.

Hoši začali umývat lovcovu tvář. Mitápirú namočil šátek a přiložil mu jej na srdce. Lovec otevřel oči. Vše, co se stalo, zmizelo mu z paměti, nevěděl v prvé chvíli o ničem. Pomalu si začal vzpomínat.

První jeho otázka platila dítěti.

Děvčátko přišlo, ale bylo plaché, nedůvěřivé. Usedlo vedle něho. Stejně se dívali všichni Indiáni.

Jen starý náčelník Kyrá si dodal odvahy, přišel až k lovci, usedl před ním na bobek a podal mu zapálenou obřadní dýmku. Lovec po ní chutě sáhl. Vtáhl několikrát do sebe kouř, vypustil jej nosem – vrátil dýmku a přijal od Mitápirúa koflík čaje. Paměť se mu poznenáhlu vracela.

Na protější straně řeky zahlédl sluncem osvětlenou bílou skálu calery, uviděl tam i svůj stan, ale stále si nemohl vzpomenout, proč zde vlastně je.

Opřel se jednou rukou o zem a druhou hladil po vlasech maličkou Pennek. Děvčátku se vracela důvěra. Přicupitala blíž, usmívala se, tulila se k němu, švitořila.

Její matka přinesla lovci dárky. Také ostatní obyvatelé přinášeli ozdoby, které se dříve marně pokoušel koupit.

Najednou pocítil dojem vlhka a tepla na levé ruce, opřené o zem. Trhl sebou a zaslechl radostné zakňučení. Byl to pes Feroz, jeho dobrý, hodný Feroz. Roztrhal obvazy a připlazil se k svému pánu. To vrátilo lovci paměť.

Vyskočil, otřásl se, jako by chtěl něco shodit s ramenou, a řekl:

„Je čas! Musím se vypořádat s jaguárem. Půjdeš se mnou, Ferozi?“

Pes se přitočil k lovci a tiše zakňučel.

Kapitola pátá

GIOVANNI A JOAQUÍN

Toho rána seděl Giovanni na Bílé skále nad řekou a přemítal. Don José poslechl lovcovy rady a dal dělníkům volno, neboť kamene bylo dost. Dělnici se zaměstnávali drobnými pracemi a z nich si již dovedli vždycky utrhnout nějakou chvilku pro sebe.

Tak i Giovanni. Seděl na skále, díval se na řeku a myslil na to, co ho čeká. Věděl, že lovec jeho slib přijal vážně. Proč si však, k ďasu, vybral k výpravě právě jeho, Giovanniho?

Giovanni nebyl zbabělý, to ne. Ale přišel do Chaka za zcela jinými cíli, než aby se potloukal s lovcem v solných pouštích. Co ho na té výpravě čeká?

Lovec byl ke všem dobrý. Kdykoli někdo onemocněl, ošetřoval ho jako bratra. Pro každého, kdo byl v nebezpečí, byl ochoten nasadit život, aniž ho o to kdo žádal.

Dnes bylo jasné, že jeho přítomnost na caleře není zneužíváním pohostinství dobrosrdečných lidí, naopak, že lovec, sám, ale nemocen, se obětoval. Bděl celé noci. Ztratil celou smečku vzácných psů, aby zachránil životy lidí. Giovanni věděl dobře, že by stejně rádi byli lovce přijali kdekoli, kde by měl více pohodlí; věděl, že pro své vědomosti byl všude vítaným hostem. Právě tak dobře věděl, že by lovec stejně dobře žil v protější indiánské vesnici.

Vždy ho uvádělo v údiv, že cizinec nepřikládal žádnou cenu penězům, ani v dobách, kdy jich sám neměl nazbyt, že nikdy od nikoho nepřijal odměnu za prokázané služby. Ani za drahé a vzácné léky si nedával platit, ba nevzal odměnu ani tehdy, když mu peníze vnucovali.

Ale Giovanni právě to nemohl pochopit, že by se někdo trápil v divočině, aniž mu kynul velký zisk. Byl mladý, proti ostatním poměrně lehkomyslný, a měl-li dobrou náladu, dovedl i kamarády pozvat na sklenku vína nebo rozdělit mezi ně kolo sýra. Přitom nezapomínal, proč on a všichni jeho krajané přišli do této horké země zimnice a nebezpečí. Vždyť v dětství slýchával hrůzné povídky o divoké Americe, o dravcích, o Indiánech. Nejdůležitějším cílem všech, kteří šli do Ameriky, vždy bylo zbohatnout.

Ani Giovanni sem nepřišel, aby se obdivoval krásám přírody; vždyť jeho Sicílie je neméně krásná. Nepřišel, aby si založil rodinu a klidně žil. Odvážil se do neznámé ciziny, poněvadž slýchal, že je tu život levnější a výdělky větší, že možno naspořit peníze a pak se vrátit jako pán mezi chudé krajany, kteří se neodvážili na moře, a proto uboze živoří.

Kolik nocí probděl, dívaje se na měsíční paprsek, který vnikal skulinou ve střeše. Kouř jeho lulky se zjevoval a mizel v osvětleném pruhu a tvořil snové obrazy z jeho budoucího života. Až se vrátí do své vesnice, až svolá všecky lepší lidi do vesnické krčmy a zaplatí za všecky, pak všichni budou volat: „Evviva Giovanni! – Ať žije Giovanni!“

Jak snadno toho mohl dosíci lovec! Mohl prodat svou krásnou smečku anglickému svátečnímu lovci a byl by shrábl hrst zlaťáků, větší, než jakou mohl naspořit on mnoholetou těžkou prací. Mohl přijmout nabídku Angličana, který stůj co stůj chtěl, aby ho vzal s sebou na lov na druhou stranu. Nabízel mu za to mnoho liber šterlinků, sázel je na stůl na hromádky a označoval, kolik zaplatí za každý kus ulovené zvěře a za každého ztraceného psa. Tehdy Karaí váhal, pozoroval nějaký čas cizince, ale pak ho upozornil, že by si mohl zamazat v divočině krásné šaty a že by jich bylo škoda. Nakonec se však přece zdálo, že vezme Angličana s sebou, ale když Angličan uhodil bičíkem jednoho Indiána, srazili se ti dva dlouháni. Giovanni nerozuměl jejich slovům. Tváře obou byly nehybné, nebylo křiku mezi nimi, zdálo se skoro, že mluví přátelsky, avšak výsledek byl, že Angličan zavolal své sluhy, dal odnést svá zavazadla do člunu a odjel, aniž se s kým rozloučil. Tehdy poprvé viděl Giovanni lovce rozčileného, ale když na něm vyzvídal a vyčítal mu zahozené peníze, jež bylo možno tak snadno vydělat, odpověděl: „Poplašil by mi Indiány – nestojí to za to.“

To všechno Giovanni věděl. Připomínal si to znovu, a proto tím víc nemohl pochopit, že ho lovec bere s sebou zdarma a že by se toulal divočinou jen pro nějaký kus dřeva.

Jistěže tam našel zlato. Našel tam tolik zlata, že je nemůže sám odnést. Je nemocen a potřebuje jeho, siláka, aby mu pomohl vše ukrýt před hladovými zraky ostatních!

Jen tak si mohl vysvětlit lovcovu lhostejnost k penězům. Má jistě někde takové bohatství, že byl lhostejný k hrstem zlaťáků, které mohl dostat za smečku. Jinak nemohlo být. Nebyl by přece nechal ta drahocenná zvířata jedno po druhém potrhat šelmou,

Lovecká vášeň nemohla být příčinou. Vždyť lovec zřídkakdy vyprávěl o svých dobrodružstvích, nikdy se nevychloubal jako lidé, kteří loví z vášně.

Přece však mu nešlo všecko dohromady. Proč si vyvolil právě jeho? Proč by se nesvěřil donu Josému, kterého měl zřejmě rád? Není to snad nějaká léčka, kterou se chce právě jemu pomstít za různá škádlení? Není jeho přívětivost právě tak strojená jako slušná odměřenost, s níž mluvil k Angličanovi?

Ale opět mu nešlo na rozum, proč nechal potrhat smečku, kterou mohl zpeněžit. Když to lovci vyčítal před ostatními, vysvětloval to Karaí tím, že pes je na to, aby bránil člověka. Nepotřeboval říkat, jak má své psy rád, ale život Indiánů, a hlavně jejich dětí, je mu prý cennější. Když i doňa Dolores, správcova žena, předhodila lovci, že psi měli velkou cenu, že je živil na cestách a že za kůže jiných, méně nebezpečných jaguárů mohl získat mnoho, aniž psy vystavil takovému nebezpečí, tu neodpověděl.

Giovannimu se zdálo, že ho usvědčil z nepravdy. Ale lovec vždy něco vymyslil a zahanbil každého, kdo ho podezříval.

Konečně se mu rozbřesklo: Indiáni střeží jeho poklad a on je za to chrání, aby to nikomu neprozradili. Giovanni bude jediný zasvěcen do lovcova tajemství, bude spolumajitelem obrovského bohatství. Ne nadarmo mu prorokovala jednou cikánka, že bude bohat, velmi bohat. Lovec se s ním bude dělit.

Myšlenky Giovanniho se opět zastavily. Ztratily se mu scény z krčmy v jeho rodné vísce, neslyšel v polosnění volání slávy, ale v uších mu hučelo slůvko „dělit“. Mnoho-li mu lovec dá? – Desátý díl? Ne, dá jistě víc, snad pětinu; není skrblík a vždy platí dobře každou službičku, i když sám má málo. Dá jistě alespoň třetinu, snad polovinu. A bohatství musí být ohromné, jinak by se lovec za ním tolik nepachtil. Jak by to bylo krásné, mít je celé!

Giovanni si vyčítal, že sám nechodil na lov, že se nikdy nesnažil naklonit si Indiány předtím, než lovec přišel v tyto kraje. On mohl být majitelem celého jmění za několik lahví kořalky. Co když ho lovec ošidí a nedá mu nic? Co když mu snad za práci nabídne jen denní plat – snad dvojnásobný? A Giovanni už cítil, jak lovec sahá na jeho práva, na jeho vlastní ohromné jmění, a pot se mu řinul z čela.

Giovanni seděl na skále a třásl se, jako by měl zimnici. Jeho ruka bezděky sjížděla k pasu a počala ohmatávat jilec dýky. Tiskla jej stále křečovitěji a z jeho očí sršela nenávist. V životě nepocítil k žádnému nepříteli takovou nenávist, jakou měl v tom okamžiku k lovci. Jeho mozek přestal myslit. Neslyšel, neviděl nic kolem sebe a nemohl také pozorovat, že téměř neslyšně přistoupil k němu muž, který bedlivě sledoval každý jeho pohyb.

Giovanni byl dobrý hoch, tak dobrý, že nikdy nebyl schopen někomu ublížit, a přece byl v tom okamžiku schopen vraždit – jen proto, že pomýšlel na možnost zbohatnout, že myslil na zlato, že se mu v jeho fantazii přiblížila doba, kdy bude dělat pána a kdy mu lidé budou za sklenku vína volat: „Evviva Giovanni!“

Svíral jilec dýky a zavíral před čímsi oči. Náhle zaslechl za sebou výsměšně pronesená slova:

„Zdá se, že přemítáš o lovci, Giovanni?“

Zalekl se, pustil dýku a obrátil se. Stál tu míšenec Joaquín, který ho sledoval upřeným pohledem.

„Proč bych měl na něho myslit?“ zeptal se Giovanni chraplavě.

„Proč? Poněvadž tě vyzval, abys s ním šel do nějaké indiánské vesnice pro housličky, které chce do svých sbírek. A já vsadím hlavu, že máš o jeho počínání takové mínění jako já.“

„Co ty víš?“

„Nic,“ usmál se Joaquín a přisedl k Giovannimu. „Myslím jen, že musí být kolem nás hodně hlupáků, když všichni věří, že ten člověk je tu jen proto, aby sbíral indiánské fajfky, housle a puklé hrnce. Už dávno jsem přesvědčen o tom, že lovec sleduje jiný cíl.“

Giovanni se netrpělivě pohnul. Neměl rád míšencovy falešné oči, neměl vůbec rád Joaquína.

„Mám pěkný kousek Paraguaye za sebou a vím o lovci všelicos. Musím však mlčet, dokud se sám nepřesvědčí, že ho už znám,“ pokračoval Joaquín a vypadalo to, jako by mluvil jen sám k sobě „Já nejsem z těch, kteří věří každému žvástu. Tobě to mohu svěřit. Možná že jsi už slyšel o Lópezově pokladu.“

V Giovannim se zatajil dech. Poklad! To bylo slovo, jež ho před chvílí mučilo. A nyní i Joaquín mluví o pokladu. Ovšem! Jak mohl zapomenout na Lópezův poklad, vždyť o něm mluvilo celé okolí; každý věděl, že někde v těchto končinách je Lópezův poklad. Ale on, Giovanni, nebude přece své záležitosti svěřovat Joaquínovi, tomu prašivému míšenci.

„Nezajímám se o poklady, kamaráde,“ řekl Giovanni suše.

Joaqum pohodil hlavou. Pak se opatrně rozhlédl:

„Musíme dát dobrý pozor na řeč. Pobíhají tady správcovy děti; aby náhodou nezaslechly, co povídáme. Víš, že by honem běžely žalovat donu Josému. Ten kluk, Jakoubek, nedá na lovce dopustit a Josefka má také ostrý jazýček.“

Nachýlil se k Giovannimu blíž.

„A ten Lópezův poklad – –“

„Říkám ti, že se o poklady nezajímám,“ zavrčel Giovanni.

Joaquín se zašklebil.

„Kdopak z poctivých lidí by se nezajímal o poklady,“ řekl a pohlédl na Giovanniho, „takové věci zajímají jen dobrodruhy. A lovec, kterému Indiáni říkají Karaí Puků, je dobrodruh. To jsem ti chtěl říci.“

„Proč právě mně?“ vybuchl Giovanni.

„Ah! Vlastně je to zbytečné. Nevím, proč mi to napadlo. Vždyť ty s ním stejně nikam nepůjdeš!“

Nastalo ticho.

Giovanni se netrpělivě pohnul. Slova pronesená Joaquínem zdánlivě ledabyle znamenala mnoho. Nejspíše však mohla znamenat to, že Joaquín by šel s lovcem raději sám, a proto lovce pomlouvá, aby Giovanniho odradil.

„Myslíš, že s ním půjdeš ty?“ řekl po krátkém vnitřním boji.

Joaquín zavrtěl hlavou:

„Nikdo s ním nepůjde. Ani ty, ani já. Neboť mluvíme možná už o mrtvém“

„O mrtvém?“ žasl Giovanni.

„Ty nevíš, co se stalo? Nevíš, co lovec provedl v indiánské vesnici? Nebyl jsi na caleře?“

„Ne. Co udělal?“

„V noci odjel do indiánské vesnice. Tam se pohádal s čarodějem a popudil proti němu celou vesnici, indiáni čaroděje vyhnali Víš, co znamená, když indiáni vyženou čaroděje? Čaroděj utekl přes řeku k nám, do calery, Vyprávěl všechno, co se událo. A proto ti mohu říci, že snad už v tuto chvíli, kdy spolu vyprávíme, je lovec mrtev.“

„Kdo ho zabil?“

„Sám se zabije. Čaroděj to řekl správně. Už se nevrátí. Vypravil se na své poslední dobrodružství. Vzal s sebou toho ubohého, zničeného psa. Pes je samá rána. A on pouze s ním se vydal na cestu! Blázeni“

Joaquínovi se zablýsklo v očích.

„Kam šel?“

„Za Zjizvenou tváří, za jaguárem ze Santa Cruzu!“

Kapitola šestá

UTKÁNÍ

Lovec jde lesem.

Před jeho očima se plazí v trávě dlouhá šmouha a po ní jako po cestě belhá se Feroz.

Lovec ví, co ho čeká. Řekl si to, když pevným krokem vyšel z vesnice, kde zanechal maličkou Pennek a Mitápirúa.

Jeho tváře se rdí jako v horečce.

„Nikdy již jaguár neodnese malou hodnou holčičku Pennek! Nikdy již nepostraší tvou vesnici, dobrý Mitápirú. Dnes ho konečně mám.“

Feroz se plíží trávou, obezřetným čenichem přichýlen k zemi.

Prales houstne.

Někde nad korunami stromů září bílý den. Ale zde pod hustými větvemi je šero. A v hlubinách vysoké trávy jsou i temné jícny jam, černé a prázdné a děsivé.

Stopa jaguárova jde klikatě. Snad ještě cestou čil kořist, zamířil tam i onam – snad omámen výbuchem rakety uskočil…

Pozor!

Feroz se zastavil. Škubl sebou. A zakničel. Lovec se zastavil také.

Něco mu zadrhlo hrdlo. Strach? Ne, to není strach. Ani úzkost. Jen velké napětí.

Temno pralesa zhoustlo. Vzduch je hustý jako šero a palčivě dusný jako v pařeništi.

Lovec se opatrně rozhlédl. Stanul u vysokého, objemného stromu. Feroz se ztratil ve spleti nízkých větví.

Z jednoho z temných koutů zaznělo dlouhé zařvání.

Lovec uchopil pušku pevněji do rukou. Viděl přesně jaguárovo doupě; leželo v houštině jako černá, bezedná tlama. „Tam tedy jsi, Zjizvená tváři?“

Právě před doupětem je statný strom s vysokým, silným kmenem. Lovec jde, přikrčen jako v očekávání, k tomu stromu.

Cítí pach, vycházející z jámy. Je to hutný pach, o jehož původu nelze pochybovat.

Lovec si kromě pušky vzal nůž a kopí.

Došel ke stromu, opřel kopí o kmen a stanul, pušku v ruce. Srdce mu tlumeně buší.

Teď spustil lovec pušku k zemi a opírá se o ni; jako by jen odpočíval Jako by nebylo pět kroků odtud doupě. Stačil by jediný skok šelmy.

To lovec všechno ví. A přece stojí, opřen o pušku.

Feroz, který se schoval prve ve spleti větví, bojácně se připlazil a pozoruje pána. Lovec na něho hledí, přimhuřuje oči a usmívá se.

Temné bušení srdce ustalo. Krev v něm plyne opět klidně, volně, bez uzlíků.

Mezi kořeny stromů je tma a – pozor! Teď v té tmě zasvítily dva zelené uhlíky; oči jaguára!

Vyšlehávají z nich zelené plamínky vášně starého samce, ale pojednou se mění barva ohně, zeleň mizí, bledne, pak fialoví, až zaplane rudě ohněm očí rozdrážděné samice, jež brání svá mláďata.

Jsou tam snad dva? Ne!

Lovec stojí klidně. Jako by ty plamínky ve tmě nepozoroval. Ví, že je tam jeden pár očí, které mění barvu, a dech v prsou zvolna pronáší: „Zjizvená tvář!“ Jaguár, který pohledem uřkl již tolik nevinných zvířat i lidí.

Proto se lovec nedívá na plamínky ve tmě, dívá se kamsi před sebe jako v zamyšlení, ale jeho myšlenky pracují jako stroj. Jeho tělo je ve střehu. Nepatrný zvuk je uvede do pohybu jako stroj.

Vteřiny prchají a lovec jako by si zvykal na nebezpečí, které čpí ve vzduchu.

Teď se zvolna poobrátil obličejem proti doupěti. Jeho nervy se uklidnily, jeho oči jsou připraveny na každý útok; zvykly si již na světélkování jedovatých očí jaguárových.

Světélka se ve tmě nepatrně pohnula, a lovec stojí stále nehybně proti doupěti; nahrben nad svou dlouhou ručnicí, dívá se brvami přivřených očí a na jeho tváři zahrává úsměv.

Každým okamžikem se šelma na něho vrhne – jen co obejde kořen, který jí překáží v cestě. Proč lovec nezamíří, proč nestřeli teď, když oči svítí tak jasně ve stínu kořenů, že není možno se chybit? Proč se alespoň nepostaví ze strany, aby mohl uskočit za strom, kdyby se naň šelma vrhla?

A on stojí jako nezkušený nováček, jako by stál před doupětem vydry. Nechápe to? Nebo snad přece upadl pod vliv žhoucích, obávaných očí?

Ale dravec neskáče, naopak: couvá krok za krokem, řve, syčí, vrčí a plamenné zraky mizí ve stínu mezi kořeny.

Lovec usedá před vchodem na zkřížené nohy, překládá dlouhou pušku přes kolena a hladí svého psa. Feroz, ovázaný kolem boků špinavým, zakrváceným plátnem, levou lopatku roztrženou a proměněnou v hnisavou ránu, pes zhublý na kost, líže svému pánu ruku, pak zase ho hladí pán.

A tak sedí dlouhou dobu, jako by se nechtěli hnout odtud do konce světa. Ferozovi se ježí chlupy touhou po hlazení, čenichá kolem – větří dravce. Strach ho dusí, touha po hlazení ho nutí kničet a pak rychlý skok a je pod záštitou lovcovy druhé nohy, cítí se bezpečen a hlasitě štěká.

Lovec opět a opět hladí psa. Neslyší jeho tichoučký vzlykot, škrábe ho pod ušima a pes vzdychá nadšením – věrný pes, který by se pro pána dal roztrhat.

Ale pán nejenže ho škrábe, on mu shrnuje na hřbetě kůži, tiskne ji, mačká. Feroz se dívá po očku. Ukládá hlavu na přední tlapky, tichoučce zakvílí a nespouští šťastný pohled z pána.

Pánova ruka mu stále pevněji svírá kůži na hřbetě; pán se hýbe, vstává a nese Feroze ve vzduchu, jde kupředu až k samému vchodu doupěte mezi kořeny a hází ho tam – právě tam, kde před chvilkou svítily rudé a zelené blesky. Co se stalo?

Za všechny věrné služby, jež ti toto zvíře poskytlo, házíš psa napospas jaguárovi, nevděčný lovce, nevděčný pane?

Ale Feroz se vyplížil ze tmy doupěte a vrací se šťastně ven.

To chtěl lovec vědět.

Feroz stanul úzkostlivě u paty stromu a pozoruje pána, jak pomalu kráčí zpět ke stromu, jak opatrně zdvíhá svou zbraň, jak ji křečovitě tiskne.

Z hloubi pod kořeny stromu se ozval řev.

Ve stínu kořenů se opět zjevují dva zelené uhlíky, mění žár do fialová, do ruda. Lovec nestřílí – stojí nepohnutě a dívá se přimhouřenýma očima.

Uhlíky couvají a pod nimi to syčí a vrčí, jako by se vařila voda ve veliké pánvi.

Zase ticho.

Lovec už nesedá, jeho hlavou znovu letí myšlenky, ale jeho tělo se zachvívá, umdlévá, slábne.

Feroz nespouští oči ze svého pána – čeká jen, až začne myslit na přítomnost, až začne myslit na něho, až mu bude moci nabídnout svou poslední službu.

Pán stále stojí, nevšímá si ho.

Feroz se třese nedočkavostí, nemůže to déle vydržet, zakňučí a přitiskne se k pánově noze.

Jejich zraky se setkaly. Rozumějí si, dobře si rozumějí beze slov.

Feroz slyší, jak ho jeho pán lituje, že.se brzy budou muset rozloučit; cítí, jak se s ním jeho pán louči a říká mu svým zrakem: Obětuj se, můj dobrý pse, obětuj se, abys pomstil své druhy, obětuj se, abys zachránil lidi, a hlavně ty malé, drobné, hezké dětičky. Beztak už dlouho nebudeš živ.

A Feroz štěkne, chce si poskočit radostí, že mu pán dává poslední čestný úkol, ale zakvílí bolestí z vnitřních zranění – obrací se k doupěti.

„Vpřed, Ferozi!“ Tentokrát je to hlas pána. Hlas jeho pána! Ohlédne se a belhá ke vchodu, mizí mezí kořeny.

Lovec už nestojí před stromem, ale vedle stromu, už nesní s přimhouřenýma očima, ale dívá se s napětím do houští kořenů, špičky boltců se mu pohybují, jak napíná sluch i zrak, obočí se mechanicky stahuje.

Teď!

Teď se rozlehlo mocné, zuřivé zařvání – chuchvalec prachu vybuchl v temném otvoru doupěte, kořání se třese nějakým zápasem pod zemí – –

To Feroz koná poslední službu svému pánu i ostatním zvířatům a indiánským dětem.

Vtrhl do jaguárova doupěte a z posledních sil skočil na šelmu, aby se jí zakousl do hrdla.

Jak to skončí?

Pojednou se zamihne žíhaná srst a mezi kořeny se objevuje obrovská hlava, otvírá tlamu, otáčí špici jazyka nahoru a vyráží sykot. Lovec cítí, jako by hejna mravenců běhala po jeho páteři nahoru a dolů – až do konečků prstů proniká to mrazení.

Lovec míří, ale rána nevychází.

Proč nestiskne spoušť? – –Utíkají vteřiny, vlekou se minuty – – tentokrát dravec již necouvá. Hledí přímo na lovce, jeho oči v plném světle neplanou zelenorudým ohněm.

Mozky těch dvou tvorů jsou ve spojení neviditelnými paprsky, chvějícími se prostorem. Zdá se, že jsou oba nehybní, ale sluneční světlo, prorážející klenbou lesa, klouzá po kůži šelmy, zvolna se pohybující. Kdyby nebyla žíhaná a zdobená černými pruhy, nikdo by nepozoroval pohyb slunečního světla po dravcově těle, nikdo by si nevšiml, jak se nepozorovaně vysouvá dopředu.

Plíží se k lovci. Již je celá venku – není možno chybit.– právě se pozvolna přikrčuje k zemi, aby se v nejbližším okamžiku vymrštila ke skoku – a lovec stále jen míří, nechystá se uskočit za kmen, má jistotu tvora jednajícího bezmyšlenkovitě, mechanicky.

Snad již jen vteřina –

Konečně!

Ránu není slyšet. Zaniká v rozechvění nervů, ale zato je slyšet burácející řev.

Dravec nepadá k zemi mrtev; rána nebyla mířena mezi oči ani do otevřené řvoucí tlamy, kterou nebylo možno chybit.

Šelma pojednou tichne, dívá se ulekaně, vyjeveně, v jejích očích jako by se objevoval strach – jen více se tiskne k zemi – chce skočit, ale zařve bolestí – pak se udiveně rozhlíží kolem, usedá, natáčí hlavu a líže si bok, kde se na zlatožluté, černě pruhované kožešině jiskří jasně červený potůček krve.

Odkrývá celý oblouk mohutného krku.

Jaký nádherný terč pro jistou ránu!

Ale lovec odhazuje svou opakovačku.

O strom je tu opřeno kopí – lovec po něm sahá; jeho zraky jsou mdlé, zakalené, bezvýrazné.

Jeho pohyby jsou klidné, instinktivní, jako by jen plnil, co mu někdo jiný poručil nebo co si sám předem umínil.

Znovu stojí lovec před stromem, opřen o kůru, a v rukou třímá rovný kmínek, na jehož konci je nasazen lovecký nůž, kopí.

Dravec se zdvíhá – z jeho očí srší blesky – rozpřáhá přední tlapy jako k obejmutí, staví se na zadní a šine se kupředu. Již se lesklé ostří nože dotýká jeho těla, již vniká do jeho krásné kožešiny, ale lovec chybil, zamířil o dva palce níž, než je srdce – jaguár nedbá bolesti – lovec nemůže uskočit, nemůže vytrhnout kopí a zabodnout znovu lépe mířenou ránu – je sevřen dravcem a stromem, nemůže se pohnout, leda kupředu, a to znamená přímo do náručí dravce.

Lovec se opřel o strom a celou váhou svého těla vhání kopí do těla Zjizvené tváře.

Jen taktak že uhnul drápům svého nepřítele – a v téže chvíli se ozývá praskot. Jaguárova těžká tlapa zlomila kopí, lovec uhnul hlavou, ale marně se snaží odvrátit nebezpečí…

Jaguár padl na něho celou svou tíží. Lovec se řítí k zemi a jaguárovo těžké tělo se hroutí na křehké a choré tělo nemocného člověka.

Kapitola sedmá

MITÁPIRÚ

V Marsalově vápenici vládlo zděšení.

Čarodějova slova se splnila. Den plynul a lovec se nevracel.

Všichni slyšeli řev jaguára i ránu z pušky. Ale pak se nad pralesem rozhostilo ticho.

Indiánská vesnice na kraji pralesa byla naplněna úzkostí. Všichni naslouchali a čekali, brzo-li se objeví lovec. Potom nastal zmatek. Pochopili, že lovec zahynul a jaguár žije.

Úprkem se hnali starci, ženy a děti k řece. Kánoe nestačily pobírat a převážet nešťastníky.

Indiáni se uchýlili do ochrany dona Josého, naplnili celou caleru a utábořili se v její blízkosti. A ve zmatku zapomněli přinést hostitelům dary, jak káže indiánský mrav.

Čaroděj, který tu byl už od rána, pyšně a spokojeně se procházel po caleře a tvářil se, jako by se svými soukmenovci nechtěl nic mít, když ho vyhnali.

Joséovi dělníci nechali teď i té drobné práce a nikdo nemluvil o ničem jiném než o lovci a o krvelačném jaguáru.

V indiánské vesnici zůstalo jen několik nejstatečnějších mladíků, shromážděných kolem Mitápirúa, který jim neustále říkal:

„Věřím, že lovec splní svůj slib. Až dosud vykonal Karaí Puků vše, co slíbil. Do večera se vrátí.“

Ale den plynul, nastal večer a lovec se nevracel.

Tehdy rozkázal Mitápirú rozdělat na noc velký oheň a vydal se do Marsalovy calery.

Dělníci se k Indiánům nechovali nijak přátelsky. Tito peóni, sami zbídačelí a chudí, opovrhovali volnými syny a dcerami Gran Chaka a dávali to nyní dvojnásob najevo, když viděli, jak ubozí Angaité opustili svůj domov ze strachu před jaguárem.

„He! Kdepak je ta vaše statečnost, kterou se stále chlubíte?“ vysmívali se dělníci Indiánům. „Před hloupou žíhanou kočkou utíkáte, až se za vámi práší.“

Angaité klopili hlavy. Rozložili svůj tábor nedaleko calery, a pokud nemusili, nechodili ani bělochům, ani svému uraženému čaroději na oči.

Jediný, kdo je v jejich táboře navštívil, byly dvě děti dona Josého, Jakoubek a Josefka. Měly Indiány rády z pohádek a povídek „strýčka Indiána“, bílého lovce Karaí Pukúa.

Dvě děti nepřišly do tábora Indiánů jen z pouhé zvědavosti, ale i proto, aby poznaly malou Pennek, o které slyšely tolik vyprávět.

Hrály si s ní právě, když tam přišel Mitápirú, který se u svých soukmenovců nezdržel dlouho. Šel k donu Josému a prosil ho, aby shromáždil dělníky u indiánského tábora, že by jim rád řekl několik slov.

Don José svolal své dělníky, takže měl Mitápirú všechny pohromadě, aby k nim mohl promluvit. Postavil se do velikého kruhu a rozhlédl se po všech svým pronikavým zrakem.

