Pierre Maël a Pierre Maël

Syn moře, Vilém Tell

Kapitola první

ZRÁDNÉ ÚTESY

Bouře nad Atlantikem zuřila již několik dní a večer 18. března zasáhla i Lamanšský průliv a severozápadní pobřeží Bretaně. Následujícího dne, asi v sedm hodin ráno, hlásil strážce majáku na Ploumanc’hu, že u ostrova Moines spatřil neznámou loď pohybující se směrem k nebezpečným útesům. V Perros-Guireku byl okamžitě vyhlášen poplach. Příslušníci záchranné služby se rychle sbíhali do přístavu. Přidal se k nim jako dobrovolník i Alain Plonévez, který byl v té době na dovoleně u své matky a nikdy nechyběl tam, kde šlo o záchranu lidských životů. Davy zvědavců zaplnily nábřeží i vrchol Trestrignelu, odkud bylo dobře vidět až na útesy před Ploumanc’hem.

Dvanáct statečných mužů ze všech sil zabíralo vesly a záchranný člun si s námahou razil cestu obrovským kotlem vln tříštících se za divokého řevu o skaliska rozeklaného mysu. Rozbouřené živly, prudký, studený vítr, nedovolily námořníkům ani na chvíli si odpočinout, ani na okamžik zmírnit tempo. Také velitel Guénic musel u kormidla vynakládat veškeré své umění, zkušenost, nadlidskou sílu a zachovávat neochvějnou chladnokrevnost, aby udržel člun ve směru plavby a zabránil jeho rozbití o ostrá úskalí.

Když minuli trestrignelský výběžek, byl člun uchvácen ještě větší zběsilostí moře. Za nějakou chvíli uviděli před sebou cíl své cesty – trojstěžník střední velikosti pro dlouhé plavby přes oceán. Na jeho zádi vlála argentinská vlajka.

Od chvíle, kdy byla ohlášena strážcem majáku, dostala se loď poněkud kupředu a nalézala se nyní asi míli od průlivu mezi Trestrignelem a ostrovem Tomé.

Bylo zřejmé, že plachetnice již narazila na útesy číhající pod šedými vlnami. Její trup se zvedal a klesal na vlnách, zmítal se a otáčel, jako by se bránil krutému údělu, jako by se snažil vyrvat z objeti oceánu, poskakoval sem a tam podobný raněné šelmě zápasíce se smrtí. Ze tří stožárů zůstal jen jediný, a to přední. Zadní stožár byl přeražen u samé paluby a smeten do moře. Tři mohutné kusy hlavního stožáru visely z paluby na lanech, nárazy moře a vichřice jimi zmítaly jako stébly a nechaly je dopadat na trup lodi jako nějaká kladiva zkázy, rozbíjet při každém úderu vše, co bylo v jejich dosahu.

Záchranný člun se pomalu blížil k vraku. Žádná jiná činnost námořníků snad nevyžaduje takovou zkušenost, odvahu, vynalézavost, chladný úsudek a rychlé rozhodování jako manévrování člunu za bouře u tonoucí lodě. Velitel posádky přemýšlel, jak by se co nejlépe dostal k trojstěžníku. Musel se vyvarovat toho, aby zmítající se lodní těleso je nestrhlo s sebou do hlubin.

Muž u kormidla odhadoval vzdálenost, která je dělila od plachetnice. Obratně stočil člun do směru, kterým se pohyboval vrak, takže nyní pluli podél jeho levého boku. Muži u vesel zabírali opačným směrem, aby tak zmírnili rychlost člunu. Velitel nařídil vylít několik kanystrů oleje, aby tak aspoň na chvíli zklidnili vlny. Alain Plonévez, který stál na přídi, volal mocným hlasem na mužstvo potápějící se lodi. Nikdo však neodpovídal, žádný lidský tvor se neobjevil mezi troskami zřícených stěžňů, ve spleti přetrhaných lan a plachet.

„Bohužel!“ zahučel starý Guénic. „Přicházíme příliš pozdě. Tam nahoře už asi není živá duše.“

Záchranný člun obeplul trojstěžník a Plonévez znovu volal neviditelnou posádku.

Tentokrát se ozval srdcervoucí dětský hlas:

„Santa madre de dios!“

Teprve nyní zpozorovali na okraji nakloněné paluby dvě lidské bytosti, muže a chlapce, kteří se drželi z posledních zbytků sil úvazného manilového lana.

Loď už byla úplně kořistí dravých vin. Při každém náporu vln se nakláněla stále níž a níže na bok a ti dva nešťastníci již chvílemi viseli po pás ve vodě. Smrt si s nimi pohrávala jako kočka s myší.

„Musíme je odtamtud ihned dostat, nebo jinak každou chvíli zmizí ve vlnách!“ zvolal jeden z námořníků. Mezi dvěma vichřice bylo slyšet, jak z úst velitele člunu zaznělo jakési zaklení rovnající se povelu. Člun se znovu otočil a přiblížil se k boku lodi. Tři muži se zvedli a tyčemi se snažili zmírnit náraz. Další čtyři čekali na to, až vlna vynese člun vzhůru, a v tom okamžiku zachytili trosečníky a sundali je dolů. Uložili je na dno mezi lavice, aby tak zvýšili stabilitu člunu, a zabalili je do dek.

„Dva muži prohlédnou celou loď, zda tam ještě někdo nezůstal!“ zavelel Guénic.

„Jdeme!“ odpověděl Alain. Když byl člun opět vlnami vyzvednut, chytil se statný námořník jednoho z lan visících z lodi a vyhoupl se na palubu.

Nemusel jít daleko, aby zjistil skutečný stav na plachetnici. Asi deset kroků od něho leželi v troskách stěžně dva mrtví námořníci. Třetí se houpal s rozbitou lebkou v síti rozeřvaných lan. O něco dále jiná oběť, cestující nebo námořník, sténala v chumáči provazů a plachet. Tento člověk ještě dýchal. Alain ho zvedl na svá mohutná ramena a předal dvěma svým druhům. Pak se vrátil na své místo.

Záchranný člun splnil své poslání. Trojstěžník byl už jen pohybující se rakvi. Velitel zhluboka vzdychl a otočil kormidlem tak prudce, že se člun jediným skokem vzdálil od vraku o několik metrů.

Byl také nejvyšší čas. Moře, jako by čekalo na ukončení záchranné akce, se nyní vzedmulo mohutnou vlnou a zalilo celý koráb. Zaznělo temně zapraskání, po něm následoval rachot lámajících se trámů a prken. Záď lodi se ponořila a příď se zvedla nad hladinu jako vzpínající se kůň. Pak celý vrak zmizel pohlcen spoustami vod a jen vyčnívající hrot stožáru ještě připomínal poslední pohyby tonoucího, jenž se chytá prázdna.

Zatímco se končil tento smrtelný zápas lodi. záchranný člun se vracel do přístavu.

Uplynula celá hodina. Teď už byl příliv a veslující nemuseli překonávat tak velký odpor vody. Záchranný člun se probojoval nejhorším úsekem a za nějaký čas přistál na úzkém poloostrově Linken.

Nejprve vynesli zachráněné trosečníky a uložili je zatím na plachtách v kůlně pro čluny. Jeden z nich však za malou chvíli zemřel a zdálo se, že i oba zbývající zápasí se smrtí. Velitel Guénic nařídil přenést je do nedalekého hostince.

Lékař, který se za nějakou chvíli dostavil, oba trosečníky důkladně prohlédl, ale nezjistil u nich žádné vážnější poranění. Bylo zřejmé, že utrpěli především silný nervový otřes, že jsou značně prochladlí a zcela tělesně vyčerpaní. Nařídil proto přenést je do teplých místností, zachovávat v jejich: okolí absolutní klid, a pro chlapce navíc ještě předepsal nějaké léky a posilující kapky. Pokud šlo o muže, byl to silný chlapík a lékař o něm prohlásil, že do čtyřiadvaceti hodin bude opět na nohou.

Veškerá pozornost se nyní soustředila na malého, asi desetiletého chlapce, který ve všech přítomných vzbuzoval soucit a přání být mu nějak prospěšný, co nejvíce mu pomoci. Každý byl ochoten poskytnout přístřeší a ošetření po celou dobu jeho nemoci. Situaci však vyřešil Alain Plonéwez, který prohlásil, že veškerou péči o něho převezme sám se svou matkou.

„Já jsem ho zachránil, a mám tedy nejen právo, ale i povinnost se nyní o něho postarat,“ řekl na vysvětlenou a odešel, aby zajistil chlapcův převoz.

Mdloby malého trosečníka trvaly asi hodinu. Pak otevřel oči a bylo dojemné pozorovat, s jakou radosti uvítali všichni tento jeho první pohled, ještě zcela neurčitý, nechápavě těkající po cizích tvářích i neznámém prostředí.

Po nějaké době chlapec promluvil slabým hlasem, ale nikdo z těch, kteří obklopovali jeho lůžko, mu nerozuměl. Všechny přítomné ženy mluvily pouze bréguierským nářečím bretonského jazyka, a byly sotva schopny pronést stovku zkomolených francouzských slov. Jádrem bretaňského obyvatelstva jsou totiž Keltové, kteří sice více méně splynuli s francouzským obyvatelstvem, ale většina jich mluví pouze svým rodným jazykem.

Jedna z žen přece jen řekla několik francouzských vět a chlapcovy oči zazářily. Úsměv se zachvěl kolem jeho úst a s cizím přízvukem řekl:

„Francouzka? Já taky mluvit trochu francouzsky!“

Paní Helicová přistoupila blíž k posteli a všemožně se snažila dorozumět s mladým pacientem. Ten však opět upadl do bezvědomí…

Když se vrátil Alain Plonévez, který zároveň přivedl svou matku, zabalili hocha do pokrývek a opatrně uložili do povozu. Za půl hodiny přenesli nemocného do postele z bílého dřeva ve vzdušné a světlé místnosti.

Chlapec se na lůžku brzy uklidnil, přestal blouznit a usnul klidným, posilujícím spánkem. Také noc proběhla pokojně a ráno již malý námořník posnídal trochu mléka a chleba s máslem. Zotavil se již natolik, že byl schopen odpovídat na otázky a vysvětlit některé události.

Dozvěděli se od něho, že ztroskotaná loď se jmenovala Coronacion a připlula ze zálivu San Matias na argentinském pobřeží. V Anglii vyložila velkou zásilku kůže a v Amsterodamu měla naložit nějaké holandské výrobky. Kapitán lodi však náhle zemřel, když byli už vzdáleni asi dvě hodiny plavby od břehů Velké Británie. Druhý lodní důstojník, který tuto cestu konal poprvé, ztratil úplně orientaci a vplul do oblasti Sedmi ostrovů, kde loď překvapila bouře.

Dále se dozvěděli, že malému Pavlovi, tak se zachráněný chlapec jmenoval, je jedenáct let a na palubě Coronacionu byl plavčíkem. Matku ani otce nepoznal a sám sebe nazýval hijo del mar – syn moře. Námořník, který byl spolu s ním zachráněn, se jmenoval Ricardo Lopez.

Čtvrtého dne po ztroskotání lékař konstatoval, že všechno nebezpečí je již zažehnáno, a dovolil chlapci opustit lůžko. Téhož dne zaklepal na dveře domku nějaký muž, jehož holá lebka a tvrdý výraz obličeje nevzbuzovaly přílišnou důvěru, a chtěl mluvit s Pavlem. Stará žena ho pozvala dál.

Byl to námořník Ricardo, zachráněný spolu s Pavlem. Rozuměl sice francouzsky, ale s malým plavčíkem mluvil neznámou řečí.

Alain Plonévez právě snídal. Byl tedy přítomen shledáni dvou zachráněných trosečníků z lodi Coronacion. Pozornému pohledu mladého Bretonce neuniklo, že chlapec se příchodem svého druha vyděsil.

Po půlhodinovém rozhovoru námořník odešel a na rozloučenou vmetl Pavlovi do tváře několik drsných slov. Pošilhával přitom po Alainovi, jehož vysoká atletická postava v něm zřejmě vzbuzovala náležitý respekt.

Když cizinec opustil dům, zeptal se Alain chlapce:

„Tak se mi zdá, že svého krajana nemáš zrovna moc v lásce?“

„Já ho nenávidím!“ odpověděl Pavel vášnivě.

„Pročpak?“

„Je to velmi špatný člověk,“ řekl chlapec. „Na lodi mě často bil, a jednou mě chtěl dokonce hodit do moře, kdyby.,.“

„Kdyby?“ přerušil ho netrpělivě Alain.

„Kdyby mu v tom nezabránil můj přítel Ervan. Ten je zrovna tak hodný a silný jako vy. Vůbec je vám hodně podobný.“

„Jak jsi říkal, že se jmenuje?“

„Ervan. Mluví velmi dobře francouzsky, není to Španěl. Teď s námi ale nejel – zůstal v Anglii. Je to opravdu zvláštní, jak jste si podobní. Člověk by řekl, že je to váš bratr.“

Vtom vešla Alainova matka, která přinášela chlapci snídani. Alain využil příležitosti, aby přerušil rozhovor. Slovo „bratr“ v něm zřejmě vyvolalo nějakou nepříjemnou vzpomínku, protože se na jeho čele objevily hluboké vrásky.

Když stará paní odešla z pokoje, řekl mladý Bretonec chlapci:

„Poslouchej, Pavle! Nikdy nemluv před mou matkou o někom, kdo se mi nějak podobá! Způsobilo by jí to bolest. Já jsem měl skutečně bratra, který před lety zmizel někde ve světě a je zřejmě mrtev.“

„Dobře, seňore Alaine,“ odpověděl chlapec, který náhle zvážněl. „Už nikdy o něm nebudu mluvit.“

Mladý námořník se zvedl a odešel do přístavu. Tam už byl parník z Paimpolu, který měl za úkol odvléci vrak ztroskotané lodi, anebo jej roztrhat dynamitem, aby neohrožoval volnou plavbu mezi Trestrignelem a ostrovem Torné.

Posádka vyprošťovacího parníku však měla práci usnadněnou. Moře se postaralo o vrak již samo. Trup lodi bez stožárů byl vyhozen vlnami na mělčinu, která se prostírala u pobřeží Trestraou nad žulovými skálami, na nichž je umístěn maják Ploumanc’he.

Příslušníci technické služby nyní prohledávali vnitřek trojstěžníku a pečlivě sbírali vše, co mohlo nějak pomoci při zjišťování totožnosti lodi a její posádky. Našli lodní deník, doklady o převzetí nákladu k námořní dopravě, průvodní listiny. Všechny doklady svědčily o tom, že Coronacion skutečně vyplula z přístavu San Antonio v Argentině, a když složila náklad koží v Devonportu, pokračovala v plavbě do Amsterodamu.

To vše potvrzovalo svědectví malého Pavla a námořníka Ricarda, jenž čekal na námořním velitelství v Perros na vyřízení formalit, aby se mohl vrátit do vlasti.

Ačkoli všechny doklady se zdály být v pořádku, měli úředníci námořní správy určité pochybnosti. Přes veškerou snahu nenašli žádný doklad o tom. kdo byl majitelem lodi. Vyptávali se na to Ricarda Lopeze, ale nemohli z něho dostat žádné přijatelné vysvětlení. Zdálo se, že Španěl otázkám, které mu dávali, vůbec nerozumí, nebo jim nechce rozumět. Odpověď omezil pouze na prohlášení, že byl přijat na loď v Buenos Aires druhým důstojníkem Rodriguezem, který byl sice spolu s ním a s Pavlem zachráněn ze ztroskotané lodi, ale brzy těžkým zraněním podlehl.

Námořník Ricardo naléhal, aby plavčík Pavel byl spolu s nim poslán domů. Chlapec však nabídku vášnivě odmítal a v jeho tváři se objevil výraz zděšeni a hrůzy nad tím, že by měl se Španělem odejít. Když vdova Plonévezová a její syn prohlásili, že se budou o chlapce starat, musel Ricardo Lopez odcestovat z Francie sám.

Kapitola druhá

SYN MOŘE

Když se Pavel dozvěděl, že Ricardo Lopez již opustil Francii, dal najevo nespoutanou radost. Alain Plonévez, který ho pozoroval, se srdečně zasmál. Pak ale začal přemýšlet, proč malý Argentinec se tak raduje nad tím, že odešel muž, s nímž sdílel život i nebezpečí na moři a s nímž jediný přežil katastrofu trojstěžníku. Vzpomněl si i na to, že chlapec nikdy neskrýval svou nenávist k Ricardovi. Nakonec došel k závěru, že tak veliká zášť se mohla zrodit jen z velikého bezpráví, že chlapec musel zažit mnoho křivd od nejútlejšího dětství.

Alain si umínil, že se bude nenápadně Pavla vyptávat a budě se snažit dopátrat nějakého vysvětlení nejen z jeho minulosti, ale také jeho vztahu ke Španělovi, jehož začal i on sám instinktivně nenávidět.

Příležitost k rozhovoru se naskytla po několika dnech, kdy se koncem dubna začaly nalévat pupence, slunce prohřálo vzduch natolik, že se chlapec, již úplně zotavený, mohl se svým velkým přítelem vydat na několik větších procházek po pobřeží.

Alainova dovolená se již blížila ke konci. Zbývalo mu sotva čtrnáct dní do chvíle, kdy se bude muset vrátit do Paimpolu, kde měl nastoupit na loď plovoucí do Hondurasu.

Vyprávěl chlapci, že tuto cestu vykoná v hodnosti druhého důstojníka na palubě parníku Kerret-Barbe-Noire a že se bude na lodi šest až osm měsíců seznamovat s obsluhou lodních strojů. Po návratu nastoupí v Nantes do kursu pro kapitány zámořských plaveb. Protože už byl zástupcem kapitána na lodi Formidable a měl již značnou praxi i poměrně značné teoretické znalosti, předpokládal, že by mohl získat diplom pro samostatné velení na transoceánských lodích nejpozději za osm měsíců.

„To tedy znamená, že za dva roky už budete velet velkému parníku? Vy budete kapitánem?“ zeptal se Pavel.

„Ano, příteli, alespoň v to doufám.“

„To je nádherné, to mě pak vezmete s sebou! Slibte mi to!“

Pavlovy oči zahořely vzrušením.

„Jestlipak víš,“ řekl Alain, „že už začínáš docela pěkně mluvit francouzsky?“

„To bude asi tím, Alaine, že jsem francouzsky už kdysi dávno mluvil, když jsem byl docela malý.“

„Koukejme se! A kde to bylo, kde jsi mluvil francouzsky, ty malý gaučo?“

Chlapec se zamračil a sevřel ruce v pěst.

„Neříkejte mi tak, Alaine. To bych vás už neměl rád. Gaučo je Ricardo, a ne já.“

„Dobře, už ti tak říkat nebudu. Nevěděl jsem, že považuješ toto slovo za urážku. Moc se ti za to omlouvám. Tak ty jsi už kdysi mluvil francouzsky?“

„Ano,“ odpověděl Pavel, „vím to docela určitě.“

„Jseš si tím opravdu jist? V tom případě si ale musíš vzpomenout, ve které zemi jsi žil a kde je tvůj domov?“

Chlapec usilovně přemýšlel.

„Nevím to už,“ odpověděl, „nemohu si vzpomenout. Je to tak dávno! Zdá se mi, že to také bylo někde u moře. Byla tam krásná paní, která mě měla moc ráda, kterou jsem miloval a které jsem říkal maminko.“

Chlapcovy oči se zalily slzami. Bylo zřejmé, že z šera minulosti se mu vybavil prchavý a drahý obraz, ale že nemůže jasně zachytit jeho tahy.

Alain se snažil pomoci Pavlovi doplnit dohady a mezery v jeho paměti.

„Podívej se, Pavle, snaž se upřesnit své vzpomínky. Je docela pravděpodobné, že ona krásná paní, o níž jsi mluvil, byla tvá matka. Kdybys ji opět uviděl, myslíš, že bys ji poznal?“

„Ano, určitě… poznal!“ zvolal chlapec vášnivě.

Jeho oči však náhle posmutněly. Krutá nejistota mu opět vháněla slzy do očí.

„Myslím, že ano…,“ dodal šeptem. „Nejsem si docela jist… Nevím, opravdu nevím…“

„Nevzpomínáš si také na nějakého muže? Musel tam s ni být i tvůj otec.“

„Můj otec? Asi tam také byl můj otec. Ale já si nemohu vzpomenout, nemohu. Copak vy máte také otce, Alaine?“

„Už ne, Pavle, ale měl jsem ho a velmi jsem ho miloval. Byl to statečný námořník a podnikl mnoho zámořských plaveb. Vrátil se sem do Louanneku těžce nemocen. Nějakou dobu se tu ještě léčil, ale brzy zemřel. Pochovali jsme ho pod vysokým kamenem tam nahoře za novým kostelem.“

„To všichni lidé mají otce a matku?“ zeptal se Pavel.

„No to je mi ale nápad!“ zvolal Alain vesele. „To víš, že všichni jsme měli matku i otce. Jak jinak by ses dostal na svět?“

„Já jsem přišel z moře,“ odpověděl chlapec hrdě. „Jednou jsem se na tutéž věc zeptal mého přítele Ervana. A on se smál právě tak jako vy. Náhle se ale přestal smát a začal si mě vážně prohlížet, jako kdyby mi chtěl něco důležitého říci. Pak mě objal a vyprávěl mi podivný příběh.“

„Jaký příběh? Řekni mi to!“

„Povídal mi, že jednou pluli poblíž Ligne, když náhle uviděli na moři kolébku. Vytáhli ji na palubu a v té kolébce našli dítě… To jsem byl já…“

„Ale,“ řekl Alain rychle, „vždyť to je příběh malého Mojžíše, co ti vyprávěl ten tvůj přítel Ervan. Udělal si z tebe asi dobrý den a vysmál se ti!“

„To není hezké, co mi tu říkáte. Ervan se mi nikdy neposmíval, on se nikomu nevysmíval, on mě měl rád. Jestliže mi tento příběh vyprávěl, tak to musí být pravda. Vždyť mi také proto říkali ‚syn moře‘.“

„Podívej se, můj malý příteli, já ti opravdu nechci působit bolest. Ale jestli jsi už přečetl nějaké knížky, tak musíš vědět, že příběh, který ti Ervan vyprávěl, je zachycen už v bibli.“

Pavel smutně sklopil oči.

„Já jsem si v knihách prohlížel pouze obrázky, číst vůbec neumím. Knihu, o které jste mluvil, taky neznám.“

Námořník se snažil chlapce uklidnit.

„To všechno ještě doženeš. Nejdřív se ale musíš naučit číst.“

Když se vrátili domů. promluvil Alain se svou matkou a poradil jí, aby chlapce dala zapsat do školy.

Druhý den šla stará žena navštívit učitele a dohodla s nim, že Pavel nastoupí do školy ihned.

Ve třídě mu spolužáci začali říkat pro jeho černé vlasy a snědou pleť „Španěl“ a tato přezdívka mu již zůstala.

Zpočátku se Pavel cítil trochu zahanben tím, že ho zařadili mezi ty nejmenší, kteří se teprve učili luštit písmenka. Dík své bystrosti a houževnatosti ale rychle zvládl základy čtení a psaní a za necelý měsíc už uměl nejen číst, ale i napsat několik slov. Učitel byl velmi spokojen se svým novým, pilným a schopným žákem. Ještě před koncem školního roku přeskočil Pavel celou jednu třídu a byl zařazen mezi jedenáctileté a dvanáctileté žáky.

Alain odjel a za nějaký čas dostala matka Plonévezová od něho první zprávu z Kanárských ostrovů. Tentokrát už nemusela jít s dopisem k učiteli nebo faráři, aby jí přečetli obsah. Tuto službu nyní docela dobře zastal Pavel. Chlapec také na Alainovy dopisy odpovídal a pomalu tak pronikal i do rodinných tajemství staré ženy.

Anna Plonévezová ovdověla v pětatřiceti letech. Aby uživila své dva syny a mohla jim poskytnout vzdělání, pronajímala v červenci a v srpnu několik pokojů lázeňským hostům, kterým také vařila.

Starší syn toužil po tom, aby se stal učitelem nebo celním úředníkem, a při zaměstnání chtěl pokračovat ve studiích a otevřít si později advokátní kancelář.

Mladší syn následoval tradici otcova rodu. Odmalička ho lákalo moře. Proto už v patnácti letech nastoupil v Paimpolu do služeb na islandských a amerických lodích, kde pracoval až do té doby, kdy byl odveden k válečnému námořnictvu.

V té době však došlo k neblahé události. Starší syn se dostal do špatné společnosti a při jedné příležitosti odcizil z pokladny svého zaměstnavatele dvě stě franků. Byl za to odsouzen na dva měsíce do vězení. Matka sice za syna celý odcizený obnos zaplatila, ale to nemělo vliv na zkrácení trestu.

Když Ervoan vyšel z vězení, slíbil své matce, že začne nový, řádný život v jiném kraji nebo v cizině, kde mu nikdo nebude moci připomínat jeho provinění.

Anna Plonévezová vybrala ze své spořitelní knížky všechny své úspory a dala je synovi na cestu.

Ervoan odcestoval, a ačkoli od té doby uplynulo již několik let, nedostala od něho dosud žádnou zprávu. Všichni se vzdali naděje, že ho ještě někdy uvidí…

Teď také Pavel pochopil, proč ho Alain žádal, aby před starou paní nemluvil o někom, kdo by jí připomínal ztraceného syna.

Matka Plonévezová si malého trosečníka velmi oblíbila a upnula se k němu celou svou bytostí. Také Pavel splácel lásku láskou a všemožně se snažil, aby staré paní dělal jen samou radost. Ve škole neobyčejně dobře prospíval, takže učitel brzy paní Plonévezové doporučil, aby chlapce příští rok přihlásila na školní loď pro budoucí námořní důstojníky. Od onoho okamžiku bývalý plavčík lodi Coronacion spřádal smělé plány o své budoucnosti a o dalekých cestách.

„Ach, matko. To by bylo krásné, kdybych se stal námořním důstojníkem! To byste pak mohla být pyšná i na mne, že ano? Měla byste pak dva syny kapitány!“

Kapitola třetí

ZÁLUDNOSTI MOŘE

Na celém severním pobřeží Bretaně jsou podzimní mlhy náhlé a husté. Vystupují z moře a během několika minut pohltí celý kraj. Běda tomu, koho mlha zastihne na břehu moře současně s přílivem. Voda se úkladně plazí kolem něho, zaplňuje mezery v písku, prohlubně v zemi, objímá ho rameny nesčetných vodních proudů a odděluje od pevniny. Do této mléčné mlhy, kterou tká sama smrt jako rubáš, nepronikne sebesilnější světlo, lidský hlas stěží přehluší hukot mořského příboje…

Nábřeží kolem Treztelu. kde je jen několik letních sídel občanů z Guincampu, bývá od října do května úplně opuštěné. Jen občas sem přirazí rybáři, aby opravili své sítě, nebo sem zabloudí lovec divokých kachen.

Jednoho podzimního slunečného odpoledne se procházela po stezce celníků, jež se vine podél celého pobřeží přes nízké skály, vysoká žena v černém oděvu, doprovázená jedenáctiletou dívkou.

„Maminko,“ prosilo děvčátko, „pojďme se podívat dolů k vodě. Moře je tu docela mělké a písek úplně suchý.“

„Už je dost pozdě, Irenko. Slunce bude brzy zapadat a nesmíme se nechat překvapit soumrakem. Domů máme ještě dobrou půlhodinu cesty.“

„Ale, mami, vždyť ještě není ani pět hodin a lékař ti přece doporučil dlouhé procházky. A když bude třeba, půjdeme rychleji.“

Matka se podívala na hodinky.

„Umíš hádat dobře. Je skutečně právě pět hodin, pokud mi jdou ovšem hodinky správně.“

V tom okamžiku jasné zvonění, donášené západním větrem od zvonice v Perros-Guireku, proťalo klidný hukot moře.

„Tak dobře,“ řekla žena, „pojďme se podívat dolů k vodě.“

Sestoupila na písek a šla pomalu za dítětem, které vesele poskakovalo z kamene na kámen a od louže k louži na pustém břehu.

Nebe bylo neobyčejně krásné. Čím více se slunce nořilo do moře, tím více se purpur obzoru tavil do barvy jemně růžové, jasně fialové a perlově šedé, protkávané paprsky tekoucího zlata.

„Pojď,“ řekla žena, „posadíme se tady na ten kámen a budeme se dívat na západ slunce.“

Irena šla poslušné za ní až k vysokému žulovému útesu, který tvořil nahoře jakési vyvýšené křeslo.

„Možná že uvidíme ten zelený paprsek, o němž vypráví Jules Verne v knize, kterou jsi mi nedávno dala!?“

„Myslím, že ne, drahoušku. Pokud vím, tak takový paprsek je viditelný jen tam, kde není na obzoru žádná země.“

„To je ale škoda!“ litovala Irena a zadívala se upřeně na západní oblohu, jako by ten tajemný úkaz chtěla donutit, aby se odehrál proti všem zákonům optiky zde před jejíma očima. Temně rudý kotouč se ponořoval stále hlouběji a hlouběji a jeho vějířovitá záře mizela z klenby nebes a osvětlovala již jen mraky poblíž zapadajícího slunce.

„Já pořád nemohu pochopit, že se země otáčí. Tady jasně vidím, že se pohybuje slunce. Teď se právě odebralo na svou velkou cestu na druhé straně světa. Kdo by to jen řekl, že voda sahá tak daleko? A tam na druhé straně je jiná země, maminko, že ano? Je to Amerika?“

Žena se zachvěla a po nějaké chvíli odpověděla:

„Ano, je to Amerika, ta nešťastná Amerika!“

A její oči, až dosud pozorující nedozírné dálky, se zalily slzami.

„Neplač, maminko! Proč jsem ti jen připomínala tu krutou zemi?“ zvolalo děvče a vrhlo se jí kolem krku.

„To nic, holčičko, to není tvoje vina. Ty bolestné vzpomínky mě už nikdy neopustí!“

„Podívej se, mami, moře stoupá! Voda přímo prosakuje z písku!“

Na moři se začala vznášet mlha ve větších nebo menších chumáčích, občas pak v roztrhaných, vlekoucích se závojích, jejichž zdánlivá průzračnost se stávala tím kalnější, čím více se blížily ke břehu. A tyto kusy mlhy jako by se vzájemně přitahovaly, splývaly v neproniknutelnou spoustu. V pouhých několika minutách se rozprostřely jako pokrývka po modrém moři a úplně je zahalily. Nyní již nebylo vidět nic jiného než pláň bez mezi. docela bílou, vlnící se jako nízký kouř a plazící se od pobřeží Treztelu k břehům Perros-Guireku. Také ostrovy se halily zvolna jeden po druhém do mlhy a pak zmizely docela.

„Musíme rychle pryč!“ vykřikla paní Hénaultová, táhnouc Irenu za ruku.

Náhlé vykřikla hrůzou.

Místo pevné země viděla už jen mlhy vystupující z údolí. Celé pobřeží bylo jako v parách vpředu, vzadu, napravo i nalevo. Obě ženy byly jimi obklopeny a neviděly již ani půdu u svých nohou.

„Poběž rychle!“ zvolala matka a vlekla dívku k vyšším místům.

Utíkaly nyní ze všech sil, ale zase ne tak rychle, aby unikly postupující mlze. Neuběhly ještě ani dvě stě kroků, když je bílá tma pohltila docela.

Vlivem lomu světla se jim zdálo, že okraj pevniny před nimi ustupuje a prchá do nesmírné dálky.

Tam nahoře, nad tímto bílým mračnem se chvílemi vynořovaly skalní výspy podobné ostrovům.

Paní Hénaultová a Irena utíkaly stále rychleji.

Náhlý závan ostrého větru od moře sbalil mlhu jako nějakou nehmatatelnou vatu a rozprostřel ji všude kolem.