„Stateční přátelé lovcovi,“ pravil, „kdo půjde se mnou hledat Karaí Pukúa? On zabil jaguára, ale snad zbloudil v lese. Kdo půjde se mnou hledat lovce?“

Stateční přátelé lovcovi se však ani nehnuli. Jen posměšný hlas se ozval:

„Kdyby zbloudil, dal by znamení výstřelem. On je mrtev, a proto se zbytečně nenamáhej!“

To řekl Joaquín.

Ale Mitápirú se nedal:

„Snad upadl v neštěstí. Všichni se pamatujete, že Karaí Puků vždy pomáhal svým bližním a že se vypravil za jaguárem jen proto, aby nás před ním ochránil. Nemůžeme ho nechat bez pomoci.“

Tu čaroděj zakvičel:

„Je mrtev a nevrátí se!“

„Je-li mrtev,“ opáčil Mitápirú, „pak je zvykem pohřbívat mrtvé. Kdo půjde se mnou, aby nalezl Karaí Pukúa, třeba mrtvého?“

Ani na tuto druhou výzvu Mitápirúovu se nikdo z bělochu neozval. Všichni se odvrátili a hleděli mlčky před sebe.

„Nikdo tedy nepůjde, stateční přátelé lovcovi?“ řekl smutně Mitápirú.

„Já půjdu!“ zazněl jasný hlas. Mitápirú se obrátil po hlase.

Z kruhu vystoupil malý hošík, Jakoubek, syn dona Joseho. „Já s tebou půjdu!“ řekl hoch ještě jednou. Ale již tu byla jeho matka, doňa Dolores, a vzala ho do náruče.

Mitápirú se bolestně usmál.

„Hle, stateční mužové kmene Angai i vy silní lidé, kteří umíte skálu lámat, dali jste se zahanbit dítětem! Ukázali jste svou lásku k člověku!“

A odvrátil se.

Rozšafný don José přiskočil k mladému Indiánovi: „Vidím, že máš lovce rád, ale je vskutku zbytečné hledat ho a vydávat se v nebezpečí, když je v lese Zjizvená tvář.“

Tehdy řekl Mitápirú:

„Vydám se v to nebezpečí! A zjistím, je-li Zjizvená tvář dosud naživu. Slibte mi jen, že přijdete za mnou a pomůžete mi, až vám dám znamení!“

„Jaké znamení chceš dát?“ ptal se don José.

„Zapálím v lese oheň. To je znamení, že jsem nalezl zabitého jaguára. A pak se vydáte za mnou!“

Giovanni se dal do smíchu:

„Tvůj kouř jistě uvidíme, blázne! Kdyby byl jaguár zabit, lovec by se přece vrátil sám a nepotřeboval by k tomu tebe!“

„To je pravda!“ řekl don José.

„Neposlouchejte ho vůbec!“ zabručel Joaquín. „Nemá to smyslu!“

Mitápirú pohlédl hněvivě na míšence a pak řekl hrdě: „Mitápirú činí, co uzná za vhodné. A nechce nic, než aby na jeho znamení přišli bílí a rudí mužové pomoci lovci. Zítra ráno se vypravím do lesa.“

S těmi slovy odešel.

Noc minula klidně. Oheň ve vesnici Kyráově hořel celou noc a také v Marsalově caleře udržovali oheň. Jaguár se neozval.

Ráno se Mitápirú vypravil do lesa. Šel sám. Opustili ho i věrní Angaité, jeho mladí přátelé, kteří až dosud byli na druhém břehu. Nyní odešli z vesnice a přeplavili se do calery.

„Teď už jen zbývá, abychom si pomalovali tváře i my, a vápenice bude indiánská,“ smál se Joaquín.

A tu ho don José zakřikl: „Ty nemáš do Indiána tak daleko, chlapče. Možná že by sis mohl pokládat za čest, kdyby tě mezi sebe chtěli přijmout. Vždyť nejsi ani Indián, ani běloch.“

To byla smrtelná urážka. Míšenci jako Joaquín snesli totiž všechno, jen ne to, aby jim někdo vyčetl, že jejich matka byla rudoška a otec běloch.

Joaquín ztichl a jeho nenávist měla o terč více: o dona Josého.

Zatím všichni neustále hleděli nad les, směrem k jihu.

K polednímu zahlédli, že nad jedním místem v pralese krouží supové.

„Tam je mrtvola! Supové ho našli!“ šlo od úst k ústům.

Ale sotva zmizeli supové ve větvích, najednou se opět jejich hejno zvedlo a nad lesem se ukázal kouř.

Mitápirú oznamoval, že jaguár byl zabit.

„Všechno je v pořádku,“ oddychli si mužové v caleře.

A don José zapřemýšlel:

„Pak se také musí lovec s Mitápirúem co nejdříve vrátit.“

V táboře Indiánů zavládla radost. Jaguár byl zabit. Mitápirú o tom dával zprávu.

„Slíbili jsme, že půjdeme za ním,“ řekl don José.

A tu se projevila pravá románská povaha Giovanniho:

„Že byste tomu věřili? Chce nás tam jen přilákat. Snad je sám v nějakém nebezpečí a chce, abychom ho z toho vytáhli. Já nejdu nikam!“

Don José bohužel uznal, že by tato domněnka Giovanniho mohla být správná. Co záleží na životu jednoho Indiána. Proto pokrčil rameny a nijak dělníky nenutil, aby splnili svůj slib.

Ale přešlo odpoledne a ani Mitápirú se nevracel.

„Co jsem říkal? Obelhal nás!“ řekl Giovanni.

Don José byl člověk prostý; dal na sebe působit svým okolím. Přece však se mu dnes zdálo, že si nepočínal správně.

„Co říkáš, Dolores?“ ptal se své ženy. „Neměli bychom se přece jen za Indiánem vypravit do lesa?“

Jeho žena přemítala jiným způsobem než její muž:

„Tady nejde o Indiána, José. Jde o lovce. Vzpomeň, co dobrého nám všem poskytl a kolikrát pomohl. Když se tam odvážil ten mladý indiánský hoch, divím se, že se mezi našimi lidmi nenajde několik mužů, kteří by se tam vypravili společně. On měl pravdu: Jakoubek vás všechny zahanbil. Hrdinové nejste!“

Ta slova rozhodla.

Doň José zašel mezi dělníky a Indiány a promluvil jim do duše.

Než se schýlilo k večeru, stály na řece joly s muži odhodlanými hledat lovce i Mitápirúa.

Odjeli, sledováni ustrašenými pohledy Indiánů a úšklebky dvou lidí, kteří tu stáli s rukama v kapsách a odplivovali si. Byli to Giovanni a Joaquín.

„Třeba je raněn a Mitápirú si s ním neví rady!“ rozjímal don José cestou.

A čím více se blížili k lesu, tím více chápal don José, že koná svou povinnost, když jde lovce hledat.

Jeli po proudu řeky přímo k místu, kde z pralesa vystupoval kouř, znamení Mitápirúovo.

Když dojeli až tam – čekal Mitápirú na břehu.

Jeho zpráva byla smutná:

„Jsou mrtvi oba – jaguár i lovec!“

Všichni překvapeně naslouchali jeho slovům.

„Zůstal jsem tady, abych odháněl supy. Musíme si pospíšit. Supové jsou nenasytní a neodbytní. Stále se vracejí. Co tu na vás čekám, jistě se už zas spustili.“

Mitápirú uhodl.

Když výprava z calery došla k místu, kde ležel lovec i jaguár, zahlédla, jak statný sup sedí na lovcově hlavě a klove do ni.

„Pospěšme si!“ volal Mitápirú. „Musíme ho odnést.“

Ale v témž okamžiku se všichni zarazili, neboť viděli, jak právě ve chvíli, kdy odcházeli, zvedla se lovcova ruka, ležící dosud pod trupem jaguára, a vztáhla se směrem k supovi.

Lovec odháněl supa se své hlavy.

To znamenalo, že Karaí nebyl mrtev. Supovo klování ho probudilo k životu.

Indiáni, kteří to viděli, vykládali později, že sup přinesl lovci duši zpátky z věčných lovišť.

Kapitola osmá

DO NOVÉHO DOBRODRUŽSTVÍ

„Viděli jste kdy, aby Giovanni dělal něco směšného?“ řekl Ital, napodobuje indiánský řečnický způsob. „Neviděli? Nuže, nyní uvidíte, jak provede největší bláznovství na světě a bude provázet ztřeštěnce devět mil pouští a devět mil zpět pro kousek palmového dřeva, kterému on říká »housle« a které vrže jako bzukot komára.“

Sňal se stěny dvouhlavňovou ručnici a brašnu, vyňal lahvičku s olejem a začal čistit zbraň. Pak otřel ruce o své kamenické kalhoty, osušil prsty ve vlasech a připevňoval ke stolu stroječek na plnění patron. Když byl hotov s přípravami, zabafal několikrát, jako by se chtěl nasytit hustého kouře, daleko odložil zapálenou hliněnou lulku, rozbalil na stole velikou plachtu argentinských no..i a chystal se vysypat prach z plechovky.

Po celou tu dobu ho pozoroval lovec s úsměškem, ale když otvíral plechovku, přerušil ho: „Nenamáhejte se zbytečně, příteli. Nechal jsem vás, protože mazání pušce nikdy není na škodu, i když zůstane viset na zdi, ale prach v zdejších krajinách příliš vlhne v patronách. V plechovce je mu mnohem lépe.“

„Snad si nemyslíte, že se budu zdržovat nabíjením po cestě?“

„Nebyl by k tomu ani čas, ale nač takový naklad?“

„Nepůjdu přece do Chaka bez patron.“

„Bez patron a bez ručnice. Zbytečně by vám na pochodu překážela. Vždyť najdete nejvýše kolibříka, přelétajícího poušť. Dobrý nůž nebo mačeta stačí docela jak na obranu, tak na prosekání křovisk. A bojíte-li se snad koček nebo těch ubohých Indiánů, vezměte si revolver. Milejší však by mi bylo, kdybychom šli beze zbraní. Budí to větší důvěru.“

„Což tam opravdu není zvěř?“ ptal se nedůvěřivě Giovanni.

„Nemohu vám pomoci – v těch krajinách, kudy půjdeme, opravdu nejsou tvorové, kteří by běhali nebo létali. Snad právě proto je ten kraj tak málo známý a tím víc mě láká, abych jej poznal lépe,“ odpověděl klidně lovec.

Ale tím jen dráždil lamače.

„To je vrchol bláznovství! Takovou dálku. Solnou pouští pro kus palmového dřeva, aniž se člověk pobaví lovem! Tak hloupý přece nebudu, abych šel bezbranný mezi tu podlou chásku.“

„Jak chcete – nemíním vás v ničem omezovat; chtěl jsem jen radit, abyste si vzal nějakou levnější zbraň. Té vaší by bylo přece jen škoda na dárek některému Indiánu. Ovšem musím se podle toho zařídit a budu musit vzít svůj revolver, který jsem chtěl nechat doma.“

„Proč myslíte, že by má puška měla být dárečkem některému z vašich špinavců? Má puška, která prožila se mnou týdny, ba měsíce v Chaku,“ vychloubal se Giovanni, „kdyby ta chtěla povídat o zvěři, po které mířila…“

„Tak bys ji hodil do vody, aby neříkala, co chybila, a nedělala ti ostudu,“ vskočil mu do řeči don José. „Podívej se tam na zeď, podívej se na kůži Zjizvené tváře a budeš poslouchat rady lovce, který ho dovedl probodnout.“

„Po libosti, příteli,“ pravil lovec. „Jak jsem řekl, nechám vám úplnou vůli, abyste dokázal, co dovedou lidé z jihu, ale počítejte s tím, že se vrátíte bez pušky, protože vám tam nebudu v ničem pomáhat nebo vás chránit. Spoléhejte jen na své zálesácké zkušenosti.“

„To také budu! Buďte ujištěn, že vám nebudu na obtíž, spíše vám bude Giovanni v něčem dobrý, přinejmenším že vás ponese, až budete unaven“

„K jinému asi není,“ poznamenal jeden z dělníků.

„Říkáte, že jste byl měsíce v Chaku,“ pokračoval lovec, „tak vám snad vaše zkušenosti vystačí na osmnáct mil cesty. Nezapomeňte však, že doba cesty je přesně vyměřena. Víte, že mám zimnici a nechci se klepat v indiánské vesnici ani v Solné poušti, kde není z čeho rozdělat oheň. Mohu sice záchvat o několik hodin oddálit, ale pak bude tím silnější, a proto potřebuji být přesně o půlnoci zde u ohniště a pít svůj grog. Nechci, aby Indiáni viděli bělocha slabého a bezmocného. Ani počasí není jisté. Každým dnem čekám bouři. Je tedy víc důvodů, abych se s vámi nezdržoval, ať se děje cokoli. Jste dobrý hoch; ale nedám svůj život ani za deset lepších, než jste vy. Chcete-li mě provázet, dobrá, ale berete na sebe všechnu odpovědnost a budete se starat sám o sebe.“

Lovcův obličej při posledních slovech zvážněl a jeho hlas zněl neobyčejně tvrdě.

Ital se na něho zprvu díval udiveně, ale pak se dal do smíchu a vybuchl: „Samo sebou! Mně nenaženete strachu! Tolik řečí pro osmnáct mil cesty…“

„Podrobujete se podmínkám?“

„Nejednáte přece s dítětem.“

„Chci přesnou odpověď: ano, nebo ne!“

„Ale ano, slavnostní ano. K čemu však ty formality, jako by šlo o bůhvíjaký podnik?“

„Dobrá, už o tom nemluvme. V neděli ve dvě hodiny před svítáním vyrazíme,“ řekl lovec krátce.

Giovanni opět protestoval: „Zas hlouposti! Ve dvě hodiny s půlnoci! Nebudete ani odpočinutý po záchvatu zimnice. Pět kilometrů za hodinu počítáte? Vždyť je to rovina. Dvakrát tolik jsem dělal jako voják. Když vyjdeme ráno, jsme tam před polednem. Vezmete své dřevo, najíme se, půjdeme zpět a před západem slunce jsme doma. Večeřet budeme zde, a ne o půlnoci. Zbytečný spěch!“

Ale lovec se jen obrátil, jako by tím chtěl dát najevo, že nemá chuť k hovoru. Jen si povzdechl: „Budu s vámi mít pernou práci!“

Po přestálých námahách a po rozčilení posledních dnu začala horečka jevit své účinky jinak než obyčejně. Pot mu vyrazil na čele. Všichni věděli, že tak bývá, když nemoc končí a tělo nad ní vítězí, ale všichni také věděli, jaké mívá malárie nálady, a měli o hosta strach.

Lovec si dobře uvědomoval svůj stav. Malárie ho mořila už několikrát. Sta lidí se mu podařilo vyléčit a byl by se vyléčil sám, kdyby mu nedošla zásoba arzeniku a baldriánu. Útrapy, námaha a rozčilení, o nichž všichni mysleli, že jsou zhoubné, byly lovci lékem. A hlavně rozčilení, které přináší nebezpečí – boj o život. Lovec to věděl z vlastní zkušenosti; věděl, jak dlouho musí udržovat nervy v stálém napětí, ale také věděl, kdy přestat včas, kdy nutno věnovat se úplně odpočinku a nabrat nových sil.

Zatímco jeho přátelé se děsili stále silnějších záchvatů a měli obavy, že se přílišnou námahou vysiluje, on věděl, že se blíží nejsilnější krize, po které se nemoc zlomí a pak se velice rychle ztratí. Chybělo jen několik dnů nervového napětí.

Proto mu přišel vhod Giovanni se svým vychloubáním. Učinil výjimku a vzal ho s sebou právě proto, že věděl, jak mnoho starostí mu způsobí.

Doňa Dolores přisedla k visuté síti a ovívala nemocného vějířem, upleteným ze dvou mladých palmových listů, jaké robí Indiáni k rozdmychování ohně. Lovec jen slabě zašeptal „díky“ a polo v bezvědomí rozpínal propocenou košili.

Giovanni přisedl mezi ostatní k ohni. Několikrát se pokusil navázat hovor o svých loveckých zkušenostech, ale nenalezl posluchače. Paraguayci se bavili mezi sebou v řeči guaraní.

„Vyčkejte raději lovce, Giovanni,“ odsekl jeden z nich, když nepřestal dotírat. „Chaco je prokletá země. On jistě dobře ví, co to je přespat zimnici bez ohně v divočině, a jisté také ví, co mluví. Zabil jaguára ze Santa Cruzu! Nejlépe uděláte, vyspíte-li se teď a poslechnete-li ho zítra na slovo. Nevím, zda by se kdo z nás odvážil s ním na výlet, jak on říká, ač každý by pozvání pokládal za čest. Lovci neradi berou s sebou průvodce do svého revíru a vy jediný budete mít příležitost zjistit, zda tam opravdu není zlato. Snad vám chce ukázat své bohatství, snad se s vámi podělí. Kdož ví, zda po návratu nekoupíte caleru a nebudete naším patronem. Ale ani za to bych s ním nešel, ledaže by mě potřeboval a požádal mě o to.“

Slova byla pronesena žertem, avšak Giovanni vyskočil, jako by ho bodl moskyt.

Přistoupil k Joaquínovi, který seděl na druhé straně a podle svého zvyku pozoroval lovce.

„Joaquíne,“ zasyčel Giovanni, „nemám rád lidi, kteří brebtají!“

Joaquín udiveně zvedl hlavu.

„Platí to snad mně?“

„Dnes nemám na tebe čas,“ odsekl Giovanni, „ale až se vrátím s lovcem z cesty, povím ti své mínění! O pokladu jsem ostatně nemluvil já, ale ty, a nepotřebuji, aby se mi tu někdo jízlivě vysmíval!“

Hned po těch slovech od mestice odešel.

Ze tmy docela neslyšně vystoupil náčelník Kasik Kyrá. Jeho těžké, kulaté tělo se batolilo kolem ohně, takže se zdálo, že s velikým hřmotem musí co chvíli upadnout, ačkoli nohy se dotýkaly země docela tiše.

Nepozdravil nikoho, jako by si ani nepovšiml Giovanniho, kterého potkal, zatočil se kolem sloupu verandy, rozšklebil svou kulatou tvář na doňu Dolores v potutelném úsměvu a naklonil se nad visutým lůžkem.

Vše se dělo tak tiše, že zamyšlení peóni u ohně neslyšeli, jak prošel kolem, a tím méně si všimli dvou mladých indiánů, kteří zůstali stát ve tmě. Teprve hovor v šišiavé řeči Indiánů Mačikuí vzbudil jejich pozornost.

„Pestln!“ řekl tlustý náčelník, ukazuje na obláčky, jež se počaly barvit do běla.

Lovec se zatřásl a usedl napříč. Rychle však přitáhl plášť, který mu sloužil za polštář, a zabalil ho.

Horečka přešla a bylo nutno vyčkat, až se vyvine mrazivá třesavka a po ní přijde chvilková slabost. Rozčilení posledních dnů změnilo jen postup nemoci, takže počínala horečkou a končila zimnicí. Jinak doba záchvatu musila přijít se stejnou pravidelností jako každého druhého dne, od deseti večer do jedné po půlnoci. Pak slabost a neschopnost práce i myšlení trvává několik hodin, ale bylo možno tu dobu zkrátit uměle. Lovec si tentokrát umínil zkrátit postup nemoci.

„Dřív než vyjde měsíc, budu v pořádku,“ řekl náčelníkovi. „Pomoz mi, abych se dostal k ohni, dříve než zeslábnu.“

Ale náčelník nejevil ochotu. „Nechoď k ohni! Jsi sláb a Bílý obr je tvým nepřítelem. Chce ti ublížit. Vidím to na jeho očích.“ Indián se přitom díval nedůvěřivě na Giovanniho, který rozčileně přecházel ve stínu domu.

„Nic mi neudělá,“ chlácholil ho lovec, „jeho duše se toulá jinde a bojuje s dalekými nepřáteli.“

„Náčelník Kyrá rozumí tváři bělochů a vyzná se v nich jako ve stopách po dešti. Bílý obr chce zlo pro Karaí Pukúa.“

Lovec sundal střevíc s nohy a pokusil se hodit jej na Giovanniho. Ale slabost již začínala, střevíc nedoletěl. Podal druhý náčelníkovi a požádal ho: „Hoď po něm a probuď ho! Uvidíš, že se jeho duše vrátí!“

Starý náčelník by nikdy neurazil bělocha, u jehož přítele byl návštěvou, a právě tak by nestrpěl, aby se něco podobného stalo jemu v jeho vesnici. Proto byl rád, když doňa Dolores z posunků pochopila, co si lovec přeje, a hodila střevícem sama.

Když střevíc dopadl Giovannimu na záda, Ital sebou trhl a rozhlédl se. Díval se chvilku udiveně, ale pak, když se jeho oči setkaly se zraky lovce, bylo na něm znát rozpaky, jako by ho někdo přistihl při zlém činu. Zadíval se stydlivě do ohně.

„Mezi těmi dvěma je víc, než my víme,“ poznamenal jeden z Paraguayců.

Náčelník se díval udiveně, ale lovec se o něho v té chvíli opřel, položil mu ruku kolem krku a hbitě vyskočil.

Bylo však již pozdě.

Okamžik svěžesti, který přichází mezi horečkou a zimnicí, již přešel a Dlouhého lovce přemohla slabost. Podlomily se mu nohy v kolenou a Karaí, zavěšen na krku svého průvodce, blížil se vrávoravě k ohni.

Klekl na zem vedle stoličky, kterou mu don José rychle přistrčil. Pokusil se několikrát posadit, ale ztrácel rovnováhu, až zůstal sedět na zemi. Zašeptal jen: „Grog, dýmku a přikrývky!“

Pak se schoulil na bok a ostatní ho balili.

Opět se proměnil v balík houní, který se kýval zprava nalevo, a občas se celý zachvěl; v té pozici nezůstal déle než pět minut. Přestal se kývat, zvolna se vztyčoval. Pod pokrývkou bylo vidět, že si sedá po indiánsku s nohama pod sebou. Zatřásl se naposled a vystrčil zpod přikrývek rozcuchanou hlavu. Prvý jeho pohled byl směrem, kde měl vyjít měsíc.

„Času dost,“ zabručel a obrátil se k doně Dolores. „Dejte mi, prosím, studenou vodu z chladiče.“

„V takovém stavu se přece nevydáte na cestu,“ namítl don José.

„Ještě tak málo mě znáte, příteli?“ odpověděl lovec s úsměvem. „Mitápirú!“ křikl ihned nato do tmy s jistotou, že ten, jemuž to platilo, je na svém místě. Mladý Indián vyskočil tak rychle, že polekal peóny, kteří o jeho přítomnosti neměli ponětí, a postavil se vedle lovce, sleduje očima každé jeho hnutí.

„Vyndej z beden prostěradla a pomoz mi při převlékání!“

Doňa Dolores přinesla veliké plechové umyvadlo a postavila je na zem. Karaí vstal, setřepal přikrývky a rychle se sebe shazoval oděv kus po kuse. Pak se doňa Dolores vrátila s velikým hliněným chladičem a nohou přišoupla stoličku k umývadlu.

Lovec se postavil do umývadla. Jeho bílé tělo světélkovalo na tmavém pozadí tropické noci. Doňa Dolores vylezla na stoličku, s námahou zdvihla velikou nádobu a lila proudy studené vody na lovcovu hlavu.

Několikrát ještě projelo zachvění celým tělem, svaly se napjaly a po chvíli lesklá, potící se kůže byla pokryta pupínky, které vrhaly dlouhé stíny na bílou pleť. Mitápirú přiskočil s velikým prostěradlem, přehodil je přes lovcova ramena a začal ho třít.

Karaí se rychle oblékl, pročesal dlouhé vlasy, svázal je v uzel na temeni hlavy, zapálil si dýmku a zdlouha srkal grog.

Byl připraven na cestu a nikdo by byl nepoznal, že právě jen silou vůle přerušil záchvat zimnice. Jeho tvář byla klidná, nehybná jako u člověka zvyklého provést, co si umínil – u člověka neznajícího překážek.

Měsíc vyskočil nad obzor.

Lovec vstal a řekl několik slov Indiánům; ti ihned odběhli k řece. Pak se rozhlédl. „Jakoubek a Josefka už spí?“

Doňa Dolores se zasmála: „Josefka snad, ale Jakoubek ne. Čeká, až odejdete. Říkal, že dříve neusne.“

Beze slova zamířil lovec k domu. Vešel a u dveří temné světnice naslouchal. Zaslechl pravidelné oddechování.

„Jakoubku, spíš?“ řekl polohlasem.

„Nespím, strýčku!“ řekl hoch rychle a vstal. „Věděl jsem, že se se mnou přijdeš rozloučit a že nás neopustíš jen tak jako tehdy, když jsi šel lovit jaguára. Proto se ti stalo neštěstí!“

Lovec vkročil až do světnice: „Nevíš, že lovci nemají ve zvyku loučit se? Vyprávěl jsem ti přece, že je taková pověra: když se lovec loučí, něco zlého se mu přihodí.“

„Ale ty, strýčku Indiáne, na tu pověru nedbáš. Proč se nám teď vyhýbáš a ani pohádky nám nevyprávíš?“

„Jsem nemocen, Jakoubku. Až se uzdravím, budu povídat. Přijdu brzy!“

Lovec odešel

Podal ruku doně Dolores a zatřepal pravicí správci vápenice:

„Na shledanou dnes o půlnoci!“

Pak se obrátil k lamači: „Nuže, Giovanni, je-li libo, následujte mě. Čluny jsou připraveny.“

„Vždyť jsem ještě ani oka nezamhouřil a času je dost. Do východu slunce chybějí nejméně tři hodiny a mohli bychom se prospat.“

Giovanni však mluvil do prázdna. Lovec ho už neposlouchal. Zastrčil revolver za pás, připjal dýku, vypil z láhve velký doušek třtinového rumu a kráčel po srázu k řece.

Giovanni si pobroukával, ale přece sledoval lovce po příkré cestě.

Když sešel dolů, slyšel šplíchání vesel, jimiž dva Indiáni hbitě poháněli kánoi, kdežto lovec, stoje na zádi, řídil ji proti proudu mezi víry prudce se zatáčející řeky. Jeho dlouhá silueta, opřená o dlouhé kormidlové veslo, rýsovala se proti vycházejícímu měsíci.

„Počkejte na mne! Vraťte se a vezměte mě s sebou!“ křičel Giovanni.

„Počkám na vás na druhé straně. Máte hodinu času!“

„Přece za vámi nepoplavu jako honící pes! Vraťte se pro mne!“

„Nebuďte hloupý, Giovanni! Nevidíte, že kánoe unese stěží tři muže a že druhá, mnohem větší, čeká u vašich nohou?“

Teprve teď si Ital všiml, že u balvanu byla připravena největší kánoe, jakou měli lidé náčelníka Kyráa, a dva Indiáni jako stíny stáli vedle ní.

„Hodina času!“ bručel Ital. „Mohl to říci hned a byl bych se ještě vyspal.“ Ohlížel se, jako by něco hledal, a teprve po chvíli si uvědomil, že sledoval lovce s prázdnýma rukama, tak jak byl u ohně, s trepkami na nohou, bez košile a s přehozeným kabátcem. Jak zdlouhavě sešel s kopce, tak rychle se teď vrátil nahoru, aby nahradil ztracený čas.

Obyvatelé calery seděli kolem ohně a vyprávěli si o podivném lovci a o dobrodružství jejich kamaráda. Byla neděle, mohli se do libosti vyspat za poledního žáru, a tak se nikomu nechtělo na lože. Někteří měli o Giovanniho starost, jiní se chtěli vsadit, že se vrátí ještě před svítáním z druhé strany, jak jen přičichne k Solné poušti.

„Jen najde-li cestu zpět, až mu začne zalízat.“

„Lovec ho jistě jen strašil,“ mínil don José. „Když přijde do tuhého, dá mu za vyučenou, ale neopustí ho. Však ho znáte. Spíš mám starost o lovce, aby mu neuškodil nějaký hloupý kousek mého krajana mezi Indiány.“

„Věru, podivný člověk,“ začal Joaquín, který dosud mlčel. „Divný člověk, ale mám-li říci, co si myslím, jsem jist, že ho jeho lehkomyslnost jednou důkladně potrestá. Nechtěl bych být na místě Giovanniho, ač jsem nesmírně zvědav, co tam lovec vlastně hledá… Jistěže tam našel ložiska zlata nebo petroleje, anebo má zprávy o pokladech, které v těchto krajinách ukryl prý na ústupu López nebo jež zakopali svatí otcové jezuité, když je bezbožná španělská vláda vyhnala ze země.“

„Že byste věřili těm povídačkám!“ zasmál se don José. „Ptal jsem se lovce, co je pravdy na těch pověstech, a víte, co mi řekl? Že v této zemi nemůže být vůbec zlato, vyjma to, které je v bahně řek, ale to už je tak rozmělněné, že není možno je vůbec dobývat. Proto také nemohli mít zlato jezuité. Ti jen vyváželi ze země úrodu a nutili tvé předky k práci tak ukrutně, že sám papež musel vydat bulu na ochranu ubohých Indiánů. A López? Byl už čtyřletou válkou proti třem velmocem tak vyčerpán, že asi mnoho zlata neměl. Když ho Chico Diablo13 probodl v bažině, sotva mu zbyl čas, aby něco zahrabával.“

„Vždyť tolik lidí už zbohatlo tím, že vyzvedli poklad Lópezův,“ namítal Joaquín.

„Také jsem se na to lovce ptal a vysvětlil mi to: Když někdo někoho okrade anebo jinak nečestným způsobem si pomůže k penězům, rozhlásí, že našel Lópezův poklad. U nás se říká, že vyhrál v nějaké cizozemské loterii, a každý tomu věří, ale obyčejně to bývají peníze chudých vdov a sirotků.“

„To víte, kdyby zde našel bohatství, nebude vám to povídat. Mám sto chutí prohlédnout si jeho bedny a jeho papíry. Doňa Dolores by nám mohla přečíst, co je v nich psáno,“ popichoval Joaquín.

I na ostatních bylo znát, že by k tomu měli dost chuti. Byli jisti, když lovec nebyl přítomen, že je nemůže překvapit. Ale don José je rázně zakřikl:

„Opovažte se a budete mít co dělat dřív se mnou, než vás vyženu z práce. I kdybychom těm papírům rozuměli a kdyby tam byl celý poklad – podívejte se, že ani nezavřel zámky, aby dokázal, jakou k nám má důvěru. Ten největší darebák by se ji neodvážil zklamat, a kdyby někomu napadlo… Vida, Giovanni už je zpět. Ať žije slavný lovec divočiny!“

„Nechte si vtipy,“ utrhl se Giovanni, „čeká na mne kánoe a Karaí bude na druhé straně ještě hodinu spát. Já se, zatím pěkně připravím a na spaní mám dost času, až se večer vrátím.“

Nikdo mu neodpověděl a Giovanni se dal do práce. Od každého něco chtěl. Všichni mu museli pomáhat. Zpočátku nejevili mnoho chuti mu posluhovat, ale čím víc se množily předměty, jež chtěl vzít s sebou, tím víc mu jich přinášeli. Ještě ve spěchu nacpal do kapes několik tuctů patron nejrůznější ráže, broků, kulek i sekaného olova, jako by chtěl nalovit celou Noemovou archu…

Zatím si dal ode všech snášet různé zásoby: sýr, suchary, sušené maso, víno a několik krabic konzerv, že by s tím proviantem vystačil alespoň na týden. Ani na pětilitrovou láhev rumu nezapomněl.