„Maminko, já tě nevidím. Všechno kolem mě je bílé! Mně je špatně, točí se mi hlava!“ volala Irena zoufale.

Děvče zmizelo v rubáši mlhy a také mladá žena již nic neviděla. Šla nyní nazdařbůh, držíc úzkostlivě děvče za ruku.

„Před námi je voda!“ zvolala Irena.

Paní Hénaultová se zachvěla.

Vzpomněla si, že pobřeží je rozerváno nesčetnými strouhami tvořícími kanály, do nichž příliv pronikal nejdříve.

Chtělo se jí křičet, volat o pomoc.

Uvědomila si však, že by tím mohla dítě vyděsit ještě víc. Mlčela tedy a šla stále kupředu.

Náhle se zarazila s mrazivým pocitem v zádech. Také Irena vykřikla:

„Voda, maminko, voda!“

Ano, byla to voda, zlá, úskočná, úkladná voda, jež vnikla (do kanálů a úplně obklíčila prchající a zatarasila jim cestu.

Pani Hénaultové se zmocnil pocit nesmírné hrůzy.

„Pojďme ještě kupředu,“ řekla chvějícím se hlasem.

Jít kupředu? Ale jak?

Sotva udělaly první krok, vnikla jim voda do bot. Snažily se prchat dál s vyhrnutými sukněmi. Ledová voda jim sahala ke kolenům. Udělaly ještě další tří kroky a pochopily, že se ocitly právě u jedné z těch prohlubní, kterým rybáři říkají „pasti“. Musely se vrátit. Vodní závora byla příliš široká a hluboká. Paní Hénaultová se počala třást po celém těle.

Nevěděla co dělat dál. Kde najít správnou cestu? Měla se dát napravo, či nalevo? Ten kanál asi vedl k samému moři, které za nimi číhalo potměšile, bez milosti, vězníc je v síti mlh. Cítila, jak se blíži, slyšela za sebou ve vzdálenosti necelých sto metrů jeho monotónní a zároveň příšerný hukot.

„Maminko, ta voda je příšerně studená! Strašně mě to zebe! Musíme zůstat v téhle mlze? Nic nevidím! Slyšela jsem, že se tu už nějací lidé při přílivu utopili. Moře stoupá, maminko!“

Tato slova dodala ženě novou sílu. Setřásla ze sebe malátnost, která se jí zmocňovala, a aniž pustila ruku dítěte, snažila se nalézt cestu na druhé straně.

Šla napravo. Ale také zde narazila na vodu a musela ustoupit.

Vrhla se nalevo. Tam konečně našla kus suché země. Přešla přes mělký kanál a běžela znovu stále kupředu. Závoj mlh se stával stále hustší. Když se žena dotkla svých vlasů, měla na prstech plno studených krůpěji. Ledové zamrazení jí proběhlo tělem.

Náhle ucítila pod nohama skálu. Irena klopýtla a málem upadla.

Ocitly se na nějaké žulové plošině. Hromady kamení byly kluzké. Děvče opět uklouzlo a upadlo. Paní Hénaultová je zachytila ještě včas, neboť by bylo málem spadlo do zavodněné díry, jejíž hloubku nemohla odhadnout.

Nejstrašnější ovšem byla nejistota. Při pokusech o únik ztratily již úplně orientaci. Kde asi jsou v této chvíli? Vzdálily se od moře, nebo od břehu?

Půda pod nohama vedla nepatrně vzhůru. Jiskra naděje se jim opět vrátila. Musely být blízko břehu, poněvadž cesta vedla nyní příkře vzhůru. Ještě trochu námahy a budou mimo nebezpečí, dostanou se z tohoto příkrovu mlh a spatří zase oblohu.

Nová skála se jim postavila do cesty. Vylezly na ni. Pak ale zjistily, že nad nimi ční další skála. Šplhaly vzhůru v naději, že vylézají na strmý břeh. Šplhaly stále výš a výš bez dechu, rozechvěné, poháněné hučením vln, které nyní stoupaly za nimi a obkličovaly je svým hukotem, který nyní zcela zaplnil prostor pobřeží.

Výstup byl nesmírně namáhavý. Ruce měly již rozedřené do krvava o ostré hrany žulových skal. Čím výše stoupaly, tím řidším se stával závoj mlh a pronikalo více světla a vzbuzovalo v nich naději, že opět spatří nebe.

Když vystoupily nad opálové mlhy, které se nyní vlnily u jejich nohou, a když se rozhlédly po okolí, uvědomily si celý rozsah svého neštěstí.

Při útěku ztratily směr a vrátily se opět k oné skále podobné sedadlu, z jejíhož úpatí se před půl hodinou dívaly na zapadající slunce.

„Musíme volat, maminko,“ řekla Irena. „Musíme křičet Snad nás někdo uslyší a přijde nám na pomoc.“

Spojily své hlasy a začaly volat.

Závoj mlh se pozvolna rozpouštěl pod teplým výdechem moře.

V pološeru spatřily obě ženy vynořující se základ žulového útvaru.

Mlha se docela rozpustila, ale to, co nyní uviděly, bylo mnohem horší. Kolem nich bylo pouze moře. Voda obklíčila skalisko, svírala je, pohlcovala a zvolna stoupajíc plazila se vzhůru za oběma uprchlicemi.

Jak dlouho bude ještě stoupat? Dosáhne až k vrcholu a zatopí toto jejich poslední útočiště? Nemohly si vůbec vzpomenout, zda někdy viděly tuto skálu nad hladinou v době přílivu.

Moře stoupalo centimetr po centimetru.

Obě ženy se k sobě přivinuly a vzdaly se vší naděje.

Pak se ale ještě jednou vzchopily a znovu začaly volat o pomoc.

Náhle na jejich výkřik odpověděl jiný výkřik.

Umlkly a snažily se zjistit, zda to nebyla pouhá ozvěna jejich volání.

Uplynuly nekonečné vteřiny… Odkudsi z moře k nim dolehl mladý mužský hlas:

„Držte se dobře! Už k vám jedu!“

Na hladině vody bylo v neurčité vzdálenosti slyšet jednotvárné zvuky, rytmus dvou vesel zabírajících pravidelně do vody.

„Tady jsme,“ volala paní Hénaultová zoufale. Mladý hlas zazněl znovu: „Držte se dobře! Už jsem u vás!“ Ke skále přirazil člun a jejich zachránce jim podal ruku, aby mohly nasednout.

Kapitola čtvrtá

MLADÝ ZACHRÁNCE

Paní Hénaultová usedla na lavičku člunu a přivinula k sobě zkřehlou Irenu, aby ji trochu zahřála.

Teprve nyní si všimla, že námořník, jehož rychlá pomoc je zachránila před smrtí, je vlastně ještě chlapec.

„Děkuji vám za vše, co jste pro nás udělal,“ řekla. „Zasloužíte si naši největší vděčnost. Jak se vám jen odměním?“

Pavel nebyl schopen odpovědi. Tuto ženu již několikrát potkal na pobřeží, vždy oblečenou v černých šatech a v doprovodu této dívky. Od matky Plonévezové se dozvěděl, že paní Isabelu Hénaultovou potkalo kdysi velké neštěstí…

Stalo se to prý asi před deseti lety.

Tehdy žila Isabela Hénaultová se svým mužem a s dvouletým synkem v Argentině. Měli tam velkou farmu, na jejímž pozemku objevili i ložisko zlata. Získali tak obrovské jmění, odhadované na patnáct miliónů francouzských franků. Paní Isabela však od narození dítěte byla stále nemocná, takže veškerou péči o chlapce i o domácnost musela převzít matka pana Hénaulta, která za nimi přijela z Bretaně. Protože se nemoc mladé ženy stále zhoršovala, rozhodl se Petr Hénault na radu lékaře pro návrat do Evropy. Když výhodně prodal farmu i zlatý důl, naložil celý majetek na několik desítek vozů a vydal se na cestu k moři. Téměř před cílem přepadla v noci tlupa banditů výpravu, povraždila část doprovodu a odvlekla několik vozů s cenným nákladem. Ráno našli mezi mrtvými i tělo Petra Hénaulta, ale marně pátrali po dvouletém chlapci, který zmizel beze stopy.

Nemocná žena se po této události zhroutila docela a několik měsíců se potácela mezi životem a smrtí. Teprve za dlouhou dobu se mohla vydat se svou tchyní na cestu do Francie.

Do rukou banditů se sice dostalo množství velmi cenných předmětů a asi milión franků v hotovosti, ale převážná část majetku byla zachráněna. Rozhodnutím soudu byl hlavním dědicem po zavražděném Petru Hénaultovi stanoven jeho nezvěstný syn. Peníze byly uloženy v bance a měly být vyplaceny buď chlapci, jakmile dosáhne plnoletosti, nebo jeho matce, pokud by se její syn do dvaceti let nenašel.

Co však znamenala sebevětší ztráta peněz v porovnání s katastrofou, která zničila celou rodinu? Po šest let duch paní Hénaultové bloudil ve světě zmatených představ. A teprve po této době se opět začal v zatemnělém mozku rozněcovat plamének vědomí a krutost vzpomínek začala opět trýznit až dosud chorobně bezcitnou duši.

Mladá paní nabyla opět rozumu, ale léta prožitá v duševní tmě nezničila vzpomínky. Hrozná událost se jí stále znovu a znovu živě vybavovala se všemi podrobnostmi, jako kdyby k ní došlo teprve před několika dny. Nešťastná matka svou bolest utápěla v slzách.

Tehdy se stará paní Hénaultová rozhodla přivést snaše osiřelou dceru své sestry, malou Irenu Corbouovou, aby jí pomohla rozptýlit duši plnou smutku a stala se stálou průvodkyní mladé vdovy.

Toto vše před několika týdny vyprávěla Pavlovi matka Plonévezová. Chlapec od té doby s hlubokým soucitem pozoroval černě oblečenou ženu a její neteř.

Také dnes, když se toulal u moře, je zase uviděl. Pozoroval je zpovzdálí až do chvíle, kdy se z moře začala zvedat mlha a zahalovat pobřeží. Znal velmi dobře tyto nenadálé mlhy a hrozné nebezpečí, jež se v nich tají. A právě proto, aby jim mohl v případě nebezpečí přispěchat na pomoc, běžel k rybářské loďce, kterou zahlédl v zátoce. Ženy zatím zmizely úplně v mlze.

Neváhal již ani vteřinu. Za těch deset let, co žil na lodi jako plavčík, se dokonale seznámil s poměry na moři.

Skokem se ocitl v loďce, která byla naštěstí tak lehká, že ji mohl ovládat jediný člověk. Když zaslechl první výkřik, zvedl kotvu a chopil se vesel. Další volání žen o pomoc mu dávalo směr.

A nyní, když je vezl ke břehu, nevěděl, co by jim měl říci. Ani paní Hénaultová už na něho nemluvila. Domnívala se, že tento mladý Bretonec zná jen místní nářečí a z francouzštiny umí pronést pouze několik námořních povelů a pokřiků jako „držte se dobře“.

Člun plul dosti rychle, neboť Pavel vesloval ze všech sil. Bylo však vidět, že se přemáhá, že je to práce nad možnosti tak malého chlapce.

Konečně dno člunu zaskřípalo o písek. Chlapec vyskočil do vody, zatlačil člun dále na suchý břeh a řekl:

„Podejte mi ruku, paní, pomohu vám vystoupit.“

Paní Hénaultová byla překvapena. Ten chlapec mluví docela dobře francouzsky! Přijala jeho pomoc a seskočila na břeh.

„Jsi velmi statečný. Chtěla bych poděkovat i tvým rodičům. Zaveď nás k nim, prosím!“

Kráčel před nimi vzhůru po skalnatém břehu. Nahoře byl obklopen lidmi, kteří přiběhli z nejbližších chalup. Také oni zaslechli volání o pomoc, ale nevěděli, kterým směrem by měli pátrat. Byli již vyzbrojeni lucernami, háky a provazy, ale naštěstí už je nepotřebovali.

Všichni poznali paní Hénaultovou a její neteř. Zavedli je do nejbližšího domku, aby se mohly osušit a ohřát, než se vydají na cestu domů.

Když se paní Hénaultová trochu zotavila, začala ihned hledat mezi vesničany svého zachránce. Ale chlapec v té době už utíkal po nábřeží do Louanneku. Bylo už téměř sedm hodin, když celý uřícený přiběhl domů. Našel tam rozčilenou a zoufalou matku, která si nedovedla vysvětlit, co se chlapci mohlo stát, že se dosud nevrátil. Pavel se jí vrhl kolem krku a jedním dechem jí pověděl vše, co dnes odpoledne zažil.

Zpráva o statečném činu malého plavčíka se velmi rychle rozšířila po celém okolí. Ráno, když chlapec přišel do školy, čekali na „Španěla“ už všichni spolužáci a učitel, právem pyšný na takového žáka, ho objal a veřejně pochválil.

Také paní Hénaultová s tchyní a s malou Irenou přijely poděkovat statečnému chlapci. Matka Plonévezová byla touto návštěvou velmi překvapena. Zavedla ženy do jídelny a šla poprosit sousedku, aby doběhla do školy a požádala učitele, zda by Pavla nepustil domů.

Za nějakou chvíli přišel malý zachránce v doprovodu učitele a všech dětí. Paní Isabela Hénaultová se sklonila k Pavlovi, objala ho a vroucně políbila. A tu malý chlapec, který bez jediného zaváhání se sám vydal v člunu na moře, už nevydržel přemíru dojmů a usedavě se rozplakal v náruči mladé ženy. Učitel, který zpovzdálí pozoroval tuto dojemnou scénu, po nějaké chvíli začal vesele hovořit o mladém hrdinovi, a tak se nálada všech postupně rozjasnila. Nadšení pak dosáhlo vrcholu, když stará paní Hénaultová oznámila, že za týden uspořádá na počest Pavla a matky Plonévezové velkou slavnost ve vile Ker Gwevroc´h, na kterou všechny přítomné už nyní srdečně zve.

Kapitola pátá

ČERNÝ PIRÁT

Zima toho roku byla velmi mírná, a když se zjara začaly nalévat pupence stromů a keřů, uplynul již rok od onoho hrozného rána, kdy Pavel zápasil o život na palubě ztroskotané lodi Coronacion.

Alain nebyl doma již od dubna, kdy odcestoval do Paimpolu. Psal často, své matce a naposledy z Nantes, kde se usadil, aby mohl soustavně studovat v kursu pro přípravu kapitánů zaoceánských lodí. Zkoušky měly začít již v červnu a mladý námořník nechtěl ztratit ani vteřinu svého času. Počítal s tím, že si vynahradí tuto dlouhou nepřítomnost, až přijede domů na několik týdnů si odpočinout, než nastoupí službu na některé zaoceánské lodi.

O všem, co se děje u nich doma i v okolí, byl pravidelně informován svým malým „bratrem“ Pavlem, který mu posílal dlouhé a dojemné dopisy.

Koncem června dostal psaní, které ho velmi vzrušilo. Pavel mu v něm oznamoval, že do Perrosu připlula nádherná parní jachta, nejmodernější, jakou hoch do té doby viděl. Náležela témuž majiteli jako ztroskotaný trojstěžník Coronacion – jakémusi bohatému Američanovi Gonzalu Wickhamovi. Jak se zdá, tak se mu ve zdejším kraji velmi zalíbilo. Najal si na pobřeží Trestraou jednu z nejkrásnějších vil. Stála na vysokém útesu a z její terasy bylo možno přímo sestoupit až na žulovou plošinu vyčnívající do moře.

Ve vile se usadil majitel jachty s manželkou. Okolo nich se točila dosti různorodá společnost sluhů všech možných národností a ras: jeden Číňan, jeden Indián, dva černoši a tři Španělé. Tito lidé tvořili vlastně posádku jachty Surukusu. Bylo opravdu velmi podivné, že si zvolil pro výletní jachtu jméno velmi nebezpečného jedovatého hada, který v Jižní Americe bývá až tři a půl metru dlouhý a jehož kousnutí bez okamžitého použití séra znamená téměř jistou smrt. Vzbudilo to v celém okolí značnou pozornost, která panu Wickhamovi nebyla zřejmě příliš příjemná. Proto asi také za pět dní, aniž o tom vyrozuměl námořní úřad, nechal seňor Gonzalo nad jménem Surukusu připsat nádherným gotickým zlatým písmem druhé jméno – Cacique, a to tak, že první označení jaksi ustupovalo do stínu před tímto zářícím názvem.

Přes všechno své bohatství nemohl Američan, jeho manželka i jejich sluhové dosáhnout přízně a přátelství obyvatel pobřeží. Tito lidé, žijící v blahobytu, nevzbuzovali důvěru, přestože byli ověšeni šperky. Rybáři i rolnici potřásali hlavou, někteří dokonce pochybovačně říkali:

„Možná že celý ten krám, který nám tady vykládají, je falešný.“

Gonzalo Wickham a jeho společníci však platili hotově všem dodavatelům po celou dobu, co bydleli v Perros– Guireku. A tak se k nim museli tamější lidé chovat s jistou uctivostí.

Asi v polovině srpna se k této exotické společnosti připojil nový člen. Byl to asi třicetiletý Vysoký a silný chlapík s hustým černým vousem. Zdálo se, že se necítí v tomto kraji příliš dobře, neboť se stranil všech lidí. Někteří se s ním přece jen setkali na skalnatém pobřeží mezi Trestrignelem a Trestraouem, naproti Pointe du Chateau. Bylo však zřejmé, že nechce být spatřen, a když ho jednou kolemjdoucí rybář oslovil, byl tímto zamračeným cizím mužem odbyt slovy, z nichž bylo patrno, že dokonale ovládá tréguierské nářečí bretonského jazyka. Tento nový příchozí přespával jako ostatní služebnictvo jednu noc ve vile a druhou na jachtě.

Pan Wickham se zatím potuloval po krajině jako turista, nejčastěji v doprovodu muže, který Pavlovi nápadně připomínal námořníka Ricarda. Nejdříve navštívili nejbližší zajímavosti, žulově útvary v Ploumanc’hu a v Trégastelu, údolí v Troirou a zříceniny zámku Barac’h.

Jednou, když se vracel kočárem z jedné z těchto vyjížděk, poručil kočímu, aby zastavil u Ker Gwevroc’hu a s bezohledností, kterou mohla ospravedlnit pouze cizincova neznalost francouzské zdvořilosti, vešel do domu, aby složil dámám Hénaultovým svou poklonu.

Přijala jej pouze stará paní a dala mu zcela nepokrytě najevo, že přišel velmi nevhod. Američan přesto projevil přání prohlédnout si dům a koupit jej za milión franků.

„Ker Gwevroc’h není na prodej,“ odpověděla odmítavě paní Hénaultová.

Obtížný host byl nucen opustit dům a vrátit se do Trestraoua.

Večer si Gonzalo Wickham pozval na loď své nejbližší spolupracovníky. Byl to onen zachmuřený námořník, jenž byl nedávno přistižen, že dokonale ovládá zdejší nářečí, a druhý byl Ricardo Lopez, kterého Pavel dobře poznal, přestože si nechal narůst hustý plnovous.

„Dneska jsem pronikl až k staré Hénaultové,“ řekl majitel jachty. „Je pořád ještě velmi čilá. Doporučuji ti, Ricardo, aby ses jí snažil vyhnout, protože by tě zcela určitě poznala.“

„Nemějte obavy, šéfe,“ odpověděl Španěl. „Ona si mysli, že jsem zahynul spolu s jejím synem. A pak… vždyť od té naší akce v Argentině uplynulo již deset let.“

„Myslím, že jsem mluvil dost jasně – nikdo ze zdejších obyvatel tě nesmí poznat dřív, než uskutečníme naše plány. Mohlo by to být pro nás velmi nepříjemné.“ Pak se obrátil na dalšího muže. „Teď dávej pozor ty, neboť při realizaci našich záměrů budeš hrát jednu z nejdůležitějších rolí…“

Námořník ho přerušil:

„Chtěl bych vám, šéfe, ale připomenout naši starou dohodu. Udělám vše, co budete chtít, ale rozhodně nesmí být při tom prolita krev…“

„Kdo tu mluví o krvi, ty starý osle? Já si to nepřeji zrovna tak jako ty. Krev zanechává těžce smazatelné stopy, a to teď nemohu potřebovat. Ty ani nedovedeš pořádně zacházet s dýkou! O to tu teď vůbec nejde. Co od tebe žádám, je mnohem snazší, a dokonce i tvá matka bude mít z toho užitek – dám ti teď hned pro ni pět tisíc franků, které jí přineseš jako výsledek své práce.“

Po tomto úvodu jim Gonzalo vyložil další podrobnosti plánu:

„Půjdeš ke své matce a tam se setkáš s tím chlapcem. Vím, že tě má rád. Nemá důvod ti nedůvěřovat, takže ho snadno vylákáš na místo, které ti určíme. Ostatní už je naše věc. Je to jasné?“

Po této otázce vysázel na stůl slíbených pět tisícifrankových bankovek.

Námořník několik vteřin váhal. Pak ale prudkým pohybem shrábl peníze a drsným hlasem odpověděl:

„Souhlasím!“

„Já ale nesouhlasím,“ ozval se vztekle Ricardo Lopez. „Považuji celou tu akci za nesmysl. Nemůžeme přece vědět, co ten spratek podnikne, až bude plnoletý. Bude také stále těžší ho uhlídat, aby nám někde nezmizel a nezačal pátrat po své rodině nebo aby nenašel své příbuzné. Znáte velmi dobře můj názor na polovičaté věci, šéfe. Já se řídím jen jednou zásadou: jedině mrtvý nemluví! Udělal jste už jednou chybu, když jste nechal toho parchanta naživu. Nedopouštějte se proto dalšího omylu a nedávejte mu příležitost, aby zjistil, co všechno se před těmi deseti lety stalo. Jestli souhlasíte, postarám se rychle, aby nadobro zmlkl zobák, který by nás mohl jednou přivést na šibenici.“

Druhý námořník se prudce zvedl, zaťal pěsti a zahučel:

„Jestli se tomu chlapci něco stane, přísahám, že tě zabiju. Už jednou jsem vyrval Pavla z tvých ohavných pařátů, když jsi mu chtěl vrazit dýku do srdce. Nepřej si, abych ti ještě jednou musel zmáčknout ten tvůj chřtán!“

Ricardo vyskočil a jeho ruka se bleskurychle zasunula pod široký pás, kde měl schovaný nůž. Vtom patron rázně zakročil:

„Ticho, proklatí pitomci! Nemám náladu poslouchat, jak se tu častujete těmi líbeznostmi. Až splníte mé rozkazy, tak si dělejte, co chcete!“

Oba nepřátelé zmlkli a Wickham jim dal poslední pokyny. Jeho pobyt v Perrosu neměl jiný cíl než zajistit únos chlapce, kterého chtěl mít u sebe jednak jako rukojmí pro případ, že by byly i po letech odhaleny staré zločiny, jednak jako dědice ohromného majetku, který by mu byl vydán, až by předložil důkazy o chlapcově totožnosti, a konečně potřeboval Pavla jako prostředek k vydírání rodiny. Již celý měsíc sbíral všechny potřebné podrobnosti. Věděl, že malý Pavel žije v domku Anny Plonévezová a že dochází často na návštěvu do Ker Gwevrac’hu. Bylo tedy, podle jeho názoru, celkem snadné odvléci chlapce na jachtu a pak vyčkat někde v zámoří na vhodnou příležitost k uskutečnění dalších plánů.

Kapitola šestá

SETKÁNÍ

Byl krásný letní večer vyzlacený paprsky zapadajícího slunce. Opuštěnou ulici se ostražitě plížila skrčená postava vysokého muže. Před domkem vdovy Plonévezové se neznámý zastavil, několikrát se pátravě rozhlédl, a pak třemi skoky se přenesl přes silnici, tiše otevřel dveře a vstoupil.

V úzké. chodbě se tajemný host nakrátko zastavil. Žádný hluk zevnitř ho nerušil. S nesmírnou opatrností stiskl kliku a otevřel další dveře.

Vstoupil do jídelny. Na krbu stály němé hodiny s nehybným kyvadlem a nad nimi visel obraz malovaný zřejmě nějakým lidovým umělcem a představující loď Stella maris, na niž se plavil zesnulý kapitán Plonévez.

Muž se znovu na okamžik zarazil. Na chodbě náhle zazněly lehké kroky a do jídelny vstoupil Pavel.

Když zpozoroval v domě cizího muže, zůstal překvapeně stát ve dveřích.

Chlapík se otočil. A tu hoch radostně vykřikl: „Ervane, Ervane! Jsi to opravdu ty?“

S rozevřenou náručí běžel k vousatému námořníkovi.

Bylo zřejmé, že přátelství mezi nimi má hluboké a dávné kořeny. Muž chlapce objal a dvakrát políbil.

„Ach, můj malý Pavlíku! To je ale shledání! Už jsem si myslel, že jsi zahynul při ztroskotání Coronacionu.“

‚„Opravdu jsem se málem utopil. V poslední chvíli mé ale z vody vytáhl Alain Plonévez a odnesl sem, ke své matce. Paní Plonévezová mě ošetřovala, a když jsem se vyléčil, nechala mě u sebe. Velmi si mě oblíbila, a dokonce mi dala pokoj svého staršího syna, který před několika lety zahynul někde v cizině.“

Chlapec se díval na námořníka, který před ním stál jako duchem nepřítomný, a zeptal se:

„Je ti něco, Ervane? Chvěješ se jako při zimnici!“

„To nic, Pavle, to přejde!“ odpověděl námořník a rychle se snažil převést rozhovor na jiné téma: „Poslyš, Pavle, já jsem vlastně přišel za tebou, abych tě zase viděl.“

„Za mnou?“ zeptal se chlapec udiveně.

„Ano, za tebou. Dozvěděl jsem se v okolí, že jsi zde. Ukázali mi tento domek. Jistě pochopíš, že jsem se chtěl s tebou setkat. A tak jsem tedy přišel.“

„Ale vždyť jsi mi právě před malou chvílí řekl, že jsi se domníval, že jsem na Coronacionu zahynul!“

Námořník si nyní uvědomil neobratnost, jíž se dopustil. Bylo však již pozdě, aby se snažil chybu napravit. Chtěl proto rychle zamezit dalším nebezpečným otázkám; změnil téma rozhovoru a řekl:

„Víš co, Pavle, pojďme se raději trochu projít k moři. Tam se nám, starým námořním vlkům, bude nejlépe povídat. V zálivu je velmi pěkná loď…“

„Já vím! Je to jachta, která se jmenovala Surukusu. a teď se jmenuje Cacique.“

„Ano, a na ní teď sloužím. Mohu ti ji ukázat celou. Určitě se ti bude líbit!“

Chytil chlapce za ruku a táhl ho ke dveřím, aby byl co nejdříve z domku ven.

„To je ale docela fajn nápad! Strašně rád bych se na tu loď podíval,“ řekl Pavel. Náhle však prudce vytrhl svou ruku z námořníkovy dlaně a s veselou rozpustilostí řekl: „Takhle ale nemůžeš odejít. To by mi matka Plonévezová nikdy neodpustila, že jsem tě nechal odejít a nepohostil tě alespoň pohárem domácího vína.“

Než se námořník vzpamatoval, vyběhl skokem z jídelny, otevřel dveře do zahrady a za malou chvíli již námořník slyšel, jak volá z plných plic:

„Matko Plonévezová! Matko Plonévezová! Kde jste? Pojďte sem rychle!“

Tohle se nemělo stát! Námořník se rychle otočil a vrhl se ke dveřím,

„Tady jsem, chlapče, tady jsem! Co se děje?“

Matka Plonévezová vešla znepokojena do jídelny a spatřila nečekaného návštěvníka…

„Ježíši Kriste! Můj syn! Ervoane!“

Zapotácela se. Námořník ji zachytil a klekl před ní na kolena. Z oči se mu proudem řinuly slzy.

Matka se k němu sklonila. Podala mu své staré ruce a zvedla ho k sobě.

„Tak mě obejmi, můj ubohý hochu!“

Do místnosti se vrátil Pavel. Překvapeně zůstal stát, když zahlédl matku Plonévezovou v náruči námořníka.

„Maminko, vy také znáte mého přítele Ervana?“

„To víš, že znám! Vždyť je to můj ztracený syn Ervoan, němž jsem se už domnívala, že je mrtev!“

Námořník si s dojetím prohlížel svou matku.

„Jak jsi krásná, maminko! Ty jsi se za celou tu dobu vůbec nezměnila! Jsi stále stejná!“

Matka jen potřásla hlavou:

„Já že jsem se nezměnila? Po dvanácti letech bolesti a žalu? Ubohý chlapče! Jen se dobře podívej! Oči mám zničené pláčem, vlasy už mám docela bílé…“

Do hovoru se vmísil Pavel:

„Už je pozdě na procházku k moři a k prohlídce lodí. Odložíme to raději na zítřek.“

„Ano. Snad máš pravdu,“ odpověděl námořník vyhýbavě.

„Pavel má naprostou pravdu,“ řekla matka. „Teď je čas k večeři.“

Prostřela na stůl slavnostní bílý ubrus a chlapec přinesl sváteční příbory.

„Já chci také pomáhat, maminko!“ řekl Ervoan.

„Tak jdi pro víno.“

„Kde je najdu?“

„Vše najdeš na svém místě – jako před lety. Vezmi ve sklepě to otcovo víno. Je přes pětadvacet let staré.“

Za nějakou chvíli už seděli všichni tři u stolu osvětleného venkovskou lampou.

Ervoan jedl s velkou chutí a jeho vousem zarostlá tvář se rozzářila spokojeností. Vesele hovořil s matkou s chlapcem. Jeho předtím strnulý jazyk se rozvázal. Vyptával se na svého bratra Alaina a na jeho plány do budoucna.

Zábava se prodloužila do pozdních nočních hodin. Když na věži v Louanneku odbíjely hodiny na věži dvanáct, Ervoan se zvedl.

„Už musím jít, maminko.“

„Kam bys teď šel, proboha? Proč tu nechceš zůstal? Však my ti tu dobře usteleme!“

Pavel se na námořníka zavěsil a také naléhal:

„Ano, ano, Ervane, zůstaň! Lehneš si zase do své postele. Budeme si ještě povídat, než usneme.“

Námořník, který si po několika hodinách pohody opět uvědomil hanebný úkol, na který přistoupil, sotva ze sebe vypravil:

„Opravdu to nejde. Mám dnes na lodi službu. Přijdu ale zase zítra.“

A sklíčeně odešel do šera hvězdné noci…

Kapitola sedmá

DVA BRATŘI

Čím více se Ervoan blížil k Perrosu, tím více v něm vzrůstaly obavy ze setkání se šéfem. Co odpoví na Gonzalovy otázky a na Ricardův výsměch. Oh, kdyby zde byl jen Ricardo… Silné pěsti Ervoanovy se sevřely. Přerazil by Ricardovi prostě vaz bez ohledu na jeho dýku, jejímuž ostří se tak často vysmíval.

Šel pomalu tichou nocí a stále nevěděl, co by měl nejlépe udělat.

Gonzalo Wickham na něho čekal v zahradě společně s nepostradatelným Ricardem. Američan čekal celé odpoledne a dal Španělovi rozkaz, aby Ervana nenápadně sledoval.

Šéf přivítal Ervoana posměšně otázkou:

„Tak se mi zdá, že jsi věc odložil na pozdější dobu?“

Tázaný byl na rozpacích a odpověděl nejistě:

„Nešlo to. Vrátila se jeho pěstounka.“

„Měl jsi ji odstranit.“

Ervoan odpověděl s námahou:

„Je to má matka!“

Námořníkův hlas se podobal bručení lva a jeho mohutná postava se hrozivě vztyčovala v ostrém bílém světle, jímž vycházející měsíc zaléval zahradu.

Gonzalo rychle změnil příkrost svých slov a pouze se zeptal:

„Tak tedy zítra?“

„Snad,“ odpověděl Bretonec.