„Tohle, Giovanni, s sebou nevezmete?“ ptal se jeden z peónů a přinesl mu zouvák. „Až dojdete do vesnice přes poušť, bude vám příjemné stáhnout si boty ztvrdlé solí.“

Tato poznámka pronesená se strojenou vážností, vyvolala bouři smíchu. Dva peóni ochotně pomáhali sbalit všechno do tří velikých ranců a nesli je k přístavu.

„Giovanni!“ křikl don José, když Ital po zvyku lovců mlčky odcházel. „Vzal jsi patrony, a ručnici zde necháš?“

Ital zaklel: „To je z toho spěchu! Ten člověk každého jen poblázní.“

A vrávoraje pod těžkým rancem, vracel se pro ručnici.

Sotva se však otočil, volala doňa Dolores: „Lovec vám doporučoval, abyste vzal s sebou mačetu. Snad půjdete houštinou a nemůžete ho nemocného nechat, aby si před sebou čistil cestu loveckým nožem.“

Giovanni se nerad vracel. „No ovšem! Zapomněl jsem, že Karaí bude potřebovat chůvu. Já mu mám prosekávat cestu, když mám tolik zavazadel!“ bručel.

„Že se nestydíš, Giovanni, tak mluvit!“ řekl správce. „Jako bys nevěděl, že je nemocen a sláb. Ostatně tvůj náklad jistě připadne Indiánům.“

„Rád bych věděl, jak by mohl rozdávat, co není jeho. Ostatně, vždyť i jemu to přijde cestou vhod.“

Nikomu se nechtělo spát. Nahrnuli se na okraj skály a dívali se do hlubiny, ozářené měsíčním světlem. Dole seděli dva Indiáni a trpělivě čekali, pokuřujíce své dýmečky. Teprve když přišli peóni se zavazadly a shodili je na zem, rudoši vstali, přiskočili hbitě ke kánoi a přitáhli ji blíže k břehu.

Pokoušeli se pak Giovannimu posunky vysvětlit, že jejich kánoe neunese tolik nákladu, dva veslaře a ještě přívažkem takového obra. Znázorňovali, že převezou nejprve Itala a pak jeho zavazadla, nebo naopak, ale Giovanni se nechtěl odloučit od svých věcí a dával příliš najevo svou nedůvěru.

Sám naložil své rance a rozestavil je po kánoi; pak si vlezl doprostřed.

Rudoši váhali vstoupit na přetíženou kánoi, ale vzpomínali, že lovec je požádal, aby ve všem poslouchali. Radili se chvilku pohledem. Pak přední veslař, který zůstal na suchu, velmi opatrně sesouval člun do vody.

Šlo to pomalu a obtížně, až se Giovanni začal hřešit na jejich lenost a volal své kamarády, aby mu pomohli. Paraguayci zatlačili a kánoe se zahoupala na vlnách.

Ale Indián proti všem zvykům nerozjel kánoi proti proudu, neodrazil ji od břehu a plul velmi opatrně a zvolna. Věděl dobře, co se stane – znal svůj člun.

„Co je zase tohle za vtip?“ křičel Giovanni, když se mu začaly máčet kalhoty. „Karaí mi nechal kánoi, do které teče voda.“

„Zuj si honem boty!“ křičeli naň peóni, ale bylo už pozdě.

Giovanni zděšeně vstal, avšak na vratkém plavidle, vytesaném z jednoho kmene, ztratil snadno rovnováhu a překotil se přes okraj. I na to byli Indiáni připraveni.

Kormidelník vyvážil svým tělem člun, aby se nepřekotil, ale přece nemohl zabránit, aby se nenaplnil vodou až po okraj. Pak obratně sklouzl do vody a plaval, aby nadlehčil člun, a přivedl ho k břehu.

Z cesty i ze skály se ozval hlučný smích:

„Křest divočiny! Dobře začínáš svou cestu! Evviva Giovanni!“ znělo ze všech úst. Giovanni byl zlostí bez sebe.

„Měl to také nápad!“ žehral, když vylezl z vody a otřepával se jako pudl. „Proč se mám plavit v takové skořápce, když zde máme nádhernou lodici na dvě tuny? Hoši! Pojďte mě převézt a přivezete ji pak zpět. Ti divoši mě shodili do vody. Jak jim důvěřovat? Jistěže je navedl, aby mě zastrašili, ale to se mýlí. Však já mu dokáži, že dovedu lépe cestovat než on. Jen počká-li.“

„Pamatuj si, že Karaí nelže,“ křičel naň don José, „a že hodinu počká, když to slíbil.“

Správce vyhledal klíče a sešel dolů, aby otevřel zámek na řetězu člunu.

„Zbývá ti málo času a bude lépe, když tě převezeme a pomůžeme ti donést věci do vesnice. Sám bych se rád podíval, co tam Karaí dělá a jak se připravuje. Sotva půjde tak, jak odtud odešel, ale že by spal, pochybuji.“

Giovanni neodpovídal a přenášel své namočené batohy z potopené kánoe. Vše bylo v žalostném stavu, ale nedával na sobě znát svůj vztek.

Hlavně nechtěl, aby si ostatní všimli, že při nedobrovolné koupeli ztratil v řece svou mačetu z anglické oceli.

Lodice byla připravena. Dřív než na ni přenesli zavazadla, zpozorovali Indiáni, že jejich přítomnost je zbytečná. Rozkymáceli kánoi z boku na bok, aby z ní vyšplouchali vodu, nalodili se a vyrazili proti proudu.

Giovannimu se vrátila energie: „Udělejme s nimi závody a ukažme jim, co dovede evropsky přivázané veslo proti jejich kopistům.“

Sám don José se dal strhnout tím nápadem. Byl hrdý na své veslařské umění. Naházeli balíky do loďky, chopili se vesel a odrazili. Čtyři vesla se zabořila do vody a Giovanni, usadiv se u kormidla, zaklepal na otevřená ústa a vyrazil zároveň po indiánském zvyku táhlý jekot vyzvání.

Z kánoe se ozval podobný výkřik na znamení, že sázka je přijata, a Indiáni hned přirazili k balvanu, který vyčníval z řeky, aby vyčkali joly, až přijde do stejné výše s nimi.

„Jen si jeďte!“ křičel Giovanni výsměšně. „My vás hned dohoníme.“

Ale Indiáni čekali klidně, až je lodice předhonila. Pak, jako by se odlepili od skály, zatočili přídí napříč proti proudu, a odrazivše silně od balvanu, vyrazili. Nárazy jejich vesel, přiložených k tělu kánoe, nebylo slyšet. Jediný zvuk vycházel od přídě, rozrážející zčeřenou hladinu; člun, vydlabaný z jednoho kmene, klouzal po vodě velikou rychlostí stále týmž směrem proti proudu.

Zato těžká jola, ač její vesla hlasitě plácala do vody, byla stržena proudem a víry jí točily. Giovanni, jemuž kormidlo hrozilo vypovědět službu, snažil se zvětšit rychlost tím, že zatočil šikmo po proudu, a křičel: „Počkejte, ať vás nepřekotíme!“ Ale kánoe přejela mnohem dřív, než se k ní přiblížili, a vzdálenost mezi oběma plavidly se stále zvětšovala. Veslaři i kormidelník si navzájem dávali vinu. Několikrát si vyměňovali místo právě v největším proudu, který je stále strhával. Než dospěli do třetiny cesty, ozval se z druhé strany vítězný výkřik.

Don José, který byl zatím u kormidla, ohlédl se zpět a zatočil opět loď šikmo proti proudu. Obrátil se rozmrzeně na lamače: „Lovec ví, proč raději jezdí na indiánských kánoích a proč přijal naši jolu, jen když na druhou stranu stěhoval svou těžkou bednu. Však se ještě nadřeme, než se dostaneme z proudu. Podívejte, jak daleko nás zanesl pod vápenici. Dobré půl hodiny budeme veslovat a můžeš být rád, Giovanni, že tě Indiáni ohlásí, aby na tebe lovec počkal.“

Giovanni se hmoždil s dlouhým veslem a neodpovídal. Potom se však přece hleděl omluvit:

„Nikdo nemůže říci, že by to nebylo lepší na pevné lodici než na tom vratkém kusu špalku. Přijeďte mi, přátelé, v noci naproti, abych se nemusel vracet na kánoi. Jistě přinesu nějakou zvěřinu. Dá to práci, táhnout jelena na zádech, a bylo by škoda ho utopit. Pochutnáme si.“

„Ještě jsi jelena nezabil, Ale jak to, že už nemyslíš na návrat před západem slunce?“

„Když Karaí říkal, že se vrátíme o půlnoci, tak asi budou nějaké překážky,“ omlouval se Giovanni rozpačitě.

„Konečně že začínáš věřit! Bylo by však hloupé čekat do půlnoci. Až se vrátíš, vystřel a my pro tebe pojedeme.“

Zatím narazilo veslo na kůl skrytý rozvodněnou řekou a člun se prudce zatočil. Několik jiných kůlů, na které Indiáni vázali čluny, vířilo vodu a na břehu mezi vysokou trávou prosvítala úzká vyšlapaná cestička, vedoucí do vnitrozemí.

Když se lépe rozhlédli po okolí, rozeznali ve stínu zádě kánoí, které vyčnívaly z plovoucí vegetace. Byli v přístavu.

„Hoši, musíte mi pomoci donést batohy do vesnice, nechci je svěřit lecjakému Indiánovi. Rozkradli by to a já sám bych všechno neunesl. Jsem unaven veslováním,“ škemral lenivý Giovanni.

„To víš, že s tebou půjdeme, abychom viděli, komu je svěříš potom, až půjdeš do pouště.“

Správce a peóni se chopili mokrých batohů.

Giovanni si přehodil přes záda jen ručnici a v rukou nesl některé maličkosti. Měl být hrdinou dne a nadlehčoval si, kde mohl, aby uspořil sílu na únavnou cestu.

Oddechl si, když se blížili k ohňům.

Kapitola devátá

V KRUHU U OHNĚ

Kolem ohně sedělo několik Indiánů a pili čaj. Žádný si bělochů nevšímal a lovce nebylo nikde vidět.

„Haló, nevzdělanci!“ křikl na ně Giovanni, odkládaje své drobnosti na zem. „Nevíte, jak uvítat znavené hosty?“

Ale opět nikdo si jich ani nevšiml a ve veliké společné chýši jako by vše spalo.

Giovanni nemohl zadržet vztek: „Že mě Karaí podvedl a nečekal na mne?“

Don José ho zadržel a předešel k ohništi, kde poznal Mitápirúa a poklepal mu na rameno. Hoch se ohlédl, ale nepovstal.

„Když přicházíte jako hosté, bylo by dobré, abyste šli nejprve pozdravit náčelníka a dali mu své dárky. Je ve svém domě.“ Při těch slovech ukázal Mitápirú na dlouhou palmovou boudu.

„Co je nám po vašich zvycích? Když přijdeš k nám, obskakuješ a žebráš,“ řekl Giovanni.

„Když Angait přijde k vám, pozdraví nejprve dona Josého a přinese vždy palmové duše, ryby nebo med pro dětičky,“ odpověděl hrdě Indián. „Angait nežebrá; přinese dar a chce dar. Zde však nejste doma, na vápenici, zde je vesnice volných Angaitů.“

Don José počínal mít obavy, že by se situace mohla stát vážnou. Také jeho překvapovala změna a nic se mu nelíbily uražené tváře Indiánů. Znal je vždy jen ponížené a nepřikládal váhy drobnostem, jež přinášeli a jež přijímal jako povinný dárek. Teprve teď se mu rozbřeskovalo, že vlastně Indiáni neměli žádných důvodů dávat mu nějaké dárky; uvědomoval si, jakou práci jim dá dobýt s primitivními nástroji palmové duše nebo vyhledat a porazit strom, který skrývá med divokých včel. Uvědomoval si, že Indián nabízí z toho mála, co má, a že je vlastně nikdy správně neodměnil, když jim hodil nějaký ten odpadek, kdežto oni dávali to nejlepší a nejvybranější. Také Paraguayci počínali chápat, že jsou na cizím území a že Indiáni, jsou-li u nich na návštěvě, hledí být hostiteli užiteční. Vzpomněli si, že jsou vlastně beze zbraní, neboť ručnice byla mokrá a dýka, o níž mysleli, že ji má Giovanni s sebou, byla ztracena.

Don José se vzpamatoval první. Dal ruce k ústům a vykřikl z plných plic: „Karaí Puků!“

„Není třeba křičet,“ odpověděl klidně vedle sedící Indián. Měl vlasy svázané na temeni hlavy v uzel, v něž bylo zastrčeno velké bílé pštrosí pero. Jeho obličej byl natřen červenou barvou a strakatými čárami. Promluvil dobrou španělštinou, až se toho správce ulekl. Ale hlas se mu zdál velice povědomý. Teprve když Indián pokračoval vlašsky, poznal v něm lovce.

„Mitápirú má pravdu,“ řekl klidně lovec, „Indián dá nejcennější a nejvybranější, co má. Kdyby v jeho zemi bylo zlato, jistě by vám je nosil. Ale je chudý a med, který vám zanese, odepře svým dětem. Indiáni neznají slovo dar; nabízejí výměnu. Když vy na to zapomínáte a oni žádají, nač mají právo, nazýváte to žebrotou. Jste hosty a musíte se podřídit zvykům hostitelů. Nenapadlo mi, že jste poprvé na návštěvě u svých několikaletých sousedů, a zapomněl jsem vás upozornit; ale pomyslete si, jak by vám bylo, kdyby jednali s vámi zde, jako vy jste jednali s nimi, když k vám utekli ve strachu před jaguárem. Já jsem zde doma a uspořím vám formality.“

Lovec promluvil několik slov k nejbližším Indiánům a ti odběhli do palmových domků. Po chvilce se vraceli s tlustým náčelníkem.

Zatím lovec prohlížel s úsměvem zavazadla Giovanniho: „Dobře, příteli, že jste s sebou vzal tolik dárků. Já jsem chudý a nemohu si dovolit takový luxus. Udělá se tím vždy dobré oko. Jen škoda, že jste vzal mnoho nepotřebného a ještě ke všemu to tak zmáčel. Suchary budou zvlhlé a patrony nabotnalé, že je nedostanete do hlavně. Ještě štěstí, že don José přijel s vámi, aby vzal zpět celou zásobu kořalky a vína, jinak bychom musili láhve rozbít, a Indiány by to mrzelo.“

Obličej Giovanniho při těch slovech zesmutněl, ale když přišli bojovníci s náčelníkem, uctivě ustoupil lovci z cesty, rozvázal batohy a žádal, aby rozdal dárky sám.

Ani slůvko odmluvy mu neuklouzlo a jeho druhům ani nenapadlo se mu vysmívat. Pojednou se to všem zdálo tak přirozené a ostatním bylo líto, že též nevzali něco s sebou. Z ničeho nic rostlo v nich přátelství k těm, jež považovali za nějaký druh odporných zvířat. Po mnohá léta dělila je pouze řeka.

A ještě na lodici, když veslovali přes řeku zpět, přemítal o tom José se svými dělníky:

„Jak je to divné! Věříme o někom celý život, co se o něm povídá. Žijeme léta vedle něho, stýkáme se s ním a věříme tomu dál a o sobě si myslíme bůhvíco. Opakujeme každému, že Indiáni jsou zloději, dotěrní žebráci, lenoši, nemotorové, přísahali bychom každému, že je to svatá pravda, a přijde takový lovec, zavede nás k sousedům, řekne několik slov a my vidíme, jak jsme se mýlili, pozorujeme své vady a musíme se stydět za své jednání.“

V téže chvíli seděl Giovanni u ohně v kruhu Indiánů a zaraženě pozoroval své okolí. Bylo mu, jako by se octl v neznámém světě. Neznámý svět? Vždyť po celou dobu, co tu byl, díval se na tento břeh z Bílé skály a netušil, jak tu Indiáni žijí.

Náhle počal lovci závidět. Ale jen chvíli.

Vzápětí na něho zapůsobil duch tohoto kruhu kolem ohně a Giovanni pochopil, že se tu z nějaké nudné vřavy octl v klíně tichého národa, který je vlídný a prostý, a přece vzbuzuje úctu.

Modré měsíční světlo pronikalo širokými pruhy klenbou hustého podrostu na pokraji pralesa a mísilo se s rudým žárem ohniště.

Starý dutý pařez, vhozený doprostřed ohně, proměnil se v žhavou hmotu; chvilkami zapraskal, z trhlin vylétlo na sta jiskřiček a hned za nimi dlouhý jazyk dmýchaného ohně změnil za sykotu směr plamene. Ale jen nakrátko se plamen zakolíbal a již zase stoupal přímo vzhůru.

Zároveň poskočily odlesky na zpocených zádech indiánských bojovníků, vyhřívajících svá těla. Žárem plamene vyháněli z nich únavu noci, kterou neváhali kvůli lovci probdít.

Giovanni pochopil velikost úcty, kterou zde k Dlouhému lovci mají, když takřka celá vesnice, kromě dětí, bděla u ohně, aby se rozloučila s Karaím před cestou, jež měla trvat pouhý den.

Tváře Indiánů byly vskutku jiné, než jak je viděl nedávno v caleře, kam ve strachu před jaguárem prchli. Seděli nehybně jako bronzové sochy, jen občas některý se uhnul ohnivému jazyku nebo se o kousíček natočil.

Kolem ležení ve velikém kruhu na žhavých uhlech se pražila hnízda termitů. Jejich obyvatelé se zděšeně batolili chodbičkami, z nichž se valily kotoučky dýmu, spojující se v silné bílé sloupy, které se v korunách stromů slily v ochrannou klenbu, modře osvětlenou měsíčním světlem.

Každý byl zabrán do svých myšlenek. Nikdo nechtěl rušit zvláštní ticho pralesa, v němž se rozléhalo každé zapraskání ohně a hvizd moskyta, jemuž se podařilo prorazit kouřem.

Zvenčí se pískot miliónů jeho hladových bratří mísil se vzdáleným cvrkotem cikád v stejnoměrný, stálý zvuk.

Dusno a ticho dráždilo nervy. Ani lísteček se nepohnul v korunách stromů, jen svit měsíce klouzal na pohyblivých sloupech kouře. Vládlo tu ticho pralesa, to podivné ticho, které je souhrnem tisíců slaboučkých zvuků, mísících se v nesčíslných obměnách v neslyšitelný tón, jemuž lovcovo uchu uvyklo.

Jen jediný zvuk odvážil se je rušit.

Vycházel z konvice, přistavené na pokraji ohně. Zprvu jen skromné zavrčení, chvilka přestávky, pak stále vzrůstající sykot, až se změnil v klokotný var a smísil se s tichem.

Ten zvuk působil na zdánlivý klid lidí. Zvolna se začali otáčet tváří k ohni – zvolna se vracela živost s chutí na čaj.

„Duše toulající se v dálkách“ vracely se do těl, tváře ztrácely zádumčivost a mizela z nich divoká povznesenost, ustoupivší smutnému úsměvu.

Giovanni pozoroval tuto hru ticha a opájel se podivným, zde tak samozřejmým mlčením. Srovnal-li tento tábor se štěbetavým táborovým ohněm v caleře, bylo mu, jako by opustil hejno hus a stanul v stádu znehybnělých krokodýlů.

Když jeden z Indiánů odstavil konvici, aby do ní nasypal čajový prášek, rozlehl se lesem bolestný výkřik – táhlý, opravdový výkřik zoufalství, který sevře srdce a ztlumí dech, výkřik, na který se nezapomene po celý život.

Pak zajíknutí a nářek – čistě lidský nářek se rozléhal nocí. Bylo v něm tolik bolesti, tolik žalu, a docela blízko, blizoučko ležení. Mráz přejel Giovannimu po zádech. Maně sáhl po zbrani a vyskočil.

Stejně strnuli Indiáni. V jejich tvářích se zračil děs – a pomalu, opatrně sahali po svých šípech. Pouze několik z nich zůstalo sedět; vrátila se jim jejich zádumčivost a dívali se upřeně do ohně.

Lovec sklonil hlaveň Giovanniho karabiny k zemi a náčelník promluvil tiše: „Potká nás neštěstí – Urutau pláče.“

„Kdo je Urutau? Co mu je? Pomozte mu!“ řekl Giovanni.

„Urutau není. Byl. Jen jeho duše pláče a nepřestane plakat, dokud řeky potekou,“ začal vypravovat náčelník. „Nikdo ho nemůže zbavit jeho kletby, sám tomu chtěl. Byl jedním z našich předků. My vstoupili do jejich pralesů. Mnoho pokolení umřelo – jeho duše žije dál – nikdy nezemře, stále bude plakat za to, že chtěl být jednou štasten.“

Giovanni hleděl nechápavě na náčelníka, ale lovec se jen němě usmíval. Pak pokynul: „Veliký Kyrá poví Giovannimu dál všechno, co se povídá o Urutauovi. Snad můj přítel pochopí.“

Náčelník se pyšně rozhlédl po svých lidech a začal vypravovat:

„Urutau byl krásný hoch, říkají starší, nejslavnější z bojovníků, nejlepší z lovců. Jeho oštěp nejdále doletěl, jeho šíp se nechybil letícího kolibříka. Jeho oči nikdo nedovedl sklonit – jen žena. Na ženy se nikdy nepodíval, neznal jejich krásu. On, který se nebál drápů jaguára – mnoho jaguárů zabil – a který se vysmíval klům kanců, bál se pohledu mladých děvčat.

Jen jedna upoutala na sebe jeho oči: Kuňata-itá, děvče z daleké vesnice v horách, nejhezčí z žen. Její vlasy byly černější než supi peří, její lesklé tělo vydávalo vůni velkých vodních květů, oči jí půjčila žena jelenů. Ty oči Urutau nikdy neviděl –– díval se na ni křovím.

Guaraníové pořádali velikou slavnost, když počtvrté vykvetl prales. Byl zápas všech dorostlých mužů, lovců a bojovníků. Urutau poslední házel oštěpem – oštěp letěl daleko, velmi daleko, nikdo jej nenašel. Střelil šípem do tvrdého stromu – žádný z bojovníků jej nedovedl vytrhnout. Málo jich doskočilo druhého kraje hlubokého příkopu – Urutau jej daleko přeskočil; daleko za ním zůstali soupeři v běhu, a když první dosáhl středu vesnice, Kuňata-itá vylila na jeho zpocené tělo vodu ze svého džbánu a ověnčila jeho vlasy modrými vodními květy.

Urutua se zadíval do jejích černých očí – nemohl se dívat jinam.

Přišli poslové z jeho vesnice se smutnou zprávou: »Tvá matka umírá, chce tě vidět.«

»Jsem šťasten, nechte mě,« odbyl je Urutau. A díval se dál do laních očí.

Jeden ze staříků mu řekl: »Pojď, tvá matka zemře, budeš trpce zpívat smutek.«

»Chci zpívat svůj smutek, dokud řeky potekou, dokud hvězdy budou chodit nad zemí, ale teď z mých očí nemohou téci slzy, teď mě nechte, chci být šťasten.«

Poslové se vrátili a vyřídili odpověď umírající matce. Každá matka myslí, že jedině ona musí skýtat synovi lásku.

Nestačí-li mu, budiž proklet! Raději navždy zničí jeho klid.

Stařena prosila svoji prabábu Jacy, matku všech rostlin, Měsíc, aby donutila syna splnit slib. Matka zemřela a Jacy proměnila Urutaua v tmavého ptáka – kozodoje a on musí do konce světa zpívat svůj smutek. Proto musí plakat bez konce, že chtěl být chvilku šťasten.

Urutau měl přítele – byl to Karau, dobrý přítel. Karau zůstal samoten a díval se na smutné oči nejkrásnější z žen. Vydal se na cestu k své prabábě Guara-cy, matce všeho živoucího, Slunci. Prosil za přítele, aby ho zbavila kletby. Guara-cy nemohla pomoci –– matka ho proklela – byla již mrtva.

Karau prosil, aby směl tedy doprovázet přítele v neštěstí. Guara-cy ho proměnila v černého ibisa. Karau provází dosud svého přítele a zpívá s ním jeho smutek.“

Náčelník domluvil a nikdo již nerušil ticho.

Od bařin se zdvíhala pára, komáři se rozprchli, ohně dohasínaly.

Sloupy kouře se líně točily a bizarně kroutily, shořelé kmeny se rozpadly v bílý prach. Svítalo. Z dálky doléhal teskný křik černých ibisů: „Karáu – karáu – karáu.“ Giovanni se zachvěl.

A tu lovec vstal: „Je čas! Musíme vyjít!“ Na jeho slova všichni Angaité vyskočili. Tehdy Giovannim zatřásla zima.

„Náčelník pravil: »Stane se neštěstí!«„ řekl polohlasem lovci.

Lovec zvedl překvapeně hlavu: „Myslím, že každý, kdo se vydává do Solné pouště, je na to připraven. Neštěstí? Co je neštěstí?“

Podivné, uvažoval Giovanni v duchu, ten člověk má pravdu. Ale ti Indiáni svým smutným vyprávěním člověka vlastně ani nestraší. Tak se mi zdá, že příběh o zakletém Urutauovi působí na mé nervy dobře…

Všichni již byli připraveni. Náhle, bez velikých gest loučení, vyskočili. Náčelník je doprovázel kus cesty.

Když slunce vycházelo, brodili se bařinou. Indián ukázal směrem k houfu černých ptáků, kteří stáli v řadě vedle sebe a dívali se k východu:

„Hle, děkují matce všeho živoucího – Guara-cy, že dovolila provázet přítele v neštěstí. A tak budou plakat, dokud řeky potekou a dokud hvězdy budou chodit nad zemí.“

Giovanni, naslouchaje tomu, naklonil se k lovci a ptal se: „Teď se v tom nevyznám! Byla to indiánská bajka jen o ptácích, či byla spíše o přátelství?“

Lovec se smál:

„Byla o všem, nač myslíš, když se mnou teď jdeš.“

Kapitola desátá

NÉNE FIÓRI

Od těch dob, co vápenné skály Marsalovy vápenice poznaly lidi, byla to prvá neděle, kdy její obyvatelé pocítili, co je nuda. Nikdo nešel na lov, nikdo nerybařil, také žádný z peónů se nevytratil, aby zašel několik mil do nejbližší krčmy.

Od rána seděli ve svých visutých sítích pod širokou verandou nad hlubokým srázem a dívali se přes řeku. Čím výš stoupalo slunce, tím větší byl žár a neobvyklé dusno.

Nebylo již ani o čem mluvit. Myšlenky se toulaly na druhé straně řeky. Obyvatelé calery vyčerpali všechny možné kombinace, jak výlet skončí, do omrzení je zopakovali, jen o jedné možnosti se neodvážil nikdo začít, ač všem vířila v hlavách. Všichni na ni mysleli, ale styděli se ji vyslovit. Kdyby se toho některý odvážil, věděli, že by byl zakřiknut. Proto ztichli a jen občas zavrzal některý závěsný kruh visutých sítí.

„Horko k zadušení,“ vyrazil konečně ze sebe Joaquín, konče těmi slovy dlouhé zívnutí. „Vsadím svůj modrý hedvábný šátek a svou dýku, že Karaí Puku ztratí někde Giovanniho cestou!“

Všichni cítili, že slovem „ztratí“ myslel mestic něco jiného a potměšilého. Nepoužil zvláštního přízvuku, vyslovil to zcela klidně, bez jizlivosti – ale snad na ně působilo neobvyklé dusno, snad jejich nervy byly přepjaty probdělou nocí, rozčilení těmi slovy vyvrcholilo.

Don José to nemohl vydržet a prudce vyhrkl: „Kdybych měl ve zvyku se sázet, vsadil bych celé své úspory proti tvému hadru a tvé kudle, že lžeš!“

Ani v civilizovaných krajích Jižní Ameriky nesnáší se slovo „lžeš“ klidně, tím méně na pokraji divočiny, kde jedná moudře ten, kdo chystaje se to slovo vyslovit, dřív položí ruku na pažbu revolveru.

Ale úlisný mestic chtěl domluvit to, k čemu jeho slova byla úvodem, a proto potlačil svou hrdost i svůj vztek a tvářil se, jako by poslední slova přeslechl.

„Done José,“ zvolal, „nejmenujte můj šátek hadrem! Víte dobře, že jsem naň pracoval dva roky, a má dýka je z kalené oceli, zná ještě paraguayskou válku, projela tělem lecjakého Argentince nebo Brazilce a dovede si najít pochvu i v břiše mizerného gringa.“ Při těch slovech se v rukou Poloindiána zaleskl nůž.

„Ty zvíře!“ vmetl mu do tváře rozzuřený správce, vyskočil a uchopil židli.

Všichni dělníci vstali a dívali se na sebe. Ve vápenici se ještě nepřihodilo, aby někdo urazil správce, ale šlo o jejich krajana proti cizinci a nemohli se rozhodnout, na čí stranu se připojit.

Oba muži však by se přesto byli na sebe vrhli, kdyby z kuchyně nebyla vyšla doňa Dolores. Jako by o ničem nevěděla, postavila se mezi dona José a Joaquína.

„Copak se stalo?“ ptala se s líčeným klidem, jako by ani nepozorovala, že ruce všech spočívaly na držadlech nožů. Kam pohlédly její dobrácké oči, tam se klopily rozvášněné zraky mužů.

„Pil jsi víno, José?“ obrátila se k svému muži.

„Sám nevím, co se se mnou děje, nikdy to tak nebylo – kdo by se však zdržel, když Joaquín uráží našeho hosta!“ žaloval správce. Po tomto obvinění si všichni teprve uvědomili, oč vlastně jde.

Doňa Dolores se zadívala na Joaquína. Slyšela sice v kuchyni každé slovo, ale přece její pohled byl tázavý a tak vyčítavý, že mestic sklopil oči a odložil svůj plán na pozdější dobu, Teď dal přednost výmluvám:

„Nechtěl jsem lovce urazit. Sami uvidíte, že ho přejde trpělivost. Taková přítěž na cestě pouští! Znám Chaco, chtěl jsem Solnou poušť jednou přejít, ale vrátil jsem se z okraje. Uvidíte, že ho možná sám někde odstřelí, a zvláště je-li pravda, že tam našel zlato, a budou-li se chtít dělit.“

Dvě zlověstná slova padla: „zlato“ a „dělit“, ale místo aby účinkovala tak, jak Joaquín očekával, působila zcela opačně. Již delší dobu ta myšlenka mořila všecky jako můra a tlačila tím víc, čím hloub ji každý v sobě tajil. Dlouhá léta zde žili a jak snadno mohli od Indiánů vyzvědět tajemství pokladu! Každý se tím cítil zkrácen na svém právu. Jakmile teď byly nahlas vysloveny myšlenky, jež v sobě namáhavě skrývali, uvědomili si svou nespravedlnost. Počali chápat, že si neprávem chtěli osvojit výsledky cizí námahy, a stáli nepřátelsky proti tomu, kdo ta slova vykřikl.

„Špatně znáš Karaího!“ vykřikl divoce správce. „Sám by raději padl, než by opustil druha. A i kdyby tam našel zlato, nevím, kdo by se s ním hádal o to, co jest jeho právem. To by stejně dobře mohl přijít někdo, kdo zde žil dřív než my, a chtít se s námi dělit o naši mzdu.“

„Však uvidíte, uvidíte, znám cestu pouští,“ opakoval tvrdošíjně Joaquín, když zpozoroval, že stojí sám proti všem, a chtěl odvést pozornost od své špatnosti.

„Co se to s vámi děje?“ řekla opět klidně doňa Dolores. „Nikdy jsem vás neviděla tak podrážděné, nikdy jste tak nejednali ani nemluvili. A mne také dnes nějak bolí hlava. Všecko je dnes tak divné.“

„Vidíte, že mám pravdu,“ vskočil jí bezohledně do řeči Joaquín, „vrací se sám, podívejte! Tam, jak kříží cestu trávou.“

Zraky všech se obrátily k druhému břehu, kde se šikmo trávou kdosi brodil k přístavišti kánoí. Správce sňal ze zdi lovcův dalekohled a pozorně se díval:

„Běloch to je, ale Karaí Puků to není, ani Giovanni. Kolem něho se vlní tráva na několika místech, má jistě mnoho psů. A nejde od vesnice, jde přímo z divočiny a nezná dobře krajinu, rozhlíží se, hledá přístav. Pozoruje – není zdejší. Slyšíte jeho psy? A má jich velkou smečku; dobře cvičené, již vyčenichali cestu. Má dlouhou pušku, teď si nasadil široký klobouk a odvazuje kánoi. Čím bude veslovat, když si ve vesnici nevypůjčil vesla? Jistěže Indiáni nevědí, že si chce vydlužit jejich člun; ale ve vesnici už je rušno, bude to veselá honba. Už běží k břehu, podívejte se, už odrazil a vesluje pažbou své dlouhé pušky – komu by to napadlo! Míří šikmo proti proudu, nechce asi člun ukrást, pojede sem. A těch psů co plave kolem…

Pozornost všech byla obrácena k blížícímu se člunu, který vezl nového hosta, ale neméně i k indiánské vesnici. Několik Indiánů přiběhlo na břeh. Neměli vesla a vraceli se, aby šli naproti těm, kteří je přinášeli. Dřív než neznámý dojel doprostřed řeky, vyrazily za ním zbývající tři čluny, každý obsazený dvěma nebo třemi Indiány. Zdálo se, že běloch si jich zvlášť nevšímá, jen hlouběji zabíralo jeho neobvyklé veslo a vysoko nadzdvižená příď kánoe rychle pleskala o hladinu.

„Ten to umí jinak než my včera!“ zaklel jeden z Paraguayců. „Ani se mu příliš neblíží. Dohánějí ho sice, ale přijede přece dřív než oni.“

Několik psů stržených proudem se vyškrábalo na balvany, vyčnívající z vody na úpatí strmé skály, a divoce štěkalo, jako by se ptalo, kde jejich pán chce přistat. Když člun změnil směr po proudu a zamířil k přístavu, naskákali někteří psi do vody a zápasili s víry, jiní skákali z balvanu na balvan.

„Trochu výš!“ zavolal příchozí italsky na své psy.

„I hrome! Také Ital jako my,“ bručel si don José. „Kde se, u všech ďasů, bere můj krajan tady v divočině?“

Ostatní věnovali více pozornosti psům: „Deset, patnáct – počítej dobře, tam na skále jsou ještě dva a tam plave jeden – osmnáct psů, a jakých krásných, dobře krmených! Musí být výtečným lovcem, kdo uživí takovou smečku.“

Zatím přistal prvý člun. Vyskočil z něho malý hubený človíček, přitáhl příď na břeh, a obklopen svými psy, kráčel vzhůru. Hned nato dojely ostatní tři čluny, z nichž vyskákali Indiáni. Někteří zůstali u člunů, jiní, odvážnější, sledovali ho v slušné vzdálenosti.

Správce mu vyšel vstříc, ale host už z dálky volal: „Přivažte své psy, aby je ti moji divoši nezadávili!“

„Nemějte starost,“ uklidňoval ho správce, podávaje mu ruku, „můj psík už zalezl do kuchyně, jen je zaslechl. Buďte vítán, krajane, a pojďte dál!“

Cizinec nebyl italským oslovením nijak překvapen, ale odpověděl řečí země beze všeho cizího přízvuku.

Představil se všem s bodrostí a s humorem člověka divočiny. „Néne Fióri – váš sluha! Původem Ital, rozený zde. Nesmíte se na mne zlobit, že vás zde přepadám jako kobylky s celou svou Čtyřnohou rodinou, ale potřebuji oddechu mezi bělochy. Jdu zdaleka, až z Bolívie, jsem pět měsíců v divočině a šaty už ze mne padají. Měl jsem ve zdejší krajině co dělat.“

„Přišel jste zabít tygra ze Santa Cruzu?“

„Čert aby ho vzal! Byl bych se raději hned vrátil, kudy jsem přišel, ale neodolal jsem, a když už jsem jednou tak blízko, tak jsem si zaskočil podívat se na jeho kůži. Už tak dlouho sleduji jeho stopu,“ a jeho pohled zabloudil na stěnu domku, na níž se sušila kůže Zjizvené tváře, napjatá na silných prutech, „a pak – nerad bych dnešní noc probděl v divočině; zdá se, že se budou čerti ženit.“

Človíček vyskočil na balvan, zdvihl hlavu a vtáhl do sebe nosem vzduch, jako by větřil.

„Pojďte dál, slavný krajane, jste vítán i s tou svou havětí, a zvláště dnes je nám vaše návštěva milá. Bude nám veseleji.“

Néne na pozvání hned neodpověděl. Obrátil se k Indiánům a zvolal žertovně: „Co okouníte? Jeďte domů, ať vás to nechytne uprostřed řeky! Karaí Puků s vámi vyrovná můj účet, že jsem si vypůjčil vaši kánoi bez dovolení.“

Indiáni jevili už delší dobu neklid.

Nerozuměli sice, co Néne mluví, ale když slyšeli jeho veselý hlas a zaslechli lovcovo jméno, upokojili se a spěchali k člunům.

Teprve potom Néne sešel pod verandu. Potřásl familiárně rukou jednomu po druhém, jako by se potkal se starými známými a jako by byl doma, a jen když přišel před doňu Dolores, poklonil se dvorně a políbil jí ruku.

Něco takového bylo zde novinkou. Lamači nikdy neviděli, aby jejich paní někdo políbil ruku. Sám don José byl zaražen. Dávno odvykl zvykům, jež vídal u městských lidí, ale host byl tak veselý a upřímný; a pak se ho chtěl na leccos zeptat.

Jako by četl jejich myšlenky, zadíval se Néne na stěnu, kde visel lovcův aneroid.

Přitáhl stoličku, aby lépe viděl: „Neříkal jsem, že se budou čerti ženit? Hleďte, jak skáče ručička: bouřlivě, velmi bouřlivě; takovou bouřku bych nechtěl podruhé v lese prožít! Je to nejméně deset let, avšak tu štiplavou vůni, kterou dnes opět ve vzduchu cítím, tu nezapomenu.“

„Myslíte, že přijde bouřka? Vždyť se ani lístek nepohne.“

„Jestli přijde! Ne bouřka, ale cyklon – jak říkám, jen proto jsem si dovolil vypůjčit od Indiánů kánoi bez dovolení, abych včas přišel pod střechu dobře stavěného domu, s pevně přibitými palmovými taškami, jako je váš. Karaí Puků kvůli tomu troupovi, co s ním šel, prožije tento den v Solné poušti, nedá-li přednost vším v chatrčích bařinných Indiánů. Nezanese-li ovšem cyklon celou vesnici do laguny i s jejími obyvateli.“

Všichni naslouchali mnohomluvnému hostu, ale jak se zmínil o lovci, vyčkávala doňa Dolores trpělivě, až skončí, a přerušila ho otázkou: „Potkal jste je? Myslíte, že se dnes v noci nevrátí?“

„Ani pomyšlení!“ zvolal Néne. „A kdyby, přes řeku se nedostanou. Abych nezapomněl, mám vyřídit pěkný pozdrav od obou. Vymlouval jsem to příteli, prosil jsem ho, aby se vrátil se mnou, ale nebyla s ním řeč. Posílal zpět toho svého druha v neštěstí, ale ten se nafoukl a že se nevrátí! Nedivil bych se, kdyby svou tvrdohlavost oba zaplatili životem. Za chvilku uvidíte: jak se setmí, ochladí se a pak začne tanec! Jak říkám, chytlo mě to jednou v lese. Stromy to trhalo z kořenů, kmeny se kácely, laguny to vysušilo a ryby visely na stromech jako ovoce na větvích – rozmlácené. Je věru div, že mě to nezabilo. Vyběhl jsem vyděšeně na otevřené pole, ale vichr mnou hodil, jako bych byl palmový list, a ani po čtyřech jsem se nedostal za křoviska. Největšímu nepříteli bych to nepřál. Týden jsem byl jako zpřerážený, nebylo kde se usušit, z čeho rozdělat oheň, celá krajina byla promočená bahnem. Nejsem-li dnes zdráv, mám za to co děkovat jen té noci a tomu, že jsem neposlechl starého lovce dona Pabla a že jsem jeho útěk považoval za zbabělost.“

„To by tak ještě scházelo!“ řekl správce zamračen. „Karaí dostane kolem půlnoci zimnici a řekl, že se do té doby vrátí.“

„To není možné, jako že se jmenuji Néne Fióri. Zdálo se mi, že není docela zdráv, ač vykročil pružně, a když jsme se rozloučili, klusal rychle po Solné poušti. Je to nápad..“

„Byl by čas, abychom šli dovnitř,“ řekl don José, který vyšel před verandu a prohlížel oblohu. „Na jihu se to nějak sbírá a táhne to proti vodě. Podívejte se na vlny. Mají čepičky z pěny jako na moři a vítr se válí údolím a tluče přímo proti proudu. Je divné, jaký je zde nahoře klid.“

„Zůstaňme ještě venku,“ přimlouvala se doňa Dolores. „Je zde tak hezky při západu slunce. A povídejte, jak jste se s nimi setkal.“

„Promiňte, signoro. Zapovídal jsem se víc, než bylo rozumné, a teď je nejvyšší čas, abychom se pustili do práce, než bude pozdě. Kladiva tu jistě ve vápenici nebudou chybět a hřebíky snad také máte. Radil bych zabednit dobře všechny okenice a dveře a na jedny udělat dobrou závoru. A nesmíme zapomenout na lodici, kterou jsem viděl v přístavu. Tu musíme vynést až sem nahoru a zatížit ji, nebo vám ji vítr rozmlátí.“

„Ale přijde-li Karaí, nemůžeme ho přece nechat na druhém břehu,“ poznamenala doňa Dolores.

„Nepřijde, buďte jista! A kdyby přišel, neuslyšíme jeho signál, a i kdyby, tak nevím, kdo by se odvážil na rozbouřenou řeku. Na lodi by jistě nepřejel, protože necháte-li ji dole, zbude z ní jen řetěz a zámek. Však znáte, co Paraguay umí za obyčejné bouře. Je horší než moře. Ale co přijde dnes, to jste ještě nezažila!“

Doňa Dolores ho přece uprosila, že vynesli jolu jen doprostřed cesty, kde byla kryta velkým balvanem, a mohli ji pevně přivázat k jednotlivým kmenům.

Byl také nejvyšší čas.

Nízko nad řekou zběsile zaskučel vítr, vlny se přelévaly přes ochranné balvany a jolka jen mezi nimi poskakovala.

Čtyři peóni, kteří pro ni šli, museli povolat ostatní na pomoc, aby ji odráželi od balvanů, a nebýt Fióriho, který měl odvahu vskočit dovnitř a chránit ji před nárazy, byla by se jistě roztříštila, dřív než by byla na suchu.

Krátce nato zmizel přístav pod vzedmutými vlnami a proud stoupal stále výše.

Sotva byly skončeny všecky přípravy, zabedněna okna i dveře, začal fičet vítr.

Kapitola jedenáctá

CYKLON

Néne vylil vodu z chladiče na ohniště a uhasil oheň. Nastala úplná tma, protože i lampa právě rozsvícená zhasla. Ve tmě se ozval pláč. To se rozplakala Josefka, kterou uložili do sítě, aby spala, ale ona přece jen vyslechla příliš mnoho starostlivých řečí, než aby mohla honem usnout. „Nebreč, hloupá!“ těšil ji statečně Jakoubek, který visel v síti vedle ní.

Ale Josefka natahovala moldánky, dokud k ní nepřišla doňa Dolores a nevzala ji do náruče.

Peóni ve tmě usedli kolem stěn a nevydali ani hlásky. Néne pojednou Vykřikl: „Pojďte mi otevřít, musím ještě ven!“

„Vždyť vás odnese vítr a neudržíme dveře,“ namítali peóni.

„Čert mě odnes i s vámi! Nebude nás všech tolik škoda, jako kdyby odnesl kůži z jaguára, kterou jsme nechali venku,“ křičel zlostně Néne a hledal potmě laso, „slyším ji, jak ještě pleská o zeď.“

Našel laso, přehodil si smyčku kolem ramenou a začal odstrkávat závoru a vzpěry jediných nezabedněných dveří. Naštěstí netloukl vítr přímo proti stěně a rozrážel se o roh domu.

Podařilo se otevřít a Néne zmizel ve tmě. Na odchodu zakřičel, aby přehlušil skučení větru: „Až trhnu lasem, táhněte! Pomalu, ale stejnoměrně!“

Netrvalo dlouho a v lase bylo cítit škubnutí, hned druhé a pak následovala škubání rychle za sebou.

Nebylo vidět, co se venku děje, ale všichni cítili, že vítr nadzvedl lehoučkého Néneho i s tygří kůží a že teď visí na lasu jako drak ve větru.

Laso se jim smekalo z rukou, dveře tloukly ve veřejích jako zběsilé a vítr skučel jizbou, že nebylo slyšet slova.

Vteřiny se vlekly nekonečně pomalu; laso, jež přitahovali, zdálo se nekonečné a později ani nezpozorovali, když se Néne i s kůží octl pod jejich nohama.

Vtáhli ho do jizby a všichni se snažili potmě zachytit tlukoucí dveře a znovu je zavřít závorou a vzpěrami. Trvalo dlouho, než se jim to podařilo a než mohli znovu obrátit pozornost na malého lovce.

Ten stále ještě ležel na zemi a křečovitě se držel kožešiny.

Divoký vítr pronikal skulinami stěn, nikdo nemohl poznat, zda Néne Fióri dýchá. Don José rozepjal lovcův límec a sáhl mu na prsa. Ucítil tlukot srdce a křičel ze všech sil: „Je živ! Seďte každý na svém místě, ať ho neušlapete!“

Hned nato zaburácel hrom, že přehlušil i skučení větru, a celá skála jako by se zatřásla. Malá Josefka v matčině náručí se zachvěla. Ale to už nebyl strach. Holčička usínala, škubla sebou a usnula spánkem unavených dětí.

Néne se vzpamatoval. Posadil se a hmatal kolem sebe. Když ucítil kožešinu, vykřikl radostí. Zároveň však měl starost, není-li poškozena. Hmataje po ní, našel správcovou ruku. Šel po ní dál a snažil se po způsobu slepců rozeznat, kdo je jeho soused. Když poznal dona Josého, nahnul se k němu a křičel z plných plic: „Takhle tady přece nebudeme sedět potmě! Karaí má lodní lampu. Pokusme se jí rozsvítit!“

„Vím o ní,“ křičel správce, „je v bedně. Ale kdo by to byl předvídal? Nezeptali jsme se, zda by nám ji půjčil.“

„Na mou odpovědnost!“ řval malý lovec. „Karaí by ji v takovém čase neodepřel ani nepříteli. Musíme se podívat, není-li kůže poškozena, a musím si ovázat rány. Veďte mě rukou, kde je bedna.“

Oba Italové se plížili po zemi a hmatali kolem, aby ve tmě někoho nepřišlápli. Nebylo možno nikoho varovat, protože nad nimi křižovaly blesky a hrom nepřetržitě hučel.

Konečně byli u bedny, otevřeli víko a nahmatali lampu docela nahoře, jako by ji tam byl lovec pro ně připravil.

Správce ji zdvihl a zatřepal ji. „Je plná, nalitá až nahoru. Ale jak ji rozsvítíme?“

„Všechny pláště sem!“zařval mu skoro do ucha Néne.

Opět nastala plíživá pouť po zemi od jednoho k druhému a po dlouhých výkladech stahovali z mužů ponča, do nichž byli zabaleni. Konečně se podařilo nakupit několik plášti na lovce, ucpat všechny skuliny, jimiž pronikal vítr, a tak po dlouhé době a po několika marných pokusech vzplálo světlo.

Všichni si oddychli jako osvobození, jen Néne spěchal posvítit si na kožešinu a pozorně ji ohledával. Na jeho tváři bylo vidět radost, když shledal, že není porušena, jen někde pomazána od bláta. Teprve pak začal ošetřovat své odřeniny a rány, z nichž tekla krev, a přitom vykřikoval:

„Nebyl bych přežil tu hanbu. Lovec v domě – a nechat odnést větrem kůži jizvené tváře! Nebyl bych se mohl Dlouhánovi podívat do očí.“

Jeho hlas chvílemi zanikal, chvílemi se podobal řevu, protože bouře vzala na sebe jinou tvářnost, ale nikdo si to nedovedl vysvětlit.

Vítr přestal hučet, meluzína umlkla a jediný hluk způsobovalo burácení hromu, které se slévalo v jediný hukot. Vzduch ve světnici byl pojednou nehybný a lampa, kterou Néne pověsil na provaz, už se ani nehoupala. Kdykoli na chvíli ustal rachot hromu, jasně slyšeli vlnobití dole a neznámý, nepopsatelný šustot vysoko ve vzduchu.

„Cyklon se zvedl nad nás,“ vysvětloval Néne. „Je slyšet, jak se tře o spodní vrstvy vzduchu. Ale vrátí se, aby ukázal, co umí. Myslím, že to byla jenom předehra. Alespoň nám na chvilku odnese tu proklatou bouři a trochu si oddychneme.“

Opravdu, burácení hromu ustávalo; hrom se ozýval z větší a větší dálky, až ztichl docela. Jen podivný, stejnoměrný hvizdot, jaký vydává kruhová pila, a hukot vln připomínaly, že není klidná noc.

Konečně se mohlo hovořit. Každý toužil, aby se vymluvil nebo vyposlouchal z prožité úzkosti. Dosud se všichni zaměstnávali sami sebou. Jakoubek ležel tiše v síti, ale nespal. Měl jen oči přivřeny a myslil na lovce. Divil se v duchu, že se nikdo ani slovem o něm nezmínil. A tu jako na zavolanou začala mluvit doňa Dolores, která uložila Josefku k spánku a přistoupila k světlu.

První vzpomněla na lovce:

„Chudák Karaí Puků, kde asi zůstal?“

„Je-li mezi živými, je opravdu narozen na šťastné planetě,“ řekl Néne. „Být to někdo jiný, nevěřil bych, že se s ním ještě potkám, ale on má štěstí ve všem. Všichni ho mají rádi.“

„Jak by ne,“ pravila doňa Dolores, „kdo by ho neměl rád? Já mu nikdy nezapomenu, že sem přijel, aby chránil mé děti.“

„V tom vám musím dát za pravdu,“ odpověděl Néne, „ale nemyslete, že vaše děti jsou jediné, jimž snad zachránil život. A já umím posoudit, v jakém jste byli nebezpečí! Také já a pět mých neméně zkušených kamarádů máme jemu co děkovat, že dýcháme. Vždy se objeví tam, kde je ho třeba, vždy přijde včas. Nu, někdy to člověka netěší, jako mne teď, kdy mi ta krásná kůže neříká »pane«, ale možná, že kdyby nebyl přišel dřív než já, nebyli bychom zde všichni pohromadě a kosti mých psů by obírali supové. Jsem hrdý na svou smečku, ale za jeho bych hned měnil. Opustilo-li ho štěstí dnes, je to jeho vina, že vzal s sebou toho hromotluka. Potkal jsem ho na této straně Solné pouště, právě když jsem odpočíval, než z ní vyjdu. Víte, tam z kraje, kde je ostrůvek dobré půdy. Ležím pod palmami, když ke mně přišel jako duch, že ani psy neprobudil. Musí mít nějaký talisman. Když byl mezi nimi, ani nezaštěkli. Sám jsem se polekal. Sotva jsem ho poznal. Měl malování jako Indián Tumrahú a těm já se raději vyhnu. On je s nimi jedna ruka. Čert ví, co to je, že vyjde s každým, kdo by jiného odnaučil dýchat. Hada vám vezme do ruky – hada chřestýše, jako by to Byl úhoř. Všecko prohlíží, se vším hovoří, jako by uměl řeč zvířat. Nebýt Giovanniho, těžko by se mnou byl poseděl a nebyl bych věděl, jak blízko mám dobré lidi, kde bych se mohl schovat. Měl naspěch. Věděl dobře, co dnes přijde, a přece přisedl. Má prý dnes žáka, kterého zaučuje. Byl jsem věru zvědav, ale ten žák dal dobrou hodinu na sebe čekat, než se dobelhal; Indiáni nesli jeho kabát a boty. Karaí mu nechal všecky své lidi a sám šel napřed. Domlouval jsem Giovannimu, aby se vrátil se mnou, bylo mi ho lito, ale cosi ho hnalo kupředu a nechtěl se pustit Dlouhána. Nevěřil, když jsem mu říkal, že to nejhorší teprve přijde, že přes poušť má alespoň třikrát tak daleko. Tvrdil, že to horší být nemůže, a když, umře prý v poušti; a tu vám mám vyřídit jeho poslední pozdrav. Když se pak Karaí pustil zase napřed, poseděl ještě chvilku se mnou a zdálo se, že měl chuť se vrátit, ale pak se zas nechtělo mně; kdopak by se s ním tahal! Kdybych ho byl přijal, jistě bych dnes nocoval někde v poušti a neseděl zde…“

„Neříkal jsem to,“ vzkřikl vítězně Joaquín, „že Karaí Giovanniho někde ztratí?“

„Nebýt té bouře,“ pokračoval Néne, „jistě by ho neopustil. Snad se pustil napřed pouští, aby se Giovanni před ním nestyděl a vrátil se se mnou. Rozuměl jsem mu dobře, jak nakazoval Indiánům, aby, nevrátí-li se, šli s ním, a nebude-li chtít z místa, aby udělali nosítka a přinesli ho. Proto mu nechal všecky, aby se mohli střídat. S ním už pak nejednal a šel. Měli jste ho vidět, jak se pustil do pouště! Nadzdvihl se na špičky, nakrčil kolena, nahnul se dopředu a droboučkými krůčky cupal, až pod ním chrupaly solné kamínky. I moji psi koukali, jak to umí, jako by se tomu od něho chtěli naučit. Ale Giovanni, když viděl, že by mě jeho společnost neoblažila, dělal hrdinu a já byl rád… Pomyslete si nemotoru a tvrdohlavce! Všemu sám nejlépe rozumí, poučit se nedá a jeho druh aby to pak vyjedl! Pár hodin cesty, a už nemohl ani hubu zavřít. Kdybych to neviděl, nevěřil bych, jak se to mohlo stát. Karaí ho zpočátku stále jen předcházel a každou chvilku čekal, až dojde. Když se přiblížil a chtěl zas odpočívat, tu se Karaí pustil kousek dopředu a čekal u velkého nopálu, srazil ovoce a čistil je po indiánském způsobu nohou v trávě, aby sedřel drobné bodláčky, jimiž je pokryto. My lovci už v tom umíme chodit, a jaký je Karaí dobrák, připravil ovoce i pro Giovanniho. Ale on nechtěl umazané ovoce se země, utrhl si z keře, a než se Karaí ohlédl, zakousl se do něho, jako by to byl fík. Člověk se věru stydí za takového krajana. Měl vám jazyk a pysky plny jehliček. A Karaí, místo aby ho nechal a šel svou cestou, litoval ho a sháněl se, nemám-li s sebou trochu vosku. Nevěděl jsem na co a pochopil jsem, teprve když Giovanni došel. Chlácholil ho, že ve vesnici jistě budou mít vosk a že mu bodlinky vytahá. Koho by to napadlo? Nikdy bych byl nemyslil, že se mohu v divočině ještě něčemu naučit, ale to by mě v duchu nenapadlo, že by se daly bodlinky kaktusů vytahat voskem.“

Všichni byli Nénemu vděčni za jeho hovornost, i když se cítili trochu dotčeni, že si takový cvrček dovoluje hanět jejich kamaráda. Poznali z řeči, že není prázdným mluvkou, že si chce několik měsíců mlčení teď vynahradit hovorem. Na každého působí divočina jinak. Někdo zvykne tichu a zůstane málomluvný, i když se vrátí mezi lidi, v jiném se slova nádrží a mluvil by pak bez zastávky.

Správce to však přece mrzelo, že se jejich krajan tak špatně osvědčil, a raději zavedl hovor jinam.

„S tou lampou jste měl božský nápad,“ začal řeč, „hned je příjemněji. Ale jak jste, prosím vás, věděl, že má Karaí lodní lampu, kterou ani bouřka nesfoukne? Znáte ho tak dobře, že víte o všem, co má?“

„Baže ho znám. Kdybych ho tak dobře neznal, věru že bych se měl proč zlobit. Všude mi kříží cestu, a nejen mně, ale všem. Do všeho se plete, a ne vždycky je to člověku vhod. Víte, člověk nemůže vždycky dělat samou dobrotu. A jak jde o nějakou darebačinu, už je vám na stopě Karaí Puku jako svědomí. A hlavně když chrání své Indiány, to je ho vždycky čert člověku dlužen! Udělá dlouhé kázání – a teď klop a nahraď každou sebemenší křivdičku! A člověk ho poslouchá jako ovce berana a neodváží se protestovat ani ten, kdo se s jiným pro maličkost popere a nenechá si do svých věci mluvit. Jednou nám jeho všetečnost přišla vhod. Bylo to v ústí Nabileque14. Lovili jsme tam volavky. Dál ve vnitrozemí bylo volavek jako sněhu, ale tam žijí kaďuvejští Indiáni a s těmi aby si čert rozuměl. Jejich jediná řeč je rána z winchestrovky15; a jsou dobře vyzbrojeni. My jsme lovili jen tak z kraje, v ústí, odkud jsme mohli dobře a rychle utéci. Bylo nás šest. Don Pablo byl mezi námi; a toho zná celá Paraguay, že se nebojí ani čerta o půlnoci. Měli jsme oči na všech stranách. Jednoho dne přijede vám Karaí Puků na malé lodičce docela sám do ležení. To víte, že nám to nešlo pod vousy, mít o jednoho podílníka víc. Neznali jsme ho, byl to mladý hoch, a myslili jsme, že se k nám chce přilepit v našem úrodném revíru. Nikdo s ním nechtěl začít hádku. Každý se chystal, a jak začal, tak se naň Karaí jen podíval a už byl zticha. Vylosovali jsme na to dona Pabla. Začal se zlobit – záminku si rychle našel – ale Dlouhán se vám na něho podívá, pak se dá do smíchu, a jako by četl myšlenky, řekne nám do očí, že kdyby chtěl volavčit, že by zde neseděl a nečekal, co přilítne k řece, že by šel do hnízdišť, kde nemají ptáci ještě polámané a pošpiněné egrety. Za hovoru nám odstřeloval jednoho ptáka po druhém. Měl krásnou předovku, dvojku. Střílel na větší dálku, než bychom se sami odvážili. A když to ve všech vařilo, že nám pytlačí, pojedl s klidem naše makaróny a vypil náš čaj, klidně se prospal a pak docela jednoduše vlezl do své lodičky, nechal nám nastřílené volavky a jel dál. Na každého z nás přišlo asi sedmdesát per. A kam byste myslili, že jel? Rovnou proti proudu Nabileque, přímo do území kaďuvejských Indiánů. Sám a sám jel. Myslíte, že tam jel lovit volavky? Kdepak! Jel rovnou do vesnic a toulal se s Indiány po horách. My na něho dávno zapomněli a mysleli jsme, že ho už někde obrali supi a že ho svlékli až na kostru. Volavek bylo stále víc, ale s námi bylo stále hůř. Dobře nám říkal, že nás ta bažinatá voda vyplatí. Za několik dní už žádný nemohl ani pro dříví a za týden oheň nehořel. Taková to byla malárie.

Zatím byl až v Orlích horách, projezdil na koni všecky vesnice, vyškrábal se až na pohoří Bodokénské, prožil slavnosti obžínek a spřátelil se se všemi. Myslíte, že na nás zapomněl? Z vysokých hor se díval dalekohledem a přehlížel celou krajinu. Viděl, že je volavek, jako když sníh padá, ale stále méně obláčků z hlavní pušek. Myslil, že nám dochází prach. A když jednoho rána zpozoroval, že nevychází ani kouř z ohniště, poznal, že je zle. Věděl, že našinec by takové loviště neopustil a že by alespoň jeden zůstal, aby se mu tam nenastěhoval jiný. A ten jeden by musil vařit. Jiný by se o to čerta staral. Ale jak říkám, Karaí Puků je zvědavý a do všeho se plete. Tři dni jsme už leželi bez ohně a bez jídla. Najednou se probudím a nevím, zda se mi to zdá, nebo zda je to pravda. V našem ležení bylo asi dvacet Kaďuvejů a na druhém břehu stáli jejich koně. Rudoši měli pomalované tváře, samé droboučké obrázky. Jsou to krásné obrázky, ale tehdy jsem z nich měl hrůzu. Hnout jsem se nemohl a má puška ležela v boudě. Jeden z těch divochů šel od jednoho k druhému, vklínil mu mezi zaťaté zuby lovecký nůž a naléval mezi ně z láhve. Nechápal jsem, proč by nás chtěli otrávit, vždyť nás mohli pobít. Když přišel ke mně, zavřel jsem oči a čekal jsem, že mi prořízne krk. Byl jsem tak vyčerpaný, že jsem po chuti nepoznal, co mi tam lije. Ale po chvilce to zhořklo a teď jsem pochopil, že mi nacpal ústa chininem. Otevřu oči a dívám se: byl to on, Dlouhý lovec, Karaí Puků! Byl pomalovaný jako divoký Indián. Když jsme přišli k sobě, vařil nám a krmil nás pilulkami, po kterých bolelo břicho, ale za týden jsme byli chlapíci, a pozval nás na jeleny. Navážili jsme mu kilo nejlepších per. A on se jen usmíval. Vzal si dvoje parohy z jelenů, které zabil, peří nám nechal a odjel. Divný člověk! Ale don Pablo, ten bručoun, dal by za něho život.“

Kapitola dvanáctá

KŮŽE Z JAGUÁRA

Všichni ve světnici naslouchali, jak Néne vypravuje o lovci. Malý Jakoubek měl uši napjaty a poslouchal u vytržení; bylo to poprvé, kdy slyšel o svém „strýčku Indiánovi“ tolik zajímavého.