A protože ho už déle nezdržovali, odešel bez cíle a přemýšlel, kde by přečkal noc. Šel směrem ke Clarté, aby tam vyhledal nocleh v malé hospůdce.

Neslyšel už, jak Ricardo říká šéfovi:

„Doporučuji vám, abyste měl jachtu stále připravenou k okamžitému vyplutí. Nevíme, co se může stát. Ten Ervan se mi teď nezdá být příliš spolehlivým spojencem, a musíme být proto stále připraveni co nejrychleji zmizet.“

„Čeho se bojíš?“

„Všeho. Ten člověk se nám může teď stát osudným. Vzpomínky na minulost, výčitky svědomí, to všechno by mohlo stačit k tomu, aby zradil, aby se z něho stal náš nepřítel, aby promluvil, a pak…“

„Ano,“ řekl Gonzalo, „bude opravdu lépe, když už nepromluví.“

S těmito slovy se oba spojenci rozešli.

Ráno, po téměř probdělé noci, zašel Ervoan opět do vily na skále. Zjistil však, že je prázdná. Služebná mu oznámila, že manželé Wickhamovi se ráno vrátili na jachtu a odpluli neznámo kam. Vrátí se prý večer nebo zítra.

Tato zpráva znepokojila námořníka tak, že neměl odvahu se vrátit ke své matce.

Co se asi skrývalo za tímto náhlým odjezdem?

Ervoan znal Gonzala i Lopeze příliš dobře, než aby nevěděl, že připravují nějaký zločin.

Potloukal se po cestách, nerozhodně se potáceje mezi touhou vrátit se do malého domku v Louanneku a mezi nutkáním uprchnout z těchto míst, která se teď stala pro něho velmi nebezpečná. Večer v něm zvítězila touha po domově.

Když vešel do domku, zaslechl z jídelny živý a veselý hovor. Zarazil se a chtěl zase odejít. Ale to ho již spatřil Pavel. Přiběhl s rozzářeným obličejem, chytil ho pevně za ruku a vtáhl do jídelny.

„Tady je, Alaine, tady je! Já to věděl! Nezklamal jsem se!“

V pokoji skutečně seděl Alain a hovořil s matkou.

Přijel právě před hodinou z Nantes. Složil úspěšně všechny zkoušky a byl nyní kapitánem pro dálkové plavby. Teď už jen potřeboval najít nějakou firmu, nějakého rejdaře, který by mu svěřil svou loď.

Když vypověděl vše o svém životě za osmnáct měsíců strávených na lodi a v námořním kursu, vyptával se na události doma. Matka Plonévezová mu nejdříve vyprávěla o tom, co se přihodilo předešlý večer.

Alain poslouchal a jeho obočí se stále více kabonilo. Nějaká pochybnost v něm začala hlodat. Zeptal se:

„Ervoan je tedy ještě zde?“

„Myslím, že ano. Včera nám slíbil, že zase přijde, ale dosud se tu neukázal,“ odpověděla stará paní.

„A co jsi udělala s těmi penězi, které ti dal?“

„Odevzdala jsem je notáři. Myslela jsem si, že je tvůj bratr bude ještě někdy potřebovat. Nevím vůbec…“

Nedopověděla. Jasný a radostný Pavlův výkřik ohlásil příchod zbývajícího člena rodiny.

Oba bratři se se slzami v očích objali. Když si pověděli to nejnutnější, po tolikaletém odloučení, obrátil se Eřvoan k Alainovi a řekl:

„Alaine, pojď se ještě před večeří trochu projít.“

„Ano,“ odpověděl mladší bratr, který tušil, že mu chce Ervoan něco závažného sdělit mezi čtyřma očima, a také se chtěl dozvědět další podrobnosti o jeho minulosti.

„Maminko,“ řekl Alain, „my dva půjdeme nyní na chvíli ven a vrátíme se k večeři.“

Vyšli do opuštěné ulice a ubírali se pastvinami k lesíku Barac’h.

Každý z nich čekal, že ten druhý začne vyprávět o svých osudech. Leželo mezi nimi dvanáct dlouhých let. Sešli se jako vyspělí muži, staršímu bylo dvaatřicet a mladšímu sedmadvacet let.

Ervoan po poslední noci trpěl krutou nejistotou, byl velmi neklidný a toužil po tom, aby co nejvíce vypověděl o všem, co ho tísnilo. To, co by nikdy neřekl své matce, svěřil nyní Alainovi s upřímností, která vylučovala jakoukoli pochybnost.

„Můj nebohý bratře!“ řekl s povzdechem Alain a stiskl Ervoanovi ruku. Jako energický muž však rychle přemohl své pohnutí a pokračoval: „Teď je ale třeba, aby tvá důvěra měla cíl. Musíš se dostat z toho ohavného prostředí, v němž jsi až dosud žil, a napravit svou minulost, aby ses mohl opět stát platným občanem této země.“

„A co mé odsouzení, Alaine?“

„Tvé odsouzení? Co má být? Bylo by jistě lepší, kdyby k němu nikdy nedošlo, ale ty jsi svůj dluh splatil, a matka vrátila notáři odcizenou částku. Jsi tedy s lidmi vyrovnán. To by mě vůbec neznepokojovalo. Ale ta lotrovská banda, do které ses nechal zavléci… Mám pocit, že jsi mi neřekl všechno, že právě v tom tkví tvé nejhlubší tajemství, že tady leží nejtmavší stín tvé minulosti. Je třeba, aby ses z toho za každou cenu dostal.“

„Já přeci nemohu zradit! Přísahal jsem!“ odpověděl Ervoan.

„Zradit – koho? Ty lotry? Přísaha složená do rukou zločinců nikoho k ničemu nezavazuje! A pak, jsou tu lidé, kteří ti rádi pomohou.“

„To je nesmysl, Alaine. V tom mi nikdo nemůže pomoci.“

„Já ti budu pomáhat!“

V Ervoanových očích se objevilo skutečné zděšení.

„Ty? Vždyť je ani neznáš, kdežto on si tě najdou všude. Zabili by tě!“

Mladý kapitán vášnivě vykřikl: „Tím víc je třeba, abych s nimi začal boj.“

„Jaký boj, můj ubohý Alaine? Není přece možné bojovat proti neviditelnému nepříteli, který je stále všude a nikde, jehož útočištěm je celý svět.“

„Co to říkáš?“ zvolal mladší bratr.

„Pravdu, nic než pravdu. Chceš-li mě pochopit, pozorně mě vyslechni. Já jsem jenom obyčejný námořník, svedený před osmi lety do služeb těchto lupičů. Neboj se… Já jsem nikdy nikoho nezabil, ani jsem nikoho neokradl… od oné osudné chyby v mládí. Jsem však jejich spojencem, protože vím o jejich hanebných činech, a jsem k nim pevně připoután zákony podsvětí. Vím, že jsem měl od nich utéci a ohlásit se policii. Dnes už je na to příliš pozdě…“

Alain ho prudce přerušil:

„Můžeš jim ale otevřeně vyhlásit boj. Musíš mi pomoci je potřít, a tím vykoupit svou vinu.“

Námořník několik vteřin uvažoval a pak řekl:

„Rád bych jim vypověděl otevřený boj, rád bych ti pomohl. Ale znovu ti říkám – jak chceš vést válku s neviditelným nepřítelem?“

A tu k úžasu svého bratra začal vyprávět ten nejpodivuhodnější příběh, jaký by si mohl vymyslet jen autor fantastického románu:

Jachta, zvaná jednou Surukusu a podruhé Cacique, byla přepychovou lodí jednoho z náčelníků mezinárodní bandy pirátů, kteří již deset let udržují v pohotovosti policii všech přímořských států na celém světě.

Gonzalo Wickham, známý též pod jménem Černý pirát, má velké množství lodí s mužstvem, kterému bohatě platí, a ve všech pěti světadílech pro něho pracují celé tlupy lupičů. Má vlastní tajné přístavy vždy připravené ukrýt pronásledovanou loď, má přátele a spojence i mezi námořními důstojníky, policisty a vojáky.

To vše je ostatně všem přímořským státům známé. Ale zatím nikdy se jim nepodařilo přistihnout drzého piráta při činu. Jeho lodi plují pod známými vlajkami, přijíždějí s platnými průvodními doklady a s řádným nákladem. Velké obchodní domy, na které se odvolávají, jsou známy svou solidností, a ty, jimž přivážejí zboží, jsou přesně informovány o jízdním řádu a příjezdu těchto lodí.

Jediná věc na tom všem byla nápadná: hojná neštěstí na moři. Stávalo se stále častěji, že nějaká loď plně naložená drahým zbožím, pojištěným na vysoké částky, zmizela za tajemných okolností s nákladem i s mužstvem. Pojišťovny musely platit ohromné obnosy. Nikdy však neobjevily jediného svědka, který by přežil katastrofu, a to v nich vzbudilo podezření. Pojišťovací společnosti se dohodly na tajném dozoru, ale ani to nepřineslo do dnešního dne žádný výsledek.

O zmizelých lodích kolovaly nejrůznější pověsti. Hovořilo se o přepadení lodí ozbrojenými piráty, o vyvraždění celých posádek do posledního muže, o vyloupených nákladech a o vracích lodí v místech, kde se mohlo předpokládat, že šlo o zcela náhodné ztroskotání.

Toto vše poskytovalo látku k mnoha podezřením, ale byly to pouhé dohady.

Ervoan vyprávěl všechny tyto věci svému bratrovi, který si ani netroufal věřit tomu, co slyší.

„Poslouchej, Ervoane, to, co jsi mi právě teď řekl, musíme v klidu uvážit. Jsem pevně rozhodnut ti pomoci. Musíme se ale naprosto přesně dohodnout a jednat s krajní opatrností. Nic ve tvém jednání a chování nesmí vzbudit nejmenší podezřeni těch darebáků, protože by se tě chtěli zbavit a zmizeli by dříve, než bych se jim mohl pomstít.“ A položiv svou rozčilením se chvějící ruku na ramena staršího bratra, připojil: „Nevzpomeneš si už na nic, na nějaký důkaz, který by pomohl odhalit a usvědčit tyto bandity?“

Námořník naposledy zaváhal. Pak ale řekl temným hlasem:

„Ano, vím! Po tom, co jsem ti už řekl, ti mohu svěřit i poslední tajemství. Důkaz jejich zločinů není daleko odtud; je pod střechou naší matky.“

„Co mi to tu vykládáš za nesmysly?“ zeptal se Alain zděšeně.

„Vím, co říkám. Chlapec, kterého jsi zachránil, je uloupené dítě, jehož otce ti lotři zavraždili. Chtějí Pavla nyní unést, aby se zmocnili větší části obrovského dědictví, které mu má být vyplaceno, až dosáhne plnoletosti.“

Alain se zachvěl hrůzou i hněvem.

A tu se dal Ervoan úplně strhnout svým pohnutím a vyprávěl vše, co sám o minulosti malého chlapce znal. Pověděl bratrovi také o tom, jakým odporným úkolem ho pověřil Černý pirát a jak tento úkol přijal v naději, že bude moci dát matce své úspory a zároveň zabránit tomu, aby únosem nebyl pověřen Ricardo Lopez.

Alain nebyl schopen slova. V jeho nitru bolestně zápasila bratrská láska s hrůzou, kterou v něm vzbudilo zločinné jednání Ervoanovo. Nicméně soustrast v něm převládla. Sevřel ruce svého bratra, jako by je chtěl rozdrtit a řekl:

„Musíš se opravdu co nejdříve dostat z této ničemné společnosti a napravit svou minulost. Kdyby matka tušila jen zlomek pravdy, určitě by to nepřežila.“

Teď už neměli nic, co by si řekli. Vrátili se domů, kde usedli k večeři a jen stěží zakrývali své rozčilení a smutek.

Ervoan opět počkal s odchodem až na noc. Měsíc byl zastřen závojem mraků, které se hnaly od severozápadu a věštily na příští den déšť. Když přecházel silnici na Perros, vystoupil za ním náhle z příkopu temný stín…

Kapitola osmá

ZPOVĚĎ

V malém domku v Louanneku zavládl nečekaně smutek. Ervoan po mnoha letech zase ležel ve své posteli, jeho tělo se však zmítalo vysokou horečkou.

Našel ho nějaký sedlák, který se v noci vracel z Tréguieru do Perrosu. Kůň se náhle zastavil před nějakou překážkou, v níž sedlák poznal lidskou bytost. Zprvu se domníval, že je to nějaký opilec, který tu zmožen únavou vyspává, ale když slezl z vozu a přiblížil se k tělu, uviděl ze zad trčet nůž.

Dal se do křiku. Nejdříve se otevíraly okenice a za chvíli přibíhali první lidé. Místní hlídač, starý vysloužilý voják, ihned poznal raněného:

„Panebože, vždyť je to Ervoan, starší syn matky Plonévezové!“

Někdo se k ní rozběhl. Posel zastihl rodinu chystající se právě k spánku. Stará žena ihned vyběhla ven a tři sta kroků od svého domku potkala průvod nesoucí nehybného člověka. Za ní přiběhl Alain a malý Pavel, který vykřikl: „To udělal Ricardo! Ricardo ho zabil!“

Pověst o zločinu se druhý den roznesla po celém kraji. Lidé si také vyprávěli o slovech malého chlapce, který označil za viníka cizince z vily Ar’Rock. Obžaloba byla brzy potvrzena.

Majitelé lodi Cacique se do svého obydlí na pobřeží nevrátili a loď se v Perrosu už také neobjevila.

Na telegramy rozeslané ihned do všech přístavů Francie i do zahraničí přišla odpověď až za tři dny. Jachta přistála v Brestu, kde Gonzalo Wickham při výslechu dal najevo velký údiv na tím, že se opovažují mít ho v podezření. Jako občan cizího státu se choval k francouzským úředníků zpupně. Pokud šlo o námořníka Ricardo Lopeze, o jehož vydání policie žádala, prohlásil, že není na lodi, poněvadž z jachty dezertoval již před čtyřmi dny ještě s jedním námořníkem, který se jmenoval Ervan. Wickham zdůrazňoval, že nemůže odpovídat za činy námořníků najatých za denní mzdu, jejichž minulost mu není známa. Patrně se Lopez a Ervan dostali do sporu a zranění jednoho z meh je důsledkem této hádky.

Toto vysvětlení bylo dosti věrohodné. Američan nadto sám navrhl, aby jeho loď byla celá úředně prohledána. A poněvadž jachta klidně křižovala podél francouzského pobřeží, bylo zřejmé, že zločinec by na ni nemohl uprchnout do jiné země, například do Anglie. Úřady proto neměly již další důvod k tomu, aby Gonzala Wickhama dále obtěžovaly.

Událost pobouřila celé okolí. Třetího dne zrána přijela i paní Hénaultová a nabídla, že vezme Pavla na nějakou dobu do vily Ker Gewroc´h. Vdova tuto nabídku přijala. Rovněž Alain poděkoval za pomoc. Pavel však nechtěl opustit zraněného přítele a domek matky Plonévezové. Po nějaké době se dal přece jenom přesvědčit a odjel do starého zámku.

Obě ženy se sice s dojemnou péčí snažily, aby chlape, co nejdříve zapomněl na poslední tragické události, ale Pavel se naopak potřeboval vypovídat, svěřit se svými zážitky a zkušenostmi.

Jednou, když opět vyprávěl o svém životě na lodi, zmínil se také o Ricardo Lopezovi. Když vyslovil toto jméno, obě ženy vykřikly současně:

„Ricardo Lopez? O kom to mluvíš, chlapče? Kdo je to Ricardo Lopez? Jak vypadá?“

Pavel se ho snažil popsat, jak nejlépe dovedl. Na tváři mladší ženy se objevil výraz hrůzy a zděšení:

„Je to on! Ricardo Lopez! Náš bývalý sluha a zřejmě i vrah mého muže a syna!“

Paní Isabela sklonila svou hlavu do dlaní a křečovitě se rozplakala. Také malá Irena začala usedavě naříkat. Chlapec stál před nimi celý vyděšený s pocitem provinění.

„Paní Hénaultová, nezlobte se na mě, já jsem vám nechtěl způsobit bolest… Já nevěděl…“

Mladá žena zvedla hlavu a on viděl její krásnou tvář skropenou slzami. Její velké, široce rozevřené oči si prohlížely chlapce s výrazem, v němž bylo mnoho lásky zápasící se zoufalstvím nejistoty. Náhle rozevřela náruč, uchvátila Pavla vášnivým pohybem, přivinula ho k sobě a pokryla jeho tvář polibky:

„Já, já abych ti odpustila, můj malý chlapečku? A proč? Snad proto, že jsi ve mně vyvolal drahou a zároveň děsnou vzpomínku? Vždyť já tě mám ráda. Pavlíčku, jako kdybys byl můj vlastní syn. Tvoje přítomnost mi připomíná, že i já jsem měla syna, a často si říkám, že by se ti asi podobal, že by byl také tak hodný, statečný a něžný jako ty, kdyby byl naživu.“ Přivinula chlapce ještě pevněji k sobě. „Kdyby byl naživu! To, co jsi nám teď vyprávěl, vyvolává ve mně naději…“

Vtom zakročila stará paní. Sklonila se nad snachou a řekla něžně, ale rozhodně:

„Isabelo, Isabelo, tak nesmíš mluvit!“

Mladá žena povstala a vrhla se do náruče své tchyně:

„Máte pravdu, máti, máte pravdu. Jsem už zase jako pomatená!“

„Nejsi pomatená, ale nesmíš spoléhat na tuto cestu plnou zklamání a utrpení. Víš přece právě tak dobře jako já, že mezi Španěly a jejich americkými soukmenovci jsou jména Lopez a Ricardo nesmírně rozšířena. Na tak slabých předpokladech nelze budovat žádné naděje.“

A protože zpozorovala, že malý chlapec jim rozčileně, s očima široce rozevřenýma, naslouchá, odvedla nešťastnou ženu z jídelny.

Tak uplynul týden v neklidném smutku, k němuž se družila nejistota nad osudem Ervoana, jenž stále zápasil se smrtí.

Téměř každý den odvážel kočár do Louanneku buď Pavla samotného, nebo ve společnosti obou žen a Ireny. V neděli, když obě ženy vycházely v Tréleveru z kostela a chtěly již nastoupit do kočáru, přistoupil k nim Alain Plonévez a řekl:

„Můj bratr je zase při plném vědomí a trochu se již zotavil. Chtěl by s vámi naléhavě mluvit v přítomnosti faráře a notáře. Má pro vás velmi důležité sdělení.“

„Děkujeme za pozvání, pane Plonévez. Hned po obědě k vám přijedeme,“ řekla paní Valérie Hénaultová a stiskla rozechvěle ruku mladého kapitána.

Když ve dvě hodiny odpoledne přijely do Louanneku, uvedla je matka Plonévezová rovnou k raněnému.

Ráno lékař Ervoana pečlivě prohlédl a s uspokojením zjistil, že levá plíce byla sice nožem proražena, ale rána se již začala zacelovat. Na základě tohoto zjištění napsal zprávu na četnickou stanici v Launionu, že Ervoan Plonévez může být podroben prvnímu několikaminutovému výslechu.

Když se raněný dozvěděl o tomto rozhodnutí lékaře, žádal, aby mohl před několika svědky sdělit velmi důležité informace.

Bylo zřejmé, že mu na tom velmi záleží. Lékař však váhal dát k tomu svolení, poněvadž to pokládal pro pacienta dosud za nebezpečné. Tu však zakročila matka Plonévezová a podpořila prosbu svého syna. Řekla, že se spíš smíří s tím, že její syn zemře s čistým svědomím, než aby žil s břemenem neklidu.

Ženy vstoupily do pokoje raněného, pozdravily se s knězem, se starostou a s notářem, kteří je už očekávali.

Ervoan téměř seděl na loži, opřen o několik podušek. Když všichni přítomní usedli, začal slabým hlasem vypovídat.

Vyprávěl o tom, jak opustil domov, snažil se v cizině nalézt práci. Čtyři roky střídal různá zaměstnání, až konečně nastoupil na loď jako námořník.

Po nějaké době se však dopátral, že jména Ligne des Amateurs – Free Sea Society – Libera Union a různé jiné společnosti podobného rázu byly krycí názvy společnosti pirátů, celého trustu námořních lupičů, jejichž vládcem je Američan Gonzalo Wickham – Černý pirát.

Raněný se poněkud unavil a klesl zpět do podušek. Za nějakou chvíli pokračoval:

„Před třemi dny jsem se v rozhovoru s malým Pavlem dozvěděl, že v tomto kraji žije paní Hénaultová, která oplakává dítě zavražděné před deseti lety. Tu jsem si vzpomněl, že jsem často slýchával svého představeného Gonzalo Wickhama mluvit o velkých obnosech, které by jednoho dne mohl získat a jež souvisely s dědictvím Hénaultových. Zároveň jsem si vzpomněl na návrhy, které v mé přítomnosti dělal jeden darebák, jenž se jmenoval Ricardo Lopez. Tento Ricardo nenáviděl na smrt chlapce, jehož jsme měli na lodi a z něhož později udělali plavčíka. Velmi často ho týral. Ale já jsem měl toho hocha rád. Stalo se, že jsem ho musel bránit proti Ricardovi a jednoho dne jsem toho zločince téměř zardousil, když se s otevřeným nožem hnal po chlapci. Ten ničema se mi vyrval z rukou celý modrý a skřípaje zuby na mne vykřikl: ,Nemysli si, že jsem se tě polekal. Kdyby nad ním nedržel ochrannou ruku šéf, tak už jsem toho spratka dávno hodil rybám.‘

Onen malý plavčík není nikdo jiný než ten chlapec, kterého zachránil můj bratr Alain ze ztroskotané plachetnice Coronacion a jehož výchovu převzala má matka.“

Znovu ho opustily síly.

Mladá žena klesla do náruče staré paní Hénaultové a řekla:

„Vidíte, maminko, vidíte! Mé srdce mě nezklamalo. Pavel je můj syn!“

Paní Valérie však ještě nechtěla věřit.

Toto nečekané štěstí, které náhle přišlo po deseti letech smutku, po bezvýsledném pátrání policie po celém světě, v ní probouzelo zcela pochopitelnou nedůvěru spojenou s bázní před novým zklamáním.

Kdo mohl dokázat, že slova raněného jsou pravdivá? Všichni mlčeli plni nejistoty. Ervoan však dal najevo, že chce ukončit svou výpověď:

„Pane faráři,“ řekl raněný, zvedaje slavnostně ruku, „dal jste mi rozhřešeni. Nevím, zda zemřu nebo zda zranění přežiji, ale přísahám, že mluvím pravdu. Ovšem není to pravda docela zaručená, protože nemohu potvrdit, že Pavel je zcela určitě synem pana Hénaulta, zavražděného lupiči. Domnívám se ale, že vím o určitém důkazu.“

„Důkazu?“ vykřikly obe ženy.

„Chlapec, kterého znám já, má dole na chodidle pod palcem hlubokou jizvu. Maso tam bylo asi vyříznuto nebo vypáleno.“

Silný výkřik přerušil vyprávějícího.

„Teď už není možno pochybovat!“ zvolala mladá paní. „Je to zcela určitě můj syn. Vzpomeňte si, maminko, že Pavlovi bylo asi patnáct měsíců, když ho jednou na zahradě uštkl do nohy jedovatý had. Já jsem mu tenkrát ránu vysála a vy jste mu pak ještě poraněné místo vypálila.“

„Máš pravdu, děvče.“ řekla paní Valérie. „Ránu jsem mu tenkrát vypálila železným hákem.“

Ervoan byl opět velmi unaven. Zašeptal ještě:

„To je vše, co jsem vám chtěl a mohl říci. Víc nevím. Teď je na vás, abyste si vše ověřili. Já jsem svou povinnost splnil. Budu-li žít, dám se k dispozici úřadům, protože znám místa, kde kotvi lodě pirátů a kde si doplňují zásoby.“

Hosté se zvedli a tiše opustili raněného.

Kapitola devátá

VE ZNAMENÍ BOHYNĚ POMSTY

Obě ženy se rychle vracely nejkratší cestou domů.

Pavel a Irena si hráli v parku. Stará paní vzala chlapce za ruku a odvedla do pokoje, kde mu nařídila, aby se zul. Nasadila si silné brýle a třesoucíma se rukama uchopila jeho nohu. Na chlapcově chodidle byla růžová jizva…

„Je to tak. proboha, je to tak! Omyl je vyloučen!“

Mladá žena se při těchto slovech zapotácela. Pak se vrhla k chlapci a sevřela ho v náručí.

„Pavle, Pavlíčku, mé dítě!“

„Maminko!“

Několik minut nebylo slyšet jiná slova. Matka a syn se objímali tak vášnivě, jako by si chtěli vynahradit celé to dlouholeté odloučení.

Po nějaké době, když se už všichni uklidnili, Pavel se naklonil ke své matce a zašeptal jí:

„Maminko, teď se budu muset jít rozloučit s matkou Plonévezovou, která se o mne starala jako o vlastního syna. A také s Alainem a Ervoanem, kteří mě milovali jako vlastního bratra.“

„To je naprosto samozřejmé!“ souhlasila mladá žena. „Já sama tě tam dovedu. I já jí chci poděkovat za to, že se o tebe tak starala. Ujišťuji tě, že paní Plonévezová nyní patří k naší rodině. A já nebudu žárlit, když jí budeš i nadále říkat matko.“

Druhý den byl brzy ráno připraven kočár. Obě ženy odjely s dětmi do Louanneku. Chtěly oznámit radostnou novinu matce Plonévezové a jejím synům a chtěly i potvrdit Ervoanovo svědectví tím, že uznávají totožnost nalezeného dítěte.

Když přijely k domku, končil právě soudce z Lannionu výslech. Velmi uvítal, že ženy z vily Ker Gweroc’h přijely. Raněný opakoval v jeho přítomnosti své prohlášení, k němuž obě ženy přispěly sdělením svých zkušeností.

Úředník také ženám doporučil, aby požádaly o oficiální potvrzení totožnosti chlapce.

Starší paní Hénaultová se zařídila podle této rady.

Hned následující den se odebrala se svou snachou a s dětmi do Lannionu, kde se snažila vyřídit všechny úřední formality vyžadované zákonem. Ukázalo se však, že jednání nebude probíhat tak jednoduše, jak si to obě ženy původně představovaly. Úřady jsou zřejmě na celém světě stejné a snaží se i ty nejjasnější věci co nejvíce komplikovat. Příslušný referent i jeho vedoucí, na něhož se ženy obrátily, vyžadoval písemné doklady o původu chlapce. Marně jim vysvětlovaly, že všechny rodinné papíry ukořistili piráti, marně se odvolávaly na svědectví Ervoana Plonéveze. Úředníci trvali na svém.

Paní Valérie Hénaultová se proto rozhodla velmi energicky.

Neuplynulo ještě ani osm dní, když sama opět navštívila dům matky Plonévezové a bez dlouhých úvodů učinila Alainovi velmi vážnou nabídku:

„Pane Plonévez,“ řekla mu, „jdu vás požádat o pomoc při získávání důkazů o totožnosti mého vnuka.“

„Čím vám mohu být prospěšný, pani Hénaultová?“ zeptal se mladý muž, poněkud překvapený touto žádostí.

„Hned vám to vysvětlím,“ pokračovala stará paní. „Úředníci v Lannionu mi řekli, že naši žádost o oficiální potvrzení totožnosti našeho malého Pavla nemohou vyřídit dříve, dokud jim nepředložíme písemné doklady o jeho původu. Podle informací, které jsem získala, mají tyto dokumenty ve svých rukou piráti, kteří je chtějí uplatnit při vymáhání pozůstalosti po mém synovi. Už mi začínáte rozumět?“

„Přiznám se, že ne ještě zcela,“ odpověděl Alain váhavě.

„Podle svědectví vašeho pana bratra našli tito zločinci až dosud nějaký prostředek, jak uniknout policii, protože i tam mají své spojence. Alespoň tak jsem tomu rozuměla.“

„Máte pravdu, paní Hénaultová. Ervoan to výslovně řekl.“

„Nuže, pane Alaine, teď už vám zcela otevřeně řeknu o svých záměrech, a vy mi odpovězte také bez zábran.“

„To vám mohu slíbit.“

„Tak tedy poslouchejte, co chci dělat. Zkušenosti nám tedy už dost jasně ukázaly, že na naše úřady a policii se příliš spoléhat nemůžeme. Proti pirátům je proto nutno postavit protivníky, kteří se nenechají ani podplatit, ani zastrašit a neustanou, dokud spravedlnost nezvítězí a zločinci nebudou potrestáni za své ohavné činy.“

„Jestli vám dobře rozumím,“ zvolal Alain s planoucíma očima, „tak tedy chcete podniknout soukromou výpravu proti těmto pirátům?“

„Na soukromou výpravu proti nim bychom asi neměli ani dost sil, ani dostatek finančních prostředků. Jak ale jistě sám velmi dobře víte, tak podle mezinárodní konvence je každý stát povinen spolupracovat při stíhání pirátů na volném moři. Z toho zcela logicky vyplývá, že když se nám podaří piráty vypátrat a ohlásíme jejich polohu nejbližší válečné lodi, bude muset zakročit a vykonat zbývající práci za nás. My k tomu budeme potřebovat vybranou skupinu zkušených a poctivých lidí, rychlou loď a schopného velitele, který by měl odvahu zbavit společnost obávaných parazitů. Myslela jsem při tom na vás, pane Alaine. Pokud vím, ucházíte se o místo kapitána na nějaké lodi. Nuže, já vám to místo nabízím.“

„Přijímám,“ odpověděl Alain bez váhání. „Máte ale vůbec nějakou loď?“

„Nemám, ale budu mít. Jakou a kdy, to už bude záležet pouze na vás. Dám vám dost finančních prostředků, abyste koupil nebo dal postavit loď, která by vyhovovala našim záměrům. Byla bych však ráda, aby to bylo co nejdříve. Pomůžete mi?“

Při těchto slovech podala mladému muži ruku a ten jí odpověděl:

„Samozřejmě že pomohu. I já mám nevyrovnané účty s těmi bandity – musím pomoci svému bratrovi odčinit všechna jeho provinění. A on sám bude naším spolehlivým pomocníkem. Lékař prohlásil, že je již zcela mimo nebezpečí a že za dva tři měsíce už bude docela zdráv. A tato doba je také dostatečně dlouhá k tomu, abychom se důkladně připravili na výpravu proti pirátům. Nejdůležitější ovšem bude získat loď, kterou potřebujeme.“

„Musíme ji najít, pane Alaine!“

„Budu se o to snažit ze všech sil, paní Hénaultová. Mám ale vážné obavy, že ji stěží objevíme zde ve Francii. Budeme se muset obrátit na Holandsko, Anglii, nebo dokonce na Spojené státy.“

„To nevadí. Vy ji určitě naleznete. Já teď uložím u některé z velkých bankovních společností, například u Crédit Lyonnais, dva milióny franků s otevřeným účtem na vaše jméno. Zítra s vámi podepíšu u notáře Duguera pravoplatnou smlouvu. Všechno však musí být dokonale utajeno, protože naši nepřátelé jsou na stráži. Asi už vědí, že se jim nepodařilo zlikvidovat pro ně nebezpečného svědka – vašeho bratra.“

„Úplně s vámi souhlasím, paní Hénaultová. Až do dne, kdy loď vypluje na moře, musíme jednat s největší obezřetností. Naše záměry a veškerou naši činnost musí halit nejpřísnější tajemství a nic nesmi proniknout na veřejnost.“

„Máme tedy na věc naprosto shodný názor. Počínaje dnešním dnem se bude vše odbývat jen mezi námi dvěma. Jen já budu přijímat vaše dopisy a zprávy. Vydejte se na cestu a jednejte zcela podle svého uvážení. Já vám plně důvěřuji.“

Den nato byla u notáře uzavřena mezi oběma partnery smlouva: Madame Valérie Hénaultová, bytem v Ker Gwevroc’hu, zplnomocňuje kapitána pro zámořské plavby pana Alaina Plonéveze k tomu, aby pro ni zakoupil nebo dal postavit moderní výletní jachtu. K tomu účelu mu dává u Crédit Lyonnais dispoziční právo na pět set tisíc až jeden milión franků. Na této soukromé jachtě bude kapitánem Alain Plonévez.