A Néne ve vyprávění pokračoval: „Tehdy mi přišel vhod, ale jindy mi všude vleze do cesty, když bych ho raději viděl několik set mil daleko; a zas je mi všude dobrý – když ne on, aspoň jeho jméno. Pomyslete, že jdu po stopě toho kocoura s rozseknutou tváří už pět měsíců. Tahá mě za nos cestou necestou. Prošel jsem územím šesti indiánských kmenů a každý mluví jinou hatmatilkou. Já ty chlapíky nemám dvakrát v lásce a oni mě také moc nemilují. Mají chuť na mé psy a nebýt strachu, který jim nahnal všude tygr, jistě by mě zbavili starosti o celou smečku. Ale u Tumrahů ani to nepomohlo. Nechtěli mě nechat projít. Chtěl jsem se jim vyhnout velikým obloukem vnitrozemím, avšak vždy mi nadběhli a hnali mě zpátky. Nevím, co mi napadlo, ale mezi řečí jsem vyslovil jméno, které má Karaí Puků mezi nimi. Říkají mu tam Niodčík-Krokodýl. Netušil jsem, že bych se s ním tady mohl setkat; myslil jsem, že se tam někde toulá mezi nimi a že by mi mohl poradit, jak z toho. A to pomohlo. Hned jsme byli přátelé a dál už jsem šel bez překážek. Ještě mi poradili, kudy si nade jdu, abych se zbytečně nebrouzdal bažinami po stopě tygra, a docela mi ukázali, kudy odešel Karaí z jejich území. Teprve když jsem přišel k prvým kmenům Mačikuí, k vnitrozemním Sanapaáng, zvěděl jsem, že jejich sousedé Sanapaná vypravovali, že se toulá zde a že mu tygr zabíjí psa za psem. Tušil jsem už, že přijdu pozdě, ale myslil jsem, že když bude mít málo psů, bude potřebovat pomoc a mou smečku. A zase jsem našel jen staženou kůži! Jak by také ne! Jeho smečce se nevyrovná žádná jiná.“

„Vaše smečka je lepší než jeho,“ řekl správce.

„Kde vlastně schoval své psy?“ ptal se Néne. „Takovou smečku mu přece nemohou Indiáni uživit a tady jsem neslyšel ani štěknutí.“

„Vaše smečka je osmnáctkrát lepší než jeho,“ opakoval správce již silnějším hlasem, protože divoký vítr se snášel opět do nižších vrstev a meluzína, začínající znovu kvičet ve stromech, zesilovala svůj hlas každým okamžikem.

„Co říkáte?“ křičel Néne. „Snad mu ta bestie nepobila všecky psy?“

„Všecky.“

„A jak ho mohl zabít? Povídejte mi, jak to vlastně bylo?“

Vypravování bylo nesnadné, neboť venku příroda ječela a sténala pod nárazy vichru.

„Nikdo vlastně dobře neví. Nemohli jsme z něho dostat slovo. Když jsme naléhali, aby vypravoval, odbyl nás. Víme jen to, co jsme vyzvěděli na Indiánech, a ti také mnoho nevědí. Zdá se, že když neměl psy, nastavil se jako vnadidlo sám. Jaguár byl postrašený, měl hlad a bál se vylézt z brlohu. Karaí šel tedy za ním a našli jsme je pak oba před vchodem, když už nad nimi kroužili supi.“

„Vy jste ho šli hledat do lesů, kde byl tygr?“ ptal se nedůvěřivě Néne.

„Tak, jak nás tu vidíte, skoro všichni, ale teprve když nám Indiáni řekli, že jsou oba mrtvi.“

Skoro mezi každým slovem, které pronesli, zahučel hrom. Néne přidržoval lampu, která se houpala větrem, prodírajícím se skulinami. Dorozumívání se stávalo nemožným. Bylo nutno dorozumívat se posunky a zrakem.

„Kam ho střelil?“ křičel Néne správci několikrát do uší, než mu bylo porozuměno. Správce ukázal na kůži, která ležela na zemi, a ukazoval na svém těle na kyčle. Néne vyvalil oči zděšením a otevřel ústa dokořán, až by ho byl málem zalkl vítr.

„Chtěl si vzít na tygra nůž?“ křičel, ale když zpozoroval, že mu nikdo nerozumí, strhl lampu se závěsu, posadil se na zemi vedle kožešiny a začal ji pozorně prohlížet.

Zvědavost lovce mu nedala, aby čekal, až se uklidní bouře.

Zlobil se sám na sebe, že zbytečným žvaněním promarnil tolik času, když se mohl na všecky podrobnosti dobře vyptat. Ale jemu, zkušenému lovci, pověděla kožešina skoro tolik, co mu mohli říci lidé.

Skutečně našel na kyčli pod bokem otvor, jímž vnikla kulka. Byl malinký, ač byla kůže vytažena. Poznal, že to byla kulka z lovcovy mauzerovky.

Na druhé straně byl otvor mnohem větší, podlouhlý. Kule narazila na kost a vyjela podélně. Dravec byl jistě zraněn tak, že nemohl skočit.

Néne si v duchu maloval, jaký to musil být nádherný pohled, když šelma s rozseknutou tváří otevřela tlamu, stočila jazyk, syčela a řvala, až se to rozléhalo lesem – jak stála tváří v tvář proti lovci.

Znal dobře ten pocit vášně, který se zmocňuje lovce, kdy se zapomíná na všechno kolem, kdy se v mozku objevují příhody z dětství s těmi nejmenšími, dávno zapomenutými podrobnostmi, kdy v několika vteřinách prožívá člověk dlouhá léta svého života, kdy vzpomíná na největší zážitky i na nepatrné malichernosti.

Znal ty mohutné dojmy, které nedovede vyloudit ani nejživější sen, znal tu vášeň, která je nejvyšším vzplanutím života, a záviděl Dlouhému lovci, že v tom okamžiku nestál na jeho místě.

Néne ulehl na kožešinu vedle lampy, opřel se o loket a díval se do prázdna. Neslyšel hukot bouře, před jeho zraky zmizely učouzené kameny ohniště a byl před ním prales – prales v plné své kráse i hrůze. Mezi spletí kořenů zahlédl žíhanou kůži. Hukot hromu změnil se v jeho sluchu v zařvání šelmy, která se blížila mezi kořeny. Viděl lovce, jak stojí u stromu právě proti vchodu do doupěte, opřen o svou dlouhou opakovačku, jak by šelmu nepozoroval – stojí a uvažuje.

Jeho hlavou jistě probíhají nejkrásnější sny jeho života, lovec přimhuřuje oči, usmívá se.

Néne ho vidí, chvěje se – chtěl by ho upozornit, že stačí jeden skok šelmy, aby se již nikdy neprobudil ze svých snů – – – ale nemůže se pohnout vzrušením.

Prožívá přesně všechno, co prožil Karaí Puků při lovu Zjizvené tváře. Vidí to v těchto barevných skvrnách kůže…

Ostatní kolem nemohli pochopit, proč žvatlavý Néne náhle zmlkl; nikdo nechápe, proč roste červeň na jeho tvářích, oči hoří, ruce se chvějí – – –

Néne „loví Zjizvenou tvář“.

Sní s vytřeštěnýma očima a s otevřenými ústy. Leží na kožešině a krůpěje potu mu stékají s čela. Prožívá všechno, co prožil Karaí Puků. Všechno až do chvíle, kdy lovec klesl pod tělem jaguára do bezvědomí. Cítí náraz těžké tlapy a tlumeně vzkřikne.

„Co je vám, Néne? Máte horečku?“ ptá se soustrastně don José.

Néne se udiveně rozhlíží. Podívá se na správce a rozhlédne se po všech ostatních, kteří se usazeni podél stěn choulí v přikrývkách. Konečně se zadívá na kůži, jež leží vedle, a pochopí.

Přejede si rukou čelo a začíná s prohlídkou. Opravdu, vše je tak, jak viděl ve snu. Dva palce pod srdcem úzký řez zšiři loveckého nože, ale zato na zádech dlouhá šikmá rána.

Néne se obrátil k správci: „Karaí Puků dal starému jaguáru čest, jaká mu patřila: zabil ho po starodávném zvyku – ne střelnou zbraní, jíž může střílet každý zbabělec, ale nožem. Zjizvená tvář si to věru zasloužil. Ale Karaí měl štěstí. Nasadil špatně a teprve tím, že mu jaguár přerazil násadu kopí, prořízl své oběti srdce. O kousek stranou, a jaguár by byl lovce roztrhal, než by byl pošel.“

„A jak víte, Néne, že mu přerazil kopí?“ ptal se správce. „Tady v rohu skutečně stojí přeražený kmen »genipapa«16, na němž měl lovec nůž připevněný pštrosími střevy.“

„To víte, krajane, lovcům poví kůže víc než vám kameníkům, a co nám nepoví, to si přibásníme,“ odpověděl ledabyle Néne, ale pozoroval dobře, jak vzrostl správcův obdiv k němu.

Zatím bouře ztichla úplně a jen déšť bubnoval do palmových tašek.

„Divný člověk!“ opakoval už pokolikáté Néne. „Já z něho nemohl o tom dostat ani slovo!“

„Nepovídejte,“ přerušil ho don José, „jistě vám vše vyprávěl. Jak byste jinak věděl, že ho zabil kopím? To dovede jen Karaí, že uhádne vše, co se kde děje, aniž byl při tom.“

„Také se v tom tak trochu vyznám. Patří už k našemu řemeslu všímat si všech maličkostí a správně usuzovat. Nejsou to žádné zázraky a je třeba jen trochu myslit. Je to velice jednoduché.“

„To nám neříkejte, že se dá poznat, zda měl nůž na násadě nebo v ruce, když bodal,“ vmísil se do hovoru Joaquín.

Néne nevěděl, proč ho Paraguayec dráždí svou pouhou přítomností a proč má k němu odpor. Už delší dobu pozoroval, že mesticův pohled je mu až na kost nepříjemný. Ale nepřemýšlel o tom a odpověděl mu se strojenou veselostí: „Tobě by bylo těžko tohle rozeznat, protože už je to dlouho, co tvůj indiánský předek lovil, a ty jsi jeho lovecké zkušenosti zanedbával a utápěl v kořalce.“

Paraguayec jen zasyčel vztekem. V domě oběšeného není radno mluvit o provaze, právě jako nebývá dobře mesticovi mluvit o předcích, za něž se stydí.

„Vysvětlete nám to, krajane,“ chlácholil don José, aby se nedorozumění zamluvilo.

„Podívejte se, jak je to jednoduché! Karaí má sice svůj nůž vždy nabroušený, že by se jím člověk mohl holit, ale rána šla odspoda nahoru. Není možné, aby člověk tak vysoký jako Karaí měl v ruce takovou sílu, aby probodl kůži na živém jaguáru, který nečeká jako ovce, neřku-li aby probodl celé tělo v místech, kde jsou žebra – a jistě z nich alespoň dvě zapraštěla, protože rána je skoro kolmo k nim. Když pak nůž prorazí, nestačí síla ruky, aby jím mohl zatočit a proříznout maso i kůži na druhé straně. Přimyslete si k té kůži objem těla. Celý nůž až po jilec byl v něm. Aby špice měla tolik síly, musela být rukojeť na páce, a to ještě potřebovala mocný náraz. Zde působila mnohem větší síla, než jakou má Karaí, a protože tam byli sami, musil to být jaguár nejen silou své pracky, ale i váhou celého těla. Není to jasné?“

Dělníci pokyvovali.

„Věru, že mám sto chutí pustit se do divočiny, abych se tomu přiučil. Člověk neví, kdy by to mohl potřebovat,“ řekl Joaquín.

„Kdyby ses tomu naučil, pak bys už v divočině zůstal,“ odsekl Néne, „nechtělo by se ti mezi lidi,“ a zamžoural po mesticovi pohledem, ale pak pokračoval: „Myslím, že teprve teď rozumím, proč Karaí o tygru nemluví. Stydí se asi za to, že špatně nasadil kopí. A přece není zač se stydět. Jiný by byl střelil karabinou, a ještě hezky zdaleka.“

„Co asi dělá teď v tom dešti?“ vzdychla doňa Dolores.

„Co dělá?“ opáčil Néne. „Máčí se ve vesnici, nevhodila-li ji bouře do laguny. Slyšeli jste, jak to burácelo? Vyšel-li z vesnice, byl zasypán bahnem, slaným bahnem, a je v něm zadušen. Vždyť my jsme ani zde v domě nemohli dýchat.“

„To není možné,“ vzdychla opět Doňa Dolores a v jejích očích se zaleskly slzy, „vždyť je tak dobrý!“

„Sebelepší člověk zajde v takovém nečase, neumí-li se ukrýt. Karaí si nechtěl dát říci. Stále jen tvrdil, že před půlnocí bude zpět. Jakmile se řeka uklidní, podíváme se po něm, ale sotva s ním budeme ještě v životě mluvit, leda by se nám zjevil jako duch.“

Doňa Dolores plakala, avšak nikdo netušil, jakou úzkostí se zadrhlo hrdlo jednomu z přítomných, o kterém nikdo nevěděl, že slyší každé slovo. Byl to malý Jakoubek, jehož oči, znavené bděním se dívaly do stropu. Neplakal jako maminka, svíral jen své malé pěsti a říkal si v duchu: Strýček Indián mi slíbil, že o půlnoci přijde. Já vím, že přijde! A hoch chudák ani netušil, že půlnoc už dávno minula.

Don José, spíš aby uklidnil svou ženu, která tiše plakala, nedbal smutných předpovědí a začal tiše rozumovat:

„Znám ho už několik měsíců a vždy dodržel slovo, vždy měl čas vypočítaný na minutu a neznal překážky. Když začala bouře podruhé, zdálo se mi, že vaši psi vyjí, a to mohlo být tak kolem půlnoci. Kdo ví, zda nepřišel, ale nemohl se na nás dotlouci.“

Tato naděje povzbudila doňu Dolores: pohlédla ke dveřím a zdálo se jí, že se pohnuly.

„Podívejte se, jak se dveře hýbou,“ upozorňovala hned ostatní, ale Néne se jen usmál: „To se pohnulo jen světlo lampy. Musím ji zase pověsit na místo, aby nebylo tak smutno.“

Kapitola třináctá

SLOVO LOVCE

Aby nebylo tak smutno…

Ta slova maličkého lovce se ozývala jako několikanásobná ozvěna v tichu, které nyní naplnilo se světlem celou světnici. Vryla se do srdcí všech, kteří tu byli. A všem vyrostl před očima ten hrozný obraz, jak nemocný Karaí Puku leží někde v Solné poušti, roztrhán závany vichru… a jejich kamarád Giovanni že zapadl někde do bažiny a potápí se, potápí…

Jen jeden se odvážil porušit toto bolestné ticho: Joaquín. Krátce se zasmál a řekl: „Přijdu o půlnoci! Ono se to krásně slíbí, ale dodržet slib, když se přižene bouřka – – – chch!“

Doňa Dolores visela očima na dveřích a neustále se jí zdálo, že se pootvírají. Po slovech Joaquínových vykřikla:

„A proč vlastně nejdeme ven? Jistě už musí svítat a pod verandou bude příjemněji. Snad uvidíme oheň na druhé straně.“

„Z čeho by jej tam rozdělali? Vše je promočené, a i kdyby tam oheň byl, řeka se před polednem neuklidní,“ řekl Néne. „Ale máte pravdu, neuškodí, projdeme-li se trochu po verandě.“

Nyní se všichni překvapeně obrátili k síti, kde ležel Jakoubek. Hoch vyskočil, jeho oči a tváře hořely a on křičel: „Otevřete dveře! Strýček Indián musí přijít!“

Don José rozpačitě zakašlal. Pak řekl jako nerad: „Nu ano, otevřeme tedy dveře.“

„Je třeba přinést trochu paliva z dřevníku a rozdělat oheň. Popijeme čaj a musíme se trochu prospat,“ řekl jeden z dělníků.

„Na práci dnes nebude tak jako tak ani pomyšlení,“ dodal jiný a počal odstraňovat vzpěry ode dveří.

Sotva odstrčil závoru, povolily dveře samy a přes práh se převalila lovcova hlava.

Ležel na zemi promočen a rukou přitisknutou k tělu křečovitě držel kus palmového dřeva.

Don José poznal indiánské housle.

„Vidíte, že je strýček tady!“ zvolal hoch a zhroutil se vysílen únavou do sítě.

Doňa Dolores spěchala k dítěti.

„Neřekl jsem, že dodrží slovo za všech okolností?“ pravil don José rozpačitě a snažil se lovce posadit.

Ale z jeho šatů crčela voda a jen z toho, že celé jeho tělo se třáslo, mohl správce posoudit, že lovec žije. Jeho ruce byly bezvládné a visely dolů, když ho správce vzal do náručí a nesl do kuchyně.

„Rozprostřete, krajane, kožešinu!“ zavolal na Néneho, který stál ještě ve dveřích a udiveně poslouchal rozdivočenou píseň hučící řeky. Nemohl se probrat ze svého zamyšlení a ohlédl se, teprve když ostatní dělníci pomáhali uložit lovce na kůži jaguára; také doňa Dolores odběhla od Jakoubka a podložila lovci pod hlavu polštář.

„Ani kapku do něho nemohu dostat,“ bručel don José, který se snažil vlít mu do úst silný rum. „Má zuby zaťaté a dásně jako z kamene. Krajane, vy se v takových věcech lépe vyznáte.“

Teprve to probudilo malého lovce:

„Půjčte mi lahvici, použiji jeho způsobu! Kdyby mě tomu nebyl naučil, tak bych věru nevěděl co s ním počít. Ale po čertech, vždyť je celý promočený! Hoši, pláště dolů a upravte mu z nich lůžko zde vedle ohniště. Postel by byla pro něho krátká. Kapsy má plné vody, musíme mu strhat šaty! Pojďte, pomůžete mi a hezky narovnejte pláště.“ Zatímco Néne mluvil, vyňal z opasku svůj lovecký nůž a rozřezával lovci švy na šatech, aby je mohl s těla strhnout.

Teprve když byl lovec pěkně položen a zabalen, usedl Néne vedle něho a pokoušel se vklínit mu mezi zuby nůž.

Ostatní se dívali a v jejich zracích bylo znát obavy.

„Neubližte mu!“ řekl starostlivě don José.

„Nemějte starost! Má pevné zuby, že by mohl kousat mbakajuba17. Nu, a praskne-li mu nějaký, zbude mu jich dost, aby kousal maso. Nepodaří-li se nám ho zahřát, nebudou mu zuby nikdy už nic platné,“ odpověděl Néne, s horečnou horlivostí zabrán do své práce.

Konečně se mu podařilo vklínit nůž mezi zuby a vzepřít jej tak, že ztvrdlé čelisti povolily. Celý lovcův obličej se při tom zkřivil, jako by se maso trhalo od kostí, ale Néne nedbal, a zachytiv vzepřený nůž o koleno, rozvíral jednou rukou rty a druhou nahýbal láhev.

Peóni stáli kolem a dívali se na tu nezvyklou operaci. Komu jednou ztvrdly dásně, ten byl podle jejich názoru ztracen a žádný z nich by se nepokusil ho léčit. Joaquín se zlomyslně usmíval, jako by již delší dobu něco tajil. Nemohl se přemoci a vyrazil ze sebe: „Vidíte, že jsem měl pravdu! Ztratil ho někde – zbavil se ho, když mu pomohl ukrýt poklady.“

Všem bylo najednou jasné, co se asi událo. Nechápali sice, jak se mohl sám zachránit, jak přešel na druhou stranu, ale byl mezi nimi a po Giovannim nikde ani známky. Mohl-li překonat překážky churavý lovec, proč se s ním nevrátil jejich zdravý, silný kamarád?

Na to, co slyšeli od Néneho, nikdo nevzpomínal, ba ani don José se neodvážil ho hájit.

Řekl, že o půlnoci přijde, a přišel. Ale nesplnil naděje, že přivede Giovanniho.

Néneho dráždila poťouchlá jizlivost Joaquínova. Nemohl potlačit odpor, který od prvého okamžiku k míšenci cítil; obořil se na něho:

„Koho že se Karaí Puků zbavil?“

„Žádný z nás by nevylákal krajana v takový den do Solné pouště, kdyby věděl, že přijde bouřka. A pak, když si od něho dá pomoci, je snazší se ho zbavit, než se s ním musit dělit o poklady,“ řekl Joaquín suše. „Teď se to snadno svede na bouřku! A poklady jsou ukryty!“

„Jaké poklady?“ ozval se ještě podrážděněji Néne, který nechápal, oč jde, ale tušil v těch slovech zlobu. „O jakých pokladech žvaní ta smečka pokažených Indiánů, done José?“

„Poklady Lópezovy,“ pospíšil si místo správce odpovědět Joaquín. „Našel v Chaku zlato, diamanty a šperky miss Lynche18. Pro nic jiného s sebou Giovanniho nebral, než aby mu pomohl lépe je ukrýt. To je přece jasné, že se tam netoulal bez příčiny a že si vybral takový den, kdy věděl, že ani Indiáni za ním nebudou slídit.“

Zlost Néneho se měnila v úsměv; díval se na mluvčího po očku a pak mávl rukou a odlehčil si jediným slovem: „Blbec!“

Potom se obrátil znovu k lovci. Podivil se, když vedle něho spatřil dva mladé rudochy, které dříve nepozoroval. Lovec právě otevřel oči a namáhal se něco jim povědět. Pak se zadíval upřeně na Mitápirúa a zavřel spokojeně oči, jako. by usnul. Oba Indiáni tiše odešli.

Zdálo se, že mu porozuměli; zanedlouho stejně tiše proklouzli dveřmi a sklonili se k lovci. Když pod dotekem jejich rukou otevřel oči, zavrtěl Mitápirú záporně hlavou.

Lovec se namáhavě pozdvihl a koktal třaslavým hlasem: „Done José, prosím vás, pošlete jolu na druhý břeh pro Giovanniho.“

Ta jednoduchá slova působila. Každý pospíchal ven, aby zakryl svůj stud.

„Jistěže slyšel vaši hádku,“ zabručet ve dveřích vyčítavě don José, „a já jsem se ho ani nezastal, když se nemohl hájit sám! Byl bych sám začal věřit těm povídačkám.“

U lovce zůstal jen Néne a Indiáni. Doňa Dolores rozdělávala oheň.

„Podejte mi, Néne, ještě trochu kořalky. Nejlépe by mi bylo, kdybych se dovedl opít,“ řekl lovec a pracně se opřel o loket, nadzdvihuje láhev. „Byla to dnes studená lázeň a nechali jste mě v dešti tak dlouho přede dveřmi. Málem bych vám, Néne, zapomněl poděkovat. Vidíte, jak je dobré, že jsem vás tehdy naučil, jak se léčí strnulé dásně – teď jsme vyrovnáni.“

„Ach,“ odpověděl Néne, „vyrovnáni? Jsem vám ještě příliš mnoho dlužen, příteli!“

„Pekelný hrnec je tam dole,“ přerušil jeho řeč jeden z Paraguayců, „vidět není nic, ale vaří se to tam na řece a hučí strašně, jako u Velkých vodopádů. Blázen, kdo by se teď na řeku odvážil.“

„Fióri!“ řekl tiše lovec. „Dal bych vám příležitost, abyste si splatil vše, co myslíte, že jsem pro vás udělal, a ještě si tím získáte zásluhu o mne i o svého krajana. Indiáni jeli pro něho už jednou; poslal je zpět pro jolu. Teď by třeba rád jel na kánoi, ale zase jim se nechce. A ti jeho kamarádi by ho tam nechali zajít z pouhé zbabělosti. Ukažte jim, co dovede lovec.“

„Pro toho blázna bych nejel,“ řekl Fióri, „i kdyby byl stokrát krajanem a třeba otcem mého bratra; zaslouží za vyučenou. Ale když vy chcete, abych jel, podívám se, co je tak postrašilo.“

Zatímco lovec dal přinést svou bednu a říkal Indiánům, které prádlo mají vybrat a nahřát u ohně, zmizel Néne ve tmě.

Oheň již vesele plápolal a voda v konvici se začínala vařit.

„Hned je člověku tepleji, když vidí živý plamen a slyší konvici zpívat…,“ začal žertovat lovec, pomalu okřívaje. „Dejte mi napít, uvidíte, že mi dá zimnice už pokoj. Dnes byl poslední den, co mě trápila.“

Právě když se lovec posadil mezi plášti a natahoval ruku po tykvici s vřelým nápojem, vstoupil Néne.

Byl zamračený a kousal se do vrchního rtu. Neodvážil se podívat lovci do očí a mručel spíše pro sebe: „Třicet tisíc démonů! Byl jsem až dole v přístavu. Znám moře, prožil jsem lecjakou bouři, ale něco podobného jsem dosud nespatřil. Zde nahoře je skoro klid, kdežto nad vodou fičí studený jižní vítr, vzdouvá vlny, bičuje proudy, až pěna světélkuje a mezi vlnami je vidět víry. Rád bych splnil slovo, ale povězte, Karaí, prospělo by vám, kdybych rozbil jolu o balvany a utopil se v řece?“

„Myslíte, Néne,“ odpověděl lovec vyčítavě, „že Mitápirú a ten druhý přeletěli vzduchem?“

„Kánoi jsem tam viděl. Ale jak jste se sem dostali? Na těch vlnách se přec neudrží žádné plavidlo. Jsem si jist, že než bych jolu spustil, naplnila by se vodou.“

„S jolou bych si také asi nevěděl rady,“ řekl zamyšleně lovec, „a na kánoi Giovanni nesedne, je příliš přestrašen. Ale bylo by přece dobré, kdyby tam s ním někdo byl a vzal mu s sebou něco k jídlu a trochu rumu pro zahřátí. Je jistě promočen na kůži.“

„Ať si tam, blázen, třeba zcepení,“ odsekl pojednou vztekle Ital, „já tam nepojedu.“

„Poslyšte, příteli, nemluvte tak! Giovanni je hodný hoch. Zaplatil už dost draze své vychloubání a bude příště skromnější. Vidíte, já se teď nesmím zmáčet, nebo se mi zimnice vrátí a bude horší než dříve. Indiáni mi dnes poprvé vypověděli pomoc, protože je Giovanni urazil. A jiný zde není, kdo by byl něčeho podobného schopen, než vy, Néne.“

„Nepodaří se vám, Karaí, vydráždit mou samolibost, abych vlezl ďáblu do tlamy. Zneužíváte příliš daného slova.“

Lovec řekl: „Nechci to zadarmo, Fióri!“

„Máte vy tolik, abyste zaplatil život lovce?“ odsekl Néne.

„Bylo by vám málo dvě stě liber šterlinků ve zlatě za tu chvíli nebezpečí?“

„Dvě stě liber?“ vyrazil ze sebe don José, který s ostatními pozorně naslouchal hovoru, „To je pět tisíc lir!“

„Našel jste tedy přece Lópezův poklad?“ ptal se rozpačitě Néne, ale jeho oči začaly blýskat.

„To se mě ptáte vy, Néne? Vy, který znáte Gran Chaco stejně jako já?“

Lovec se posadil, odložil tykev, a zatímco se oblékal, díval se pátravě z jednoho na druhého.

„Podezřívali jste mě tedy, že jsem tam hledal poklady a vám nic neřekl? Vy také, done José?“

Když zpozoroval, jak rozpačitě všichni klopí oči, změnil se pojednou hlas i přátelský výraz jeho tváře. Dosud však mlčel.

„Jen se přiznejte, Karaí, že jste nás chtěl ošidit!“ vzkřikl Joaquín.

„Uhodli jste tedy, proč se toulám divočinou,“ pokračoval tvrdě lovec, jako by ukrajoval slabiky. „Dobrá, přiznám se vám, že jsem hledal poklady a našel jsem je, ale z těch nedostanete žádný ani to nejmenší, nejsou pro vás! Ty poklady jsou moje!“

„Čím tedy chceš platit dvě stě liber, když nám nechceš poklad ani ukázat, neřku-li se s námi po právu podělit? Ty chudáku!“ vykřikl vztekle Joaquín, jehož odvaha vzrostla tak, že začal lovci drze tykat. „Kdybys měl takové jmění, nevyžíral bys patrona!“

Nikdo se lovce nezastal. Doňa Dolores, opřená o ohniště, dívala se do prázdna a nebyla schopna slova. Všichni náhle zapomněli na jeho přátelské služby a stáli kolem něho jako nepřátelé.

Lovec pojednou prudce vyskočil, a než se kdo vzpamatoval, prorazil kruh a strhl se stěny svůj karabáč z tapíří kůže. Pružná kůže zasvištěla vzduchem a v témž okamžiku se skácel mestic na zem s tváří rozseknutou ostrou hranou karabáče. Ostatní se ulekaně rozestoupili.

Lovec se vyzývavě rozhlédl, pak položil ruku těžce Nénemu na rameno a zadíval se mu upřeně do očí: „Neklopte oči, Fióri, a mluvte se mnou jako muž s mužem! Pochyboval jste někdy, že bych nedodržel slovo?“

„Ne!“ vyrazil ze sebe Néne ulekaně.

„Myslíte, že má někdo z vás právo na to, co jsem objevil v Chaku? Mám povinnost se s někým dělit, nebo je to můj majetek?“

„Váš majetek,“ opakoval maličký lovec poslední slovo, ‚“úplně váš majetek.“

„Je zvykem divočiny, nechat urážet bezbranného a nemocného člověka, o kterém si lecjaký padouch myslí, že se nemůže bránit? Je slušné připustit, aby bylo vyčítáno pohostinství někomu, kdo o ně neprosil, někým, kdo je neposkytl?“

„Sám nechápu, jak se to mohlo stát,“ omlouval se koktavě Néne, „všecko je tak divné. Ale já jsem přece nic nevyčítal.“

„Dovolil jste však, aby se tak dělo ve vaší přítomnosti. Aby mi darebák, který mi neposkytl nic než svou nepříjemnou společnost, vyčetl pohostinství. Vy, Néne, jste zde jediný, od něhož se dalo čekat, že připomene tomu lotrovi zvyky divočiny, a vy jste mlčel. Než uzavřeme staré účty, je třeba vás přesvědčit. Nabídl jsem vám dvě stě liber za to, abyste donesl Giovannimu láhev rumu a pomohl mu rozdělat oheň, u něhož by se osušil. Nabídl jsem to vám, protože kromě Indiánů by to nikdo nedovedl. Já peněz nemám, ale vy jste nepřišel z Bolívie pro nic za nic. Vy jistě víte, jakou cenu vypsala vláda na Zjizvenou tvář! Řekněte to!“

„Dvě stě liber šterlinků. Snad jste mi je nechtěl dát?

„Právo na cenu bude vaší odměnou, splníte-li slovo.“

„Ale jak mi uvěří? Já přece tygra nezabil?“

„Dám vám kůži přídavkem.“

„Tuto kožešinu zde? Tu, na které stojím?“

„Ano.“

„A dáte mi také lebku?“

„Lebku i slávu. Rozhlásím, že jste jaguára zabil vy, když potrhal celou mou smečku a já zůstal beze psů. Dosvědčím vám to písemně, chcete-li,“ dodal s úsměvem lovec.

„Slibujete to přede všemi? Ano? Pak tedy jedu! To stojí za život i za smrt.“

Již za hovoru svlékal Néne košili, vyzul boty a vyhrnul kalhoty; potom hned odešel.

Ostatní stáli bez hnutí kolem zdí. Vysvětlení je překvapilo svou prostotou.

Nikdo se nestaral o Joaquína, ležícího v bezvědomí v rohu na zemi.

Lovec se shýbl pro pohozenou tykev, přistoupil k ohništi a naléval si horkou vodu z konvice. Nevšímaje si nikoho, přitáhl ke krbu židli, ale právě když chtěl usednout, vrazil Néne do kuchyně.

Nepromluvil, nepodíval se na nikoho a oblékal si znovu košili. Pak usedl, a když obouval boty, vyrazil ze sebe: „Nechte si svou kožešinu, Karaí, dobře jste řekl: budeme vyrovnávat své účty.“

Když zpozoroval, že se naň lovec klidně dívá a že v jeho zraku je dobrácká otázka, pokračoval: „Nesešel jsem ani dolů, teď všemu rozumím: chtěl jste, abych se utopil, a vy byste pak zdědil mou smečku. Jaguár vám pobil psy a vy byste si nechal kůži a pomohl si lacino k novým – – –“

„Nedořekněte to slovo, nechcete-li přijít do styku s mým mboreví19 jako Joaquín!“ zvolal lovec. „A dejte ruku dál od držadla svého nože! Člověče, cožpak myslíte, že vaše smečka má větší cenu než život mého přítele, za něhož vás stále považuji, Néne? Neodpovídáte? Vidíte, já vás tak nepodceňuji. Já jsem si jist, že byste mi svou smečku daroval kdykoli, kdybych ji potřeboval a požádal vás o ni.“

„Je vaše, Karaí, odepište mi ji na účtu,“ odpověděl tiše

Ital a jeho postava se zdála ještě menší než dříve. „Nechápu, jak jsem mohl přijít na ty podivné myšlenky.“

„Dobrá, přijímám. Smečka je má a zůstane má. Protože ji nepotřebuji, můžete s ní lovit dál, ale musíte dobře cvičit štěňata. Pamatujte si, že ode dneška budete lovit s cizí, půjčenou smečkou, abyste si uvědomil, jaké jste dnes mluvil hlouposti a jak nepěkně jste jednal.“

„Nezlobte se, Karaí, budu se o vaši smečku dobře starat, ale jen ode mne nechtějte, abych teď jel na druhou stranu…“

„Chudák Giovanni!“ povzdechl lovec. „Sedím zde v suchu u ohně a on se tam promočený třese zimou. Já mu nemohu pomoci, vy nechcete a Indiánům nemohu svěřit rum. Giovanni se do vesnice sám neodváží. Nic naplat,“ dodal po delším rozmýšlení, odkládaje znovu košili, „musím tam sám, Mitápirú. Jdi připravit kánoi!“

„Karaí Puků nepojede na druhou stranu,“ řekl Mitápirú. „Mitápirú pojede sám, neupije kořalky, přinese z vesnice oheň a Giovanniho osuší. Až pampero přestane řádit, převeze ho zdravého zpět.“

„Ti divoši jsou přec jen lepší lidé,“ řekl lovec. „Dono José, dejte mu litrovou láhev rumu!“

„Nebojíte se, že se Indiáni cestou opijí a že mu ublíží?“ zašeptal správce.

Lovec jen zavrtěl hlavou: „Mitápirú nezruší slovo,“ řekl nahlas a dodal: „Není jiného východiska.“

Don José váhavě uposlechl a vydal Indiánům láhev. Mitápirú prohlédl zátku, zarazil ji hlouběji do hrdla, pak láhev opatrně zabalil do pytle a ten si přivázal na krk. Druhý Indián odešel míčky s ním.

Néne si nacpal dýmku. Když si šel zapálit, přinesl s sebou prázdnou bednu, která sloužila za židli, a přisedl k ohni. Ostýchal se začít hovor, ale přece jím překypoval. Konečně nevydržel dál mlčet:

„Neposmívejte se mi, Karaí. Nejsem ani démon, ani čaroděj a nemyslím, že obyčejný člověk mohl by teď přejet přes řeku. Jestliže uznáváte, že by vlny přikryly v okamžiku jolu a vítr by ji zanesl několik mil na sever, neroztříštila-li by se už v přístave, pak by indiánská kánoe musela být okamžitě plná vody.“

„Samozřejmě!“ odpověděl lovec.

„Jak jste se tedy dostal sem?“

„To je přece velmi jednoduché, Néne, a nevěřím, že byste to neznal. Kánoe se za takových bouří obrátí dnem nahoru a sedí se na ní rozkročmo jako na koni. Tak mě převezli ti dva hoši, ale protože jsem příliš dlouhý, přichytil jsem ze strany a udržoval rovnováhu. K tomu přece není třeba být čarodějem. Napolykal jsem se však hodně andělíčků a sotva jsem se doplazil až ke dveřím, kde jste mě nechali ležet.“

„Proč Indiáni nezatloukli pořádně na dveře?“ ptal se don José.

„Protože jeli zpět pro Giovanniho, ale ten, místo aby přijel stejně jako já, zdržel je, urazil a pak je poslal pro jolu. Je mi ho líto. Daroval Indiánům svou ručnici a vše, co měl s sebou. Dovedete si představit, jak je zoufalý. Neutiší se to, dokud slunce nezačne hřát, a nebýt Indiánů, sotva by se ho kdo ujal. Ale teď si musím také trochu odpočinout, jsem strašně unaven. Zůstanu u ohně.“

Lovcův hlas byl tak úsečný, že všichni Paraguayci se jeden po druhém vytratili. Správce a jeho žena odešli, zanechavše tu zraněného Joaquína a oba lovce samotné.

Zůstaly tu jen dvě spící děti v sítích, Jakoubek a Josefka. Nikdo nevěděl, kdy Jakoubek usnul. Ale jeho oči i srdce byly tak unaveny, že od chvíle, kdy věděl o lovcově návratu, usnul spokojeně a již neslyšel nic z toho, co se tu dálo.

Karaí Puků dopil svůj čaj, pak zvedl se země jaguáři kůži, vystlal jí svou síť a ulehl.

Fióri usedl vedle něho na židli, kterou lovec uvolnil.

„Dnes poprvé jsem poznal, co je strach,“ začal Néne opět hovor, „a vy se opravdu chystáte spát tak bez zbraně uprostřed svých nepřátel? Ani nezabarikádujete dveře?“

„Koho těmi nepřáteli myslíte?“ otázal se lovec. „Vždyť spím mezi přáteli nejvěrnějšími. Tam to klubko v síti je přece můj Jakoubek a vedle něho leží má přítelkyně Josefka.“

Néne ukázal hlavou do kouta, kde míšenec Joaquín utajoval své bolestné vzdechy.

„Máte pravdu, byl bych na něho zapomněl, ale jsem příliš znaven. Buďte tak hodný, Néne, omyjte mu tvář a podívejte se mu na ránu. Myslím, že jsem mu svým mboreví rozsekl i tu druhou, zdravou tvář! Bude teď mít jizvy na obou tvářích!“

„Nejlépe by bylo vyhnat ho nebo mu prohnat kulku hlavou. Jistě v něm není nic dobrého – všecky nás našíval a ještě se vám může pomstít a poštve všecky proti vám znovu.“

„Dá si pozor,“ řekl klidně lovec. „On jediný ví, proč dostal tu ránu a že to nebylo za to, co řekl. Byla to jen splátka na starý účet a svou drzostí se prozradil. Dlouho jsem vzpomínal, odkud ho znám a proč mě nenávidí! Poznal jsem ho právě v okamžiku, kdy dostal bičem. Bude si to asi pamatovat a vyhledá si práci hezky daleko odtud.“

Zatímco Néne přitáhl mestice k světlu a omýval mu ránu, pokračoval v hovoru: „Jste čertův chlapík, Karaí. Stáli jsme všichni proti vám a vy jste neměl žádné zbraně, jste znaven, nemocen a ještě jste útočil. Můžete po tom všem mít ještě důvěru ke mně a k těm ostatním?“

„Proč bych neměl?“

„Nebojíte se o život, když jste se přiznal, že máte poklad, a když všichni vědí, jakou cenu má kůže Zjizvené tváře?“

„Nebojím se. Nikdo neví, jaký je můj poklad, ani kde je, a vy nevíte, kde je lebka. Nemyslíte, že je teď načase, abyste se styděl? Chcete-li, můžete nade mnou bdít. Já budu s dětmi spát, než se uklidní řeka; potřebuji to a zasloužím si odpočinek. A toho zde dobře sešijte. Je to horší škodná než Zjizvená tvář, ačkoli on sám je Zjizvená tvář!“ řekl lovec a přetáhl houni přes hlavu. A ještě než klesla jeho ruka, spal tvrdě a zdravě jako obě děti.

Kapitola čtrnáctá

JITRO NA CALEŘE

Don José měl pravdu. Po tak bouřlivé noci se nikomu z dělníků nechtělo do práce. Peóni byli ostatně velmi pohodlní a sotva by snesli, aby jim správce po probdělé noci nějakou práci ukládal. Polovička jich spala, ostatní chodili a civěli: dívali se, jaké spousty nadělal cyklon. Sám don José nevěděl co dělat dříve. Poseděl s doňou Dolores v kuchyni, pak se chvilku procházel kolem calery, zase se vrátil do kuchyně – až konečně zašel k stavení, kde spali Karaí Puků, Néne Fióri a děti. Celé stavení bylo tiché. Ale sotva don José k němu došel, pootevřely se dveře a vyšel maličký lovec.

„Zdá se, že taky nemůžete spát?“ řekl Néne Fióri polohlasem. „Já jsem si jen zdříml a jsem vyspalý na deset let.“

„Po takové noci není divu,“ řekl don José a byl rád, že konečně nalezl společnost. „Byl jsem se podívat po krajině. Břehy jsou vymlety a dno se zdvihlo. Teď abychom znovu pátrali po mělčinách; myslím, že nových bude dost. Přijede-li loď, bude mít kormidelník co dělat, aby nenajel.“

„Loď! Že o tom mluvíte, done José,“ vpadl Néne. „Už včera jsem se vás chtěl zeptat, jak často sem přijíždí loď.“

„Není to nejhorší, ani nejlepší,“ odpověděl don José, „a není to pravidelné. Někdy sem přijede jednou za čtrnáct dní, někdy se tu neukáže celý měsíc, jako v těchto dnech; řekl bych, že už je to aspoň pět neděl, co zde zastavila stará chajda Bianchiniho20. Teď někdy by měl přijet ten korzár Vierchi21 se svým zatraceným Saturnem, ale – – –“

„Saturn! Tak se jmenuje jeden z mých psů. Co vlastně dělají moji psi?“

„Jsou dobře ukryti. Našli si hnízdo ve skále, je tam starý lom; v něm se ubytovali a přečkali noc.“

„Proto ani neštěkli, když v noci přišel Karaí. Eanda líná. No, byli unaveni po cestě. A pak, říkal jsem vám přece, že Karaí má u sebe nějaké kouzlo. Psi na něho neštěkají. jiného by roztrhali na pápeří, ale když slyší jeho, dělají hluché. Čert ví, co v tom je!“

„A lovec? Spí?“ Don José se zvědavě nahnul ke skulině pootevřených dveří.

„Spí!“ řekl Néne. „Nedal to na sobě sice znát, ale je pořádně rozmlácený. Ten bude spát aspoň do večera.“

Néne usedl na lavici před stavením, avšak hned zase vstal: „Musím se podívat na smečku, co ti kluci vyvádějí…“

Ale vtom byl donem Josém upozorněn pohybem ruky a zastavil se.

„Povídal jste, že spí,“ šeptal don José s úsměvem. „Tak se pojďte podívat, jak spí!“

Maličký lovec překvapeně pokročil a přiblížil se ke skulině v pootevřených dveřích. Oba pak, don José i Néne, nahlíželi zvědavě dovnitř. U okna seděl lovec a na každém koleně měl dítě. Na jednom seděla v košilce Josefka, na druhém Jakoubek. Žádný z těch tří nebyl ani dost málo ospalý, jak se hned ukázalo.

„A proč jsi tak dlouho nepřišel na návštěvu, strýčku indiáne?“ ptala se Josefka.

„Ty hloupá,“ odpověděl jí Jakoubek, „copak nevíš, že strýček Indián musil hlídat, aby sem nepřišel jaguár, který by nás mohl odnést, jako chtěl odnést malou Pennek?“

„Mne by strýček nedal,“ byla si jista malá Josefka, „to já vím, ale divím se, že takovou dobu byl u nás a ani jednu pohádku nám nevypravoval!“

„Já bych tě rád viděl, jak by se tobě vyprávěly pohádky, kdybys honila Zjizvenou tvář!“ vysvětloval Jakoubek.

Tu se do toho vložil lovec:

„Tak dost! Myslil jsem, že jste jiné než ostatní děti, ale vy se tu hádáte jako nejobyčejnější bratr se sestrou. Kolikrát jsem vám už říkal, že se nemáte hádat! Každá hádka na světě je zbytečná, o všem se mohou lidé mezi sebou klidně dohovořit. Jako teď! Hádáte se, a zatím by stačilo, kdybyste se mě zeptali, proč jsem nepřišel na besedu.“

„To on! Já se ptala!“ vpadla Josefka.

„A proč bych se ptal, když to vím?“ odsekl Jakoubek.

„Počkat!“ zarazil je lovec. „Copak se to sluší? Ty, Jakoubku, nic nevíš, ty se jen dohaduješ. A právě tak jako ty mýlí se mnoho lidí, kteří si všechno vysvětlují po svém a myslí, že něco vědí!“

„A mám se snad hloupě ptát?“ řekl Jakoubek.

Lovec se hlasitě zasmál. Néne Fióri odtáhl hlavu a zašeptal:

„Vidíte! Místo aby odpočíval, dá se do žvatlání s dětmi… Ale já musím teď k psům. Až se vrátím, řeknete mi, jak to dopadlo.“

Néne odešel a u dveří zůstal don José sám. Věděl, že tenhle rozhovor bude asi trvat déle, a proto se pohodlné usadil na prahu a nespustil ucho od pootevřených dveří.

„Proč jsem nepřišel,“ povídá lovec dětem, „nezavinil ten jaguár. Nepřišel jsem na besedu, poněvadž jsem byl nemocen. Zimnice, to je taková nemoc, ani se nenaděješ a dostane ji od tebe druhý22. A já nechtěl, abyste byly nemocny, proto jsem se vám vyhýbal. Ale dnes jsem zase zdráv; a hrdejte, kdo mě vyléčil?“

Jakoubek i Josefka se zamračili, jak usilovně přemýšleli.

„Jaguár a cyklon mě vyléčili,“ řekl lovec, když se nedočkal odpovědi. „Každá nemoc, která je nebezpečná, léčí se nejlépe nebezpečím. Lékaři předpisují na některé choroby velmi nebezpečné jedovaté látky. A také malá Pennek byla vyléčena jen nebezpečím. Nebezpečí není nezdravé a vlastně ani není životu na škodu, když s ním umíme kloudně zatočit.“

Děti mlčky pozorovaly strýčka Indiána a snažily se pochopit smysl jeho slov.

Teprve jejich pohled upozornil lovce, že snad přestřeluje, když dětem vykládá tajemství svého léčení. Proto je k sobě přitiskl a řekl:

„A co bychom mudrovali? Teď už víte, že jsem se vám vyhýbal jen proto, že vás mám rád, a za tu dobu jsem pro vás našel tolik nových pohádek, že vám všechno mohu vynahradit.“

„Vypravuj!“ vyhrkly obě děti jako na povel.

Strýček Indián pohlédl letmo oknem, okamžik hleděl ven a pak řekl: „Do poledne máme dost času. Dobrá, povím vám tedy jednu pohádku, kterou jste dosud neslyšely a já také ne. Je to pohádka o tom, jak vzniklo visme lůžko a síť proti moskytům.

Pohádka o síti proti moskytům

Bylo jedno takové indiánské děvčátko, které zabloudilo v pralese. Bloudilo celý den, až teprve navečer přišlo k jedné jeskyni, kde bydlil čaroděj. Byl to špatný čaroděj. Jeho vlastní kmen ho od sebe zapudil, a on se proto uchýlil do lesa a žil tam se svým synem. Ten syn byl jen o dva roky starší než to děvčátko.

Čaroděj neviděl děvče u sebe rád, neboť pro ně musil shánět potravu. Ale děvčátko bylo dcerou náčelníka kmene, který čaroděje zapudil, a proto si zlý kouzelník usmyslil, že se náčelníkovi pomstí a dcerku mu nevrátí.

Když nastala noc, všichni se odebrali k spánku, ale měli tam jen dvě kožená lůžka. Na jednom spal čaroděj, na druhém měly spát obě děti.

Avšak děvčátko nechtělo s chlapcem spát. Pravilo: »Čaroději, to se nesluší!«

A tu se čaroděj divně usmál a ptal se: »Proč by se to neslušelo?«

Děvčátko pravilo: »Nesluší se to. Podle zvyků nesmí mít dívka přednost před hochem a nesmí být nikdy obrácena zády k němu. Bylo by správné, kdybychom leželi vedle sebe, on vpravo a já vlevo, on na pravém boku a já za ním. Avšak spánek obrací lidi a mohlo by se stát, že on by spal obličejem za mými zády, a to se nesluší. Proto s ním nebudu spát23.«

Tato řeč se líbila synu čaroděje a pro ta slova si děvčátko velmi oblíbil, neboť ho již uznávalo za dospělého a hodného úcty. Čaroděj však na to nedbal.

»Máme jen jedno lůžko a nebudeš si tedy vybírat,« řekl. »Ulehněte a spěte, jak jsem poručil. Nedbejte na to, jak vás spánek obrátí!«

Hoch nemohl otci odmlouvat, i poslechl a ulehl na kůži. Druhou kůží se pak přikryl a odvrátil se zády k děvčátku, jež musilo poslechnout zlého čaroděje a ležet s chlapcem.

Čaroděj spokojeně usnul. Také hoch, unaven dnem, záhy usnul. Ale děvče usnout nemohlo, a když zpozorovalo, že oba spí, tiše vyklouzlo z lůžka a odebralo se do lesa, kde ulehlo na zem. Zanedlouho se probudil i hoch a také on vykonal své předsevzetí. Myslil, že děvčátko spí za jeho zády. Aniž se obrátil, vyskočil z lůžka, odešel také do lesa a ulehl na zemi. Byl to velmi hrdý hoch a nebyl by strpěl, aby byl při spánku pokořen.

O půlnoci se čaroděj probudil, pohlédl ha lůžko a viděl, že je prázdné. Hned pochopil, co se stalo, a rozhodl se, že neposlušné děti krutě potrestá. Přivolal si dvě hejna velkých lesních mravenců a poručil jim: »Vyhledejte děti, které spí v lese, a hodně je poštípejte!« Mravenci poslechli, vyhledali děvče i hocha a učinili, jak jim čaroděj poručil.

Když se ráno děti probudily, byla jejich těla opuchlá a v nitru cítily horečku. Ale nepronesly ani slovo nářku a vrátily se k čaroději; ten se tvářil, že o ničem neví. Celé dopoledne je tělo pálilo a teprve odpoledne přestala horečka. Ale ani ony, ani čaroděj se o tom nezmínili.

Pak nastal večer a čaroděje poručil, aby děti opět spolu ulehly.

Děvčátko pravilo: »Nesluší se to. Kdybychom leželi celou noc na zádech vedle sebe, pak by to bylo správné. Avšak spánek obrátí člověka a muž nikdy nemá ležet ani stát nad ženinými zády.«

Čaroděj nedbal a znovu poručil, aby ulehli. Tentokrát děvče ulehlo zády k zádům chlapce a brzy usnulo. Ale chlapec nespal a řekl: »Raději ať děvče trpí zimu, než bych spal tváří k jejím zádům!« Vstal, vzal pokrývku a odešel do lesa; tam ji rozložil pod sebe, aby ho mravenci nemohli poštípat.

Zanedlouho se vzbudila i dívka. Pomyslila si: Nechť raději spí ten chlapec na tvrdé zemi, než abych já spala s ním a dýchala vzduch, který on vydechuje! Vstala, vzala pokrývku, kterou měla pod sebou, a odešla do lesa; tam ji rozložila tak, aby ji mravenci nepoštípali. Jak byla rozespalá, ani si nepovšimla, že hoch již vedle ní neleží a že ani vrchní pokrývka tam už není.

Když se čaroděj v noci probudil, uviděl, že děti jsou pryč a lůžko také. Chvíli přemýšlel, co by to mělo znamenat, ale pak si pomyslil, že se děti asi dohodly, o kůže se rozdělily a odešly spat do lesa. Poněvadž mravenci tentokrát pomoci nemohli, zavolal čaroděj hejno moskytů a pravil jim: »V lese leží dvě děti, které nejsou přikryty. Jděte a poštípejte je!«

Moskyti se rozletěli do lesa, nalezli obě spící děti a hned se na ně vrhli. Do rána je poštípali tak, že jejich obličeje i těla byla jedna opuchlina.

Děti však ráno zase ani nemukly, ačkoli jejich těla řeřavěla bolestí způsobenou bodáky moskytů. Čaroděj vstal, dělal zas, jako když nic nevidí, ale v duchu si myslil: Dvakrát už byly potrestány, potřetí si dají pozor!

A tak nastal třetí večer a třetí noc, kdy opět čaroděj poručil dětem, aby šly spolu spat.

Děvčátko pravilo: »Nesluší se to. Ani na pravém boku, ani na zádech nevydrží nikdo spát celou noc. I mohlo by se stát, že bychom se obrátili v spánku tvářemi k sobě, ale zvyk praví, že jen žena, která patří muži, smí mu spát tváří v tvář.«

Čaroděj však stál na svém a děti byly nuceny ulehnout vedle sebe. Obě čekaly, až uslyší, jak čaroděj ve spaní chrápe. Pak promluvil hoch: »Poštípali nás mravenci a pobodali nás moskyti jen proto, že jsme každý jednali na svůj vrub a že jsme se nedohodli. Přemýšlel jsem o tom celý den a myslím, že uděláme toto: Dnes budeš spát na lůžku ty sama a já odejdu do lesa. Budu poštípán, ale to nevadí, neboť zachovám svou čest. Zítra budeš spát v lese ty a tak se budeme střídat. Nechť netrpíme oba zároveň, ať trpí každý z nás jednu noc!«

»Tvá slova jsou správná,« pravila dívka, »ale také já o tom přemýšlela a myslím, že mravenci nepoštípají toho, kdo neleží na zemi, a moskyti nepoštípají toho, kdo zůstane přikryt. A proto tě prosím, učiň to tak: Zůstaň spát se svým otcem, ale půjč mi spodní kožešinu, na které ležíš. Já ji zavěsím mezi dva stromy a budu spát, chráněna před mravenci, ty pak budeš spát tady, chráněn před moskyty.«

»Avšak tebe poštípají moskyti!« pravil hoch.

»Pak tebe poštípají mravenci,« odvětilo děvče.

»Učiňme to tedy tak, aby nebylo po mém ani po tvém,« rozhodl hoch. »Tvůj nápad, zavěsit kůži mezi dva stromy, je dobrý. Vezmeme každý jednu kožešinu, odejdeme a zavěsíme ji mezi stromy a tak budeme spát. Ráno uvidíme, zda to bylo něco platné!«

Tak rozhodli a tak učinili. Každý vzal jednu kožešinu, zavěsil ji mezi stromy a ulehl do ní.

O půlnoci se čaroděj vzbudil a viděl, že lůžko i děti jsou pryč. I popadl ho vztek a svolal hejno moskytů, mravenců a poslal je na děti.

Ale viděl to dobrý bůh noci a rozhodl se, že dětem pomůže.

Děti spaly ve visutých lůžkách, aby jim nemohli ublížit mravenci. Jejich vrchní část těla však byla nechráněna. A tak jak spaly, měly obě krásný sen. Teplé paprsky dobrých myšlenek stoupaly od jejich duší vzhůru ke korunám stromů a ty paprsky viděl dobrý bůh noci. I seslal studenou mlhu, která padala od korun stromů dolů a na své cestě narazila na proud teplých myšlenek dcery náčelníkovy i syna kouzelníkova. Proud chladem mlhy zhutněl, proměnil se v neproniknutelný závoj a ten závoj splýval nad oběma spícími jako bílá síť, která je chránila před moskyty.

Tentokrát vstal čaroděj dřív než děti, neboť těm se dobře spalo.

Vstal, šel do lesa a viděl, že děti spí ve visutých lůžkách, nad kterými visí hustá bílá síť. Visuté lůžko je chránilo před mravenci a síť před moskyty. I rozčilil se nad tím čaroděj tak, že zemřel.

A ti dva žili pak spolu v lese a spávali ve visutých lůžkách pod bílými sítěmi. A když dorostli, vrátili se do vesnice. Čarodějův syn vyráběl všem lidem visutá lůžka a náčelníkova dcera naučila všechny ženy plést neproniknutelné sítě, které nutně potřebuje každý, kdo spí v zemi moskytů.

To je tedy pohádka o tom, jak vzniklo visuté lůžko a síť proti moskytům. Ale já tu pohádku opravdu nikde neslyšel. Snad jsem si ji teprve teď vymyslil pro vás, děti.“

Kapitola patnáctá

MODRA OCEL

Z dálky po proudu bylo slyšet zahučení lodní sirény.

To vzbudilo pozornost obyvatel calery. Oba lovci vyskočili ze svých lehátek, vyběhli z verandy, a rozloženi mezi balvany, pozorně naslouchali. Pískot z dáli se ozval znovu.

„To je Vierchi na svém Saturnu,“ řekl Karaí Puků.

„Jen aby nenajel na mělčiny, které vytvořil cyklon,“ poznamenal správce, připojiv se k nim.

„Mohl by mít na palubě nějaké léky, jež by zachránily Giovanniho,“ řekl lovec. „Jiné lodi sem teď na sever nejezdí. Ostatně máme nejméně dvě hodiny času, nebude-li nakládat dříví v některém přístavu. Pokusím se ho zastavit a zjistit, zda nemá léky.“

Karaí zapískal na svou dřevěnou píšťalku obvyklou melodii. Pak se oddělil od obou Italů, ulehl mezi balvany a pozoroval protější břeh. V jeho tváři bylo znát radost, jak jeho rudí přátelé přesně porozuměli signálu a jak ho dobře uposlechli. Netrvalo dlouho a od protějšího břehu vyrazila jedna kánoe se dvěma veslaři.

Lovec byl teď schýlen ze skály a visel skoro celým tělem ve vzduchu. Nikoho při tom nenapadlo, že tato poloha je vlastně velmi nebezpečná, neboť stačilo malé sklouznutí a byl by se zřítil.

Jeden člověk si však této lovcovy polohy přece jen všiml. Ležel nedaleko za Karaím a tvářil se, jako když spí. Pootevřenýma očima však dobře pozoroval každé lovcovo hnutí, a když viděl, že je stále nachýlen nad propastí, tiše povstal.

Joaquín!

Tiše, opatrně vstal a přešel jednou za lovcovými zády, aby se přesvědčil, že si Karaí neuvědomuje nic, co se za ním děje.

Mezitím správce a Néne byli zabráni do hovoru a nepozorovali, jak se přiblížil Joaquín, jak se postavil u skály a nenávistně pohlížel na lovce svýma malýma očkama, jež mizela v oteklé, zjizvené tváři.

„Oba sedí za balvanem,“ bručel pro sebe Joaquín, „nic by neviděli a on je právě nad srázem. Spadne-li, budou se všichni dívat dolů a já zmizím. Dokud je Karaí živ, nevyzvím z Giovanniho nic. Bojí se nemoci a myslí, že jen on ho může zachránit.“

Lovec opravdu visel skoro polovinou těla nad srázem a díval se na řeku. Příležitost byla lákavější, než aby ji mohl mestic propást. Stačilo jen zvednout lovci trochu nohy a nikdo nic nezví. Padající tělo se rozbije o balvany a ve vodě se o ně postarají kousavé ryby.

Joaquín se přitlačil k balvanu; ohlédl se, aby se přesvědčil, zda opravdu tu nikdo není. Plížil se jako had. Uplynulo mnoho vteřin, než zvedl koleno, zvolna jím pohyboval kupředu a opatrně kladl prsty na zem, než se opřel, aby pak posunul ruku o píď dál.

Kdo by ho byl zběžně zahlédl, byl by býval přesvědčen, že spí – snad v trochu nezvyklé pozici, ale že spí a ani se nehýbe.

Byl škodnou divočiny a pro ty má divočina svůj zvláštní zákon: Buď provedeš svůj zločin dobře, nebo budeš chycen a zemřeš. Jiné východisko bývá zřídkakdy, alespoň není možno dobře počítat s útěkem, protože lidé divočiny mají proti škodné opět své zákony a ty velí nezapomínat ani dobré, ani zlé.

To vše si Joaquín dobře uvědomoval, a proto celý svůj osud vkládal do tohoto plížení. Lákalo ho provést svůj úmysl za bílého dne, provést jej uprostřed tolika lidí proti lovci, který byl pověstný takovou ostražitostí, že mu ani Indiáni nemohli na kůži.

Srdce mu tlouklo radostí, zvláštní radostí, jakou pociťují jen zločinci v okamžiku, když se jim daří plán, jehož provedením se mohou vysmát všem zákonům, třeba to byly zákony divočiny. Ten, kdo by v tu chvíli byl viděl tvář Joaquína skulinou mezi kameny, byl by viděl člověka šťastného a spokojeného.

Zvuk sirény se ozval mnohem blíž a Joaquín se musil rychle přitlačit na kámen a zůstat nehybně ležet. Ale přitom přes všechnu opatrnost pohnul kaménkem a ten nárazem vydal nepatrný zvuk.

Hned nato se pohnul lovec, ale zase bylo ticho.

Joaquín lovcův pohyb spíš tušil, než slyšel.

Musil se přesvědčit. Pomalu se nadzvedl po šikmé ploše balvanu, který je odděloval. Pohled ho neuspokojil. Jeho tvář se stáhla v údiv a stěží potlačil zaklení.

Lovec se sice stále díval dolů, ale pohnul se o hezký kus zpět, takže byl mnohem lépe opřen o balvan.

Proklatý parník! Bez nože to nepůjde, zasyčel mestic v mysli a sám se lekl, že by i jeho myšlenky mohl někdo poslouchat.