Asi za čtrnáct dní po podepsání této dohody oznámil Alain své matce a bratrovi, že odjíždí na nějakou dobu do zahraničí, a zároveň je požádal, aby to při nejbližším setkání oznámili i starší paní Hénaultové.

Téhož večera opustil mladý kapitán Louannec a odjel do Paříže, odkud pak pokračoval v cestě do Belgie.

Za nějaký čas dostala paní Hénaultová stručný telegram z Antverp:

NALEZJEN SKVĚLY PREDMET – POTŘEBUJI NUTNÉ SE S VAMI DOHODNOUT – PŘIJEDU VLAKEM PRES PARÍŽ TUTO STŘEDU

ALAIN

Stará paní si k velkému překvapení celého okolí ihned připravila zavazadla, poručila zapřáhnout do vozu, a aniž dala komu nejmenší vysvětlení, dala se odvézt do Lannionu, kde nasedla do vlaku, který měl v Plouaretu připojení na brestský rychlík.

Den nato byla v Paříži, kde si vyřídila některé úřední záležitosti, a večer se odebrala na severní nádraží, kde čekala na Alainův příjezd z Antverp.

„Chtěla jsem vám ušetřit čas a zbytečnou cestu,“ oslovila ho vesele. „Dnes si půjdeme odpočinout do hotelu a zítra pojedeme zpět do Antverp.“

„Tak se mi to líbí!“ zvolal mladý kapitán. „To je správné a energické jednání. Já jsem jen vaším kapitánem, ale vy jste mým admirálem!“– Stará paní se nemohla ubránit smíchu a řekla: „Co byste dělal, kdyby se admirál chtěl nalodit na jachtu svého kapitána?“ Nyní se opět rozesmál Alain.

„Nemohu nic namítat, máte na to plné právo. Poplujeme přece pod vaši vlajkou. Je tedy správné, když poznáte loď, na které budete cestovat. Doufám, že s mou volbou budete spokojena.“

Potom jí vyprávěl, že v Antverpách objevil nádhernou loď nedávno vybudovanou pro jednoho amerického milionáře. Je to přepychová zábavní jachta dokonale vyzbrojená proti případnému přepadení, která při zkouškách vyvinula rychlost třicet uzlů a která osm hodin bez přestávky udržovala rychlost pětadvaceti uzlů. Majitel lodi však náhle zemřel a dědicové se jí chtěli co nejdřív zbavit a nabízejí ji za pět set tisíc franků. Loď měla symbolické jméno bohyně spravedlivé odplaty – Nemesis.

Zbytek dne strávili v rozhovoru a pochůzkách po Paříži a ráno nasedli do vlaku jedoucího do Belgie.

Po šesti hodinách jízdy vystoupili v hezkém městečku Ascaut, rychle se nasnídali a vykročili k dokům přístavu.

Tam se na vodě kolébala krásná loď ušlechtilých tvarů, o níž Alain Plonévez vyprávěl paní Hénaultové.

Po prohlídce lodi se stará paní netajila nadšením nad tímto obchodem.

„Bude nutno urychleně dokončit výzbroj a vybavení lodi pro dlouhou plavbu na moři. A pak je tu ještě ten nejnesnadnější úkol: získat prvotřídní posádku. Postarám se o to co nejdříve,“ řekl kapitán Plonévez.

Kapitola desátá

PRVNÍ STŘETNUTÍ

Pátého listopadu vyplula Nemesis pod velením kapitána Plonéveze z Ascautu a zamířila k břehům Francie.

Paní Hénaultová se domů vracela vlakem. Cestu opět přerušila v Paříži a za pomoci vlivných přátel dosáhla audience na ministerstvu námořnictví. Přijal ji osobně sám ministr, který po delším jednání přislíbil statečné ženě plnou podporu svého úřadu a všech podřízených složek. Trval však na tom, aby po celou dobu akcí proti pirátům byl na jachtě velitelem důstojník válečného námořnictva a Alain Plonévez aby byl jeho zástupcem.

Stará paní na tuto podmínku přistoupila a rovněž Alain s tím později plně souhlasil. V Saint Sevan-sur-Mer nastoupil tedy na loď nový kapitán Eugen Le Gouvel, kterého Alain dobře znal ještě z doby, kdy sloužil na moři ve vojenském stejnokroji. Současně s novým velitelem přišli i dva strojníci, několik dalších námořníků a lodní lékař Perrot, velmi dobrý známý Hénaultovy rodiny. Od tohoto okamžiku byla posádka lodi kompletní.

Když důstojník Le Gouvel přejímal na lodi velení, netajil se před Alainem svou radostí nad tím, že může být kapitánem na tak znamenité lodi.

„Jsem přesvědčen,“ řekl mu, „že máme tu nejrychlejší civilní loď, kterou je nyní možno spatřit na moři.“

Jedenáctého listopadu na otevřeném moři nastoupila na loď majitelka jachty, malý Pavel, který si vymohl účast na pronásledování pirátů, a Ervoan Plonévez. Alain se rozhodl vzít svého bratra s sebou, přestože byl ještě značně zesláblý a nemohl vykonávat na lodi žádnou těžší službu. Pověřil ho proto občas hlídkou ve strážním koši. Nejcennější pomoc však Ervoan poskytoval dokonalou znalostí zvyků pirátů a jejich tajných přístavů.

První zprávy, které získali, jim naznačily směr pohybu pirátů – Středozemní moře. Nemesis se vydala na nebezpečnou cestu…

Po devítidenní plavbě dostali zprávu, že Cácique byla spatřena v blízkosti Sicílie a že míří k břehům Afriky.

Kapitán Le Gouvel a jeho zástupce Plonévez se radili, jak nejlépe postupovat. Jejich záměry však dokonale změnila událost, ke které došlo následujícího dne.

Když pluli podél Alboránu, přijela k nim uhlířská briga, která jim nabídla palivo na doplnění zásob, a zároveň jim předala i velmi užitečné informace.

Dozvěděli se, že asi před třemi dny nějaký občan z Tangeru oznámil úřadům, že v jedné blízké zátoce uviděl cizí loď, z níž vystoupil muž v uniformě kapitána a asi hodinu po něčem pátral na pevnině. Popis cizího námořníka se shodoval s popisem hledaného Černého piráta. Četníci, kteří se ihned vydali na označené místo, spatřili už jenom trojstěžník mizící na obzoru.

Le Gouvel a Alain se ihned rozhodli opustit Středozemní moře a plout podél západního pobřeží Afriky na jih a prohledávat postupně nejbližší přístavy.

„Někde si už přece musí doplnit zásoby vody, jídla a paliva,“ řekl kapitán.

Alain na to odpověděl:

„Zásoby paliva mohou získávat během plavby zrovna tak jako my!“ Pak se trochu zamyslel a dodal: „Bratr se mi před chvílí svěřil se závažným podezřením – jeden z těch chlapíků na uhlířské plachetnici mu byl nějak povědomý; domnívá se, že ho už kdesi viděl v době, kdy sloužil u Wickhama. Je tedy docela pravděpodobné, že piráty zásobila uhlím stejná loď jako nás. Možná že se oba mýlíme, ale v každém případě bychom měli být krajně obezřetní. Opatrnosti nikdy nezbývá…“

Kapitán se vyděšeně podíval na Alaina a přerušil ho:

„Mám vážné obavy, že vaše podezření je oprávněné, U takových zákeřných nepřátel musíme být vždy připraveni na nejhorší a myslet na vše. Bylo by pro ně velmi snadné namíchat do paliva nějakou látku, která by nám mohla poškodit, nebo dokonce zničit stroje. Musíme okamžitě zkontrolovat zakoupené uhlí.“

Lodní komory byly naštěstí uspořádány tak, že bylo poměrně snadné topivo přeložit. Zjistili, že je velmi špatné jakosti a že je v něm namícháno velké množství kamení. Museli je tedy pozorně vytřídit, přičemž spočítali, že celková ztráta paliva činí více než čtvrtinu. Našli však také dvě nálože dynamitu, které byly upraveny do tvaru briket, takže je bylo možno jen stěží rozeznat.

Jachta tedy tentokrát šťastně unikla úplnému zničení.

Následujícího dne dorazila Nemesis do Tangeru, kde ihned ohlásili na policii pokus pirátů zničit loď. Zde však nastaly další potíže. Před nimi se otevíral širý oceán, který proti Středozemnímu moři zvětšoval pirátům prostor pohybu a pro pronásledovatele znamenal ztížení jejich úkolu. Jakou mají naději, že se jim podaří překvapit piráty na této nesmírné vodní ploše, když po více než deset let tak hravě klamali všechny pronásledovatele? Museli spoléhat především na zkušenosti a znalosti jejich bývalého spolupracovníka – Ervoana Plonéveze.

Život na jachtě byl někdy dosti jednotvárný a lékař se zcela oprávněně obával, že stará paní bude bez odpočinku na pevnině brzy unavena touto neustálou plavbou se stále stejným pohledem na nebe a moře.

Také mezi ostatními členy posádky zavládla po nadšení prvních dnů docela přirozená ochablost, skoro nespokojenost s tímto namáhavým způsobem života, který jim nedopřával chvíli oddechu. Ani nejpohodlnější vybavení kabin nemohlo zmírnit houpání lodi a její neustálé chvění, když se zmítala na vlnách. A vysilující mořská nemoc, které se mnohdy neubrání ani zkušení námořníci, vykonala mezi některými členy posádky také zhoubné dílo.

Patnáctého prosince ráno náhle Ervoan hlásil z hlídkového koše na stožáru:

„Na obzoru podezřelá loď – tři stěžně – čtyři míle – po větru.“

Kapitán vyhlásil poplach. Na palubě Nemesis bylo okamžitě vše připraveno k boji. Pavel vylezl na stožár ke svému příteli, uchopil dalekohled a pozorně prohlížel obzor.

Když se přiblížili k podezřelé plachetnici, Ervoan v ní ihned poznal – Cacique. Za nějakou chvíli navíc zjistil, že za trojstěžníkem je skryta ještě jedna menší loď se spuštěnými plachtami. Byli to zřejmě další spojenci pirátů, kteří přivezli pro Cacique zásoby paliva.

„To je výborná příležitost!“ řekl Le Gouvel. „Zajmeme zásobovací loď, a pokud ještě piráti nestačili uhlí přeložit, tak je zabavíme a Cacique bude bez pohonných látek.“

„Musíme si dát ale pozor, aby tam nebyla na nás nastražena další léčka,“ připomenul Alain. „Je také docela pravděpodobné, že zásoby uhlí už přeložili a opustí teď loď, aby ji ponechali svému osudu. V tom případě bychom s ní zbytečně ztráceli čas.“

Kapitán Le Gouvel se poněkud zarazil. Váhal, jak má nyní postupovat.

Změřili přesně místo, kde se právě nalézali. Byli na dvanáctém stupni západní délky pod třicátou severní rovnoběžkou, vzdáleni asi padesát mil od ostrova Fuerteventura v Kanárském souostroví. Bylo jasné, že piráti mají spojení s některým přístavem na ostrově.

„Budeme tedy sledovat Černého piráta,“ rozhodl kapitán.

V okamžiku bylo v kotlích plně naloženo. Vrchní strojník a jeho pomocníci byli u svých strojů v pohotovosti.

„Plnou parou vpřed!“ rozkázal Le Gouvel.

Nemesis se zachvěla jako dravá šelma, jež se chystá ke skoku. Alain pozoroval soustředěně loď před sebou.

„Hrome!“ zahučel. „Ten proklatý Wickham nám opět uniká. Má zřejmě ještě výkonnější stroje než my. Podívejte se – už je nejméně míli vzdálen od druhé lodi!“

Náhle zazněl z koše stožáru Ervoanův hlas: „Loď na dohled – anglický křižník!“

„Podejte jim ihned zprávu!“ řekl kapitán svému zástupci.

Na stožárovém vlajkovém ráhnu se za malou chvíli objevily dvě vlajky signální abecedy s naléhavou výzvou:

ZASTAVTE. CHCI VÁM SDĚLIT NÉCO DŮLEŽITÉHO – ŽÁDÁM O POMOC

Když se obě lodi k sobě přiblížily, přestoupil Le Gouvel a Alain Plonévez do člunu a za chvíli přirazili k boku anglického křižníku King Edward.

Na palubě válečné lodi informovali oba příchozí kapitána křižníku o poslání jachty Nemesis a požádali ho o spolupráci.

„Je to má povinnost!“ odpověděl kapitán John Dyall. „Musíme však jednat okamžitě, protože, trojstěžník pirátů už mizí za obzorem. Navrhuji proto, abyste se zmocnili lodi, která zůstala pozadu, a my se pustíme do pronásledování jachty. Pokusíme se zahnat ji k břehům Afriky, kde nám už pomohou vojenské hlídkové čluny. Tentokrát nám už neuniknou!“

Jakmile Le Gouvel a Alain přestoupili do člunu, vyrazil anglický křižník King Edward plnou parou vpřed. Byla to jedna z těch válečných lodí. které mohly vyvinout velkou rychlost. Plula v celé své kráse rovnou za mizejícími piráty. Za nějakou chvíli zaslechli, že Angličané dali výstražným výstřelem z děla příkaz, aby Cacique zastavil. Ten však ještě zvýšil rychlost…

„Je to docela dobrý plán, který nám mister John Dyall navrhl,“ řekl uznale Alain. „Angličané aspoň za nás udělají tu nejnebezpečnější práci. Když se jim podaří piráty chytit, budou se tím sice chlubit před celým světem, ale za dané situace nemůžeme nic jiného dělat.“

„Máte pravdu,“ potvrdil Le Gouvel. „Je tu však ještě jeden problém. Lékař mi právě ohlásil, že paní Hénaultová onemocněla a naléhavě potřebuje odpočinek na pevné zemi. Jsme dosti blízko Puerty de Cabras, takže tam můžeme večer zastavit a odpočinout si.“

„Musíme si ale pospíšit. Za tři hodiny bude noc, a navíc začíná od jihozápadu vanout bouřlivý vítr, který nevěští nic dobrého. Uděláme nejlépe, když co nejrychleji změníme kurs k břehům ostrova a loď námořních lupičů necháme plavat.“

„To by bylo porušení naší dohody s Angličany! Daný slib musíme splnit!“ odpověděl kapitán.

Jachta tedy plula dál směrem k opuštěné plachetnici. Když se ocitla v její blízkosti, spustili s Nemesis člun s několika členy posádky pod velením Alaina Plonéveze, aby prohlédli záhadnou loď. Nikoho vůbec nepřekvapilo, že na palubě nebyla živá duše. Našli tam však ještě několik komor plných uhlí.

„Zdá se, že hoši už neměli čas, aby vše přeložili. Překvapili jsme je v nejlepší práci,“ řekl jeden z námořníků.

„Tentokrát je to ale prvotřídní uhlí. Piráti zřejmě krmí své stroje jen nejkvalitnější stravou. Musí ho tu být dobrých dvacet tun, které se nám budou náramně hodit!“ prohodil další námořník.

Na Alainův povel byla loď vzata do vleku a Nemesis vyrazila přímo k ostrovu Fuerteventura. Chtěli ještě před setměním zakotvit v přístavu Puerto de Cabras.

Kapitán Le Gouvel měl z této kořisti náramnou radost. Těch dvacet tun uhlí ho potěšilo snad víc než nějaká válečná kořist. Alain Plonévez ho však opět nabádal k větší opatrnosti.

„Musíme vše důkladně a raději dvakrát prohlédnout. Jen si vzpomeňte na naši zkušenost z Alboránu. Kdo nám zaručí, že ta kocábka není zase určena k tomu, aby nás vyhodila do povětří?“

„Myslím, že se tentokrát nemáme čeho obávat, protože náklad byl zcela určitě určen pro Cacique, a oni nemohli předpokládat, že je opět dohoníme. V každém případě však asi bude nejlépe, když uhlí přeložíme co nejrychleji.“

„Pokud nám to ovšem blížící se bouře dovolí,“ odpověděl Alain a ukázal na jihozápadní obzor, který se hrozivě zatemnil nakupenými mraky.

„Mám obavu, že to i Angličanům ztíží pronásledování pirátů. Zdá se, že už jsou v bouři.“

„A my, kapitáne, v tom budeme za chvíli lítat také, jestliže si nepospíšíme,“ řekl důrazně Alain a na jeho čele se objevily starostlivé vrásky.

Moře, jako by chtělo zdůraznit jeho slova, se náhle vzedmulo a velká vlna zaplavila celou palubu. Nemesis se prudce zakymácela.

Rychle stáhli plachty, zavřeli všechny lodní otvory a loď se s největší rychlostí chystala k další plavbě.

Jestliže charakteristickou vlastností Bretonců je tvrdohlavost, tak kapitán Le Gouvel byl ještě více Bretoncem než Alain Plonévez. Trval na svém úmyslu přeložit na jachtu uhlí nalezené v komorách korábu, který měli nyní za sebou ve vleku. Nařídil proto přirazit bokem ke staré bárce. Nebylo to však v tomto okamžiku zrovna snadné, neboť moře bouřilo stále víc a více. Museli velmi opatrně manévrovat, aby nepoškodili jachtu, pak obě lodi pevně přivázat a spojit můstkem, což neobyčejně zpomalovalo plavbu.

Měli přeloženo asi pět tun uhlí, když náhle nová prudká vlna upozornila kapitána na to, že spojení obou lodí je již krajně nebezpečné.

Mračna na obloze urychlila příchod nedaleké noci a vichr ostře šlehal obě připoutané lodi.

Le Gouvel dal tedy rozkaz odpojit se od zajaté lodi a vzít ji opět do vleku. Jachta se už vzdalovala, když náhle na palubě staré lodi uviděli námořníka, který na své druhy zoufale mával rukama. Při kvapném manévrování ho zřejmě zapomněli na lodi. Kapitán nařídil rychle zpětný chod a znovu se přiblížil ke staré lodi. Námořník k nim běžel s výrazem šíleného strachu ve tváři, a sotva se lodi navzájem dotkly, přeskočil chvatně na Nemesis. Při dopadu však uklouzl a plnou vahou narazil hlavou na řetěz kotvy. Okamžitě ztratil vědomí. Při seskoku však ještě stačil vykřiknout jediné slovo:

„Oheň!“

Všichni kolem na několik vteřin strnuli a zděšeně se dívali kolem sebe.

Oheň? Kde je oheň?

Odpověď přišla velmi rychle. Náhle uviděli, že celé těleso vlečeného korábu je obklopeno jakýmsi nadpřirozeně modravým světlem, a přes silné hřmění blížící se bouře zaslechli praskání ohně. Nebylo pochyb. Starý koráb hořel. Moře jej každou chvíli mohlo přirazit k bokům Nemesis. Byl nejvyšší čas uvolnit vlečný řetěz a ponechat loď Svému osudu.

Všichni se okamžitě vrhli k lanům a k hákům a snažili se co nejrychleji odpoutat od hořící lodi. Rozbouřené moře však záchranné práce neobyčejně ztěžovalo a vysoké vlny. které se přelévaly přes palubu, hrozily strhnout do hlubin muže zápasící s lany.

Bylo to úděsné divadlo.

Oheň, jenž byl piráty úmyslně založen, po dlouhou dobu v podpalubí doutnal, zvolna nabýval síly a postupně změnil celou uhelnou komoru ve výheň, které loď nemohla odolat.

Zřetelně slyšeli praskat, kroutit se a pukat jak plech, jimž byla loď zevně pobita, tak dřevo a lodní trámy.

„Tentokrát ti lotři nastrojili léčku skutečně mistrně. Jsem přesvědčen, že na lodi je dynamit a že každou chvíli skončí v povětří a my s ní,“ řekl Alain Plonévez zatrpkle.

Obraz zkázy nabyl v tomto okamžiku nejhrůznější tvářnosti. Celé těleso lodi již bylo v plamenech, syčelo a praskalo uprostřed vln a bílého kouře. Námořníci stále ještě nedokázali uvolnit vlečný řetěz. Koráb sledoval prchající Nemesis a jako rozbouřená sopka chrlil na ni takový žár, že na laku naskakovaly puchýře a dřevo na zádi začalo doutnat.

Na kapitánův rozkaz deset mužů houževnatě pracovalo u pump a polévalo palubu i bok lodi vodou. Všech se zmocnila úzkost. Na prahu kabiny stála stará paní zsinalá hrůzou a pevně objímala malého Pavla.

Kapitán si trpce vyčítal svou neopatrnost. Nebylo však již v jeho silách ji napravit…

Nemesis zrychlila svou jízdu. Během tohoto úporného boje nastala úplná noc. Oceán rozpoutal všechnu svou zuřivost, chystaje se pohltit jachtu společně s hořící troskou, připoutanou k ní silným řetězem a ozařující tuto pekelně hrůznou scénu světlem svého požáru jako pohřební pochodní.

Tu náhle vyrazil ze všech hrdel jeden a týž výkřik:

„Řetěz praskl!“

Bylo slyšet zasyčení. Z lodi vylétl ohňostroj hořících trámů a sudů.

Nemesis poskočila po hučících hřebenech vln a divoce šlehala pěnu jako ohnivý kůň. jemuž jezdec popustil uzdu.

Byla to záchrana na samém prahu smrti. Neuplynulo ani pět minut, když se hořící troska roztrhla jako jícen sopky a vyvrhla do vzduchu i na palubu jachty své žhavé vnitřnosti.

Kapitola jedenáctá

KRUTÁ VÝPRAVA

Nemesis zakotvila v hluboké zátoce Puerto de Cabras. Byl již nejvyšší čas, neboť uragán na moři běsnil ze všech sil. Jako zázrakem unikli onomu dvojímu peklu ohně a vody.

Přístav byl obdivuhodně chráněn a voda v něm byla úplně klidná. Na břehu, u paty vysoké hory. se k sobě tísnilo několik ubohých rybářských domků. Jeden z nich se ozdobil honosným názvem HOTEL.

Vybrali nejčistší pokoje a přenesli do nich nemocně. Paní Hénaultová se zásluhou doktora Perrota a zejména velmi zdravého subtropického podnebí, velmi brzy zotavila. Pátého dne už byla zase na nohou a prohlásila že se cítí docela dobře a že je ochotna pokračovat v plavbě. Mnohem hůř však dopadl námořník Van Dysten, který se smrtelně zranil na hlavě. Zamřel za tři dny a byl s plnou poctou pochován na místním hřbitůvku.

Po týdenním pobytu v Puerto de Cabras odpluli do Las Palmas na ostrově Gran Canaria Zde dostali další zprávy. Akce anglického křižníku King Edward skončila neúspěšně. V bouři ztratila válečná loď piráty úplně z dohledu.

Z Konakry pak dostali informaci, že tlupa ozbrojených lupičů se vypravila na několika člunech proti proudu Rio Nunezu do vnitrozemí, kde postupně přepadla dvě německé a jednu francouzskou osadu, které pak vyloupila, vypálila a téměř všechny obyvatele vyvraždila. Popis vůdce zločinců se velmi shodoval s popisem Ricarda Lopeze.

Francouzské hlídkové čluny zablokovaly ústí řeky a vyslaly přepadový oddíl námořní pěchoty až do Boké. Po banditech jako by se zem slehla.

Nenávist, kterou všichni chovali k pirátům, se nyní ještě zvětšila. Paní Hénaultová svolala celou posádku jachty a řekla:

„Pánové, nejnovější události, které jsme se právě dozvěděli, mě rozhořčily na nejvyšší míru. Ukládají mi přímo povinnost pokračovat až do krajnosti v akci, které jsme až dosud věnovali všechno své úsilí. Napsala jsem již svému notáři, aby zajistil penzi šesti set franků každému dítěti námořníka, který tak tragicky zahynul. Vás žádám, abyste po skončení plavby přijali zvláštní prémii dvou tisíc franků pro každého z vás. Připomínám, že tímto rozhodnutím nemíním ještě vyčerpat veškerou míru své vděčnosti za vaše statečné služby. Dejme se nyní na cestu do Konakry a to, co se nepodařilo vojákům, vykonáme my, příslušníci jachty Nemesis, lodi, jež nese jméno bohyně spravedlivé pomsty!“

Tato slova zapůsobila na všechny hlubokým dojmem a byla přijata s velkým nadšením.

Kapitán Le Gouvel se opět ujal velení a loď rychle plula po klidném moři k břehům rovníkové Afriky.

Loď Cacique se mohla směle přirovnat k jachtě Nemesis, od níž se lišila jen vnějším tvarem.

Místo zahnuté přídě Nemesis, jejíž elegantní oblouk se vysoko zvedal nad hladinu, měl Cacique příď rovnou a ostrou jako válečné lodi. Měl také větší skladiště než její soupeř. Svou výbojnou tvář však měl Cacique zamaskovanou tak dokonale, že byl s to oklamat i ty nejzkušenější oči.

Záď lodi Cacique působila dojmem nějaké široké obchodní bárky. Komíny bylo možno sklopit až k samé podlaze, takže parní rychloloď mohla kdykoli změnit svou podobu v široký trojstěžník, jenž se na pohled těžce vleče po moři.

Právě s pomocí tohoto maskování mohl Gonzalo Wickham klamat bdělost hlídkových člunů.

Organizace tajné společnosti byla tak dokonalá, že piráti měli svou vlastní všestranně vycvičenou policii, která byla stále v pohotovosti, aby mohla zabránit jakémukoli překvapení nebo možné zradě.

Když Ricardo Lopez oznámil svému šéfovi, že nechal Ervana ležet na silnici s dýkou v zádech, rozzlobil se Wickham tak, že byl ochoten poslat svého společníka ke všem čertům. Uvědomil si však, že smrtí Ricardovou by ztratil jednoho ze svých nejvěrnějších stoupenců a že by to také mohlo vést ke vzpouře posádky. Potlačil tedy svůj hněv a po důrazných výčitkách mu řekl:

„Jseš si aspoň jist tím, že už nikdy nepromluví?“

„Má dýka zatím nenechala nikoho z mých nepřátel dýchat déle než několik minut,“ odpověděl Ricardo.

Tato slova však Gonzala příliš nepřesvědčila,

„Poslouchej,“ řekl mu, „když už jsi to tak zbabral a neodstranil ho beze stopy, musíme být připraveni na všechny eventuality. Do Perrosu se už vrátit nemůžeme. Bude nejlepší, když odsud co nejrychleji zmizíme. Až budou břehy Anglie na dohled, vysadíme tě do člunu a naši ti přijedou naproti.“

Patnáct dní nato byl Ricardo v Holandsku, kde nastoupil pod cizím jménem na portugalskou obchodní loď vracející se do Lisabonu. Zde opět se připojil k posádce lodi Cacique a prožíval s ní útěk před jachtou Nemesis.

Když se jim v bouři podařilo zmizet anglickému křižníku King Edward, opsal Cacique široký okruh směrem k jihu, pak se vrátil po projeté již dráze, proklouzl kolem francouzských křižníků v Dakaru a v Konakry a veplul do ústí Rio Nunezu v Guinei. Řeka byla při vysokém stavu vody splavná až šedesát kilometrů do vnitrozemí.

Rio Nunez zpočátku směřuje k severozápadu a obtéká velkým obloukem liduprázdnou krajinu. Pak se rozvětvuje v šest až sedm ramen, načež se opět slévá do jediného toku.

Plavba po této řece je velmi obtížná, neboť stav vody silně kolísá vlivem dešťových období. Na některých místech je sice dostatečně hluboká, na jiných však písčité prahy náhle tvoří téměř nepřekonatelné překážky. Každá loď proto musí počítat s těmito potížemi a dbát na to, aby při náhlém snížení stavu vody neuvázla na mělčině a neměla tak znemožněný návrat.

Gonzalo Wickham měl na palubě domorodce, kteří se již mnohokrát plavili po této řece a dokonale znali všechny její záludnosti a rozmary. Podél celého toku měli spojence, většinou zločince uprchlé z káznic a galejí, kteří byli organizováni v malých ozbrojených skupinách a v případě potřeby se mohli spojit v jeden silný útvar. Černý pirát si zajišťoval jejich poslušnost a oddanost jednak přísnou kázní, jednak pravidelným rozdělováním části uloupené kořisti.

Tentokrát povolal do zbraně jen menší část spojenců a posílil je pětadvaceti vybranými piráty z lodi Cacique. Jachtu zanechal pod velením druhého důstojníka v jednom z tajných přístavů za Boké s přesným rozkazem, aby pluli dál do vnitrozemí, jakmile zpozorují první známky stoupající vody. Sám se pak vydal se svou družinou na malých člunech proti proudu řeky.

Tato výprava byla rychlá a strašná.

Nejdříve přepadli a vydrancovali osadu německých kolonistů. Před zuřivostí těchto banditů nenašli milost ani běloši – mezi nimi žena a dítě – ani šestnáct černochů. Po vyvraždění obyvatel a vyloupení osady zahladili stopy svého zločinu požárem.

Ještě téhož dne za soumraku se vypravili proti francouzské osadě Grad Cone, kde bylo dvanáct bělochů a šedesát černochů. Tentokrát bandité narazili na houževnatý odpor. Francouzi měli ve svých řadách tři bývalé poddůstojníky a několik bývalých řadových vojáků cizinecké legie. Podařilo se jim odrazit dva útoky pirátů, kteří museli ustoupit a zanechat na bojišti dvacet mrtvých a raněných. Gonzalo narychlo povolal posilu a druhého dne zahájil nový útok. Osud Grad Cone byl tentokrát zpečetěn…

Kapitola dvanáctá

V PASTI

Nemesis zastavila na krátkou dobu v Dakaru, aby doplnila zásoby vody, potravin a uhlí. Zde také získali podrobné informace o pohybu pirátské lodi. Rozhodli se pronásledovat ji na Rio Nunezu.

Od svého úmyslu však museli prozatím ustoupit.

Stav vody Rio Nunezu byl nízký a jachta s tak hlubokým ponorem by nemohla proniknout po řece do vnitrozemí. A protože se nikdo z posádky Nemesis nevyznal ve stále se měnících poměrech povodí této řeky, byl Le Gouvel nucen zakotvit v Konakry a hledat jiné možnosti, jak pokračovat v pronásledování pirátů.

Řešení se našlo poměrně brzo. V přístavu právě kotvila nákladní dvojstěžňová loď Saint Cyprien, která byla v bouři poškozena a nemohla pokračovat v dálkové plavbě po moři. Paní Hénaultová ji poměrně levně koupila, dala odstranit nejzávažnější závady a upravit ji pro plavbu na řece.

Dvacátého pátého prosince ráno vztyčila loď Saint Cyprien plachty, aby využila příznivého větru, jenž vanul od jihovýchodu.

Dvojstěžník urazil vzdálenost mezi přístavem a ústím řeky za šestatřicet hodin, obeplul mys Kembuto a vnikl do jižního ramene Rio Nunezu. Dva dny nato zakotvil u prostého mola přístavu Boké.

Paní Hénaultová, doprovázena Pavlem, Alainem a doktorem Perrotem, navštívila nemocnici, aby pohovořila s raněnými, kteří přežili nájezd pirátů na francouzskou osadu. Získali zde další informace o posledních událostech a o počtu lupičů. Odpoledne převzal Alain velení na starém dvojstěžníku a následujícího dne ráno vyplula malá skupina statečných lidí na průzkum k první vypálené osadě.

Piráti na lodi Cacique však byli včas informováni o každém pohybu pronásledovatelů. Gonzalo Wickham svolal válečnou poradu. Jedni navrhovali, aby co nejrychleji sjeli po řece dolů a v noci, pod pláštěm tmy, propluli severním ramenem řeky. kde byla naděje, že se nesetkají s vojenskými hlídkovými čluny. Druzí se zase domnívali, že by bylo výhodnější ustoupit za Guémé Sausan a zde se buď ukrýt v některé zátoce, nebo podle situace přepadnout Saint Cypriena a zbavit se tak definitivně nebezpečných a vytrvalých nepřátel.