Tu počal posouvat ruku pod tělo, až nahmatal jilec své dýky. Očima hledal místo, kam by měl bodnout, aby se cukající tělo musilo samo zřítit dolů. Jen bodnout a uskočit

Právě když se vymrštil nad kámen, obrátil se lovec naznak, posadil se na pokraji srázu a zadíval se naň svýma klidnýma očima. Seděl úplně na pokraji, nebylo třeba nože, stačilo do něho strčit prstem, aby se zřítil, ale jeho oči, klidné, chladné a přitom dobrácké oči, zastavily svým pohledem v mesticovi všechen oběh krve. Nemohl od nich odtrhnout svůj zrak. Zůstal stát s napřaženým nožem a nehýbal se.

Siréna zahoukla znovu.

„Saturn odjíždí z Puerto Maxu,“ poznamenal opodál Néne, „za hodinu ho tu máme.“

Joaquín pozoroval, že obrací k němu hlavu. Viděl koutkem oka, jak vstává i don José a jak se na něho dívá; namáhal všemožně svou vůli, ale nemohl se pohnout. Cítil, že je ztracen, že je přistižen při činu, aniž měl uspokojení, že jej dodělal, a přece trest bude stejný.

Avšak lovec, jako by se nebylo nic stalo, řekl klidně: „Joaquíne, půjčte mi tu dýku, zdá se mi, že jsem ji už někde viděl.“

Mestic chvilku váhal. Cítil se ještě zničenější, než kdyby ho byli odzbrojili.

Nůž mu mohl alespoň na chvilku prodloužit život, mohl jej alespoň draze vykoupit, ale když viděl, že se lovec nestaví nijak nepřátelsky, podal mu dýku a odskočil.

Pak se mu chtělo utéci, avšak zase ho popletl lovcův klid, právě jako spletl oba Italy. Podívali se na sebe tázavě. Néne pokrčil rameny a přistoupil k lovci, kdežto don José se zvolna blížil k verandě, kde byla pověšena jeho puška.

Karaí prohlížel pozorně nůž.

„Právě takový nůž jsem jednou viděl. Stejně do modra kalená ocel, na dva palce od špice hluboký zub – teď je už zabroušený – a na držadle tři rýhy. Věru, zajímavé je, že se najdou v Paraguayi dva nože, které jsou si tak podobny. Nepracoval jste někdy, Joaquíne, u dřevorubců v Bahía Negra?“ ptal se klidně a podával mu nůž.

„Ne!“ vyrazil ze sebe mestic. „Nikdy jsem nebyl na druhé straně řeky v indiánském území.“

„Proč lžeš?“ vmísil se do hovoru don José. „Vždyť jsi říkal, že znáš dobře Solnou poušť, a ta je přece na druhé straně a táhne se od Bolívie až k argentinské hranici.“

„On se mě ptal na severní krajiny,“ koktal Joaquín, ale když měl svůj nůž opět v ruce, nabýval větší jistoty.

Lovec však ho přerušil, obraceje se k správci: „Nechte ho, done José, bude to asi jiný nůž. Ale prosím vás, Joaquíne, vyhledejte si podruhé k odpočinku místo hezky daleko ode mne. Radím vám to k vašemu prospěchu. Já někdy bývám roztržitý a váš nůž ve mně budí nepěkné vzpomínky na ten, který jsem měl kdysi v ruce.“

Mestic si oddechl a rychle odcházel. Ani už neslyšel, když Karaí dodal:

„Paraguay je tak veliká, že v ní mohou žít dva lidé, aniž se v životě potkají.“

Po mesticově odchodu se Néne začal o nůž a jeho historii víc zajímat, neboť poznamenal:

„Zdá se, že jste měl příležitost prohlédnout si ten prvý nůž dobře, a v našich krajích nestane se tak často, aby nuž přišel do rukou někoho jiného než jeho majitele. Tavové případy jako dnes nebývají obyčejné.“

„Baže, prohlédl jsem si nůž dobře, tak dobře, že jsem jist, že je to týž nůž, který má teď Joaquín, i když jsem jej viděl o sto mil severněji a ten darebák říká, že tam nikdy nebyl. Jen nevím, jak se mu dostal zpět do rukou. Hodil jsem nůž hezky daleko do řeky a bylo by divné, že by jej byl našel jenom náhodou.“

„Jak jste ten jeho nůž dostal tehdy do rukou?“ dotíral Nene. „O této vaší příhodě nic nevím.“

„Nevíte ještě leccos, Néne.“

„Tak nám to přece řekněte! Joaquín, jak se zdá, není z těch, kteří dají svůj nůž z rukou. Vsadil bych se, že jste mu ho vyrazil z ruky svou dlouhou modrou dýkou.“

„Vidíte, jak máte bujnou fantazii! Nezúčastnil jsem se tehdy pranice. Přišel jsem na slavnost, kde se, jak to bývá, při tanci poprali, a tančilo se klidně dál. Ale víte, že mám dobrý sluch. Slyšel jsem vzdechy, docela tichoučké vzdechy za hranicí polen, a protože se už ze zvyku do všeho pletu, šel jsem se tam podívat. Našel jsem tam muže s nožem vraženým do zad. Měl ten chlapík tvrdý život, jako všichni Paraguayci. Modrá ocel nože byla vklíněna hezky hluboko, ale přece jsem ji vytrhl. Prohlédl jsem si nůž dobře, než jsem ho hodil do řeky. Myslil jsem, že mě nikdo neviděl. Rána byla zákeřná, zezadu, a pachatele jsem nepoznal. Jen se mi tak mihl tmou chlapík, když jsem odnášel raněného, střelil po mně a utekl. K ohni se už nevrátil. Znáte mě a můžete si představit, že jsem jim překazil tancovačku, a druhý den nastoupilo práci o jednoho méně.“

„A vy ho neztrestáte?“ divil se správce.

„Paraguayec se uzdravil za několik týdnů, a tak měli náhradu za uprchlíka, ale přece litovali jeho ztráty a dávali mi vinu. Vás, done José, přece nebudu varovat. Proč bych vám dělal nepříjemnosti a připravil vás o dobrého pracovníka? Bojím se, že vám teď přece brzo uteče. Je vám mnoho dlužen?“

„Udělal by nejlépe, kdyby utekl hodně brzy. Sám bych zaplatil jeho dluhy,“ řekl Néne. „Už dávno mě dráždí.“

„Jeho dluhy nestojí za řeč,“ odpověděl správce, „zdá se, že se nechystal na útěk, a já byl s ním spokojen.“

Lovec zavrtěl hlavou: „Bylo by zbytečné, abyste ho vyháněl, když je dobrý pracovník. To tak bývá. I dobrý člověk má v sobě nějaký jed, který mu užírá kořeny. A už na to nemysleme. Teď musím napsat dopis tomu korzárovi, aby zde zastavil. Doufám, Néne, že půjdete se mnou prohlédnout jeho loď. Dejte si připravit jolu, já pojedu na kánoi.“

Lovec zamířil ke své bedně. Vyndal papíry a plnicí pero, usedl na bobek vedle bedny a chvilku psal. Dříve než složil dopis do obálky, ozvala se siréna za lesem, a sotva dozněla, zahoukla ještě jednou krátce.

„Pak prý nejste čaroděj!“ vykřikl Néne. „Jen napíšete pár řádků a Vierchi už ví, že zde má zastavit a dokonce spustit kotvy. Jak to děláte, Karaí? Tomu mě musíte naučit.“

„Kdybyste si raději hleděl joly!“ odsekl lovec a spěchal k přístavu.

Když se parník objevil v zatáčce, těžce supěl a plácal ohromnými koly. Ve velikém oblouku bojoval s proudem a blížil se ke caleře. Snažil se vyhnout vírům a mělčinám, vyvstalým přes noc pod hladinou; hledal příhodné místo, kde by mohl spustit kotvu.

Néne křičel ještě na správce, aby s sebou vzal klíče, a běžel za lovcem. Předběhl dělníky nesoucí vesla. Když doběhl do přístavu, našel tam kánoi obsazenou dvěma Indiány a připravenou k odjezdu. Karaí Puků pozoroval parník. Na palubě zařinčel řetěz kotvy a siréna třikrát zaštěkla, vypouštějíc obláčky páry.

Když oba lovci měli jistotu, že parník zastavil, vrátili se vzhůru ke caleře.

Z boku parníku vysadili člun a čtyři členové posádky se chopili vesel. Majordomo seběhl z můstku a nalodil se. Když přijížděli, volal zdaleka:

„Done José! Dovolíte nám přistat?“ Stačilo mu pokývnutí hlavou a malý mužíček, jehož pichlavá očka svítila pod umaštěnými brýlemi, zakormidloval v přístavišti.

„Odkdypak se naučil Vierchi takové slušnosti?“ poznamenal Néne. „Má to ale lidi! Pošle svého majordoma, toho zloděje, který prohledává všechny zásilky a okrádá lovce, a ještě mu dá rozkaz, aby žádal o dovolení!“

„Uvidíte, že i sám Vierchi vyleze na břeh,“ poznamenal lovec.

Zatímco lovec prohlížel dalekohledem parník, stoupal obrýlený mužíček se správcem po stezce. Když spatřil oba lovce, poklonil se úlisně a zamžoural očima. Neodvážil se ani podat lovcům ruku a oni mu ji také nenabídli. Zůstal opodál a vyřizoval svůj vzkaz: „Kapitán Vierchi mě posílá, prosím za odpuštění, já bych se neodvážil panstvo obtěžovat, ale patron poručil…“

„Jen se tak nebojte, majordomo,“ smál se lovec, „a vyřiďte kapitánovi, že zde v domě dona Josého je právě tak hostem jako vy. Ať se obtěžuje přijít nahoru.“

„Vodní krysu“ zřejmě potěšila ta slova; dosti nedbale se uklonil a cupal s kopce zpět. Nerozloučil se ani se správcem, ani s Paraguayci v přístavu, vskočil do člunu a dal rychle veslovat k lodi. Byl rád, že se zbavil svého poslání, a odjížděje zapomněl na slušnost, jíž zpočátku tolik dbal.

Lovec odložil dalekohled, posadil se a krájel tabák pro svou dýmku, pak do ní tabák nacpal, zakřesal, spokojeně si zabafal a vypustil kotouč dýmu.

Přimhouřenýma očima pozoroval, jak se vylodil kapitán a jak se blíží.

Konečně došel nahoru na verandu. Lovec vstal a šel mu vstříc. „Jaká čest pro Marsalovu caleru, že sám pan kapitán přichází na návštěvu,“ usmál se.

Vierchi, kapitán Saturnu, zamžoural očkama. „Dověděl jsem se, že je tu starý Karaí Puku, Dlouhý lovec. Proto jsem přišel.“

„No, no!“ smál se lovec. „Spíše to vypadalo, že jste sem nechtěl jít, protože jsem tady já. Ale ne, Vierchi, starý Vierchi, tentokrát vám rád prominu různé maličkosti, které s oblibou provádíte se zásilkami. Poznáte naopak, že vám úplně důvěřuji. Mám k vám dvě prosby. Předně: máte-li na palubě dost arzeniku a chininu. Můj přítel Giovanni onemocněl zimnicí a rád bych ho vyléčil.“

„Má lékárna je vám k službám,“ odpověděl kapitán ukláněje se.

„Dobrá,“ lovec nato, „podíváme se jí tedy na zuby. A nyní druhá věc. Kapitáne Vierchi, napněte uši! Řekl jsem již, že mám k vám úplnou důvěru. A na důkaz toho vás žádám, abyste byl tak laskav a vzal na palubu Saturnu mé kufry a bedny.“

„Cože?“ vykřikl Néne. „Vy svěříte Vierchimu své vzácné sbírky? Tomu korzárovi – – – ?“

„Tiše, Néne, pořád vám říkám, abyste se odnaučil říkat své mínění nahlas! Co je na tom divného? Já kapitánovi důvěřuji. Budete tak laskav, Vierchi?“

Kapitán, který při poznámce Néneho zrudl v tváři, zamžoural očima a znovu se uklonil: „Vám je moje loď úplně k službám, Karaí Puků. A jestliže jste uznal mou rachotinu za dost dobrou, aby unesla vaše vzácné kufry a bedny – –“

„Dost! To bychom se mohli laskavostmi navzájem rozplynout. Celá záležitost má malý háček, Vierchi. Moje zavazadla budou totiž mít náležitý doprovod!“

„Proto!“ zahřměl Néne.

„Aby se s nimi nic nestalo, pojedu s vámi,“ řekl lovec stručně.

Néne Fióri i don José couvli překvapením.

„Cože? Chcete nás opustit?“ vykřikl don José.

„Vy chcete odejít, sotva jsme se sešli?“ divil se Néne.

Lovec pokrčil rameny a neodpověděl ani jednomu, ani druhému. Oba však si rázem vzpomněli na onu noc, kdy řádil cyklon a kdy všichni stáli proti tomuto člověku. Sklopili hlavy. Viděli, že se lovec na ně hněvá, aniž to dal dosud slovem najevo.

„Nuže, Vierchi, vezmete mě s sebou? Ano či ne?“ ptal se lovec suše.

„Ale samozřejmě,“ odpověděl kapitán. „Má loď jede nyní ještě nahoru. Za tři dny budu tady zpátky a nalodím vás.“

„To je pravé slovo!“ řekl lovec. „Potřebuji také právě tři dny, abych učinil přípravy k odjezdu. Musím ještě všechno srovnat, vyhrabat lebku Zjizvené tváře, kterou už mravenci dobře očistili, a hlavně vyléčit Giovanniho. Za tři dny se pro mne stavte, Vierchi.“

Kapitola šestnáctá

STRÝČEK INDIÁN

Giovanni byl vyhublý, oči měl zapadlé hluboko v důlcích, ale zmizel z nich zákal beznadějnosti a strachu o život, který ho trápil v posledních dnech. Byl opět skoro zdráv, jen síla mu chyběla. Zato cítil stále vnitřní bolesti, jež působí otrava přílišnými dávkami arzeniku.

„Řekněte mi, Karaí, kde vy berete svou sílu? Není tomu ani dva týdny, co jste byl jako Lazar, a teď jste zdráv. Ale já chudák! Kdy asi budu zase kameny lámat?“

„To proto, příteli,“ odpověděl lovec, „že já mám vůli se uzdravit a nepoddávám se tak nemoci. Nu, vždyť zase bude dobře!“

„Bude dobře, ale kdy? Pohleďme na ten hmyz, jenž zde leze k ohni. Tak nepatrné zvíře, tak směšné a neforemné, že nevíte, zda je to moucha nebo štěnice, a jak si spokojeně vyšlapuje, jak je šťastné, protože je zdrávo.“

„Jak můžete být tak závistivý, Giovanni, že zašlápnete tvora jen proto, že má zdraví, jež vám chybí? Ale přece něčemu vás divočina naučila; začínáte si všímat drobností, které jste dříve neviděl. Jistě se vám bude teď život víc líbit a budete lidem lépe rozumět.“

Hovor o broučcích přilákal k ohni správcovy děti. Přitulily se k lovci a Josefka škemrala: „Strýčku Indiáne, vypravuj něco!“

„Je čas, abyste šly spat,“ volala na děti doňa Dolores z kuchyně, kde urovnávala nádobí. „Běžte do svých sítí a netrapte lovce brebtáním.“

„Nechte je,“ prosili Néne i Giovanni; Néne je ještě omlouval: „Alespoň zase něco uslyšíme z jeho života. Nám velkým by nepovídal.“

„Co bych mohl odepřít dětem,“ řekl Karaí Puku, „když se za ně přimlouvají dva statní lovci divočiny? Ale nevím, bude-li se to všem líbit.“

Lovec si vzal malou Josefku na klín, klučinu postavil vedle sebe a začal vyprávět:

Pohádka o medvědu Kvatím

„Indiáni věří, že jsou původu božského, a jejich prarodiče že jsou Derekey-Slunce a Derevey-Měsíc. Ti stvořili všechno živoucí, člověka i zvíře. A tak mezi ostatními stvořili také jaguáry a kajmany.

V té velké práci šel pak každý z nich zase po svém a staral se, aby země byla zaplněna živočichy.

Ale když se po čase setkali, aby si prohlédli, co stvořili, zpozorovali, že ve vodě i na zemi scházejí mnohá z těch zvířat, která oni dva stvořili.

»Ve vodě řádili jistě vodní tygři – kajmani,« vzdychl Měsíc-Derevey.

»Na zemi požrali drobná zvířata pozemní tygři – jaguáři,« vzdychlo Slunce-Derekey.

Přemýšleli a přemýšleli, až řekl Měsíc: »Bude nejlépe, stvoříme-li zvíře tak silné, aby přemohlo vodní i pozemní tygry.«

Avšak Slunce odpovědělo:

»Stvoříme-li takové zvíře, nepožere jen kajmany a jaguáry, ale zpustoší celou krajinu a vybije všechna menší zvířata. Takový silák by žral víc než tygr a kajman dohromady. «

I přemýšleli, až se shodli:

»Stvoříme zvíře maličké, ale chytré a potměšilé, zvíře vyzbrojené smyslem pro zradu, pro podtrhávání nohou a vodění za nos. Takové zvíře bude rádo na světě a dovolí i druhým žít. Bude dělat mezi ostatními pletichy a půtky a přímému souboji se bude vyhýbat. Poštve kajmany na jaguáry a jaguáry na kajmany, ale samo se vždycky včas ztratí, aby je siláci nerozmačkali. Ti pak se budou hubit navzájem a dají ostatním zvířatům pokoj.«

Tak si usmyslili a tak to i provedli.

Stvořili nosatého medvídka, který svůj nos strká do každé díry; a poněvadž díra sluje kva a nos t i n, pojmenovali medvídka Kvatí. Nedali mu velikost ani sílu, ale dali mu důvtip, mazanost, pohyblivost, obdařili ho lstivostí a zákeřnou povahou, poskytli mu i jakousi touhu po vládě nad ostatními To byl Kvatí, medvěd mýval, a každá cesta byla mu dobrá k tomu, aby nějak prosazoval svou.

A tak šel Kvatí poprvé lesem, všecko si prohlížel a do všeho zvědavě strkal všetečný nos. Vesele si pípal »ti-titi-tííí« a přemítal, jak to bude hezké, až bude tady všude vládnout.

Jaguár zaslechl jeho pípání a šel se podívat, co to může být. Jakživ neviděl nic podobného: takové vyžle a docela drze si pípá na celý les! Jaguár si myslil: Kdo ví, dá-li se to žrát, bestie je mrňavá, a není-li to jedovaté. Nikdy jsem nic takového neviděl, musím si dát dobrý pozor.

Kvatí šel a o jaguárovi ani nevěděl.

Jaguár však Kvatího bedlivě a opatrně sledoval, šel po špičkách za ním, a když přišli na volnější prostor, hup, skočil na Kvatího zezadu a Kvatí zůstal trčet bez hnutí v jeho předních prackách.

Ale Kvatí se záhy probral z úleku, rozčepýřil se a vykřikl: »Hej, ty nemotoro! Copak to provádíš? Takhle se skáče? Málem jsi mi přišlápl nehet, nemehlo! Copak nevíš, že jsem nejsilnější zvíře pralesa?«

Jaguár se polekal, uskočil stranou a začal toho trpaslíka prohlížet ze všech stran. Očichal ho důkladně a Kvatí klidně, sebevědomě a důstojně stál a ani nehnul brvou.

»Ty že bys měl sílu?« vrtěl hlavou jaguár.

Kvatí řekl pohrdavě:

»Pro tentokrát ti to prominu, že o mně pochybuješ, a neroztrhám tě za tvou očichovačnost, ale podruhé se měj na pozoru! Abych ti dokázal, co jsem zač, budeme spolu zápasit!«

Jaguár otevřel oči i hubu a díval se na Kvatího vyjeveně: »Cože? Zápasit?«

»To se ví,« pravil sebevědomě Kvatí, »nic jiného než zápasit. A kdo prohraje, ten mi bude sloužit!«

»To by se mohlo zkusit, maličký,« řekl jaguár, »ale buď jist, že tě sežeru, jestliže podlehneš. Jak chceš zápasit?«

»Každý se přivážeme na jeden konec liány a budeme se přetahovat. Kde přetáhne druhého na svou stranu, ten vyhraje.«

»Dobrá, připrav tedy liánu,« řekl jaguár. Neměl právě velký hlad a opatrnosti nikdy nezbývá. Neznal Kvatího a chtěl se raději krýt.

Kvatí rychle uřízl liánu, velmi dlouhou liánu, a přivázal ji jaguárovi kolem boků. Řekl: »Tys zvyklý v lese, na pevné půdě, já však, kdybych stál na pevné půdě, zvítězil bych příliš snadno; proto se půjdu postavit na písek k řece, abych neměl tak pevno pod nohama. Je to jen ve tvůj prospěch!«

»Dobrá!« souhlasil jaguár.

»Až zavolám, táhni!« poučoval Kvatí jaguára. A pak seběhl na břeh. Měl v úmyslu přivázat tam někde jaguára k balvanu a utéci.

Zahlédl však velikého spícího kajmana, vyhřívajícího se na sluníčku. Neváhal dlouho a opatrně protáhl liánu pod ním, udělal několik uzlů, odskočil a už volal na jaguára: »Táhni, jsem připraven!«

Jaguár zatáhl, až napjal liánu, táhl ještě víc, ale nemohl se hnout z místa.

»Jak těžké je to mrně, kdo by to v něm hledal! Jen co se dostanu k tomu stromu, abych se mohl zachytit, pak je odtáhnu.«

Kajman se zatím probudil… Chápal, že se něco děje. Kajman myslí vždy pomalu a bylo jeho zvykem, ať se dělo cokoli, vskočit do vody, kde byl bezpečen. Tam měl dost času vše si v klidu promyslit. Chtěl tak učinit i teď, ale nějak to nešlo, něco ho drželo a málem by už byl myslil na suchu. Vší silou se bral k vodě, zarýval nohy do písku, a když cítil, že ho něco táhne ven, zahoukal svůj válečný pokřik, dunivé: »Hum, hum, hu, hu, hu!«

Svolával své druhy na pomoc.

Jaguár v lese slyšel vypovězení války: »To by tak ještě scházelo, aby se naši vodní bratři pustili proti mně, teď, když jsem zaneprázdněn!« A zařval táhle a dlouze. Chvilku vyl a ukončil vzteklým vrčením, svolávaje své děti.

Kolik bylo vlnek na řece, tolik se objevilo párů zelených očí »vodních tygrů« – kajmanů. A všichni houkali, až to dunělo.

A kolik stromů na pokraji lesa, tolik příbuzných jaguárových řvalo a pobíhalo po písčině.

Válka byla vyhlášena a oba tábory se do sebe divoce daly. Jakmile byl starý kajman vytažen na písčinu, ihned se naň tygři vrhli. Když pokousaný kajman, poháněn bolestí, sebral všechny síly a strhl jaguára až na pokraj vody, kajmani kousali ze všech stran, až jaguárovi kožich praskal. Byl to hrozný boj a Kvatí, schován v bezpečném úkrytu v křoví, smál se a díval se na to.

To bylo řvaní, kňučení, vrčení na jedné straně a sykotu, dunivých, temných výkřiků na straně druhé! Oba tábory měly veliké ztráty, a co nejhoršího, přišly o své vůdce, kteří, když se liána přetrhla, podlehli ranám.

Kajman zalezl pod hladinu a přitulil se pod balvan na dně řeky. Ale záhy jeho krev zbarvila okolní vodu. Když pak chtěl vyplout na povrch, aby nabral čerstvého vzduchu, obrátil se břichem nahoru a již se neubránil proudu, který jeho zraněné, rozdrásané tělo unášel dolů.

Blížil se konec velikého kajmana. Jeho tělo se zmítalo v proudu a vlny mu zpívaly pohřební píseň. Kousavé ryby pirani –– jeho poddaní – přilákané krví kroužily kolem, počaly z jeho těla trhat tvrdé pancíře, až ho zcela roztrhaly, takže zbyly jen kosti. Jaguár, provázen svým příbuzenstvem, zalezl do houštiny. Byl živ ještě několik dní, až mouchy nakladly vajíčka do jeho ran a červi ho začali sežírat. Neodpovídal na otázky, jak se přihodilo, že se srazil s kajmanem. Styděl se. Když však pozoroval, že se blíží jeho konec, zařval táhle, svolal všechny příbuzné a řekl: »Varujte se Kvatího, je to nejsilnější zvíře pralesa… má největší sílu ve své…,« ale nedomluvil a nikdo nevěděl, co tím chtěl říci.

Ale od těch dob jaguárové vedou války proti kajmanům. Dnes už dávno nevědí proč, zapomněli nebo nikdy nevěděli, kdo byl příčinou jejich sváru, a perou se dál. Kde najdou kajmana, zahrabaného ve vyschlém bahně, sežerou ho a jeho kosti daleko rozházejí. Kdykoli pak chce některý jaguár přeplavat řeku, musí řvát na břehu celé hodiny, ba i celé dny, aby kajmany zaplašil, jinak by ho ve vodě roztrhali.“

Lovec domluvil.

Na táborovém ohni zasyčel rozžhavený uhlík, jak jeden z naslouchajících peonů plivl do ohně

Don José zvedl hlavu: „To je celá pohádka?“

„Ano,“ odpověděl lovec, „co chcete víc?“

„Slyšel jsem, že každá taková indiánská pohádka obsahuje nějaké ponaučení Ale tato vlastně povídá jen to, co všichni dobře víme, že kajmani a jaguáři se nenávidí.“

„Ovšem,“ pravil lovec, „a vypadá to, jako když se oba dva bojí toho skrčka Kvatího, chytrého záškodníka, který nemiluje poctivou sílu a otevřený boj.“

Chvilku bylo ticho. Pak řekl Jakoubek: „Strýčku indiáne, ty umíš vypravovat takové hezké pohádky Tebe musí mít každý rád!“

„Já tě mám ráda,“ řekla Josefka a objala ho svými drobnými pažemi kolem krku.

Muži kolem ohně seděli se svěšenými hlavami, zamyšleni.

„A přece,“ řekl lovec, „jsou lidé, kteří mě nemají rádi. Já nemohu nikomu vnucovat své názory Nikdy to není správné, vnucovat své názory, ale lidé se nenávidí většinou jen pro takovou jednoduchou věc, jako je rozdíl v názoru.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Josefka.

„Já taky ne!“ přidal se Jakoubek.

„Vidíte, Joaquín byl přece chápavější než vy! On porozuměl.“

Při těchto slovech se všichni ohlédli na místo, kde dříve seděl mestic. Zmizel.

Také jeho šátek už nevisel na tramě a jeho síť na verandě byla odvázána.

„Byl bych mu přece raději vehnal kulku do hlavy,“ řekl Néne.

„Proč? Vždyť Paraguay je tak veliká země, že se najde vždy dost místa pro dva lidi. Ale pojďme spat. Giovanni potřebuje odpočinek.“

Kapitola sedmnáctá

POKLADY, KTERÉ LOVEC NAŠEL

Třetí den od chvíle, co Saturn odjel k sever ubíhaly rychle v přípravách k odjezdu.

Všichni byli po ruce pro případ, že by lovec potřeboval jejich pomoc; on si však dělal všechno sám. Vlastně mu byli na obtíž, překáželi mu, ale lovec nemohl odmítnout jejich laskavost, tím méně, že neměli nic jiného na práci.

Pec byla zapálena a bylo dost nalámaného kamene i pokáceného dříví do zásoby.

Důvodem jejich pozornosti však nebyla jen dlouhá chvíle, nýbrž také přátelství a vděčnost. Lovec to dobře cítil, právě tak jako každý z nich.

Démon zlata stále ještě sídlil v jejich mozcích a nemohli se ho zbavit. Chtěli přece jen vidět, co lovec odtud odváží, neboť jeho náhlé rozhodnutí odejít ponoukalo některé k myšlence, že přece jen nalezl Lópezův poklad, ačkoli Giovanni se o něčem podobném ani slůvkem nezmínil. Vymlouvali si sami své myšlenky, sváděli je na zvědavost, a přece se báli o tom pohovořit.

Slunce se blížilo k západu, a o Saturnu nebylo ani slechu. Věděli, že budou nocovat, aby byli připraveni snášet lovcovy věci do přístavu, jakmile zaslechnou sirénu. Proto odkládali každou zmínku o pokladu. Leckdo měl už skoro slova na jazyku, když se zase hovor oddálil a převedl jinam.

Pojednou lovec zažertoval a zeptal se Giovanniho, který byl sice již skoro uzdraven, ale dosud sláb: „Nechtěl byste zas ukázat, co dovedou lidé z jihu, a jít se mnou na výlet?“

To bylo příliš mnoho na jejich nervy. Chce opět do divočiny teď, před příjezdem parníku? Tušili proč, a přece se žádný neodvážil nabídnout své síly místo Giovanniho. Ale Giovanni odpověděl: „Na ten výlet do města, kam se chystáte, nedal bych se dvakrát pobízet, vy však byste mě s sebou nevzal.“

„Baže nevzal,“ odpověděl lovec, „ani kdybyste byl zdráv a ani kdybyste se osvědčil v Chaku, protože chci být zcela sám.“

„Ale pořád jsme se vlastně nedověděli, co jste v té Solné poušti zažili,“ řekl správce, „a co jste tam spolu dělali?“

To bylo konečně slovo! Všichni si přáli vědět, co dělali, zda nalezli poklad či co…

„Byl by čas k večeři,“ zavolala z kuchyně doňa Dolores.

Přestože poslední tři dny vařila jídla na rozloučenou a chlubila se svým kuchařským uměním, nepřišlo její pozvání nikomu vhod.

Lovec pozoroval, že se jim nechce, ač byli při chuti, a řekl: „Vždyť při jídle lze o tom také mluvit, jen dovolí-li Giovanni říci pravdu. Lépe kdyby vypravoval on.“

„Prosím vás, vypravujte vy. Až byste odjel, musil bych jim něco nalhat a to by nebylo pěkné,“ řekl Giovanni sklíčeně.

Rozsedli se u stolu, a zatímco doňa Dolores dělala večeři, lovec vyprávěl:

„Jak bylo v poušti, musí vám povědět Giovanni sám. Snad někdy, až odjedu, bude vám moci nalhat, co bude chtít, protože já o tom nevím a jeho průvodci byli vnitrozemní Sanapaná, kteří se už vrátili do svého území; a myslím, že nikdy už nepřijdou k břehu, abych jim zase neporučil provázet bělocha pouští.“

„Však v svém životě tolik nevydělali,“ vskočil mu do řeči Giovanni. „Má nádherná puška!“

„Pravda, nepochodili špatně. Rozdal jste všechno, co jste měl, tak jak jsem vám to prorokoval. Myslím však, že by ani za takové dary nechtěli tu cestu opakovat. Já šel napřed a přišel jsem do vesnice až k poledni. Ve vsi byl hlad. Vyjedli už všechnu úrodu z nepatrného políčka a já sehnal jen dva bataty. Upekl jsem je a snědl menší. Větší jsem schoval pro svého přítele. Pak jsem koupil housličky a vyspával. Ale hlad mě vzbudil a myslil jsem, jak asi bude Giovannimu. Poslal jsem Indiány do bažin, aby nachytali velké vodní šneky. Nevěděli, že je mohou jíst a že je to výborná pochoutka severských Indiánů. Jiného nebylo. Ve vesnici neměli jedinou udici a já své také nevzal s sebou. Krokodýli tušili cyklon a už dva dny se neukázali u břehů. Šneků však bylo hodně, a tak nebyla nouze o maso. Jen Giovanni nebyl nikde. Přinesli ho až odpoledne. Slunce se už hezky klonilo.“

„A pak ses chystal, že lovce poneseš!“ vysmíval se Giovannimu don José.