Když se však Gonzalo dozvěděl, že na dvojstěžníku je také paní Hénaultová, zajásal a nadšeně pokřikoval na Riěarda Lopeze:

„Slyšíš, Ricardo? Stará Hénaultová nám sama vlezla do pasti. To samo peklo teď stojí na naši straně!“

Potom dal rozkaz, aby co nejrychleji vypluli vstříc ohlášené lodi.

Saint Cyprien zatím prvního ledna doplul až do blízkosti zničené osady, která ležela asi tři kilometry od místa, kde bylo možno zakotvit.

Všichni vystoupili z lodi a zanechali na ní jako stráž dva muže, které převzali z bývalé posádky obchodního korábu. V čele výpravy šel Ervoan.

Když malý průvod dospěl po hodinovém pochodu k cíli, uviděli před sebou dokonalou zkázu. Ze zděných budov zůstaly jen tu a tam části zdí a vše ostatní, co bylo ze dřeva, leželo na zemi v hromadě popela a ohořelých trámů.

Prohledali důkladně celou osadu a její nejbližší okolí a pak se vydali na zpáteční cestu. Kráčeli nyní zvolna, protože bylo ještě značné horko a těšili se, že si na lodi v klidu odpočinou.

Na břehu Rio Nunezu je však čekalo nemilé překvapeni.

Saint Cyprien již zde nekotvil a nebyl ani nikde v dohledu. Nikdo nevěděl, jak si zmizení lodi vysvětlit.

Nejprve je napadlo, že oba muži, kteří zůstali na dvojstěžníku jako stráž, byli svedeni příležitostí přivlastnit si loď i s jejím nákladem a prchli s kořistí dolů po proudu řeky.

Toto podezření však hned zase zamítli.

Bylo zcela jasné, že dva muži by sami nemohli ovládat loď za tak obtížných podmínek.

Když sestoupili k řece, našli na místě, kde Saint Cyprien dříve kotvil, strašné rozluštění celé záhady.

U kmene stromu byla přivázána lidská mrtvola. Byl to jeden ze strážců lodi. Jeho tělo bylo poseto nesčetným množstvím ran, jeho obličej byl znetvořen k nepoznání.

„To je práce Ricarda Lopeze,“ řekl Ervoan s nenávistí v hlase. „Cacique je zřejmě někde nablízku, a my jsme docela v rukou našich nepřátel.“

Ervoan měl pravdu. Cacique využila vyššího stavu vody a doplula až do zátoky, kde kotvil Saint Cyprien.

Dvě skupiny školených hrdlořezů se v člunech blížily k lodi Francouzů. Byli připraveni na houževnatý odpor posádky. Jaké však bylo jejich překvapení, když zjistili, že na celém dvojstěžníku jsou pouze dva muži.

Ale ani za tak příznivých podmínek se nemohli zmocnit lodi bez ztrát ve vlastních řadách. Oba muži na Saint Cyprienu se bránili udatně. Počet nepřátel byl však příliš veliký. Patnáct pirátů se na několika místech vyšplhalo na palubu dvojstěžníku. Obklíčení námořníci mohli sotva dvakrát třikrát vystřelit ze svých revolverů. Jeden z nich byl brzy těžce zraněn a vyřazen tak z dalšího boje. Druhý se dokázal bránit přesile se sekerou v ruce téměř čtvrt hodiny. Když se ho piráti zmocnili, bylo celé jeho tělo poseto bodnými a sečnými ranami. V záchvatu zuřivosti ho odvlekli na břeh, přivázali ke stromu a s ďábelskou krutostí umučili. Teprve pak začali spřádat další plány.

„Odvezeme jim loď,“ radil Ricardo Lopez. „Až se vrátí a uvidí tady toho u stromu, budou se domnívat, že námořník zavraždil svého druha a pak ujel po proudu…“

„To byste ho nesměli takhle zřídit!“ přerušil ho Gonzalo. „Bylo by asi lepší hodit oba rybám, ale tahle podívaná bude pro ně dosti poučná. Počkáme si tu na ně, obklíčíme je a definitivně se jich zbavíme.“

„Když tu zůstaneme, nevyhneme se dalšímu boji. Už jsme ztratili tři muže. Našich nepřátel je nejméně deset, a jistě nám svou kůži nedají zadarmo.“

„Máš pravdu,“ uznal Gonzalo. „Odvezeme jim tedy loď. Horko, žízeň, hlad, jedovatí hadi a mouchy tse-tse budou v této pusté krajině pracovat za nás. Po několika dnech budou bez léků, potravin, vody a dostatečné výzbroje úplně v koncích, a ještě nám budou vděčni za to, když jejich útrapy zkrátíme. Začneme tedy tím, že jim znemožníme návrat do Boké po řece. S vybavením, které mají s sebou, nemají prakticky žádnou naději, že se tímto zamořeným územím někam dostanou.“

Těžce raněného námořníka hodili do podpalubí, ukořistěnou loď vzali do vleku za jachtu a odjeli asi dvacet mil po proudu.

Rio Nunez v tomto místě tvoří dlouhou klikatou zátoku, dokonale maskovanou stromy a keři na obou březích. Zde mohl Cacique naprosto bezpečně přečkat noc, popřípadě se i několik dní skrývat bez obav, že bude objeven.

Na jachtě bylo dostatek jídla i silných nápojů. Whisky, rum a koňak z nejrůznějších končin světa tekl toho dne proudem.

Ráno se skupina těch, kteří se probrali z opilosti, vydala pod Lopezovým vedením v člunech proti proudu, aby zjistila osud Evropanů.

Nikde však nenarazili na jejich stopy.

Ani následující den neměli v pátrání více štěstí. To Wickhama začalo silně znepokojovat – obával se, aby mu kořist nakonec přece jenom neunikla. Rozhodl se proto připravit uprchlíkům nástrahu. Zavolal si Lopeze a řekl mu:

„Ricardo, připrav tu starou kocábku k plavbě. Vezmi si šest mužů a zavez ji asi patnáct mil proti proudu. Tam ji zakotvíte a zpátky se vrátíte v člunech. Naši nepřátelé si asi nebudou umět vysvětlit návrat lodi, ale hned se chopí příležitosti, aby se po vodě dostali blíž ke svým spojencům. Předpokládají asi, že po nich bude brzy pátrat vojenský člun. A poněvadž na této cestě musejí proplout kolem nás. další cestu už jim ušetříme.“

Lopez nadšeně souhlasil.

Kapitola třináctá

NA ÚTĚKU

Byla to úděsná chvíle, když pronásledovatelé našli zohavené námořníkovo tělo a když zjistili, že jejich jediný dopravní prostředek, jejich jediné spojení s civilizací je pryč.

Prvotní úlek se po chvíli změnil v pocit hluboké potupy a beznaděje. Nedovedli nyní pochopit, že tak lehkomyslně opustili loď a nechali se překvapit zákeřným nepřítelem jako nerozumné děti. Stáli nyní tváří v tvář naprosté nejistotě. Neviditelný nepřítel je zřejmě obklíčil, sleduje je a v příhodné chvíli se na ně vrhne ze zálohy a všechny povraždí.

Uvědomovali si také, jak nedostatečně jsou vybaveni na pobyt v pusté divočině. Když ráno opouštěli loď pouze na několik hodin, vzali s sebou jen nejnutnější oblečeni a jídlo na jeden den. Tuto zásobu sice dosud celou nesnědli a zbývalo jim dosti potravin i na večeři. Ale co pak?

Mohli snížit dávky potravin a vystačit tak s nimi až do druhého dne. Toto opatření sice může o několik hodin prodloužit jejich schopnost pochodovat, ale do Boké je po souši nejméně šedesát mil naprosto neznámou a téměř neschůdnou krajinou.

Uplynula dlouhá chvíle úplné bezradnosti.

Mají jít kupředu?

Na to už bylo nyní pozdě. Slunce se sklánělo k západu a za půl hodiny bude naprostá tma. Nezbývá tedy nic jiného než přenocovat v této pustině plné nástrah a hrozného nebezpečí.

Vrátili se asi půl kilometru zpět, aby se vyvarovali náhlého útoku, z řeky. Vybrali vhodné místo k noclehu a začali je upravovat.

Pokáceli v okolí mladé stromky a vytvořili z nich hustou ohradu, která je měla chránit před dravými zvířaty i před úkladnými nepřáteli.

Osm mužů si rozdělilo na noc hlídku a po hodině se střídali. Všichni však spali v neznámém prostředí velmi neklidně, často se probouzeli při každém podezřelém zvuku, jichž bylo okolí plné.

Ranní svítání dodalo opuštěným cestovatelům opět trochu naděje.

Radili se, jak v dané situaci nejlépe postupovat, a jednomyslně se dohodli na tom. že se pokusí nejprve překonat část vzdálenosti do Boké po souši a teprve později se vrátí zpět k řece, postaví vory a budou se snažit dostat se co nejrychleji do oblasti, kde pravidelně hlídkují vojenské čluny. Při plánování pochodové trasy však museli počítat také s tím, že budou moci pochodovat pouze tři hodiny ráno a dvě hodiny večer.

Situace prchajících se neustále zhoršovala. Potrava docházela a zásoby střeliva byly nepatrné. Museli šetřit s každým nábojem a každý výstřel musel přinést úlovek, který by jim umožnil další cestu.

Onoho dne bylo slunce naštěstí dost dlouho za mrakem, a tak mohli jít až do deseti hodin a urazit asi sedm mil cesty.

Krajina však byla stále neschůdnější. Les postupně řídl a přecházel v stromovitou savanu. Pak zmizely i stromy a před nimi se objevila obrovská plocha pokrytá hustými trnitými křovinami…

Bylo jim teď jasné, že se jim sice podařilo uniknout v pirátům, ale že na ně čeká mnoho nebezpečných chvil při setkání s jedovatými hady a s dravými šelmami. Museli proto postupovat velmi opatrně a neustále pozorovat nejbližší okolí.

Polední přestávku přečkali v provizorních chýších, které si upletli z větvi trnitých křovin a které jim poskytly jakous takous ochranu před slunečními paprsky i nenadálým útokem levhartů, gepardů a lvů, na jejichž stopy několikrát narazili.

Slunce se sklánělo k západu a skupina Evropanů se opět vydala na další pochod. Ušli sotva tři míle, když půda se zachvěla temným dusotem, jako by nedaleko táhlo obrovské stádo dobytka. Pak zaslechli hrozivé troubení slonů, které rychle sílilo a přibližovalo se. Před nimi se objevilo několik statných zvířat vedených mohutnou samicí s ohromnými kly. Už nebyl čas se jim vyhnout, nebylo možno uprchnout.

Soustředili se rychle za termitištěm všekazů a Pavel vylezl s kulovnicí na jeho vrchol, odkud mohl dobře přehlédnout celou rovinu. Mohutná zvířata pronikala křovím jako ostrá příď protínající vlny oceánu. Viděl jejich tmavé hřbety a choboty, které se zvedaly a klesaly, jako by nějací obrovští hadi se kroutili nad travinami.

Jeden ze slonů náhle zpozoroval Pavla na jeho vyvýšeném místě a s zuřivým rykem zamířil k osamělému protivníkovi. Chlapec však ani v této úděsné situaci neztratil duchapřítomnost. Zbraň, kterou držel v ruce, byla sice lehčí, než měli jeho přátelé, ale vynikala zato velkou průbojností.

S mocně bušícím srdcem, prudce oddychuje, poklekl Pavel na vrcholu hnízda všekazů. Přiložil pušku k líci, zatajil dech a pozorně zamířil.

Slon se blížil dupaje keře a káceje vše, co mu bylo v cestě.

Zazněl výstřel, jehož ozvěna se rozléhala po celé nesmírné rovině. Slon zasažený Pavlovou ranou do temene lebky zavrávoral, jako by náhle narazil čelem na zeď. Střela jej však zasáhla příliš vysoko, takže zranění nebylo smrtelné. Zvíře se za chvíli znovu vzepjalo a pokračovalo v běhu. Statečný chlapec se rychle připravil k novému výstřelu. Mířil nyní o něco níže a zmáčkl spoušť teprve tehdy, když slon byl vzdálen asi padesát kroků. Kule zasáhla slona mezi oči u kořene chobotu.

Slon však běžel dál, vyrážeje temné, stále slábnoucí řičeni. Když se přiblížil až k termitišti. zvedl chobot, aby uchvátil malého střelče. Náhle se však zvíře zachvělo a padlo těžce na bok. Střela, která prorazila lebku, vykonala své posláni.

Při zvuku prvního výstřelu se ostatní sloni zarazili a ustoupili asi sto metrů. Alain a doktor Perrot, kteří neměli tak výhodné postavení jako Pavel, sice také několikrát vystřelili, ale neviděli, zda se jim podařilo zasáhnout cíl. Zdálo se však, že nebezpečí je zažehnáno. Opustili své úkryty a soustředili se u zabitého zvířete.

Klid netrval dlouho… Z opačné strany, proti větru se k nim znovu divoce řítilo stádo slonů.

„Schovejte se za termitiště!“ vykřikl Alain.

Náhle všichni strnuli hrůzou. Ervoan, který zpočátku s nimi běžel k úkrytu, minul stavbu všekazů a utíkal vstříc blížícím se rozzuřeným zvířatům. Nikdo nechápal jeho jednáni. Zešílel snad? Alain opustil skupinu zděšených přátel a rozběhl se za bratrem. Ten se zcela nečekaně zastavil, vykřikl cosi nesrozumitelného na Alaina, vytáhl z kapsy krabičku zápalek, rozškrtl celou hrst a hodil před sebe do křovin. Tráva a křoví se rychle vzňaly. Oheň rozněcovaný větrem se stále vzmáhal a na rovině vyskočila jasná stěna plamenů, která se rychle změnila v celé hořící moře, jehož ohnivé vlny se blížily ke stádu slonů.

Ervoanův zákrok byl účinný. Ohromená zvířata ustrašeně couvla před sálajícím žárem a prchala k jihu.

Použitá zbraň však byla dvousečná, neboť se obrátila i proti těm, kteří ji použili.

Ve vzduchu začal poletovat hustý popel a téměř znemožňoval dýchání. Nesčíslné, stále se množící plaménky začaly vyskakovat kolem hrstky lidí. V pekelném žáru všichni hasili větvemi křovin ohniska požáru a v duchu se modlili, aby se vítr neobrátil. Asi hodinu trval nerovný boj lidi s rozběsněným živlem. Na další pochod nebylo ani pomyšleni. Byli zcela vyčerpaní, neschopní jediného pohybu, únavou klesli na vyprahlou zem…

Ráno paní Hénaultová vzala Alaina stranou a řekla mu:

„Jsme na cestě již čtvrtý den a musíme si zcela otevřeně přiznat, že naše situace je krajně zoufalá. Nemáme vodu ani jídlo, ba ani naději, že v tomto vypáleném území něco ulovíme. Co chcete dělat? Co navrhujete?“

„Musíme se co nejrychleji dostat k řece…“

„A co pak?“ přerušila ho paní Hénaultová.

Alain chvíli váhal s odpovědí.

„Myslím, že jsme udělali chybu, když jsme se vyduli dolů podél toku Rio Nunezu. Měli jsme jít právě naopak proti proudu až k prameni řeky. Unikli bychom jednak pirátům, protože koryto Rio Nunezu je dál příliš mělké, jednak bychom se dostali na obvyklou cestu obchodních karavan.“

Alain vyňal z torby mapu Guineje, rozložil ji na kolenou a ukázal staré paní značku karavanní stezky směřující od pramenů Rio Nunezu do Boffy.

„Jestliže se rozhodneme pro tuto cestu,“ vysvětloval mladý kapitán dále, „musíme se připravit na to, že se na Nemesis vrátíme až za několik měsíců, a že tím asi definitivně skončí naše akce proti pirátům. Za tu dobu už budou někde v Jižní Americe a…“

„Za této situace je záchrana životů našich přátel důležitější než msta za utrpěná bezpráví a než pátrání po nějakých zatracených papírech, které potřebují zkostnatělí byrokrati sedící pohodlně v křeslech svých úřadů. Postupujte tedy podle svého uvážení. Vy jste tu velitelem a na vašich bedrech nyní spočívá rozhodnutí i odpovědnost za životy tady těch lidí.“

Alain se vrátil ke svým přátelům, kteří se právě začali probouzet z bezesného spánku. Když jim vysvětlil nový plán další cesty, vydali se na pochod vypáleným územím k řece.

Zpočátku šli poměrně rychle. Spánek jim přece jenom vrátil trochu sil, ale jakmile se slunce vyhouplo výše nad obzor, zmocnila se jich opět nepřekonatelná únava. Museli velmi často odpočívat, dávat pozor, aby nikdo nezůstal pozadu. Takto pomalu postupovali celý den krajinou bez možnosti schovat se alespoň na chvíli do stínu před žhnoucím sluncem, které rozpalovalo zčernalou, spálenou zem kolem nich. Teprve k večeru se začaly objevovat první známky vegetace, která se postupně stávala stále bujnější. Blížili se k řece…

Zdálo se. že nikdy nepřekonají vzdálenost těch několika set zbývajících metrů. Zcela vysíleni se plazili směrem, kde tušili téci vodu. Byli tak blízko, a přece zmírali žízní. Člověk však dokáže překonat nepředstavitelné útrapy, pokud mu zbývá jiskra naděje. Konečně byli na břehu a věděli, že prošli jednou z nejtěžších životních zkoušek. Vrhli se do chladivých vln Rio Nunezu, aby se napili přímo z řeky a smyli se sebe vrstvu černých sazí a popela. Doktor Perrot se zpočátku snažil jim v tom zabránit, upozorňoval je, jak je nebezpečné náhlé zchlazení těla a že jsou v řece krokodýli. Nakonec se vzdal a sám neodolal očistné lázni a doušku říční vody.

Začalo se stmívat. Byl nejvyšší čas, aby si našli vhodné místo pro nocleh a ulovili něco k jídlu.

Ráno vyrazili na další cestu proti proudu řeky. Bujná vegetace je často nutila k různým oklikám, ale stále dbali na to. aby se příliš nevzdalovali od břehu. V poledne se opět utábořili a vyslali dva nejzkušenější střelce na lov. Vrátili se asi. za půl hodiny nejen s bohatou kořistí, ale i se zcela neuvěřitelnou zprávou. Několik set metrů od jejich tábora kotví u vysokého břehu Saint Cyprien. Všichni byli okamžitě na nohou a ze všech sil běželi naznačeným směrem.

Na vodách Rio Nunezu se skutečně mírně pohupoval nepoškozený koráb, zakotvený asi deset metrů od břehu.

Kapitola čtrnáctá

BOJ

Všech se zmocnila vlna radosti a nadšení.

Saint Cyprien se před nimi objevil ve chvíli, kdy se již vzdali veškeré naděje, že ho ještě někdy uvidí. Stal se nějaký zázrak, že se jim tak nečekaně vrátil tento prostředek k záchraně?

Pocit radosti byl náhle vystřídán oprávněnou nedůvěrou.

„To nevěští nic dobrého.“ řekl Ervoan. „Jestliže se Ricardo se svou smečkou už jednou zmocnil lodi, proč ji zde opustil, když ji dovlekl až sem?“

„Snad se obávali našeho návratu,“ odpověděl lékař, „a proto včas uprchli.“

Ervoan však namítl:

„V tom případě mohli pokračovat v plavbě, a stejně by nám unikli.“

„To máte pravdu,“ připustil doktor Perrot.

„Pak je tu ještě jedna možnost,“ poznamenala paní Henaultová a oči jí vzplály nadějí. „Možná že dostali zprávu o vojenských hlídkových člunech, které se vydaly nás hledat?“

„Ano,“ potvrdil Alain její slova, „tato domněnka je velmi pravděpodobná. V každém případě ale musíme co nejdříve zjistit, kam piráti uprchli, abychom nepadli zase do nějaké jejich léčky.“

Lékař se upřeně díval na loď a pak řekl:

„Je docela možné, že se ti lotři skrývají v podpalubí a čekají na náš návrat, aby nás mohli zákeřně vyvraždit.“

Pavel na to vášnivě odpověděl:

„To snadno zjistíme. Vypravíme se na loď a přesvědčíme se, jaká nebezpečí v sobě skrývá.“

„Souhlasím s Pavlovým návrhem,“ řekl Alain. „Musíme se však na to důkladně připravit. Abychom se zmocnili lodi. musíme do vody. Vzdálenost sice není příliš velká, a snadno ji přeplaveme. Ve vodě se však staneme příliš snadným terčem pro pušky pirátů.“

„To je pravda,“ přisvědčil námořník Le Corre. „Co tedy navrhujete?“

„Hned vám to vysvětlím,“ řekl kapitán. „Je tu několik velkých stromů. Tři z nás na ně vylezou ozbrojeni puškami. Z výše budeme mít dokonalý přehled po celé lodi a budeme moci zastřelit každého nepřítele, který by se na palubě objevil, a zároveň budeme krýt ostatní, kteří poplavou k Saint Cyprienu. Tři se vyšplhají po lanech na přídi a dva na zádi.“

Pavlovy tváře vzplanuly nadšením:

„Žádám, abych byl zařazen mezi ty, kteří poplavou k lodi.“

Nyní se vše odehrálo velmi rychle. Alain, Ervoan a lékař vylezli na strom a zaujali výhodné pozice na větvích. Paní Hénaultová se ukryla za kmen stromu.

Pavel a jeho přátelé se svlékli, upevnili nad hlavami pušky a náboje a vrhli se do vody s revolverem nebo nožem v zubech. A nahoře na stromě střežili každý jejich pohyb, loď i nejbližší okolí tři střelci připravení zneškodnit každého nepřítele, který by se objevil.

Nikde se však neukázala živá duše. Během několika minut se útočníci vyšplhali na loď a začali pátrat po záškodnících. Náhle se Joel Le Corre vrhl ke vchodu do podpalubí a zavolal na své druhy:

„Něco jsem dole zaslechl. Jdu se tam podívat. Kryjte mě!“

Opatrně sestoupil. Uslyšel lidský hlas, který se změnil ve sténání. Byl to těžce zraněný námořník, který zůstal na lodi jako stráž. Le Corre zavolal na své druhy, aby mu pomohli raněného vynést na palubu. Tam ho opatrně uložili na provizorní lůžko z lodních plachet.

Mladý muž zápasil se smrtí. Měl však ještě dosti sil, aby poděkoval svým přátelům za pomoc a stručně je informoval o útoku, jehož se stal obětí. Pak upadl do hlubokého bezvědomí.

Na pevnině zatím sestoupily hlídky se stromu.

Pět mužů na Saint Cyprienu se nyní snažilo vytáhnout kotvu a přistát s ním blíž, aby mohli nastoupit i ostatní.

Uvolněná loď sjela kus po proudu, a v hluboké vodě přirazila ke břehu.

Když byli všichni na palubě, důkladně prohlédli celý dvojstěžník, aby jednak zjistili v jakém je stavů, jednak aby se přesvědčili, že, nikde není na ně přichystána opět nějaká léčka pirátů. Stěžně byly nepoškozeně a také plachty nijak neutrpěly útokem nepřátel.

Bylo zřejmé, že bandité z nějakého důvodu spěšně opustili loď.

Alain změřil hloubku ponoru a zjistil, že stav vody je dostatečný, aby se Saint Cyprien mohl vydat na cestu. Přikázal napnout plachty a zarejdoval dvojstěžníkem do hlavního proudu. Na přídi dva muži soustavně měřili hloubku a zjištěné hodnoty hlásili kapitánovi, který stál u kormidla. Musel být velmi opatrný, protože neměl podrobnou mapu Rio Nunezu a nikdy nevěděl, co je očekává za nejbližším ohybem řeky.

Při západu slunce zesílil vítr, takže loď mohla plně využít svých plachet a urazila za noc přes deset mil. K ránu Saint Cyprien bezpečně proplul jedním z nejobtížnějších úseků mezi několika ostrůvky a pak se před nimi objevila pět set až šest set metrů široká vodní plocha zářící ve svitu vycházejícího slunce jako prut zkaleného zlata. Obzor na jihu se před nimi rozevřel a zjasnil, zatímco krajina na severu, od níž se vzdalovali, mizela jako chumáč neurčité zeleně.

Všichni byli opět plni optimismu, a nikdo již nepochyboval o tom, že plavbu úspěšně skončí.

Jediná věc působila Alainovi starost.

Jestliže piráti uprchli proto, aby se vyhnuli pronásledování vojenskou lodí, jak to, že se s ní dosud nesetkali?

Tato nejistota netrápila jen Alaina. Tutéž starost mohl vyčíst z očí svého bratra, jenž ho nyní vystřídal u kormidla.

Ervoan se svými obavami netajil.

„Možná že se na všechno dívám moc černě,“ řekl Alainovi; „snad jsem příliš nedůvěřivý. Je mi ale podezřelé, že všechno šlo až dosud tak snadno. To není přirozené. Myslím, že jsme se zase dostali, do nějaké pasti.“

„Ty znáš velmi dobře způsob jejich myšlení, jejich manýry a taktiku boje. Nemáš tušení, co by mohli mít nyní za lubem?“

„Obávám se,“ odpověděl Ervoan, „že ty mořské hyeny nám Saint Cypriena vrátili jen proto, aby nás vlákali do míst, kde nás budou moci snadněji přepadnout a zničit.“

Jejich rozhovor přerušil Pavel:

„Kapitáne, kapitáne! Před námi je torpédovka!“

Zvedl ruku a ukazoval Alainovi malý bílý mráček, který před nimi v dálce vystupoval nad hladinu jakoby z chumáče zelených stromů.

„Už je to tady! To je Cacique!“ řekl Ervoan a zaťal vztekle pěsti.

„Cacique?“ zeptal se Alain pochybovačně. „To je ale šílenství! Jak se sem za tohohle stavu vody mohli dostat? Vždyť jsou od Boké…“

Větu již nedokončil. Nad hlavami jim zasvištěla střela, která prolétla lanovím a srazila koš předního stožáru.

Teď už viděli Cacique zcela zřetelně. Stál na kraji široké zátoky, která z pravé strany ústila do řeky. Bylo jasné, že piráti mají v úmyslu zaútočit na loď Francouzů z boku, zahákovat ji a vniknout na palubu.

Alain okamžitě nařídil všem členům posádky, aby se kryli za pažením a připravili se přivítat, nepřítele silnou palbou, jakmile se k nim přiblíží. Kladl všem na srdce, aby mířili pozorně a neplýtvali municí protože zásoby klesly na dvacet nábojů pro jednoho střelce.

Vítr vál stále silně a rychlost Saint Cyprienu se ještě zvýšila. Když se přiblížili k zátoce, Ervoan prudce stočil loď doleva, aby tak ztížil protivníkovi možnost bočního úderu. Už byli ve stejné úrovni jako Cacique, a piráti stéle ještě ani nestříleli, ani neopustili své stanoviště, aby na Francouze zaútočili.

„Co to znamená? Co si to na nás zase vymyslili?“ vykřikl Alain.

Vzdálenost mezi Saint Cyprienem a Černým pirátem se začala rychle zvětšovat. Všichni překvapeně pozorovali Cacique a nevěděli, jak si počínání nepřátel vysvětlit. Z úvah je vyrušil Joel Le Carre:

„Kapitáne! Tak se mi zdá, že ten proklatec uvíznul na mělčině!“

Alain rychle změřil hloubku vody a jeho tvář se rozjasnila.

„Máš pravdu! Řeka je nyní dost hluboká pro nás, a mělká pro ně. Jsme teď ve výhodě. Běda nám ale, jestliže se hladina zase zvedne.“

Jeho odhad byl naprosto správný. Gonzalo Wickham se v zaslepené touze po kořisti příliš brzy odhalil a nevšiml si přitom, že stav vody se poněkud snížil. Při prvním záběrů lodního šroubu se Cacique celý zachvěl – narazili na písčité dno. Snažili se rychle couvnout zpět, aby našli hlubší místo k vyplutí, ale loď seděla příliš pevně.

Saint Cyprien zatím ujel svému soupeři o několik mil a stále se vzdaloval. A tu Černý pirát v návalu zoufalého vzteku znovu vystřelil. Náboj však urval pouze trochu lanoví a jinak bez škody proletěl mezi stožáry.

Uprchlici plně využívali příznivého větru. Vše, čím mohli zvětšit plochu plachet, zavěsili na lana a zvýšili tak ještě víc rychlost lodi.

Alain svolal poradu všech členů posádky, aby se dohodli na dalším postupu.

„Musíme počítat s tím, že se pirátům dříve či později podaří vyprostit loď a že nás zase brzy dohoní, i když máme už dost značný náskok. Pak asi nebudeme mít příliš velkou naději na záchranu. Navrhuji proto, aby na palubě zůstalo jen několik dobrovolníků, ostatní vystoupili s paní Hénaultovou na břeh a pokračovali v cestě pěšky. Pokud se nám se Saint Cyprienem podaří doplout až do Boké, vrátíme se s vojenskými čluny, které pak snadno zlikvidují Černého piráta. Po bitvě nalodíme opět pěší výpravu a vrátíme se na Nemesis.“

Paní Hénaultová však tento návrh rozhodně zamítla:

„Buď unikneme všichni, nebo společně zahyneme!“

Pokračovali tedy v plavbě až do úplného setmění. Pak se stala další jízda bez zkušeného lodivoda značně riskantní – mohli by také někde na písčině uváznout a stát se druhého dne snadnou kořistí pronásledovatelů. Vybrali proto vhodné místo u vysokého břehu, zakotvili a snažili se loď co nejlépe zamaskovat.

Část posádky se pak vydala na lov a ostatní přepravovali zbraně k odražení případného útoku. Po vydatné večeři rychle ulehli, aby si konečně odpočinuli po vyčerpávajících událostech předešlých dnů. Hlídky zaujaly svá místa a se zbraní v ruce byly připraveny vystřelit po každém podezřelém člunu.

Měsíc, ještě jasnější než předešlého večera, rozléval své ostré bílé světlo po hladině a osvětloval stráži každé hnutí jak na vodě, tak na břehu.

Ke třetí hodině ranní je vyrušil nezvyklý zvuk, zcela odlišný od nesčetných hlasů pralesa. Nebylo pochyb – bylo to rytmické hučení parního stroje. Lehký šelest přídí rozrážené vody oznamoval blížící se loď.

V té době měli stráž Ervoan a Pavel.

„Slyšels?“ zeptal se Ervoan Plonévez.

„Slyšel!“ odpověděl chlapec. „Nevím ale, z které strany řeky ten zvuk přichází, zdali od jihu, nebo od severu?“

„Loď se blíží po proudu k nám. Omyl je vyloučen. Jsou to ti lotři, kteří nás hledají!“

„Musíme vzbudit kapitána!“

„Není třeba.“ ozval se za ním Alain. „Já jsem je slyšel také!“

Probudili rychle celou posádku a tiše se připravovali k obraně.

Jednotvárný hluk parního stroje byl stále zřetelnější. Náhle zahlédli dlouhou siluetu lodi se širokým chobotem.

„To je ale jiná loď!“ zahučel Joel Le Corre.

„Je to Cacique, můj brachu,“ poučil ho Ervoan se zlostným posunkem. „Změnil pouze svůj rypák.“

A skutečně! Cacique plul kupředu maskován zvenčí tak, jako by to byl starý těžký koráb. Hbitost jeho trupu však bylo snadno poznat i pod touto škraboškou.

Jachta plula velmi zvolna a její posádka bedlivě sledovala oba břehy. Minula dvojstěžník již o několik délek lodi a byla by ho zcela určitě neobjevila, kdyby nepoužila svých reflektorů.

Vyrazil dlouhý paprsek, jenž nejdříve běžel zpátky po břehu a pak náhle ozářil svah, u něhož byl Saint Cyprien zakotven.

Působilo to jako náhlý blesk. Oslepující světlo propátralo břeh po obou stranách lodi, a pak se bez hnutí upřelo na koráb.

Nyní už neměli naději, že by nepřátelům mohli uniknout.

Museli tedy přijmout boj na život a na smrt.

Ozval se jasný a rozhodný Alainův hlas:

„Přátelé, teď musíme spoléhat už jen sami na sebe – žádný zázrak nám nepomůže. Máme čekat zde na jejich útok, nebo se máme sami vrhnout na ty lupiče?“

„Vzhůru na nepřítele!“ zvolal Joel mocným hlasem.

Tu se o slovo přihlásil lékař:

„Nezapomínejte, kapitáne, že na lodi je žena!“

„Na to jsem už také myslil,“ odpověděl Plonévez. „Na lodi máme ještě jeden člun. Vysadíme paní Hénaultovou na břeh s vámi, doktore, s Pavlem a s mým bratrem Ervoanem. My, kteří tu zůstaneme, budeme se snažit zadržet ty padouchy tak dlouho, dokud se nedostanete do bezpečné vzdálenosti od nás a neukryjete se v pralese.“

Paní Hénaultová, která právě vyšla na palubu, ho rychle přerušila:

„Doufám, že jste to nemyslel vážně? Abych vystoupila na břeh, s tím bych musela nejdřív souhlasit. Já však odmítám opustit tuto loď. Zůstanu zde s vámi a zúčastním se boje. Ostatně to nebude poprvé, co se setkám tváří v tvář s bandity. Brzy vás přesvědčím o tom, že moje ruka je stejně pevná, jak neochvějné je mé srdce.“

Tato slova byla pronesena s tak pevným odhodláním, že povzbudila celou posádku.

Reflektor náhle zhasl a oslepení obránci nějakou dobu neviděli vůbec nic. Teprve po nějaké době se opět rozkoukali, a tu mohli pozorovat, že se k nim rychle přibližuje několik člunů.

Plán nepřítele byl jasný. Proti hrstce lidí na palubě Saint Cyprienu vyslal své čety zabijáků vycvičených v přepadávání lodí.

Nikdo na palubě Saint Cyprienu nemohl přesně odhadnout, kolik pirátů se k nim vlastně blíží.

Světelný kužel reflektoru znovu ozářil napadenou loď. Oslepení obhájci nemohli teď pozorovat blížící se čluny.

Ervoan řekl svému bratrovi:

„Počekej, mám nápad!“

Přinesl si z podpalubí sekeru, plížil se ve stínu podél pažení lodi, a pak se po provaze spustil do člunu, který se kolébal u boku Saint Cyprienu.

To vše se odehrálo tak rychle, že Alain neměl ani možnost, aby se svého bratra zeptal na jeho záměr. Také už mu nezbývalo mnoho času na to, aby se tím dále zabýval.

Na palubě jachty vyšlehl trojí záblesk a déšť olova se snesl na loď Francouzů, trhal plachty a vnikl do jejího boku.

Cacique zahájil prudkou palbu, aby kryl útok svých lidí. Skoro neznatelný náraz do trupu staré lodi prozradil, že bandité již přirazili k levému boku Saint Cyprienu.

Alain se vztyčil, aby doběhl k místu, kde se piráti začali šplhat na palubu. Musel se však okamžitě vrhnout k zemi.

Cacique po něm vychrlil dávku střel.

Náhle se vpředu u lodi ozval strašlivý řev, spojený s výkřiky zuřivosti, bolesti a s nářkem umírajících.

Paprsek reflektoru se snesl níž na hladinu.

Pavel, lékař a Joel, skryti za lanovím, uviděli příšernou scénu.

Ervoan posunul svůj člun podél boku lodi až k její přídi. Ve chvíli, kdy se druhý člun pirátů přiblížil k Saint Cyprienu, Bretonec povstal a vypálil na ně zblízka celý zásobník svého revolveru. Pak využil překvapení útočníků a se zoufalým odhodláním skočil do nepřátelského člunu a mocnými údery své sekery rozrážel hlavy banditů.

Přihlížející však nemohli sledovat tento nerovný boj, protože Alain volal všechny dozadu, kde bylo nyní hlavní nebezpečí.

Deset mužů tam přelézalo zábradlí, a navzájem se povzbuzujíce k odvaze mohutným řevem, se řítilo kupředu s noži a s pistolemi v rukou.

Kapitola patnáctá

VÍTĚZSTVÍ

Alain se vrhl proti útočníkům. Prvním výstřelem ze své pušky skolil jednoho muže. Za ním však přicházeli další jeho druhové.

Zazněly nové výstřely a tři útočníci se váleli na palubě.

Lupiči na chvíli ustoupili k zábradlí, protože byli oslabeni a své zločiny dovedli páchat, jen tehdy, když měli převahu.

Vpředu zazněl nový pokřik, kde čtyři další nepřátelé vylezli na loď.

Lékař se rychle obrátil a společně se strojmistrem se na ně vrhl. Dva piráti klesli. Další dva se však skokem dostali až k oběma obráncům. Strojmistr zavrávoral zasažen střelou do ramene.

Světlomet opět zhasl. Obsluha na jachtě se patrně obávala, že osvětluje své lidi a činí z nich dobrý terč pro pušky obhájců lodi.

Po několik vteřin se oči všech přizpůsobovaly z ostrého světla na tmu a na obou stranách nastal na nějakou dobu klid. Alain využil tohoto okamžiku k tomu, aby soustředil své lidi u zadního stožáru.

Oči si opět zvykly na šero.

Zápas mohl pokračovat.

Náhle se zpředu blížila potácející se postava muže, který volal:

„Nestřílejte! To jsem já, Ervoan!“

Alainův starší bratr se blížil jako nějaký přízrak ke skupině Francouzů. Hlavu měl zalitou krví a na jeho těle bylo vidět nesčetné množství ran.

„Zabil… jsem… jich… šest… Nyní… jsem… spokojen… Sbohem, Pavle… Bratře… řekni… mamince…“

Ervoan se skácel k zemi. Byl mrtev.

Na palubě již bylo asi dvacet pirátů. Všichni najednou se vrhli na hrstku Francouzů.

Joel kolem sebe mlátil obrovskou železnou tyčí. Z rozražených lebek pryštěla krev. Dalších pět lupičů bylo vyřazeno z boje.

Ještě se bránili střelbou z revolverů, ale jejich odpor byl již prakticky zlomen. Čtyři útočníci se zavěsili na mohutného Joela jako buldoci, Alain již byl potřetí raněn, doktor Perrot měl pravou ruku nehybnou, strojmistr již nemohl stát a Pavel měl hlubokou ránu na čele. Další dva námořníci leželi na palubě v tratolišti krve.

Náhle zazněl z jachty hlasitý signál k ústupu.

Piráti se zarazili a rychle se spouštěli po lanech do svých člunů. Ti, kteří zaváhali, byli postříleni Alainem a těmi, kteří ještě mohli udržet zbraň v ruce. Jen jeden pirát se neobrátil na útěk.

Mohutným skokem prorazil skupinkou obránců a vrhl se na překvapeného Pavla. Srazil ho k zemi a kolenem ho přitiskl k podlaze.

Nad ohromeným chlapcem se zableskla dýka Ricarda Lopeze.

Tu kdosi chytil piráta pevně za vlasy a strhl mu hlavu dozadu.

Ricardo spatřil revolver v rukou paní Hénaultové, která na něho vykřikla hlasem plným nenávisti:

„Ricardo Lopezi, mstím svého syna!“

Do pootevřených úst bandity vnikla smrtící střela. Dílo spravedlnosti bylo vykonáno.

Na řece zazněl náhle výstřel.

Slunce, které se v tu dobu právě vyhouplo nad obzor, ozářilo celé nebe.

Pavel zvedl nadšeně ruce a vykřikl:

„Nemesis!“

Všichni zachránění se dívali směrem k onomu bodu na jihu, kam ukazoval chlapec.

Na ostře modrém nebi bylo vidět nad řekou zvedat se bílý kouř jako jemný obláček.

Loď se rychle blížila.

Bylo však nutno věnovat pozornost raněným. Když ustalo vše překonávající rozčilení ze zápasu, přihlásila se bolest z utrpěných ran.

Raněni byli všichni – jedni lehčeji a ti druzí zase vážněji.

Kromě Ervoana padli na straně obhájců ještě dva námořníci.

Štíhlá jachta Nemesis se k nim blížila tak rychle, že se zdálo, že jen klouzá po vodě a v jasné ranní záři to působilo dojmem, jako by loď byla poháněna proudem roztaveného zlata.

Směřovala rychle k trojstěžníku pirátů, připravena na něj zaútočit. Náhle však její posádka zpozorovala, že Saint Cyprien je značně poškozen. Přestala se proto starat o nepřítele, spustila na vodu člun, který za malou chvíli přistál u starého dvojstěžníku.

Po několika rušných dnech se tedy opět setkaly posádky obou lodí. Poskytli nejnutnější první pomoc raněným a přenesli je na Nemesis, kde jim již mohli zajistit větší pohodlí a další ošetření.

Piráti využili této doby k tomu, aby získali co největší náskok. Ujížděli na plné obrátky po proudu řeky.

Posádka Nemesis však neměla v úmyslu nechat piráty beztrestně uniknout.

Kapitán Le Gouvel dal rozkaz k pronásledování Černého piráta. Byl to fantastický závod dvou lodí, které se přímo řítily po řece.

„Musíme projet za každou cenu!“ řekl Gonzalo.

To znamenalo pouze jedinou možnost. Proklouznout kolem hlídkových vojenských člunů, odstranit násilím každou překážku, která by se jim postavila do cesty.

Nemesis nyní již nešetřila své stroje a zásobu uhlí. Velitel nařídil udržovat výkon strojů na maximální počet obrátek.

Vzdálenost mezi oběma loděmi se neustále zmenšovala.

Před Cacikem se již rozšiřovalo ústí řeky a otevíral se pohled na otevřené moře. Na něm však, před ústím Rio Nunezu, stál anglický křižník King Edward.

Gonzalo si nyní uvědomil, že je v pasti, ale ještě se nevzdával. Bylo mu jasné, že je beznadějné plout rovnou na onoho železného obra a proniknout na moře. Zbývala jediná možnost: otočit loď, pustit se do boje s Nemesis a vynutit si cestu proti proudu zpět do vnitrozemí. Předpokládal, že síly jsou celkem vyrovnané, takže naděje na vítězství je na obou stranách přibližně stejná. Spoléhal však na svoji zkušenější posádku. Nevěděl, že Nemesis má mnohem účinnější zbraně.

Jachta pirátů se stočila do jižního ramena řeky a prudkým manévrováním se vrátila do hlavního proudu, aby se vrhla na svého pronásledovatele.

Nemesis však byla na tento útok plně připravena. Ještě dříve, než mohl Černý pirát dokončit obrat a zaujmout palebné postavení, zahájila střelbu ze svých děl na přídi. Pak se ještě stočila k nepříteli bokem a vypálila salvu ze všech šesti bočních děl.

Účinek byl strašný.

Z dvaadvaceti mužů posádky Caciku padlo na palubě deset mrtvých a raněných.

Na další odpor už nebylo ani pomyšlení. Gonzalo se tedy rozhodl, že najede lodí na pravý břeh řeky a prchne do lesů.

Nemesis však vypálila novou salvu ze svých děl. Další piráti se skáceli na palubu. Zbývající členové posádky Caciku se vzbouřili a vyzvali Wickhama, aby se vzdal. Černý pirát vytáhl revolver a zastřelil jednoho ze vzbouřených námořníků. Ostatní se však na něho vrhli, srazili ho k zemi a spoutali. Pak vztyčili bílou vlajku.

Le Gouvel jim signalizoval, aby složili zbraně, nasedli do člunu a dostavili se na jeho palubu.

Tak skončil boj.

Nemesis pak vzala do vleku ukořistěnou loď pirátů, vyplula v doprovodu křižníku King Edward na širé moře a pokračovala v plavbě do Konakry. Zajatí piráti byli odtud posláni pod silným vojenským dozorem k soudu do Saint-Louisu.

Při policejní prohlídce jachty Cacique byl objeven i tajný trezor Černého piráta, v němž kromě zlata, drahokamů a peněz našli i mapy s vyznačenými tajnými přístavy, úkryty ukořistěného zboží a seznamy spolupracovníků. Byly tam i nejrůznější dokumenty potřebné k realizaci všech připravovaných akcí této mezinárodní organizace námořních lupičů. Konečně našli i listiny získané při přepadení karavany Petra Hénaulta.

Nemesis své poslání splnila.

Kuzma Vilém Tell

ČÁST PRVNÍ

PŘÍCHOD JARA

Příchozí z Mythů

Onoho dne sestoupil s hory Mythů nad Schwyzem širokoplecí mladý muž, skoro ještě jinoch, s dobráckýma očima, pod nimiž tence vlál ryšavý vous. V údolí Muoty byla slavnost. Vítali příchod jara a zpívali pradávnou zbožnou píseň:

Hellvatta, helf a ta Helvetia,

Hellvatta, helf a tä Helvetiä.

Otče Jasnosti, pomoz své Helvécii,

Otče Jasnosti, pomoz svým Helvétům.

Zvuky té písně mu zněly do kroku od jezera Lowerzského až k jezeru Urijskému, kam mířil. Zdálo se, že nevnímá ani slova, ani melodii té písně. Jako by neviděl lidi shromážděné na břehu říčky a nevnímal hic z toho všeho krásného kolem sebe.

Bylo časně ráno, neboť Schwyzští si tentokrát pospíšili, aby mohli odpoledne jít na velkou loveckou výpravu za zlým, šedivým medvědem, který zle řádil v muotském lese.

Mladý muž kráčel rychlým, jitřním krokem a oči měl upřeny vpřed na vysoký břeh pod Rüttli.

Když u Brunnenu vstoupil do rybářské loďky, prohlédli si ho lidé, kteří s ním nasedli do člunu, hodně překvapeni. Byli by se vsadili o nevím co, že je to Wernher Stouffacher, jehož dobře znali. Ale mladý muž se jen díval vpřed čemusi se usmíval a nedával nijak najevo, že ty dva Brunnenské zná. Byly tomu ostatně už dobré dva roky, co Wernher Stouffacher opustil Steinen, a proto schwyzští rybáři shledali, že je mu tento příchozí nejspíš asi pouze podoben. Podoba za rok vyprchá z paměti a ten příchozí ani posunkem nenaznačil, že by byl Werni.

Celou cestu přes Urijské jezero díval se cizinec nahoru k Rüttli. Rybáři měli čas, aby se potichu dohodli:

„Je to Werni?“

Pokrčení ramen.

„Taky se mi zdál podoben Wernimu, ale není to on.“

Nové pokrčení ramen. Hodina plavby rychle uplynula. Cizinec byl mlčenlivý.

Rybáři si všimli, že jeho kožená kamizola je skoro nová, ale kuše na rameni – a on ji s ramene ani na okamžik nesundal – byla, stará, tuze stará. Toulec byl prázdný. To znamenalo, že je tu cizí, host.

Mrav kázal, aby nikdo z hostů nepřicházel do země Helvétů ozbrojen. Jen páni z Aargau a Habsburkovi biřici tuto nevinnou podmínku nedovedli dodržet. Ostatně, měli skoro pravdu. Lesy se hemžily divokou zvěří, třebaže si medvěd do obydlených krajů troufal jen zřídkakdy.

Převezli ho přes jezero na urijský břeh u Flüelenu, a když jím za tu službu poděkoval, přikývli spokojeně. Byl to člověk, který vskutku zná dobře zdejší mrav, páni se často opovážili za pohostinné služby nabízet peníze, které se třpytily urážkou, a proto vždy padly uprostřed jezera na dno. Brunnenští rybáři se dlouho, dlouho dívali za tím mladým člověkem, jak rychle kráčí přes široký palouk v údolí Reussu k Altorfu a drží se více břehu než lesa. Neozbrojený muž má vždy jít co nejdál od větví lesa.

Ba ne, přece jen to asi nebyl Stouffacher. Ten by jistě neodolal, aby nezažertoval při loučení:

„Kolik nových děr má tvá síť, Parthi?“ nebo: „Nedala zas tvá žena, Bremzere, do mléka vymočit kopřivy?“

To by byl Werni Stouffaeher jistě řekl. Byl to veselý, odvážný a krevnatý chlapík. Už z furiantství by byl šel hodně při kraji lesa.

Tento mladík, v obličeji mu tak podobný, se tvářil vlídně, ba co horšího, až tuze zasněně, jako lidé v Glarusu, kde fojt dává lidem lízat karabáč. Třeba to byl člověk z Glarusu!

Rybáři zase rychle pluli po jezeře zpátky domů. Snad tím spíše, že i zde z údolí zněl veselý zpěv a jásot.

I v údolí Reussu slavili příchod jarního slunce.

Byl březen.

Jarní vzduch visel v hustých závojích mezi pahorky a sítiny mraků tiše proplouvaly nahoře kolem bílých čepic vysokých hor. Byla neděle, den hlavní slavnosti, kterou v Uri, Schwyzu i v Nidwaldenu slavili velmi hlučně. Zátoka u Flüelenu byla jako mrtvá, plná leklých, prázdných rybářských člunů.

Muž, který přišel z Mythů a po délce přeplul celé Urijské jezero, měl sice za sebou už několik hodin cesty, ale jako pravý horal šel stále svěže, hrdě vztyčen a lehce se nadnášeje v bocích. Bylo patrno, že nyní již tolik nespěchá, jako když kráčel od Mythů k jezeru. Přesto šel tak rychle, že za necelou hodinu se již značně přiblížil k Altorfu.

Po pravé straně za řekou Reuss čněl do vznešené výše vláčný bok zeleného Solisbergu nad Rüttli a daleko vpředu se vypínal bílý vrcholek Tödi.

Jarní slunce na své jitřní pouti dospělo již daleko a posypalo bílý vrchol Tödi jemnou červení, která plála nad údolím potopeným v temnou zeleň lesů, podobnou krejzlíku na svátečních šatech děvčete.

„Ne, rozhodně to nebyl Werni.“ ubezpečoval Bremzer Parthiho, když byli uprostřed jezera, „říkám ti, že Werni prostě odešel do své vlasti. Byl to Dán nebo Holanďan; něco takového ze severu.“

„A já zas věřím, že neodešel tenkrát dobrovolně, jak říkali,“ trval na svém Parthi, „já myslím, že neodešel dobrovolně, ale že ho fojtovi lidé z Glarusu chytli a odvedli do vojska. Werni byl přece skvělý střelec. Vzpomeň si, tehdy zvítězil ve střelbě k ptáku, právě při slavnosti jara. Druhý den beze stopy zmizel – as ním čtyři nejlepší střelci ze Schwyzu.“

„Dejme tomu! Ale z vojska Habsburkova se ještě nikdy nikdo nevrátil domů živ. Jen starý Adamell, a to ještě byl beznohý a jedno oko mu vyteklo, ten měl náramně štěstí. Však se taky navypravoval, co zažil! Kníže Rudolf pořád někde bojuje. A dobré lučištníky dává do první řady ve všech bitkách.“

„Bylo by možné, že by se Werni kdy dostal ze spárů toho hraběte? Je to hrabě, a ne kníže, jak říkáš.“

„Je teď už víc než hrabě,“ horlil druhý, „dokonce ještě něco víc než císař! Kdepak, ten by Werniho nikdy nepustil! Určitě to nebyl Werni!“

Tak rozmlouvali rybáři na jezeře.

Zatím se neznámý mladý muž blížil k Altorfu, odkud zazníval zpěv, nesoucí se několikerou ozvěnou lesy do údolí i po úbočí. Již rozeznával jasně i slova písně, zaznívající z hrdel rozveselených lidí z hor. Slunce stoupalo na nebeské pláni výš a výše a vzduch se třásl, prolínán statisíci zlatých paprsků.

Nedaleko Altorfu se vynořili na záhybu řeky za křovinami tři muži. Cizinec, který svým zrakem dosud ledabyle bloudil po stráni, plné prvních jarních bystřin a jejich šumění, poněkud překvapen zpomalil krok, okamžik zaváhal a sáhl maně po prázdném toulci. Byl v té chvilce podoben plachému srnci, který spatřil lovce. Ale hned se vzchopil, vztyčil poněkud hlavu, napjal rty a přidal do kroku.

Tři mužové šli blíže lesa, takže je snad ani nemusil potkat. Naneštěstí přišel právě k brodu na Reussu a viděl, že ti tři lidé od lesa zamířili zrovna k tomu brodu. Zde přes řeku byla úzká stezka po balvanech stojících mezi peřejemi, jež se tu řítily dravým spádem vpřed.

Cizinec si zběžně prohlédl tři muže z dálky, ale když mohli zpozorovat, že se na ně dívá, uhnul pohled na řeku a teprve pak se s rozpačitým úsměvem obrátil k nim.

„Ať mě hrom!“ zvolal jeden z mužů, když se přiblížil k neznámému, který přicházel od Urijského jezera. „Ať mě hrom – Erni si dal narůst vousy!“

Zastavil se uprostřed louky a vesele rozpřáhl ruce na uvítání:

„Nu, Erni, konečně se zase vidíme!“

Muž s lukem na zádech se překvapeně zastavil a díval se na ty tři, kteří šli k brodu.

„Dobrý den,“ řekl těžce. „Nejmenuji se Erni, příteli. Snad si mě s někým pleteš. Přicházím z Thurgau – z města Kostnice – a jdu do Altorfu k Uli Gruobovi.“

Tři muži si ho prohlíželi velmi bedlivě.

„Uli Gruob! Vida! A ještě budeš zapírat! Uli Gruob se nedávno přestěhoval z Obwaldu do Bürglenu. Tvůj nejlepší kamarád, Erni! Ještě chceš zapírat, že jsi to ty?“

„Počkej!“ vpadl do toho druhý, „i já bych se byl málem mýlil jako ty, Meiere,“ řekl, „ale není to Erni!“

„Podívej se přece na ty oči!“ žasl Meier, „takové oči nemá nikdo na celém světě, jen Arnold z Melchthalu.“

„Pozor, pozor!“ přidal se třetí, „teď, Meiere, nemluvíš správně. Takové oči měl na světě ještě jeden člověk!“

„Ano – tento chlapík,“ ukázal Meier na cizince, „tento chlapík, který si z nás dělá šprýmy a tvrdí, že není melchthalský Erni.“

„Ne. Byl na světě člověk s takovýma očima. Zrovna takové oči měl jako Erni. Vzpomeň si na obrázek, co jej nechal Erni ve své chatě, kterou před rokem opustil!“

Cizinec se poněkud zachvěl a strnule se díval z jednoho na druhého.

„Struth má docela pravdu,“ řekl Klaus. „Je to obrázek nějaké svaté… počkej, jak ona se jmenuje?“

„Svatá Starosta,“ přikývl Struth. A cizinec se zachvěl po druhé. Ale muži to neviděli, neboť byli zaujati hádkou. „Obrázek svaté Starosty. To byla ta svatá, kterou ukřižovali jako Krista, a narostl jí za to jeho vous.“

„Co sem pořád pletete nějakou svatou?“ bránil se Meier. „O Ernim z Melchthalu mluvíme.“

„Nejmenuji se Erni,“ řekl cizinec temně.

„Vždycky jsme se smáli, že má Erni právě takové oči jako ta svatá,“ řekl Struth.

Klaus přistoupil k cizinci.

„Odpusť mu, příteli, je trochu chybný na zrak. Pozná sice tetřeva na velikou dálku, ale neštovici na svém nosa vidět nechce.“

Meier se mrzutě popadl za nos. Nebyl rád, když se mluvilo o jeho neštovici.

„Víš, my nejsme zdejší,“ rozkládal Struth, „jsme z druhého břehu, za Reussem, z Nidwaldenu. Byli jsme jen vyprovodit pány, kteří se přišli podívat na slavnost v Altorfu.“

„Byl u nás asi před rokem v Obwaldenu takový člověk,“ vysvětloval Klaus, „Arnold se jmenoval. Erni jsme mu říkali. Přišel odněkud z Dánska nebo z Brabantu. Velký střelec. Všichni jsme ho měli velmi rádi. Náhle přišel, náhle zmizel. Nemůžeme tam u nás na něho zapomenout a věříme, že se ještě jednou přece jen vrátí. Udatný lovec to byl.“

„Meier si myslil, že jsi to ty,“ řekl Struth.

Cizinec se usmíval. Plaše se díval z jednoho na druhého.

„Ať jsem kozel, mýlím-li se,“ bručel Meier. „Jen kdybyste hned nezačli o neštovici!“

Konečně promluvil příchozí z Mythů:

„Budu u Uliho v Burglenu. Ten mě zná a řekne vám, že nejsem Arnold. Jmenuji se Walter Wilhelm a říkají mi Fürst. Je to takové posměšné jméno, protože fürsty a kurfürsty nemají v Thurgau rádi. Budu povděčen, když mi Uli bude vyprávět o tom Arnoldovi. Nejsem příliš dobrý střelec. Vyznám se víc v obchodě. Seznámili jsme se s Ulim v Luzernu, když tam prodával kožišiny.“

„Jsi obchodník s kožišinami?“

„Ne. Jsem lovec medvědů.“

Meier opět vyletěl:

„Vše se shoduje! Uli se s Arnoldem seznámil v Luzernu, říkal mi to. A Arnold byl skvělý lovec medvědů. A ten tvůj hlas, Erni, ten hlas nezapřeš! Já jej znám příliš dobře.“

„Ale tak už dej přece pokoj, Meiere!“ zlobil se Struth.

„Slyšel jsem ten hlas, když na mne volal – jednou v zimě. Já byl až po krk v závěji, spadl jsem do medvědí jámy… Tehdy přišel Erni a volal na mě. A pak mě vysvobodil…“

„Nikdy mi Uli nic neříkal o tom Arnoldovi,“ pravil cizinec klidně. „Říkal však, že tady u Altorfu je dobrá stanice, odkud by se dalo obchodovat s lidmi, kteří přicházejí z Vlach přes Gotthardský průsmyk. A v údolí je prý klid, fojtovi lidé zde dají pokoj. Nad Schächenthalem jsou prý pěkná lovištěm To je vše, co o tom kraji vím.“

„Přicházíš přímo z Luzernu?“

„Jsem z Luzernu,“ řekl lovec medvědů.

Hned nato se zdvořile uklonil a smekl. Pak šel svou cestou.

Tři muži ještě okamžik stáli.

„A přece bych se vsadil…“ bručel Meier.

Ale Struth, vážně, připomenul: „Nechme toho! Já sám bych dal za to nevím co, že je to on. Lesy mají uši, pojďme raději!“

„Nevím, nevím. Říká, že je špatný střelec, a přitom loví medvědy.“

„Chytá je asi do pastí na myši,“ řekl Struth. „Pojďme!“

A tři unterwaldenští muži se vydali brodem přes Reuss, aby ještě stihli jarní slavnost u Buochsu.

Střelba k ptáku

Slunce stálo už vysoko nad hlavou.

V reusském údolí bylo stálé živo. Mladí hoši připravili místo pro střelbu k ptáku a dívky odešly do vesnice, aby si přinesly klece se svými holubicemi. Děti si bezstarostně hrály, vousatí, osmahlí mužové spokojeně rozprávěli. Několik hloučků hrálo v kostky. A ženy nestačily ukrajovat z bochníků sýra.

Občas zalétly zraky všech vzhůru na stráň nad Altorfem, kde se pásly krávy, jejichž zvonce zaléhaly z dálky až sem i se svátečně znějícím varovným štěkotem psů, jímž odháněli strážcové stáda dobytek od propastí a strží.

Družina šlechticů usedla do stínu vysoké jedle nedaleko řeky. Pacholci jim sem snesli pokrmy a nápoje. Šlechtici mezi sebou tlumeně rozprávěli.

Na krátkou chvíli je tu navštívil osmahlý, kostnatý a vychrtlý místní farář Rösseimann, ale když viděl, že páni mají pramalou náladu bavit se s ním, odešel zase křepče k svým ovečkám, rozsazeným ve veselém věnci na palouku.

Mladý muž, který přišel od jezera a byl podoben právě tak Werneru Stouffacherovi ze Schwyzu, jako Arnoldovi z Melehthalu, vmísil se hned na počátku mezi rozjařený zástup, ale nesetrval dlouho ani u jedné skupiny. Chodil od hloučku k hloučku, okamžik všude postál a šel zase dále.

Když šel zpovzdálečí i kolem skupiny šlechticů, zdálo se, že si toho člověka v chámských šatech nikdo nevšiml. Ale mladý pán z Hardeku ho přece jen zpozoroval a bylo vidět, že byl překvapen. Neboť ledva cizinec poodešel, naklonil se Hardek k panu Bludenzovi a polohlasem – aby druzí neslyšeli – se ptal: „Znáš syna hraběte Lützelburského?“

„Měl dva. A ani jeden z nich se nelíbí knížeti brabantskému, který hledá ženicha pro svou dceru Markétu.“

„Jsi na omylu. Má tři syny: Walrama, Balduina a Henriho.“

Bludenz mávl rukou:

„O Henrim ani nemluv! To je člověk ztracený v klášteře. Už pět let se o něm ani šeptat nemá.“

Hardek se díval za mladým statným lovcem medvědů.

„Jsi jist, že je opravdu v klášteře?“

„Pravím ti, že před pěti lety odešel do Říma.“

Hardek utrhl zamyšleně stéblo trávy a díval se za lovcem medvědů, který právě přistoupil k hloučku, v němž vévodil vysoký, tenký muž.

„Znáš druhou dceru brabantského knížete Marii?“ ptal se Bludenz. „Nějaký savojský panáček se o ni uchází.“

Nedostal odpověď. Hardek ještě okamžik přemítal, pak se dal do smíchu:

„Vlastně je to samozřejmé. Tudy se jezdí z říše do Říma. Je to kratší, třebaže nebezpečnější cesta. A přes Rakousko jezdit, ne, to se Lützelburkovi jistě nechtělo.“

Jeho soused hleděl na Hardeka udiveně. Ale nedočkal se vysvětlení.

Mladý lovec medvědů v hnědé kamizole a s prázdným toulcem na zádech stál v klubku, kde vyzáblý čahoun vyprávěl veselý příběh, jemuž se muži chechtali, až se jim teřichy krabatily.

„S tím fojtem Grislerem, to byl od tebe moc dobrý nápad, Uli!“ řekl uznale jeden ze starších mužů.

„Nu, a mám snad někdy nějaké horší nápady?“ chlubil se Uli. Rozhlédl se sebevědomě kolem sebe. A tu spatřil lovce. Poněkud se zarazil a překvapením otevřel oči i ústa. Ale lovec medvědů krátce položil prst na ústa a pohodil hlavou.

Uli zcela zbytečně opakoval svou otázku, má-li snad nějaké horší nápady, neboť všichni mu uznale plácali na rameno a chválili ho.

„Jako teď!“ vypjal prsa Uli a zvedl ukazováček důležitě vzhůru. „Teď právě mám jeden z nejlepších nápadů, které se kdy pod sluncem zrodily.“

Ostatní napjali hrdla a oči.

„Nu. co, Uli?“

„Napadlo mě, že jsem ještě od rána nestál u stromu, abych slyšel šišky padat. A proto půjdu a hned ten nápad vykonám!“

Helvétští muži se rozesmáli na celé kolo. Jeden druhému se smál, jak je Uli dostal. Ten se zatím z hloučku vytratil a zamířil vskutku k lesu, kam za ním kráčel zvolna cizí lovec medvědů.

„Uli je čtverák! Kde při těch starostech najde ještě čas na legraci. Bůh suď!“ řekl jeden muž z kruhu.