„Nevyrušujte! Já sám už nevím, jak to bylo, leda to, že jsem měl všecky kosti přemlácené. Pokračujte, Karaí,“ prosil Giovanni.

„Mnoho toho už není. Dal jsem mu šneky, ale jen se ušklíbl: »Takové neřády nejím!« Vzpomněl jsem si na brambor, sundal jsem jej ze střechy a podal mu ho. Chytil brambor hladově a zakousl se do něho, ale usnul na místě. Spal tak tvrdě, že mu brambor jeden hladový indiánský pes sežral u samých úst. Když se mi konečně podařilo probudit ho, zalíbilo se mu ve vsi, jako by byl v Neapoli. Vidět a umřít. Že prý se nehne a neudělá ani krok. Naše štěstí bylo, že tam byli na návštěvě Indiáni z jiné vesnice a měli kánoi. Byla sice jen pro dva, ale co dělat? Když jsme se nalodili všichni čtyři, sahala voda na dva prsty od kraje. Zpočátku to šlo dobře, ale čím víc se zdvíhal vítr, tím víc Giovanniho brněly nohy. Měli jste ho vidět, jak se stal nábožným. Radil jsem mu, aby vzal tykvovou nádobu a vybíral vodu, kterou nám vlny naházely do kánoe. Sám jsem nestačil a Indiáni museli rychle veslovat. Avšak on se vrtěl, jako by seděl na rtuti, a chtěl se modlit. Musili jsme veslovat těsně u břehů mezi plovoucími rostlinami, jež zmírňovaly vlny. Byla to dřina a bylo naspěch.“

„Kde vás chytil cyklon?“ ptal se Néne. „Jak jste se zachránili?“

„V poslední zatáčce. Tam nebylo pomyšlení jet dál a calera byla již blízko. Jediné místo na celém toku Paraguaye, kde bylo možné zachránit život. Najeli jsme na velký ostrov plovoucích rostlin, chráněný vysokým břehem, a rozložili jsme se jako krokodýli. Když se cyklon zdvihl do výše, pustil jsem se na převrácené kánoi přes řeku, protože jsem už cítil zimnici. Giovanniho tam našel Mitápirú až ráno. Naštěstí upadl hned po našem odjezdu do bezvědomí, protože jinak by se byl utopil. Byl by kánoi rozvrtěl…“

Do všeobecného smíchu vpadl Néne: „Pak měl něco vědět o tom, co nás zajímalo! Ale poslyšte, Karaí, do té doby, co utekl Joaquín, jsme všichni vašimi dobrými přáteli. Doufám, že o tom nepochybujete. Mohl byste nám něco povědět o svém pokladu. Nikdo vám jej nebude závidět. Alespoň něco z něho ukázat. Jistěže nějakou cennou maličkost máte s sebou.“

„Nedovedli byste to ocenit,“ řekl lovec V tom okamžiku zahoukala v dálce lodní siréna.

„Slyšíte? Saturn se vrací!“ pohodil hlavou lovec, ale zůstal klidně sedět u ohně.

Zato vyskočil Don José:

„Nejvyšší čas, abych vám konečně řekl své mínění.“ Přistoupil až k lovci a pokračoval: „Proč vůbec odjíždíte od nás? Proč jste se tak náhle rozhodl odjet? Mlčel jsem tři dni a nikdo z nás se o tom ani nezmínil. Teď konečně chceme a musíme vědět, proč odjíždíte! Moje děti vás mají rády. Ani jsme jim nesměli říci, že budete pryč, až se ráno probudí. Vy sám jste se s nimi nerozloučil, protože víte, že byste jim svůj odchod musil vysvětlit.“

Don José byl zřejmě rozčilen.

A tehdy i Néne Fióri přidal své polínko:

„Don José má pravdu, Karaí,“ řekl, „vaše rozhodnutí bolí všechny, kteří jsou zde. Myslím, že jste tak trochu povinen vysvětlit své rozhodnutí. Od přátel přece neodjíždíme, aniž jsme jim řekil proč. Neptáme se ani kam. To už je vaše věc. Ale: proč?“

Lovec nachýlil hlavu a jemně se usmíval, zahleděn do ohně. Nějakou chvíli setrval v krátkém zamyšlení. Konečně vzdechl:

„Jednou odtud přece odejít musím. Ale to není pravá odpověď na otázku, ačkoli jsem si ji sám dával až do této chvíle. Vím, že je ještě jedna odpověď, kterou nosíte zase vy v sobě, a ani ta není správná. Myslíte si, že odjíždím, poněvadž jste onu noc, kdy řádil cyklon, nebyli ke mně dost přátelští. Ne. Toho nepřátelství bych se mohl zbavit jediným pohybem ruky – mohl bych vás dovést k svým bednám, otevřít je a přesvědčit vás, že neodvážím žádný Lópezův ani jiný poklad ve zlatě.“

„A co je tedy v těch vašich zatracených bednách?“ řekl Néne. „Ty to všechno zavinily!“

Lovec pohlédl na Néneho smutně:

„Nesvalujte, Néne, vinu na mé bedny. Ty jsou mrtvé a nemohou se bránit. Vinni jsou lidé, kteří nedovedou pochopit, že jsou poklady cennější než zlato. Sám Giovanni vám nedávno řekl, že jsem mu chtěl prostřelit hlavu jen za to, že se pokoušel vytrhnout list z mých poznámek. To je část mých pokladů a já je bránil jako svůj život. To jsou poklady, za které není hanba položit život. Zlato? Hleďte, Néne, vy znáte cenu kůže Zjizvené tváře a víte, že tu kůži lze proměnit za peníze. Řekněte mi jako lovec a muž, vydal byste tu kůži opravdu za ty velké peníze, jaké jsou na ni vypsány?“

„Kdepak! Zjizvená tvář by byla a zůstala moje. Nikomu bych ji neprodal!“ vykřikl Néne.

„Vidíte. A ta kůže je snad nejméně cennou částí těch pokladů, které odtud odvážím. Jsou to poklady, za něž nikdy neuvidím peněz, poněvadž jsem je nezískal pro peníze ani proto, abych byl bohat. V těch zápiscích však je opravdu veliké jmění pro mne. Je tam skoro vše, co jsem tady viděl, slyšel a zažil. Jsou to mé zkušenosti a vy sám, Néne, víte, že některé z těch zkušeností stojí za to, i když nejsou penězi k zaplacení. Je to nepatrná věc, pomoci ztuhlému člověku k životu tím, že mu vrazíme mezi zuby nůž; je to nepatrná věc, když bodliny kaktusů smeteme voskem. Ale tyto nepatrné věci jsou nesmírně cenné, když o nich víme včas, kdy je nám jich třeba. Takových na pohled bezcenných věcí jsou mé zápisky a bedny plny. Copak jsou takové indiánské housličky? Nic. Kousek dřeva. Ale jsou na druhé straně země lidé, kteří si ten kousek dřeva vděčně prohlédnou. A v mých bednách jsou samé takové neužitečné indiánské předměty..

„To je pravda,“ vykřikl jeden z peónů, „já jsem se tam díval!“

V té chvíli se však začervenal a odvrátil tvář od lovcova pohledu.

„To jste tedy byl vy, který má zavazadla tak důkladně prohrabal? Nu dobře. Jsem skoro rád, že mám aspoň svědka. Zprvu mě to rozčililo, taková neomalenost, ale teď jsem spokojenější: aspoň se někdo přesvědčil, že opravdu neodvážím ten pitomý Lópezův poklad, pro který jste se div nepobili.“

Lovec dopíjel zvolna čaj.

„Poslední čaj na rozloučenou,“ řekl, „Saturn přijíždí, za půl hodiny bude v přístavu. Tak jen teď rychle staré účty. Jak vidíte, odvážím věci, jež pro vás nemají cenu, ale pro mne mají cenu větší než kůže jaguára ze Santa Cruzu. V mých vzpomínkách byste nalezli poklady, které neumí nikdo z vás hledat. Jsou v nich i ty indiánské pohádky, jež tak rády naslouchaly vaše děti, done José.“

„A chtějí jim naslouchat dále. A nejen ony, ale i my, Karaí Puku, my všichni Vy nesmíte odjet, vy u nás musíte zůstat!“ řekl don José.

Lovec zavrtěl hlavou.

„Vždyť jsme se ještě nedověděli, proč odtud odjíždí!“ vybuchl Néne.

„Právě proto, že to ještě pořád nevíte,“ řekl lovec a vstal. „Nastal čas k odjezdu a nastal čas, abych vám řekl, proč odjíždím. Nuže proto, abych nemusil zabít člověka.“

Všichni byli překvapeni. Jeden se díval na druhého a potřásali hlavou. Lovec se začal strojit na cestu.

„Když bylo třeba zabít jaguára, šel jsem, vy to víte, a šel jsem rád. Vždyť to znamenalo zachránit lidský život, vyvést z nebezpečí celou vesnici i caleru. Naučil jsem se v životě chránit lidi a Néne vám to může potvrdit. Ale člověka nechci zabít. Bylo by to proti mým zásadám a zkušenostem. Zlý člověk se zabije vždycky sám, není třeba ho zabíjet.“

Lovec se dostrojil, rozhlédl se po přítomných a chvatně řekl: „Loď se blíží, musím jít – a pak se chci ještě rozloučit s dětmi – – je čas. Buďte tu všichni – – –“

„Počkat!“ vyskočil Néne. „To hlavní jste nám přece neřekl, Karaí. Vy mluvíte o někom, koho byste musel zabít, ale kdo je to? Což máte mezi námi nepřítele?“

Lovec zavrtěl hlavou: „Mezi vámi ne!“

Don José zvolal: „Joaquín! On! Myslíte, že se vrátí? Myslíte, že se odváží objevit se tady?“

„Toho bych odstřelil sám!“ řekl Néne. „Ale on se neodváží návratu!“

„To jste řekl správně,“ přitakal lovec. „Zdá se, že všichni máte krátkou paměť. Bělocha se nebojím. Běloch, i ten nejhorší, je zvyklý odpouštět. Indián však neodpustí, Indián si pamatuje do konce svého života, když mu někdo ublížil. Vy všichni máte krátkou paměť, když zapomínáte, že tu zůstal jeden Indián, který krouží kolem calery a nedal by mi pokoj, dokud bych ho nezabil. Je to čaroděj z vesnice Kyráovy, velký čaroděj kmene Angaitů. Ten krouží kolem calery, aniž ho kdo vidí. Ale já o něm vím. A nezapomínám. To jsem se naučil od Indiánů. Vy byste se tomu měli učit také.“

Pak lovec odstoupil od ohně a šel směrem k domu.

Siréna Saturnu zazněla zcela blízko.

Lovec vešel do domu a do světnice, která byla tmavá a tichá.

Jen dech dvou spících dětí tu zazníval.

Lovec přistoupil k sítím, v nichž spaly obě děti, naklonil se nad Jakoubkem i nad Josefkou, políbil je na čelo a řekl šeptem:

„Strýček Indián se s vámi loučí, děti. Milujte své rudé bratříky a sestry, dívejte se na ně jinýma očima než vaši otcové a pochopíte, že nikdo z ostatních není méně cenný jen proto, že má jinou pleť a mluví jinou řečí.“

KONEC

PO STOPÁCH DLOUHÉHO LOVCE

Lovcova zavazadla byla naložena na palubu, kotevní řetěz zařinčel a Saturn odrazil od břehů. Don José držel dohořívající louč, ale i bez neklidného žlutavého světla bylo dobře vidět vysokou postavu, stojící ve tmě.

Ještě chvíli jsme do té tmy hleděli, doufajíce, že Dlouhý lovec vyšle nad řeku veliké modré slunce. Na rozloučenou. Ale nevyslal. Bylo mu asi rakety pro tak malicherný účel líto. Nebo už všechny vypotřeboval. A tak se všichni rozešli.

Vy jste šli také spat, protože ráno byla škola a hned první hodinu matematika. Jeden z vás zapomněl dokonce zhasnout a usnul s otevřenou knížkou na tváři.

Já jsem ještě chvíli zůstal, procházel jsem se na břehu řeky a myslel jsem na poklady, které lovec našel, a přál jsem mu, aby je šťastně dovezl do Prahy. Pojednou jsem za sebou zaslechl tichý hlas. Nebyl to právě příjemný hlas, ale zdál se mi velmi povědomý, proto jsem naslouchal.

„Nevěř! Ani slovo mu nevěř!“ žádal ten hlas a já hned věděl, o kom je řeč. „Mám pěkný kousek Paraguaye za sebou a vím o Dlouhém lovci všechno. Nejsem z těch, kteří věří každému žvástu.“

Rychle jsem se otočil. Poznal jsem mestice Joaquína.

„Dlouhý lovec nelže!“ namítl jsem. „Ale ty jsi sprostý pomlouvač; známe tě a nemáme tě rádi. Honem zmiz!“

Myslím, že i vy byste tak mluvili. Proto jsem byl na něho ostrý.

Ale on se nedal odbýt: „Tak i vás očaroval! Tolik lidí mu věří – má tak někdo štěstí!…“

„Štěstí máš ty“ rozzlobil jsem se už doopravdy. „Lovec sedí daleko odtud, na palubě Saturnu. Jinak by tě utloukl čepicí.“

Pak jsem si vzpomnět, že Dlouhý lovec nosí klobouk a že Joaquín nebude asi vědět, co je to čepice. Chtěl jsem mu to poctivě vysvětlit, ale on začal znovu rýpat: „Znám Dlouhého lovce líp než vy všichni dohromady. A nenávidím ho.“

Zapomněl jsem na čepici. Myslel jsem teď jenom na to, jak přesvědčit Joaquína po dobrém. Byl to, pravda, nebezpečný lotr a rváč, ale neřekl snad Dlouhý lovec: „Paraguay je veliká země a je v ní dost místa pro dva lidi…“ Z toho bylo jasně vidět, že nemával rukou ani nad takovým mizerou, jakým Joaquín nesporně byl.

Řekl jsem tedy velice klidně: „Poslouchej, Joaquíne, ty tedy tvrdíš, že znáš Dlouhého lovce líp než my všichni. Já jsem ho jakživ neviděl, ale pocházím z téže země jako on a tam ho mají lidé rádi. Půjdeme teď chvíli po jeho stopách. A jestli nejsi doopravdy ten nejčernější lump ze všech lumpů, které země nosí, dáš nám za pravdu.“

Byla to poněkud dlouhá řeč, na mne i na Joaquína, ale porozuměl. Ušklíbl se a namítl: „Ty? Ty chceš stopařit?“

„Mluvil jsem s mnohými lidmi, kteří ho dobře znali, četl jsem dopisy jeho přátel i nepřátel. Viděl jsem sbírky, které dovezl do Evropy. Hovořil jsem také s jeho synem a přečetl jsem skoro všechno, co napsal. Stačí ti to Joaquine?“

Možná že ještě pochyboval. Možná také, že měl dlouhou chvíli a chtěl se bavit. Neodpovídal, ale zůstal.

A protože jste už spali, musel jsem sám, docela sám za klikatou stopou Dlouhého lovce…

Začal jsem u indiánských housliček, pro které šel s Giovannim přes Solnou poušť. Někomu by se možná zdálo, že příhoda je vymyšlena, ale on opravdu jedny takové housličky přivezl do Náprstkova muzea a druhé má muzeum v Dahlenu v Berlíně. Otisky tetování, které tak obratně snímal s tváří Angaitů, jsou schovány v dubových skříních muzea v New Yorku. Odznaky čarodějů, sestavené z drápu skoro už vymřelých pásovců, jsou v Leningradě. Celý svět zná jeho sbírky: oštěpy i kouzelnické chřestačky, ozdoby do vlasů z volského rohu, urny pomalované výjevy ze života kmene Paraguá, sváteční obleky guaraníjských Indiánů, stovky ornamentů a tisíce fotografií.

A to vybíral ze všeho jenom kusy nejvzácnější, protože své věci dobře rozuměl.

Dělal odjakživa každou práci důkladně.

Už jako chlapec začal s kaktusy a zanedlouho o něm věděli až v německém městě Erfurtu. Jednou tam přišla ze zámoří veliká zásilka kaktusů a erfurtští obchodníci si pozvali k určení druhů neznámého pražského odborníka Vojtěcha Frice. Vrátný té firmy byl náramně překvapen, když se tam objevil student, kolohnát, ale ještě v krátkých kalhotách, a chtěl mermomocí určovat kaktusy. A určil je všechny výborně.

V sedmnácti jel do Erfurtu, v devatenácti už do Brazílie.

Všichni známí se ptali jeho maminky: „Jestlipak se vám tam neztratí? A vrátí se?“

Počkali si na odpověď dva roky.

Nevrátil se jenom tak s prázdnýma rukama jako z nějakého vandru. Praha tenkrát spatřila poprvé indiánské zbraně kmene Šavantes, exotické kaktusy, brouky a motýly, ještěrčí kůže i želví vejce, sbírku achátů z vodopádů na řekách Tieté a Páraná, fotografie – i živého Frice.

A ještě mu nevěřili. Ještě pochybovali o jeho znalostech a nejvýše mu přiznávali, že je zatraceně kurážný.

Rozjel se podruhé za oceán a vrátil se s novou kořistí.

Teď už o něm věděla světová muzea a ucházela se o jeho sbírky. Psali mu učení členové ještě učenějších společností, slavný cestovatel Karl von der Steinen i argentinský malíř Holmberg. Přednášel na sjezdu badatelů ve Zhořelci o obrázkovém písmu Indiánů kmene Mačikuí a psal o svých objevech v pěti světových jazycích. Jenom česky, neboť v Praze mu nevěřili.

Ostatní svět už dobře věděl o českém cestovateli, který vyplnil bílé skvrny na mapě povodí řeky Pilcomayo. Pronikl do brazilských pralesů a vrátil se i odtamtud, kde se to odpradávna hemžilo zabíječi výzkumných výprav. Objevil vyhynulé kmeny a zapsal jejich písmo, sbíral báje Kainganů a věděl o válečnickém životě kmene Bororó téměř tolik jako brazilský ministr války. A uměl tančit jako tanečníci Čamakoků a zpívat jako čaroděj kmene Pilagá. Kaktusáři pojmenovali na jeho počest zajímavý druh kaktusu Pilocereus Fricii a Petrohradská akademie nauk ho jmenovala svým dopisujícím, členem. A znali ho Kaďuvejové, profesoři v Paříži, námořníci v La Platě a děti ze všech vesnic podél řeky Paraguaye.

Jenom Prahu bylo třeba přesvědčovat jako toho vratného v Erfurtu. Co však je píchání špendlíčkem malichernosti a pomluv proti Solné poušti, cyklonům a jaguárům?

Nepřesvědčoval nikdy jenom slovy. Přesvědčoval činy.

Když byl vyslán za Ibarretou, kterého zabili Indiáni kmene Pilagá, nejenže našel místo, kde španělský geometr bil zabit, nejenže tam vyvěsil expediční vlajku, prozkoumal severní rameno řeky Pilcomayo, přešel na paraguayské území, nakreslil mapy tajemné země okolo Ester o Patiňa a otevřel průplav, ale dokázal tím činem i mírumilovnost Indiánů a vinu surového Ibarreta.

Obětoval všechny své peníze na cesty a rozdal své sbírky.

Přesvědčil Angaity, že je možné žít bez čarodějů. ‚Naučil je také chytat jaguáry a přesvědčil je o nejtěžší věci, kterou by jim nikdo jiný nedokázal vysvětlit: člověk je nejmocnější tvor v přírodě a všichni lidé jsou si rovni.

Přesvědčoval velmi rád a téměř vždycky se mu to povedlo, neboť byl až do svého stáří houževnatý.

Všichni si dovedete jistě představit, jak asi měl rád své kaktusy. A v jedné jediné mrazivé noci mu jich pomrzlo třicet tisíc! Stalo se tak ve válečném roce 1940. To už byl Dlouhý lovec stár a nikdo by mu nebyl mohl vyčítat, kdy by byl mávl nade vším rukou, obul si bačkory, stáhl se do kouta a zabručel: „Dejte mi už se vším pokoj!“

Ale Dlouhý lovec od Pilcomaya se jen tak lehce nevzdával. Znovu se dal do práce, a protože byl právě mezi lidmi hlad a kaktusy se jíst nedají, křížil kapustu s kedlubnem a brambor s rajským jablíčkem a vůbec myslel víc na žaludek než na krásu, tak jako před třiceti a více lety u hladovějících Čamakoků.

Mohli bychom bez nesnází vystopovat množství příkladů jeho houževnatosti. Ale muž, který šel proti jaguárovi s kopím, musel být kromě toho také statečný.

Život v pralesích Mato Grossa, kam až dosud nevstoupila obutá noha, bude patrně odlišný od nedělní procházky v Parku oddechu. Před Dlouhým lovcem a také po něm zmizelo v nenasytném Mato Grossů mnoho znamenitých cestovatelů, obětavých misionářů a udatných dobrodruhů. Dlouhý lovec překonal nástrahy i protivníků ták nedůvěřivých, jakými byli muži kmene Šavantes. Jejich oblíbenou zábavou bylo kladení otrávených trnů na lesní stezky. Byla však cesta Dlouhého lovce někdy jiná než trnitá? Dnes trny, zítra malárie, jaguár, chřestýš nebo palčivé slunce. Šel stále hlouběji, za ornamenty kmene Kaďuvejů i za zbytky Ibarretovy výpravy. Ibarreto byl Indiány zabit. Dlouhého lovce vítali zpěvem, když odcházel, držely indiánské děti strýčka za rukáv nechtěly ho pustit. Říkalo se, že nejdivočejší v Gran Chaku jsou Tumrahové. Šel tedy za nimi, močálem, přes rozvodněné řeky, šel bez výzbroje a také bez darů, proton že už neměl peníze, šel dál, aby sám sobě dokázal, že lidé jsou na celém světě stejní a že člověk se při dobré vůli domluví s každým člověkem. Kdokoli jiný by byl o dobré vůli Tumrahů přece jenom pochyboval, neboť o rok dříve zabili italského badatele Boggianiho. Ale nebylo tomu právě tak jako s necitelným Ibarretou? Taková tajemství lákala Dlouhého lovce nejvíce, a proto šel hlouběji a hlouběji do Gran Chaka a neobrátil se ani tenkrát, když mu kolem ucha zasvištěl jedovatý opeřený šíp. První a poslední. Zůstal u Tumrahů dlouhé měsíce. Spal v jejich chýších a jedl z jejich mís. Tak se stával dějepiscem jihoamerických Indiánů a oni mu otvírali svá srdce, neboť byl nejen lidský, ale také statečný – a oni ho nejen milovali, dle také se mu obdivovali.

Zůstal statečný i po návratu mezi bílé lidi, i když by se na první pohled zdálo, že statečnosti v našem světě mnoho nepotřeboval. Gran Chaco se svými jaguáry bylo tak daleko… Bydlel v Praze ve své košířské vile, Na Božince se tam říkalo, uprostřed vlídné pohody. Rodina, přátelé, milované rostliny. Nač tedy třeba statečnosti?

Ale čas nebyl právě růžový. Schylovalo se k válce. Hitler dal svým tlupám rozkaz, aby z Československa byl unesen emigrant Formis, který bojoval svou tajnou vysílačkou proti nacistům. Pár dní po Formisově zavraždění zastavilo před Božinkou auto. Herr von Gregory z německého vyslanectví přišel se podívat se svou ženou na zajímavé druhy kaktusů, které Dlouhý lovec vypěstoval. Obrázky těch kaktusů byly uveřejněny v zahraničních novinách. První pojmenoval Dlouhý lovec po slavném americkém učenci Einsteinovi – Rebicia Einsteinis. Druhému dal jméno Rebicia Adolf Hitler. Zástupce německého vyslanectví vyjádřil Dlouhému lovci své uspokojení, požádal ho, aby mu obě rebicie ukázal, a pochválil nápad pojmenovat tak vzácné rostliny po dvou největších mužích dvacátého století, Dlouhý lovec však mu vysvětlil, že Rebicia Einsteinis je opravdu znamenitý, krásný exemplář, kdežto Rebicia Adolf Hitler je chudinka neduživý zakrslík, odsouzený k zániku. Proto ji tak pojmenoval. Herr von Gregory se obrátit ke kaktusům zády a rychle se poroučel. Nacisté však na Dlouhého lovce nezapomněli.

Když se zmocnili našeho domova a zavedli tu mravy, za něž by se musel stydět i divoký čaroděj kmene Borórů, pozvali si Dlouhého lovce do svého černého stanu. Nepřišel. Museli za ním.

„Nikam nechodím“ řekl jim po pravdě, neboť za celou tu dobu, co zde byli černí nepřátelé, vyšel třikrát: Poprvé na pokusnou stanici, kde ho bylo třeba k záchraně rostlin. Podruhé, aby si dal operovat ruku. Potřetí do nemocnice, kde zemřel.

„Chce-li někdo něco ode mne,“ řekl černým vetřelcům, „ať přijde za mnou. Já když někomu něco chci, také za ním jdu. Ale vám jsem nic nechtěl.“

Pokoušeli ho dál: „Co říkáte dnešnímu státnímu zřízení?“

„Nelíbí se mi,“ přiznal. „Jak by se to líbilo vám, kdybychom měli my nad vámi protektorát, kdybychom vám my zavřeli vysoké školy a studenty a kdybychom my měli větší příděly než vy?“

Ani se nepohnuli. Hleděli upřeně na poličku s květinami. Ležela tam pistole. Snad ani neslyšeli, co jim říkal. Viděli jen tu zbraň a náhle jeden z černých mužů vyskočil, popadl ji, namířil proti Dlouhému lovci, ale hned ji odhodil. Byla to gumová pistolka na stříkání květin. Vztekle odešli a v tom chvatu si ani nevšimli, že za jejich zády visí mapa Evropy, propíchaná praporky a pomalovaná čárami přesně podle zahraničních zpráv, jejichž vyslechnutí se trestalo provazem. Gumová pistolka zachránila Dlouhého lovce i malé skladiště pušek a pistolí, ukrytých ve skleníku.

Když bylo Dlouhému lovci pětadvacet let, odešel s holýma rukama do oblasti kolem Ria Ivahý, aby tam smířil bílé osadníky s Indiány. Nenáviděl zabíjení a dlouhé noci hovořil u táborových ohňů s Kaingany i s jejich bílými protivníky o nesmyslnosti násilí.

Teď mu bylo šedesát a připravoval zbraně pro revoluci. Zůstal věren starým zásadám. Měla to být revoluce proti násilí.

A nad zbraněmi kvetly orchideje a kaktusy, oblíbená mučenka a líbezná voskovka. Za mechovou stěnou skleníku rejdili rejskové, čekajíce, až jejich šedovlasý přítel na ně zapíská, a sbíhali se k povědomé dlani s lahůdkou. Tu dlaň znali i bažanti, kteří si přilétali každého dne pro moučného červa, tu hebkou otcovskou dlaň znal i věrný pes Feroz. A vzpomeňte jenom na slova Néne Fióriho: „Vyjde s každým, kdo by jiného odnaučil dýchat. Hada vezme do ruky – hada chřestýše, jako by to byl úhoř. Se vším hovoří, jako by uměl řeč zvířat.“

Jistě ji znal. Don José je na dobré stopě, když říká: „Karaí má u sebe nějaké kouzlo. Psi na něho neštěkají. Jiného by roztrhali na pápeří, ale když slyší jeho, dělají hluché. Čert ví, co v tom je.“

My to už víme. Je v tom láska.

Když se rozrostou zbytečné odnože, nedovede je zničit a raději přistaví skleníky. Na Božince se scházejí štvanci prchající před černými muži z Hitlerova stanu. Dívka až od Nové Paky odnáší odtud v lemovce pláště chinin pro uprchlíky ze zajateckého tábora.

Lidé, rostliny, zvířata – miluje všechno živé a dovede se obětovat. To je celé kouzlo, o kterém mluví don José i Joaquín.

Domníváme se, že o něm víme téměř všechno, a přece je to jenom drobeček z toho všeho, co prožil, miloval, nenáviděl, udělal. Stopy se rozbíhají do celého světa a není v silách jediného stopaře, aby je sledoval. Kořist se ztrácí v New Yorku, v Berlíně, v Leningradě a vůbec všude, kde jsou muzea.

Já však se přece jenom vracím s kořistí a předkládám vám ji tak hrdě, jako náčelník klánu Kamé Čiko Komprido předložil Dlouhému lovci vzácný ornament.

Mou kořistí je jediná stránka v notýsku, který nosíval Dlouhý lovec v posledních dnech života neustále u sebe. A ona stránka končí tajným vyznáním lásky.

Teď už tajné nebude, protože je vyzradím:

„Mou největší slabostí byly odjakživa děti. Vždy jsem je měl rád a ještě raději jsem si s nimi popovídal. Vždyť hlavně dětské trpělivosti vděčím za většinu slovníků indiánských řečí, které jsem sepsal. Děti byly vždy mými prvními učiteli.“

Tak dlouho jsem mluvil, až vyšly hvězdy a prales se začal ozývat noční písničkou. Ohlédl jsem se, ale Joaquín už za mnou nebyl.

Přesvědčil jsem ho?

Byl jsem zklamán, ale pak jsem si uvědomil, že jsem hovořil také k vám, a mávl jsem nad Joaquínem rukou:

„Ať si táhne ke všem čertům! Však je nám líp bez Joaquínů.“

Sotva jsem to řekl (a možná že jsem to ani neřekl, že jsem si to jenom myslel), vylétla k temnému nebi raketa, zasvištěla nad řekou, a když se dotkla nejvyšší hvězdy, vybuchla a vzplála jako veliké modré slunce. Vždycky říkával, že nemá rád kouzelníky – a teď takovéhle kejkle…

Jak jenom uhodl, že mluvím o Joaquínovi?

Jistě mě v myšlenkách sledoval a obětoval raketu, aby mě vyvedl ze slepé uličky.

Což neřekl v závěru knihy, že nikdo není méněcenný jen proto, že má jinou pleť a že mluví jinou řečí? To řekl černé na bílém, ale já umím číst také mezi řádky a pochopil jsem, že na světě je stále ještě dosti rváčů Joaquínů, chtivých pomsty a pokladů. Také jsem pochopil, proč Dlouhý lovec nezašlápl toho nanicovatého zakrslíka, tu k zániku odsouzenou Rebicii Adolf Hitler, a proč se s ní piplal a proč se ji snažil zachránit.

Nebylo by ani správné, ba ani možné poslat všechny Joaquíny k čertu. Na to je třeba kusu fortele a hrubé síly.

Mnohem obtížnější je přivést je na správnou cestu.

A k té široké, sluncem zalité cestě vede i stopa Dlouhého lovce.