„Myslíš, že si připouští tolik starostí? On?“

„Ach, jen nech být. Jen ta jedna starost, pane: hlídat tak hezkou dceru, jako je Hedvika – to není maličkost.“

„Ne, to není maličkost, pravda!“

„Spíš před medvědem se uchráníš než před mladými klacky.“

Všichni se maně ohlédli k lesu za Ulim. Okamžik bylo ticho. Pak se jeden z nich naklonil do kruhu a polohlasem pronesl:

„Slyšeli jste o tom, že Hedvika vlastně není jeho dcera?“

„To jsou nějaké klepy.“

„Nu, nevím. Mám Uliho rád Ale řekl bych, že není tak starý, aby mohl mít dceru na vdávání. Jemu může být nejvýše pětatřicet let, víc ne. A Hedvice je již jistě dobrých sedmnáct.“

„Povídám vám, že jsou to klepy.“

„Snad je starší, ale mladě vypadá.“

„Kdo? Hedvika?“

Ostatní se dali do smíchu.

Náhle vynesl klepař trumf: „Povídá se, že Uliho dcera nespi v jeho chatě. Chodí spát na Attinghausen. Slyšel jsem, že je to nějaká příbuzná pána z Attinghausenu.“

„Teď ale už dost!“ rozhořčil se jeden starší muž. „Máme snad ve zvyku pomlouvat každého, jak jen paty vytáhne? Nechte toho, přátelé! Není to hezké. Není to čestné. Není to hodno helvétského muže.“

„Ano, ale je-li na tom něco pravdy?“

„Co je nám po tom?“

Zatím již hoši postavili vysoký terč, na jehož vrcholu byl velký slaměný pták. Trubač nasadil k ústům roh a táhlým zvukem svolával borce a diváky na kolbiště. Všechno se hrnulo na tu podívanou. Muži, ženy i děti se rozsadili podél dlouhé střelecké dráhy, která byla ohraničena úzkými kolíky. Dívky se svými klecemi utvořily velkou skupinu nedaleko místa, kde stál terč. Mladí lidé, svobodní i krátce ženatí, se shromáždili se svými kušemi i luky za staveništěm.

Slavnost střílení k ptáku byla pro všechny dobré střelce příležitostí, aby se pochlubili svým uměním. Velmi mnohý z nich byl zdatný lovec a již od časného mládí se učil zacházet s lukem. Při střílení k ptáku mohl získat největší trofej: úctu a obdiv celé osady. Jméno dobrého střelce se neslo od úst k ústům po horách a údolích.

Vždy dvakrát do roka bylo v kraji velké střílení v malých osadách a vždy jednou za rok se scházeli nejlepší lukostřelci, aby mezi sebou zápasili o prvenství. Kdo zvítězil v jarním střílení, mohl se v létě zúčastnit zápoleni lukostřelců ze všech čtyř kantonů. Předloni zvítězil Schwyz, loni Nidwalden. letos chtělo urvat prvenství Uri. Proto se připravili urijšti chlapci na dnešní závodění znamenitě.

Roh svolávače zazněl ještě jednou.

To bylo znamení pro soudce, aby nastoupili na svá místa. Staří muži a nejlepší lovci, výborní střelci a vůdcové loveckých výprav s vážnou tváří stanuli na svých stanovištích: jedni u širokého stolu za stanovištěm, druzí u terče.

Při třetím zavolání rohu hlasatel povstal a oznámil, že se začíná závod dobrých střelců, jichž se přihlásilo přes padesát, a že rozhodčími při střelbě jsou: důstojný pan farář Rösselmann, meier Brügge, lovec Heinz Dellinger, lovec Uli z Gruobu, lovec Jan Rinegg, lovec Antoni z Bürglenu, Huss z Flüelenu, Ruedi Kopp, Walter zvaný Studna, Dettlin z Isentalu a jako vrchní rozhodčí zástupce svobodného pána Wernhera z Attinghausen pan Heinz Cannobio.

„Uli Gruob! Kde je Uli Gruob?“ volali všichni.

„Tady! Tady!“ volal Uli, pospíchaje od lesa poslední ke kolbišti. Zamířil hned k terči a spokojeně se postavil pod vysokou tyč. „Sem žádná střela beztak nedoletí, budu tu v bezpečí!“ říkal.

Obecenstvo srdečně přijalo jeho vtip. Má ten Uli nápady! Rovnou před terč se postaví, a ještě si smích ze střelců tropí.

„Všechno na místa!“ přísně zazněl odměřený hlas vrchního rozhodčího Heinze Cannobia. Hned nato zabučel roh počtvrté a hlasatel zavolal heslo: „Buď luk, anebo šíp!“

To znamenalo, že nejlepší střelec obdrží jako vítěznou trofej nový luk, vyrobený mistrem Uondim z Altorfu, a nejhorší dostane jako odměnu posměšný šíp, aby se s ním učil zacházet. Vítěz slul Luk, nejhorší střelec Šíp.

Uli stál nedaleko místa, kde se posadili na zemi šlechticové, kteří se přišli podívat na vítání jara. Uli měl stále dobrou náladu. Chvíli pozoroval šlechtice, jak sledují zásahy v terči, chvíli rozprávěl s lidmi kolem. Přitom všem stejně bedlivě sledoval výsledky jednotlivých střelců a doprovázel je poznámkami:

„Vida, dobře střílí ten mladý Aussi, zapamatujte si to jméno! Aussi ze Seedorfu, to je na druhé straně pod Červenou tyčí. Trefil ptáka rovnou do krku. To je nejjistější rána, ale byla by náhodná, kdyby i druhou nenalepil do téhož místa. Výborně Aussi! Tvé jméno si zapíšeme.“

Za chvíli zas:

„A podívejme, mladý Spiringerl Ano. Petr Spiringer ze Schächentalu, bydlí u přívozu, má chatu o samotě, jeden kámen mu na střeše chybí, ale tady trefil ptáka přímo do hlavy. Také tvé jméno si zapamatujeme. Škoda že máš jen jeden zásah, kdybys měl střechu v pořádku, bylo by všechno lepší, Petře!“

Každý střelec vyslal na terč pět šípů.

„Kuno z Altzellů, výborně – tři do prsou! Luk máš na dosah ruky. Pozdravuj v Dörfli Annu Riechenbachovou, co má důlky ve tvářích a nosí po kapsách švestky. Dobré děvče, tvoje jméno jí jistě uvede v nadšení, Kuno!“

Uli se díval po očku na šlechtice. Fojt se nachýlil k písaři. Něco mu šeptal. Pak se mrzutě ohlédl na Uliho. Ostatní šlechticové víc pozorovali skupinu dívek naproti, jen páni Hardek a Bludenz sledovali zásahy a občas se podívali na fojta s úsměvem, který byl nakyslý jako hrozen.

„Ale, ale, Vinci, ty míříš až někam do Galtüru.“ halasil Uli. Náhle se obrátil přímo na šlechtice. Rozpřáhl ruce a pravil: „Ví snad panstvo, kde leží starobylé knížectví Chur? V Graubündenech. Teče tam Rýn a rýnské. V knížectví Chur vládl churský kníže a měli to tam moc zajímavé. Snad proto, že je to první země prastarých Helvétů. Churský kníže jakživ nepřišel mezi lid. Co tomu řeknete, panstvo? Jen když se střílelo k ptáku, přišel a pozoroval, jak dobře umějí churští lovci střílet. Všechny dobré střelce si zapsal, jako vy, a když se druhý den v Churu chystali oslavovat vítěze, ani jediného z těch střelců nezastali doma. Všichni, jako když se smluví, opustili domov a pak je našli mrtvé na bojišti ve válkách, které vedl ten churský kníže proti sousedům. Ano, panstvo, takový byl v Churu vladař. Lid neznal, ale střelce potřeboval.“

Hardek se kousal do rtů, Bludenz zbledl a fojt rudl ve tváři. Ale Uli se už klidně obrátil k terči a pochvaloval dalšího střelce, Brechta z Fluelen, jemuž se podařily dva pěkné zásahy do hlavy ptáka.

„Prostořeký člověk,“ poznamenal Bludenz.

Fojt zlostně mávl rukou a poručil písaři: „Zapiš si jeho jméno! Ví snad někdo z pánů, kdo je to a kde bydlí?“

Písař odpověděl:

„Každý ho tu zná. Je to Ulrich Spiegel, rodák z Gruobu. Byl dlouhou dobu v Luzernu, ve službách hraběte z Luzernburka. Pak žil nějaký čas ve Schwyzu a v údolí Melchy. Byl to přítel toho Stouffachera i Arnolda z Melchthalu. Hrabě z Luzernburka mu dal svobodu.“

„My mu ji zase vezmeme,“ zabručel fojt.

Hardek se poobrátil k fojtovi a ptal se:

„Pane Landenbergu, který rod jsou ti Luzernburkové?. Nikdy jsem neslyšel, že by na luzernském hradu byl takový rod.“

Písař zdvořile odpověděl:

„Říká se jim Luzernburkové. Ale hrad se původně jmenoval Luzilenburk. Byl to malý hrad – někde v Alsasku. Spojením s rodem hraběte namurského, který obsadil i panství Luzernburků, a později spojením s rodem Limburků vznikl tento rod, panující nad Lucemburskem. Nynější pán se jmenuje Henri a má dva bratry, tři syny a tři dcery. Slují teď Lützelburkové.“

Fojt vraštil čelo: „Čert aby se v tom vyznal – Luzernburk, Luzilenburk, Limburk, Lützelburk – co nám je opravdu po tom?“

„Upozorňuji na to jen proto, poněvadž myslím, že ten Uli není svobodný člověk a že nad jeho životem pořád ještě rozhodují Lutzelburkové,“ odpověděl Hardek.

Jestřáb se žene za holubicí

Mezi posledními střelci k ptáku se objevil onen lovec medvědů, který ráno přišel od Mythů. Jeho jméno oznámil hlasatel, jakmile se svou kuší a pěti vypůjčenými střelami nastoupil do výstřeliště.

„Přihlásil se dodatečně lovec Walter Wilhelm zvaný Fürst, rodem z Luzernu. který v případě vítězství se vzdává ceny ve prospěch nejlepšího z domácích, protože se účastní střelby mimo soutěž.“

Mladý muž v krátkém koženém kabátci zaujal pozornosti diváků jako všichni ostatní. Uli z Gruobu se drbal ve vlasech:

„Ať mě čert, co to Williho napadlo? Nikdy nic kloudného neuměl, jen počestné obchodníky kožišinami v Luzernu odírat. O kuši a šípu právě tolik, co slyšel v pohádce o Eigelovi, mladším bratru kováře Wielandi. a najednou si troufá závodit s takovými výtečnými střelci z Uri!“

Walter Fürst nasadil do své kuše šíp, napjal obě ruce a okamžik mířil. Pak vylétl šíp.

„Óóóóó- - -,“ zaznělo zklamaně celým shromážděním.

Šíp letěl daleko vedle a zabořil se do pačesů borovice, pod níž seděl fojt s ostatními šlechtici.

Uli si hlučně plácl rukou do kolena a začal tančit: „A jejejej, to je trefa! Co jsem říkal?“

Chtěl ještě něco podotknout, když ho pleskla přes hlavu veliká šiška, sestřelená z borovice. Odrazila se od jeho šišaté hlavy a kutálela se k nohám fojtovým. Uli se chytil za čelo. Diváci se smáli na celé kolo.

Vtom již Walter Fürst nasadil šíp do kuše znovu a vzápětí vystřelil. Šíp letěl na opačnou stranu a zmizel opět v koruně borovice, odkud se se hřmotem sesypalo dolů celé hejno šišek na hlavy diváků. Ozvalo se výskání a pak smích. Jedna šiška padla do klína Uliho dcery Hedviky.

„Ten člověk nám tu setřese všechny šišky ze stromů!“ zlobil se Uli.

Ale jeho dcera Hedvika hleděla k cizímu lovci. Její tvář hořela nachem a její oči byly rozzářené jako svíce na oltáři. Ani neviděla, že jí něco spadlo do klína.

Vtom již zadrnčel vzduchem třetí šíp. Tentokrát zaletěl do vzdálenější koruny stromu a několik šišek s dusotem spadlo do mechu. Uli sténal, jako když ho bolí zuby:

„Ach Willi, Willi, co tě to jen napadlo!“

Urijští střelci se samolibě usmívali. Ani jedna z cizincových střel nešla dosud do cíle. Všechny se vyhnuly ptáku velikým obloukem.

Fojt se rozesmál. Hardek napjatě sledoval nešikovného střelce.

Walter Fürst nasadil počtvrté.

Zamířil jen krátce a šíp zajel bleskem opět do první borovice nad hlavou fojtovou. Celé hnízdo šišek se sesypalo na hlavy šlechticů. Jedna z nich klepla do hlavy pana fojta, který se přestal smát. Ale horalé se chechtali na celé kolo. Ne těm šiškám, jako nešťastnému střelci. Muži při tom odplivovali a ženy vrtěly hlavami. Hoši povykovali a děvčata tleskala. Ne, jak se takový nešika opováží měřit síly s námi! myslili si sebevědomě zdejší střelci. Vskutku, nikdo z Urijských nestřílel tak nešťastně a špatně jako ten cizinec! Na pátou ránu se už nikdo ani dívat nechtěl.

Ale lovec medvědů nasadil šíp, napjal tětivu a skoro ani nemířil. Šíp zabzučel vysokým hlasem ve vzduchu, jeho peří se mihlo prostranstvím a jen doletěl, ozval se u terče silný praskot. Šíp se zakousl do tyče těsně pod slaměným ptákem a silou tyč přerazil tak, že celý pták spadl dolů na zem.

Soudcově vytřeštili oči. Prožili již mnoho závodů k ptáku, ale nepamatují, že by se stalo, aby střelec zasáhl tyč takovou silou, až se přerazí a celý pták spadne. A taková mistrovská rána se podaří právě člověku, který střílel všude jinam, jen ne do terče! Byl konec závodění.

Uli Gruob přistoupil k své dceři Hedvice, která seděla ve skupině dívek a stále se dívala jen na Waltera Fürsta: „Nu, děvčátko, máme ode dneška hosta. Ještě jsi o tom nevěděla? To je můj přítel Willi, ten, co teď střílel. Bude bydlet u nás.“

Hedvika sebou trhla a začervenala se. Pak rychle sklopila hlavu a neodpověděla. Uli ostatně ani na odpověď nečekal. Musil jít mezi soudce, aby pomohl rozdělit ceny. Pod stromem, kde seděl fojt se šlechtici, bylo rušno. „Ta poslední rána je zajímavá,“ pravil fojt uznale. „Podařila se, zrovna takovému nešikovi.“

„Řekl bych spíše čarostřelci,“ podotkl Hardek. Ale víc neřekl už nic, jen netrpělivě přecházel a usilovně o čemsi přemítal.

Prostranství se opět zavlnilo lidmi, kteří horlivě rozmlouvali o střelbě a dohadovali se, který ze střelců si dnes odnese trofej. Soudcové se již sešli a rokovali o svých návrzích.

Konečně zazněl hlasatelův roh a shromáždění utichlo. Hlasatel ohlásil výsledek střelby k ptáku:

„Nový luk, dílo mistra Uondiho z Altorfu, získává Kuno z Altzellu za dobré čtyři zásahy do prsou a jeden do krku. Druhý je Petr Spiringer, dva do hlavy, tři do prsou. Třetí je Ruodi z Blangenu, dva do hlavy, dva do prsou, jeden do krku. Čtvrtý je Brecht z Flüelenu, dva do hlavy, dva do prsou. Pátý je Jost Ätingli, jeden do hlavy, jeden do krku, dva do prsou.“

Volání slávy a obdivu zaznělo prostranstvím a dívky s věnci spěchaly, aby vítěze ozdobily. Hlasatel musil zvýšit hlas, když oznamoval, že Walter Wilhelm Fürst, rodem z Luzernu, má přijmouti omluvu soudců, ale že jeho výhru ocenili tím, že mu přidělují šíp, dílo mistra Uondiho z Altorfu, aby se jím naučil zacházet.

Shromáždění kupodivu nevypuklo v posměch. Nešťastný lovec medvědů stál mezi střelci a jen se usmíval. Diváci cítili, že se tu stala nějaká nespravedlnost. Mlčeli však. Vrchní rozhodčí Heinz Cannobio sice s velkou radostí odevzdal vítězi luk, ale s posměšně ozdobeným šípem šel k Fürstovi skoro nerad. Opatrně, mezi prsty nesl šíp obalený křiklavými pentličkami a jeho úsměv byl spíše uzardělý než uštěpačný, když tuto trofej hanby odevzdával klidnému a vlídně se tvářícímu lovci.

Přistoupil i farář Rosselmann jako jeden ze soudců a pravil cizímu muži:

„Řekl nám Uli Gruob, že jsi jeho přítel, pane Fürste, a že se docela nic neurazíš, když s touto smutnou odměnou odevzdáme ti i hanlivé přizvi Šíp, aneb jak my latiníci pravíme – cum telo.“

Walter Fürst vzal opentlený šíp a zasunul jej do prázdného toulce.

„Mám už svou kuši. důstojný pane, a nepotřebuji novou. Jsem s ní zcela spokojen. Ale šíp jsem potřeboval, neměl jsem již žádný. Také přízví jsem měl špatné – nechci být Kníže. Je mi milejší, mohu-li se jmenovati Šíp, aneb jak vy latiníci pravíte – cum telo.“

„Tedy Walter Šíp, cum telo?“

„Jakýpak Walter?“ vpadl Uli Gruob mezi ně. „On je Vilém, ne Walter.“

Lovec přitakal.

„Walter je jméno po otci. Mé vlastní je Vilém.“

„Vilém Šíp tedy?“

„Dovolíte-li – cum telo!“ uklonil se lovec.

Vtom však znova zahučel hlasatelův roh. Oznamoval, že nyní se začnou závody dívčích holubic. To zase nastal ruch mezi dívkami. Nyní se měly ony před chlapci pochlubit, jak poslušné a zdatné holuby vychovaly. Helvétští junáci bojovali s medvědy a orly, helvétské dívky cvičily ochočené krotké ptáky, holubice. Junáci se chlubili zbraněmi a bojovností, dívky ptáky míru.

Lid se už pohodlně usadil v trávě a dívky se shromáždily se svými holubicemi v klecích do jednoho houfu. Soudcové byli tíž jako prve. Jen dívek bylo mnohem víc než chlapců, protože i tato země byla vždy bohatší na ženské pokolení. I tak nebyly ještě všechny, neboť holubích závodů se směly zúčastnit jedině svobodné panny, nikoliv hospodyně.

Každá měla za úkol otevřít na povel rozhodčího klec. Její holubice pak měla vzlétnout k nebi a co nejrychleji a nejbližší cestou zamířit k domovu. Čím déle holubice váhala a větřila cestu, tím hůře byla vychována. Asi sedmdesát dívek tu stálo v řadě se svými bílými miláčky.

Uli přistoupil k své dceři Hedvice. Žertoval do poslední chvíle, třebaže měl starost, aby ptáče jeho dcery nebylo z liknavých.

„Doufám, že ti Myrtli neudělá ostudu,“ pravil.

„Myslím, že ne,“ odpověděla Hedvika a krátkým pohledem se zadívala v místo, kde se usadil na trávník Walter Fürst a pohrával si s pentlemi na šípu.

Již odletělo několik holubů. Někteří kroužili váhavě nad prostranstvím a jejich vychovatelky se rděly studem. Jiní se statečně pustili k svým domovům na všecky strany: do Altorfu, do Flüelenu, do Seedorfu, k Isentalu, k Bürglenu; i z Dörfli a až z Buochsu tu byli.

Náhle se vysoko na nebi, směrem od attinghausenského hradu, ukázal malý temný bod. Blížil se zvolna nad prostranstvím, ale lidé zaujatí veselím a podívanou jej spatřili až později. Tu někdo ustrašeně vykřikl:

„Jestřáb!“

„Jestřáb! Jestřáb!“ neslo se kolem.

„Nevypouštějte už žádnou holubici!“ ozval se mužský hlas.

Bylo však pozdě.

Hedvika právě otevřela klec a malá, sličná Myrtli bystře vzlétla vzhůru, a nerozmýšlejíc se ani na okamžik, zamířila nad les k Burglenu. A právě z té strany sem letěl jestřáb a snášel se níže nad les.

Bílé tělo holubice se třepotalo ve vzduchu jako stříbrná hvězda. Myrtli se vznášela už nad lesem – vstříc jestřábu.

Všem v zástupu se tajil dech. Ubohá holubice! Padne za kořist krutému dravci.

Sám Uli Spiegel, dosud samý žert a smích, otevřel oči překvapením dokořán. I nějaká slza se mu v nich zaleskla.

Hedvika byla příliš zamyšlena, když vypouštěla holubici. Bylo zřejmo, že se ani nepodívala, kam letí. Teprve nyní zvedla hlavu, a když spatřila holubici i jestřába, slabě zasténala a obrátila poděšeně hlavu.

Hledala někoho v zástupu.

Teď již i holubice spatřila dravého ptáka. Okamžik se potácela, okamžik stála na jednom místě, pak se zvolna, příliš zvolna obrátila… a vyrazila zoufalým letem zpět. Jestřáb se pustil za ní.

Byl to nerovný zápas. Holubice letěla, jak nejrychleji uměla, snášela se opatrně k zemi, ale vzduch ji srážel a jestřáb střelhbitě padal za ní jako kámen, dvakrát rychleji než ona.

Střelci se vzchopili a připravili své zbraně.

„To je zajímavější zápas než prve střílení do slaměného ptáka,“ prohodil fojt.

Už už dostihoval jestřáb holubici. Myrtli zakroužila a chytře se uhnula útoku jeho spárů. Ale bylo vidět, že její křídla strachem kameněla.

„Ještě jednou uhni, Myrtli!“ volal zoufale Uli. „Nedej se, děvenko!“

Hedvika již pro slzy neviděla, co se pod klenbou nebes odehrává.

Tiše svěsila hlavu a sepjala ruce.

„Nestřílejte!“ zavolal pojednou zvučný mužský hlas. „Nestřílejte! Zabili byste holubici!“

Střelci se ohlíželi, kdo to volá. V téže chvíli však podnikl jestřáb nový zákeřný útok. Zastavil se nehnutě ve vzduchu a pak se vrhl prudkým skokem na zmítající se bílé ptáče pod sebou.

V témže okamžiku zazvonil nad hlavami shromáždění závratnou rychlostí sršící šíp. Kmitl se vzduchem stejně prudce a dravě jako jestřáb. Letěl přímo tam, kde kolísalo tělíčko Myrtli a kam se jako balvan řítilo tělo dravcovo.

Všem se zatajil dech. Koho z nich zasáhne šíp?

Doletěl tam ve chvíli, kdy se jestřáb svými spáry hltavě rozehnal po holubici. Myrtli, znavena i zděšena, padla ve vzduchu dolů a zoufale zakomíhala křídly o malý kousek níže.

Jestřáb, jako když hlavou narazí na skálu, zůstal nyní vteřinu viset na jednom místě –– –– – a pak – – – pak se zakymácel a vrávoraje padal bez vlády k zemi.

Dopadl na břeh lesa, nedaleko místa, kde stál prve terči – Myrtli ještě matně zakroužila z posledních sil nad loukou a pak padala dolů, – podobna utrženému lístku bílé růže ve větru. Klesla k nohám své velitelky, která hlasitě štkala. Uli se vrhl po Myrtli. Vzal ji opatrně do dlaní. Její měkké tělo se chvělo. Oči měla zakalené modrou blanou. Ale byla živa. Nedotčena. Srdce jí prudce bilo a jeho tlukot se skoro hlasitě dral pootevřeným zobákem.

Chlapci utíkali k lesu pro jestřába.

Ležel tu, zbrocen krví, jeho peří bylo vzedmuté a děsné spáry se modraly v křečovitém sevření. Bylo po něm.

Zvedli ho a vítězně odnášeli na palouk mezi diváky: Všichni se tlačili dopředu, aby viděli mrtvého dravce. A všichni mohli zcela bezpečně vidět, jak mezi jeho krkem a křídlem trčí hluboko zaražený šíp, plný pentliček.

Byl to týž, který dostal lovec medvědů Walter Fürst za to, že špatně střílel.

Vášnivý lovec Hardek se prodral zástupem, aby mohl vidět tu slavnou kořist zblízka. A když viděl šíp, zachvěl se. Ohlédl se po neznámém lovci.

„Jestřáb!“ zašeptal. „Věru, nechtěl bych v této době být pánem na Habsburkově Jestřábím hradě!“

Shromáždění propuklo v dlouhý jásot. Uli chtěl běžet k Walterovi Fürstovi, aby mu poděkoval za tuto krásnou střelu, ale nedostal se k němu. Hlučící dav obklopil neprorazitelnou hradbou šťastného střelce, mladí lidé jej s jásotem vyzdvihli na ramena a odnášeli ho ve výskajícím proudu k Altorfu.

Všichni zapomněli na závody holubic i na střílení k ptáku. Všichni obdivovali tento veliký čin. A jásotu bylo bez konce.

Jen fojt se hryzal do rtů a poroučel cosi svému písaři.

Poznamenání

Tak vynesli léta Páně 1288 z Altorfu paní Helu, královnu zimy – a vnesli do vsi na ramenou statečného lovce medvědů, který se jmenoval Walter Wilhelm Fürst, nazvaný cum telo (s šípem).

A ještě týž den psal fojt Bertram z Beringeru a na Landenbergu dlouhý list svému veliteli Jeho Milosti Rudolfovi, císaři Říše římské jazyka německého, hraběti z Habsburku a na Altenburku, vévodovi rakouskému a štýrskému, hraběti z Kyburku, vévodovi korutanskému a pánu Krajiny: že toho roku veliká svízel se jemu činí při náboru nových lučištníku do vojska Jeho Milosti, neboť v kantonu Uri se objevil muž, jménem Walter Fürst, který zároveň s jistým Ulrichem Spiegelem z Gruobu proti Jeho Milosti poddané buntuje, a farář Rösselmann to trpí.

„Nechtěl bych si znepřátelit Tvoji Milost,“ psal fojt císaři, „pročež na to pozorná Tě činím, neb týž Walter Fürst se v Bürglenu usadil a pán z Attinghausenu, jehož hrad tu vévodí, zdá se s těmito lidmi příliš za dobré býti. I nezbývá mi, věrnému služebníku císařské Milosti, leč na to si stěžovati, že z Uri letos dobrých střelců dodati mi nelze, ale žádám o rozkazy, abych směl zde větší pořádek u poddaných zavést a výtržníky jak náleží ztrestat.“

ČÁST DRUHÁ

SETKÁNÍ V HORÁCH

Žlutý kříž v modrém poli

Nedaleko za Altorfem odbočuje cesta do Schächenského údolí, kde za necelou půlhodinku narazí na osadu Biirglen. A nedaleko za Altorfem, právě na začátku Schächenského údolí, nad řekou Reuss stál dům pána z Attinghausenu.

V Burglenu bydlil Uli Gruob. Jeho dcera Hedvika byla v attinghausenském domě jako komorná – aspoň se tak říkalo.

Walter Fürst se nastěhoval do Uliho domku v Burglenu, ale často navštěvoval Attinghausen. Lidé pravili, že se uchází o místo lovčího, jiní zase, že chodí za Hedvikou. Měli však Waltera Fürsta rádi. že mu přáli obé: místo lovčího i Hedviku. Uli Gruob to od nich slyšel a jen se usmíval.

Někdy se ptávali Uliho – to když Walter nebyl doma – jaký podivný obrázek to má Fürst zavěšený nad svým lůžkem. A Uli vyprávěl, že ten obrázek představuje svatou Starostu. Ta byla pro křesťanství umučena a zemřela na kříži jako Kristus Pán, a když visela na kříži, narostl jí právě takový vous, jaký míval Kristus. Byla dcerou nějakého severského knížete. Burglenští i Altorfští z toho usoudili, že je Walter Fürst dobrý křesťan.

„Přišel k nám ze severu,“ vysvětloval Uli Gruob, „jako všichni naši předkové, kteří byli dříve ve Švédsku, Norsku a Dánsku. Helvetské hory jsou jeho novou vlastí.“

„Je Dán?“

Uli pokrčil rameny: „Vím jen, že je dobrý člověk.“

Nikdo se o Walteru Fürstovi nedověděl nic víc. Walti sám o své minulosti mluvil pramálo. Ale těm lidem nevadilo, kde byl dříve, než přišel sem, a měli ho všichni, velmi rádi.

Také pán na Attinghausenu, pan Werner, si zřejmě Waltera velmi oblíbil. Chodívali spolu na lov do hor a často celý den dleli na opuštěném místě mezi nebem a zemí a rozmlouvali: zde je nikdo nemohl slyšet.

Pan Werner byl Helvét. Pocházel z jednoho z nejstarších urozených rodů švýcarských, jichž ostatně bylo málo v těchto kantonech, kde lid nepospíchal, aby se opičil po způsobu života v sousedních národech. V Aargavsku a Thürgavsku bylo takových rodů víc, ale o to byly na tom hůře: časem chudly a jejich zboží přecházelo zvolna do rukou rodů cizích, přistěhovalých. Sem, do Uri, se málokomu chtělo, hory byly vzdáleny způsobu života, na jaký byla zvyklá šlechta, vyhledávající sídla blíže opevněných měst.

„Neptal jsem se tě nikdy, příteli, čí dcerou je Hedvika, a trnu neustálým strachem, brzo-li se přihlásí její pravý otec,“ pravil pan Werner Fürstovi na jedné takové procházce v horách. „Volils zajisté pravé místo, když ses s ní uchýlil do těchto neproniknutelných lesů. do krásné země, kam se i císař s vojsky bojí. Víš také, že jsem nepátral v žádném z klášterů, ale vsadil bych se s kýmkoli na světě, že byla unesena z kláštera.“

„Její otec má příliš mnoho starostí, než aby se po ní sháněl,“ smál se Walter, „a ty sám víš, pane Attinghausene, že je šťastna, že jsem ji z kláštera vysvobodil.“

„Je šťastna, protože tě miluje,“ poznamenal pan Werner. „Ale což až se její otec doví, co se stalo?“

„Tři léta se o to nestaral,“ odvětil Walter Fürst. „A já jen netrpělivě čekám, až Hedvika svolí, aby nám páter Rösselmann požehnal u oltáře. Pak zanechám dobrodružného života, pane Attinghausene, a jako prostý lovec chci tu s ní žít v krásných horách, šťasten po jejím boku jako její manžel.“

„Jsi příliš sebevědomý, milý příteli,“ odpovídal mu pan Werner, „je málo takových šlechticů, kteří by jako ty dovedli nalézt pravé štěstí svého života. Každý z nich zatoužil buď po moci v kněžské kutně, anebo po slávě válečné. Ještě jsem nepoznal šlechtice, který by se rozhodl jako ty zapřít svůj stav a žít životem prostého sedláka, rybáře nebo lovce po boku milované ženy.“

„Pane Wernere, mám dva bratry a tři sestry. Již jsem ti to vyprávěl. Víš, jaké jsou potíže, když rodina má tolik potomků. Můj praděd Walram se musil přiženit, aby nebyl rodičům na obtíž. Můj děd Henri, kterému už nyní dějiny země říkají Veliký, zapomněl však na obtíže vlastního otce a zplodil tři syny. Rozdělit malou zemi mezi tři syny nelze. Dva z nich by musili hledat štěstí jinde, jako Walram. Ale což když si zamanou, že nechtějí? Co když čekají, že jakmile otec zavře oči, rozdělí se o dědictví a mě vyženou? Vidíš – já na to nečekal a odešel jsem sám, třebaže mám dědické právo před svými strýci i před svými bratry. Nešťastné sestřičky! Kdo jim dá věno? Strýc Walram ani strýc Baldwin to nebudou. Proč tedy mám hrát v této podivné, hloupé hře? Mám být odsouzen abych jako man církve sloužil papeži a čekal, které biskupství mi z milosti dá? Anebo se mám dát jako voják do služeb císaře, a čekat, až z jeho mísy upadne nějaké sousto prebendy v říši? Dočkat se snad i ponížení, že mě jmenuje fojtem v tomto kraji? Nikoli, pane Attinghausene, jako svobodný člověk, na nikom nezávislý, ani na císaři, ani na papeži, ani na rodu – mohu pěkně žit v těchto horách, jež mi poskytnou rodinné štěstí, klid, zdraví, a hlavně svobodu.“

Pán z Attinghausenu naslouchal jeho řeči a stále spokojeněji přikyvoval hlavou.

„Domníváš se snad, že se mi špatně žije pod cizím jménem?“ ptal se Walter Fürst. „Co záleží na jméně? Každý bezejmenný muž může dosáhnout úcty a lásky svých bližních, dokáže-li něco. Nedovedl bych těžit ze slávy svých otců. Vidím spíš jejich chyby než slávu.“

„A Hedvika?“

„Domníváš se, že neví, kdo jsem? Příliš dobře si rozumíme a ona schvaluje všechno, co dělám. Jen v jednom se neshodujeme: ona tvrdí, že nedokáži být prostým sedlákem nebo rybářem. Tvrdí, že mám v žilách příliš dobrou krev, než abych vydržel na jednom místě, jen pro své vlastni štěstí. Říká, že jednoho dne budu stát v čele země.“ Walter Fürst se hlučně zasmál.

„Dovedeš pochopit tuto víru?“ Pán z Attinghausenu se jen krátce zasmál. Pak položil ruku na rameno Walterovo a přikývl:

„Tvá budoucí žena, příteli, tě zná lépe než ty sám. Nikterak bych se nepodivil, kdyby se její předpověď splnila. Muže tvých ctností by bylo škoda pro pouhý rodinný život. Neznám ani tvůj, ani její rod. Nepátrám po tom, kdo opravdu jsi ty a kdo je tvoje nevěsta. Cit mi však praví, že když jsi změnil své jméno již potřikrát, jistě je změníš ještě jednou a rád se vrátíš i k důstojenství, jichž je hodno. Proto tě nenazývám žádným z oněch jmén a prosím, abys mi dovolil zváti tě svým přítelem.“

Podivuhodný byl život Waltera Fürsta v Burglenu.

U pána z Attinghausenu byl několikrát posel fojta Landenberga a vyptával se na Waltera. Fojt tušil, že příchozí z Mythů má mezi helvétským lidem nějaké poslání. Proto dával Waltera Fürsta sledovat a podplatil na samém Attinghausenu jednoho ze střelců, Heinze Vögeliho, aby mu podával zprávy o všem, co podezřelého by se na Attinghausenu dělo. Ale Heinz Vögeli neměl mnoho příležitostí něco vidět nebo slyšet. Věděl jen, že pan Attinghausen chodí s Walterem Fürstem na lov. A že Walter Fürst má v celém Uri dobrou pověst jako střelec, lovec i muž.

Ostatně Walter Fürst dlouho v Bürglenu nepobyl. Téhož roku. jednoho dne na podzim, přijel od jezera posel, jenž vykonal několikadenní cestu. Přijel a ptal se po panu Attinghausenovi. Heinz Vögeli se nedostal do komnaty, kde pan Attinghausen posla přijal. Posel nesl cizí erb, žlutý kříž v modrém poli. Když ho pán z Attinghausenu přijal, promluvil:

„Hledám zde šlechtice, jehož jméno nesmím prozradit, ale o jehož pobytu jsme se dověděli od pána z Hardeku. Nesu mu truchlivou zprávu.“

„Mohl bych mu ji vyřídit sám?“

„Nikoli, pane. Jeho tajemství je svaté všem, kteří ho mají rádi.“

„A nepovím-li ti o něm?“

„Pak uvedeš v zoufalství zemi, která úpí pod nadvládou cizího knížete. Šlechtic, kterého hledám, je dědic té země.“

„Což nemá strýce ani bratry, kteří by se dědictví ujali?“

„Pane, vypovím ti stručně, co se stalo, abys pochopil, proč musí onen šlechtic zvědět vše co nejdříve. Byli zabiti tři bratři, vladař té země a otec onoho šlechtice, i jeho dva strýcové. Všichni tři padli v strašné bitvě. Země náleží šlechtici, který dlí zde.“

„Ale on netouží po tomto dědictví. Ať se ho ujmou jeho bratři.“

„On je nejstarší, jemu patří léno. Anebo má povinnost uvést vše do pořádku. Jeho mladší bratr je zajat. Jeho nejmladší bratr je kněz. Prosím, dovol, abych s ním promluvil!“

Pán z Attinghausenu poslal pro Waltera Fürsta. Když Walter přišel, uvedl ho k poslu a sám se vzdálil. Dobře si však zapamatoval erbovní znak poslův: žlutý kříž v modrém poli.

Walter Fürst setrval s poslem nedlouhou dobu. Když vyslechl, co se stalo, nezaváhal ani chvíli a rozhodl se, že s poslem odjede. Než odejel, rozmlouval ještě s panem Attinghausenem:

„Věz, co se stalo! Král brabantský vtrhl do mé země, zabil mého otce i dva strýce a mého bratra uvrhl do vězení. Odcházím, abych uvedl svou vlast do bezpečí. Vrátím se. Snad za rok, snad za dva, nevím. Jistě však se vrátím. A chci se vrátit i s požehnáním, jež mi dá otec Markéty…“

„Markéty? Myslím, že se jmenuje Hedvika,“ divil se pan Attinghausen.

„Na jméně nezáleží,“ pravil Walter Fürst.

Rozloučil se s Hedvikou a nejbližšími známými v Bürglenu. Když odcházel, ještě se stavil na Attinghausenu.

Uli Gruob šel s ním.

„Pane, prosíme, bdi zde nad Hedvikou, neboť já odcházím s Walterem Fürstem na delší lov, jak víš!“ prosil Uli Gruob.

Attinghausen slíbil rád. A jen to mu bylo podivné, že i ten Uli měl na cestu barvy erbu, jaký přinesl posel: žlutý kříž v modrém poli. Domníval se dosud, že Uli je svobodný sedlák z Unterwaldenu anebo obchodník z Luzernu.

To vše se událo koncem roku 1288, v němž kníže brabantský Jan I. v bitvě u Wöringenu zvítězil nad Jindřichem III. Lucemburským a jeho bratry Walramem a Baldwinem ve válce pro spory o dědictví limburské, jež bylo připojeno k Brabantu.

Fojt Landenberg byl rád, když Vögeli přinesl zprávu o tom, že Walter Fürst s Ulim Gruobem opustili Uri.

Záhy však se mu to rozleželo v hlavě a tušil léčku. Vždyť právě tak zmizel ze Schwyzu Stouffacher a z Unterwaldenu melchthalský Arnold. Fojt upozornil fojty okolních kantonů, aby si dali dobrý pozor, nenastěhuje-li se k nim člověk takového vzezření.

Než stopa šla ven, za hranice.

Přes Luzern, Áarburg a Basilej k západu – pak mizela.

Uri osiřelo.

Na podzimní závody ve střelbě k ptáku ve Steinenu se sešli nejlepší Střelci Schwyzu, Uri a Unterwaldenu. A lidé si vyprávěli o Walteru Fürstovi, o Wernim Stouffacherovi i Ernim z Melchthalu.

Steinen, to bylo místo, kde bydlil kdysi Stoufťacher.

Na krásné louce u Lowerzského jezera se sešlo mnoho lidí ze spřátelených kantonu. Sjížděli se několik dní před závody. Ale když měla začít slavnost, objevila se na cestě od Seewenu tlupa zbrojnošů, v jejich čele jel Heinz Vögeli, nový lovčí páně fojtův. Heinz Vögeli se svými ozbrojenými lidmi obsadil prostranství a přečetl vyhlášku, že fojt přísně zakazuje konání takových slavností a nařizuje, že každý, kdo v kantonu Uri, Schwyz a Unterwalden chce nosit zbraň, musí se dobrovolně přihlásit na dva roky do služeb císařských, jinak se mu nedovolí zbraně užívati.

To bylo něco, co Helvétové neočekávali.

Itel Reding, šlechtic schwyzský, rozhořčeně vyskočil, vytrhl Vögelimu listinu z ruky, roztrhal ji a rozdupal. Pak prohlásil jménem všech, že toto ustanovení nemůže lid vzít na vědomí, neboť pozemek, kde se slavnost koná, nepatří pod dohled fojta Landenberga, aniž mu náleží přikazovat něco občanům z Uri a Unterwaldenu, pokud je hostem na půdě Schwyzu. Kromě toho Reding upozornil Heinze Vögeliho, že zbrojnoši nemají v kantonu vůbec co dělat, ježto císařovým zbrojnošům byl v zemi dovolen pouze volný pohyb, nikoli však zasahování.

Rozhodná slova Redingova byla doprovázena bouřlivými výkřiky souhlasu všech shromážděných.

Heinz Vögeli upozornil, že všichni musí poslechnout, nebo budou svého rozhodnutí litovat. Ale občané neustoupili. Velitel zbrojnošů beze slova odjel v čele své tlupy a zdálo se, že je vše v pořádku.

Ale sotva se střelci připravili k závodům, spatřili, že malá osada Seewen stojí v plamenech. Všichni pochopili, že Vögeliho lidé zapálili vesnici, aby jim ukázali, co budou dělat, neuposlechnou-li fojtových rozkazů. Krutý trest byl promyšlen dobře. Helvétové si řekli, že takovéto zvířeckosti odporovat nelze.

Slavnost se nekonala.

Seewen hořel až do večera a mnoho lidí ztratilo střechu nad hlavou.

Ještě v zimě se vypravilo k samotnému císaři poselstvo, v němž byl Werner z Attinghausenu, Itel Reding, farář Rösselmann, meier ze Sarnenu a lovec Ruodi, aby si stěžovalo na bezpráví, jakého se dopouští pan fojt, správce statků císařových.

Císař je přijal vlídně. Slíbil, že jim pošle privilegium, jimž jim potvrdí, že si nečiní nijakých nároků na území v kantonech Uri, Schwyz a Unterwalden a že jim naopak slibuje ochranu Říše římské jazyka německého jako vděk za to, že národ, žijící v těchto kantonech, nechává na pokoji domy, hrady, statky, pozemky a loviště, jež tam habsburský rod koupí získal a nad nimiž ustanovil své správce – fojty. Poselstvo se vrátilo uklidněno, ale císař privilegium neposlal.

Fojt, buď že měl rozkazy jiné, anebo že se o vlídném chování a slibu císařově nedověděl, počínal si den ze dne zpupněji. Jost z Weilerů, Struth z Winkelriedu a farář Rösselmann navštívili fojta, aby mu připomněli, že Helvétové nejsou poddanými císařovými a že ve své zemi si budou dělat, co sami za dobré uznají, ale fojt na ně poštval smečku loveckých psů. Zachránili se před nimi nestatečným útěkem.

Nyní bylo už zcela jasno, že Rudolf Habsburský považuje lesní kantony za své panství a fojty ustanovil, aby mu bděli nad poddanými. Tuto zradu těžce nesli všichni Helvétové, ale byli bezmocní. Jedinou útěchou jim bylo, že posádky na habsburských hradech nebyly četné a že císař potřeboval příliš mnoho vojska pro sebe samého, než aby posádky na svých hradech ve Švýcarsku mohl. rozmnožit tak, jak by se fojtům líbilo.

Strach přepadl nejbližší okolí habsburských hradů.

Od úst k ústům šly zprávy o tom, jak fojtové se svými lidmi řádí v osadách a chatách kolem svých sídel. Stáda dobytka, jež se dosud volně pásala na stráních, byla ohrožena. Fojtovi lidé vybírali nejlepší kusy a odváděli je jako majetek fojtův, zlodějstvím získali fojtové za nějaký čas nejkrásnější paseky, na nichž jejich lidé pásli stáda krásného nakradeného dobytka.

Lovci musili schovávat své zbraně na nepřístupných místech v horách, neboť fojtovi biřicové přicházeli rekvírovat tyto zbraně pro hrad. Nejhezčí dívky si vybírali tito pacholci za ženy, žádali na svých nedobrovolných tchánech velká věna a nutili faráře, aby je s těmito dívkami oddávali.

Veliké, dusné a tísnivé ticho nastalo ve švýcarských horách v roce 1289.

Ticho a napětí rostlo v roce 1290.

A rok nato se zdálo, že lid helvétský uznal převahu císařovu a podrobil se jeho moci. Zdálo se, že Helvétia je habsburská.

Už jen několik rebelů se odvážilo odporu.

Prchající mstitel

Pastýři, musíš bdíti,

pan fojt chce ti všecko vzíti,

tvé koně, tvé ovce, tvé kozy i krávy,

pan fojt, ach, ten je žravý!

Kolem vysokého ohně, hořícího u skály před jeskyní, sedělo několik postav, zahalených do těžkých, huňatých kožichů. Vzduch mezi horami byl jedovatý a prázdný, sníh na úbočích lupal do jasné listopadové noci, vysoko na obloze stál stříbrný kruh velikého, studeného měsíce, který zářil nad bílými strašidly stromů, jejichž větve se prohýbaly pod tlustou vrstvou sněhu.

Byla to klidná, ale strašlivá noc po velké sněhové bouři, která se od Brienzského jezera prodrala mezi úbočími Tiery a Dammastocku a Meienským údolím se stočila vzhůru, div nevyšlehala ztvrdlý Reuss z břehů.

Ještě kdesi nad Jochem s hluchým rachotem pádily laviny, ledovec na Dammastocku hlasitě pukal a nízko v údolí vanul proud kyselého vichru.

Zde nahoře už bylo ticho.

Lovci zapálili oheň a posadili se kolem něho. Zamyšleně naslouchali vzdálené melodii větru a rozhlíželi se zpod ojíněných a na ohni rychle vlhnoucích kápí po údolí i nahoru k ledovým pláním.

Pastýři, musíš bditi,

pan fojt by chtěl všechno míti…

Hluboké hlasy lovců zpívaly mrzutě píseň, jež se jim od nějaké doby houževnatěji a houževnatěji drala do úst. Byli to lidé z chat a osad rozsetých kolem Červené tyče – Urijští i Waldenští, od Arristegu i Engelbergu, někteří až z Andermattu.

Byli vyzbrojeni na lov, ale jejich výprava neměla určitý cil. Nebyli tu nijak dobrovolně, ukrývali se před biřici páně fojtovými, neboť toho roku se fojt více než kdy jindy rozběsnil, ve dne lovili, pokud to počasí dovolilo.

V noci bděli a teprve pozdě k ránu uléhali k spánku. Celé jejich večery byly naplněny vyprávěními, – veselými i smutnými – a nadějemi, právě tak veselými i smutnými.

Nejvíce se mluvívalo o třech lidech. O Walteru Fürstovi z Bürglenu, o Werneru Stouffacherovi ze Steinenu a Arnoldovi z Melchthalu.

„Kdy všemu tomu bude konec?“ pravil muž, v jehož dlouhých vousech se třpytily kapičky jinovatky. „Chceme se přece vrátit ke svým rodinám a stádům. Vždyť ty hory a to vše je naše.“

„Ale není náš cizí život,“ řekl jiný, zahleděný do prudkého žáru ohně, v jehož středu se škvařily černé oharky šišek. „A každý z nás zabil některou z těch vyfintěných nestvůr, kterými Grisler v posledních dvou letech zaplavil Helvécii.“

„Což však zemřeme za to, že jsme bránili své?“ ozval se třetí hlas. Oheň plápolal a jeho jazyky šlehaly vysoko ke skále, jež černala dýmem.

„A co naši ctihodní mužové, kteří nikoho z fojtových lidí neodpravili? Chtějí usnout v samé naději, že všechno nakonec dobře dopadne?“

„Nemluvte mi o těch ctihodných lišácích! Tvrdí, že fojt nemá nejmenších práv, ale neozvou se, neumějí se ukázat, že nenávidí toho lupiče Grislera!“

„Haníš naše ctihodné lidi, Petře, a to není správné. Vědí, že se něco musí stát. Vyčkávají jen…“

„Vyčkávají! Vyčkávají! Což lze vyčkávat až do smrti?“

„Snad až do smrti, Petře, snad ještě déle…“

Tísnivé bělostné ticho se rozkládalo kolem ohně do drobných kapiček potu, jež stékaly ze skály. Jeden mladý člověk na kraji propasti vytrvale zpíval. Druzí se choulili do svých plášťů a chladili si mokrými kápěmi tváře rozžhavené ohněm.

Vějíř jisker vytryskl, když muž, který nyní promluvil, vhodil do ohně hrst syrových šišek a větví je přistrčil až doprostřed.

„Byl jsem dnes na chvíli doma,“ pravil ten muž. „Tam u nás, v Bühlu. Není tam nejhůř. Pochopové ze Sarnenu se tam objeví jen jednou za týden. Mají to trochu z ruky. Ale to není hlavní. Kdosi tam přinesl zprávu. Sám jí příliš nevěřím. Oni však jí věří a tvrdí, že bude lépe.“

„Vrátil se Arnold?“ vskočil mu do řeči jiný.

„Ne. Ale došla zpráva, že císař – ten hrabě Rudolf – zemřel.“

Muž větvi prohrábl ohniště a naslouchal. Čekal, kdo na to co řekne. Pak přikývl: „Ovšem, myslím si o tom totéž, co vy. Nechal jsem je však doma v té radosti, že bude lépe.“

Mladík, který až dosud vytrvale zpíval, přestal a obrátil se k ostatním:

„Možná že mají pravdu. Ten Habsburk nasliboval hory doly a říkalo se o něm, že se zastává lidu před choutkami pánů. Ale zatím to byl lotr, který chtěl získat naši lásku, aby tím spíše mohli fojtové loupit a krást, co viděli To je moje řeč! Domníval se, že nás získá a že půjdeme jako krávy, když na zvonec zazvoní. Jestliže zemřel, je na světě o lupiče méně. Myslím, že naši faráři na něho nedali dopustit, protože podporoval kláštery a kostely. Možná že i faráři jsou tím vinni, že jsme víc nenáviděli fojta a o císaře jsme se nestarali. Že bude lépe? Jestliže je pravda, co faráři hlásali, že Habsburk bránil lid před fojty, jak může být lépe, když nyní fojty nebude nikdo držet na uzdě? A není-li to pravda, pak nám jeho smrt je kozla platná.“

Ostatní mlčeli.

Oheň plápolal. Vzduch studil. Měsíc zeleně zářil. V dálce hučely laviny. Ledovce praštěly.

Pojednou vyskočil malý, v huňatém kožiše takřka se ztrácející člověk. Rozhodil zoufale rukama.

„Nač tu tedy čekáme? Nač tu jsme? Čeho se tu máme dočkat?“

Rozhlédl se kolem a ukazoval z jednoho na druhého:

„Tobě fojt zabil ženu! Tobě dítě! Tobě otce! Každému z nás někoho zabil. My se prohřešili jen tím, že jsme zabili několik jeho pacholků, kteří nic neuměli než krást, ničit, pít a urážet. Čím tedy jsme vinni. Kdybychom šli a…“

„Mlč!“ okřikl ho stařec s bílým, vlajícím vousem. „Mlč! Tuto otázku kladeš pětkrát za den. A odpověď znáš dobře jako my. Kolik je nás? Patnáct – snad dvacet. Co bychom zmohli proti nim? Landenberg se usadil v Sarnenu, aby nás měl blíž. A Luzern je plný jejich lidí. Začneme-li něco…“

„Všichni se k nám přidají!“ vybuchl človíček.

„A všichni budou pobiti jako můj syn, jeho žena, jeho otec a tvůj bratr. Vraždu vraždou nevypleješ.“

Na druhé straně se vztyčil muž, rozevřel teplem naditý kožich a řekl:

„Burkhardt mluví správně. Ať pobili mou čeládku a unesli mou dceru. Ty chlapíky já potrestal. Ale dál trestat nemám práva. Leda…“ Muž okamžik přemýšlel: „Leda kdybych se dověděl, že zabili Werniho Stouffachera, Erniho Melchthala anebo Waltera Fürsta. Pak bych tu nečekal. Pak bych šel…“

Jiný muž u ohně potřásl hlavou:

„Werniho Stouffachera, Erniho Melchthala a Waltera Fürsta! Co víme o těch lidech? Stouffacher je už kdoví– kde – nějakých pět let. Melchthal zmizel před čtyřmi lety. A Fürst? Kdo o něm ví? Přišel před třemi lety na jaře do Altorfu a na podzim zas odešel někam s Ulim Spiegelem z Gruobu. Tři roky je pryč… tři roky o něm nikdo nic neví… A my zde trčíme, hladovíme, mrzneme, týráme se, bez rodin a bez domova… a věříme, že se vrátí.“

„Nejsme sami, kdo v to věříme, Jenni,“ řekl přísný stařec. „Celé hory tomu věří.“

„Sám fojt se domnívá, že Walter Fürst neodešel, že se tu v horách skrývá a že proti němu štve! Proto biřicové neustálé projíždějí celý kraj a – hledají Waltera Fürsta!“ pravil jiný.

„A hlavně, Jenni, hlavně jedna bytost věří, že se vrátí. Na zámku pána z Attinghausenu žije. A čeká. Snad netrpělivěji než my. Ale věří, že se ho dočká,“ dodal stařec.

„Myslíš dceru starého Uliho, Hedviku?“ zasmál se Jenni. „Což, té se to čeká a věří! Na zámku se lépe čeká než na mrazu.“

„Hodíme tě do ohně, je-li ti taková zima!“ pravil mladík zpívající nad propastí.

„Nikdo tě tu přece nedrží, Jenni,“ dodal stařec. „Kdo chce, může odejít. Domů. Nebo jinam.“

„Jinam!“ vybuchl Jenni. „To je ta pravá ráda! Jsou ještě kraje, kde lze klidně žít. Dolů po Rhôně. Anebo Leventinským údolím na jih. Anebo na Rýn!“

Mladý muž nad propastí se zasmál:

„Šťastnou cestu, Jenni! A až se budeš houpat na šibenici pána z Rapperswillu, pozdravuj ode mě anděly! Také na Rhôně mají své fojty, kteří jsou jen o něco horší než naši. A máš-li chuť sloužit porýnským loupežným rytířům, to je, pane, živobytí nad jiné skvělé. Ale já, já tu raději zmrznu. Neboť vím, že se Erni, Werni nebo Walter zcela jistě vrátí. To jsou jediní, kterých se Grisleři bojí.“

„A teď, když císař zemřel…,“ začal jiný, ale všichni náhle zvedli hlavy a naslouchali.

Hluboko v údolí se ozývalo volání. Někteří vyskočili na nohy. Volání bylo tlumeno velikou dálkou. Nebylo možno rozeznat slova.

Mladý muž na okraji propasti přiložil ruce k ústům a odpověděl táhlým zaržáním, které se rozléhalo po všech horách.

„Buďte opatrní,“ řekl Jenni. „Může to být léčka!“

Ale několik mužů již uchopilo větve, zapálilo je od ohně a naslouchalo:

„Je to z Meienského údolí?“

„Ne, je to směrem od údolí Melchy.“

„Ano. Od Melchthalu.“

Starý muž radil: „Nechoďte všichni. Stačí dva s pochodněmi. Tři pak za nimi ve tmě. Pro všechen případ.“

„Myslím, že je to léčka,“ opakoval Jenni.

„Nešel bych tam za nic na světě,“ přidal se Petr.

Kuoni Burhardt, stařec, který byl hlavou této tlupy, zpřísněl:

„Jenni a Petr ponesou smolnice! Ty, Hasli,“ ukázal na mladého muže, který neustále seděl na kraji propasti, „ty Fuste a Jost ze Sinikonu. jděte za nimi!“

Jenni a Petr se na sebe podívali, chtěli cosi říci, pale se zastyděli a vzali zapálené větve. Volání se ozývalo stále blíž.

Za chvíli nato sestupovalo pět mužů po úzké cestě kolem skalní stěny k údolí Melchy.

„Neměls ty dva posílat napřed,“ řekl jeden z mužů u ohně. „Zapálí les. Strachem se jim chvějí ruce.“

Kuoni se poobrátil k mluvčímu:

„Jenni ani Petr se nebojí. Jsou statečnější než my. Mají odvahu říci nahlas, co my si všichni říkáme v duchu už celý čas, co tu dřepíme. Nakonec nedělají nic, než že chtějí slyšet totéž, co rádi slyšíme i my.“

Muži sklopili hlavy.

„Někdy si tak myslím,“ pravil jeden z nich, „proč čekáme na nějakého Stouffachera nebo Fürsta z Altorfu. Proč se nám nepostavíš v čelo ty, Kuoni?“

„Sám bys první uznal, že jsem na to starý,“ zabručel Kuoni. A naslouchal.

Z údolí se volání rychle blížilo. Chvílemi hlas přeskakoval. Na cestě odpovídal hlas mladého Hasliho. Bylo odtud dobře vidět, jak se vzdalují dvě rozsvícené větve po stezce dolů. Nakonec se zastavily.

Volání ztichlo. Už jen několik výkřiků prorazilo tmu. A pak se pochodně zvolna vracely.

„Kterýpak ubožák to zas rozhojní naše řady?“ ptal se zamyšleně kdosi u ohně.

„Snad to bude od nás, ze Sáansu,“ vzdychl hlas.

„Anebo od nás, ze Sachselu,“ dodal jiný.

Pochodně zaplály na ohybu skály. Tři temné postavy pod nimi se rychle blížily.

Kuoni šel novému hostu vstříc. Spatřil znaveného, nuzně oděného muže, jehož chatrný kožich byl celý mokrý od sněhu.

Příchozí byl prostovlasý a jeho bujný, rozevlátý vlas byl slepen potem i sněhem a kusy ledu.

„Vítáme tě,“ řekl Kuoni, „kdo jsi?“

Muž se dopotácel k ohni, usedl a ohříval si ruce. Při tom mluvil zajíkavě:

„Jsem Baumgarten – Konrád Baumgarten – mám chatu u Giswilly… Honili mě až k jezeru… Byla právě bouře… Ale on mě převezl… a zachránil… Honili mě…“

„Kdo?“

„Lidé fojta v Altzellenu na Rossbergu – toho lotra z Wolfenschiessu…“

Muž se zhroutil. Těžce oddychoval:

„Je po něm… zabil jsem ho…“

„Fojta Wolfenschiesse?“ žasli muži u ohně.

„Právě toho… ale oni by mě byli zabili také… kdyby… Trochu vody!“

Dali mu napít vody. Nabral dechu. Shodil mokrou kazajku a hrabal se rozčileně ve zplihlých vlasech.

„Vlastně to nebylo nic tak… tak těžkého… zabít fojta.“

„Proč jsi ho zabil?“

Baumgarten těžce oddychoval. Pak nabral trochu síly a vyprávěl:

„Byl jsem v lese. Na dříví. Přiběhla moje žena. Navštívil nás v chatě fojt. Poručil ženě, aby mu připravila lázeň. A přitom… přitom jí poručil, že se musí vykoupat s nim. Žena zatopila, postavila vodu. Pak šla pro mě do lesa a všechno mi řekla. Byl jsem nesmírně rozčilen, přátelé! Nevěděl jsem ani, že mám sekeru v ruce, když jsem doběhl domů. Ti jeho lidé byli někde s naší služkou. Nevím. Byl v chatě sám. Seděl již v umyvadle. A tak jsem se rozpřáhl. A přímo do… přímo do hlavy. Žena vykřikla. Bála se. Nevěděl jsem, co mám dělat. Ti jeho lidé se právě vrátili. Popadl jsem ženu za ruku a utíkal jsem s ni ven. Sekeru jsem ještě držel. U stromu stáli tři koně… Neumím jezdit. Zpřerážel jsem jim nohy a utíkali jsme. Chlapi za mnou. Na cestě se má žena skácela k zemi. Ani nehlesla. V zádech jí trčel šíp. Odhodil jsem sekeru. Hnal jsem se jako šílený k jezeru. Hodinu jsem běžel… Kde jsem tolik síly nabral, nevím. Ale cítil jsem, že běží za mnou. Nechtěl jsem zemřít… V lese se setmělo. Vichr bil. Potácel jsem se od stromu ke stromu. Pak začala bouře. To jsem viděl jezero před sebou. S posledním dechem jsem došel na břeh. Byli tu lidé. Rybáři. Schovávali čluny před bouří. Na kolenou jsem je prosil, aby mě převezli. Jeden se mi vysmál, druhý mě litoval. A tu přišel odněkud muž s kuší na zádech. Vysoký, statný mladý muž. A s ním ještě jeden, nevím, jestli s nim, ale oba tu byli zároveň…“

Baumgarten prudce oddychoval. Setřel si pot. Rozhlédl se unaveně kolem sebe:

„Musím vám to dopovědět všechno… Rybáři odmítli. Jezero se zmítalo v bouři. Nechtěli se svými čluny na druhý břeh. A tehdy onen mladý muž s kuši pravil: ‚Půjčte mi člun, já ho převezu přes jezero!‘ Druhý ho varoval: ,Willi, nechoď – je to nebezpečné!‘ – Ale ten mladý přísně na to: ,Slyšíš přece, že ho chtějí zabít!‘ – A ten druhý řekl: ,Je přece lepší odstřelit ty lidi, až přijdou, než se rvát s bouří a vydávat život všanc! ‘ Ale muž s kuší mu na to řekl – jako teď ho slyším: ,Ne. Uli, to není to pravě. Je lepší rvát se s bouří a dát všanc život než zabíjet nešťastníky, kteří konají jen svou smutnou povinnost.‘“

Muži u ohně naslouchali Baumgartnerovu vyprávění s rostoucím napětím.

„Bůh ví, proč mí ta všechna slova utkvěla tak v paměti,“ pokračoval Baumgarten. „bylo mi však v tě chvíli hanba, když jsem si pomyslil, že ten člověk nechce zabíjet a přitom chce zachraňovat mě, který jsem zabíjel… Když se u lesa objevili ti dva biřicové, seděl jsem již v loďce a muž s kuší se statečně rval s vlnami jezera. Viděl jsem již hodně dobrých lodníků, ale žádný z nich by nedokázal, co on. Dovezl mě na druhý břeh a tam se se mnou rozloučil, říkal mi: ,Jdi a někde se skryj! Půjdou po tobě.‘ Byl bych raději utonul, neboť moje žena je mrtvá a co já tu mám bez ní, nevím. Ale on poručil, abych se skryl. Vzpomněl jsem si, co se u nás říkalo… že tady na Červené tyči je už několik mužů, kterým fojt a jeho lidé způsobili neštěstí. A proto jsem zde…“

Kuoni k němu přistoupil a položil mu ruku na rameno.

„Jsi vítán. Bůh tě potěš jako nás, nešťastné…!“ Rozhlédl se: „Odpočiň si v jeskyni! Jsi znaven. Šel jsi skoro celý den!“

„Dovol, Kuoni, rád bych se ho ještě na něco zeptal,“ ozval se Jenni.

„Ach ne, nezdržuj ho! Je velmi znaven. Vždyť to vidíš!“

Ale Jenni se už nachýlil k Baumgartenovi:

„Jediné slovo, příteli! Jsi si jist. že ten jeden tomu druhému říkal Willi a ten druhý tomu prvnímu Uli?“

„Ano. Každé slovo jsem si zapamatoval.“ odpověděl Baumgarten, potáceje se v ramenech mužů, kteří ho podpírali a vedli do jeskyně.

Kuoni mrzutě vrtěl hlavou.

Hasli však přistoupil k Jennimu a podával mu ruku: „Teď tedy věříš?“

Oči Jenniho se zaleskly: „Věřím! Věřím!“

A oba přátelé se objali. Ostatní se na ně dívali udiveně.

„Což to nechápete?“ usmál se Hasli.

Šel na své místo nad propast a rozevřel ruce vysoko k obloze. Pak spustil píseň:

Pastýři, musíš bdíti,

pan fojt chce ti všechno vzíti,

jen jedno ti nemůže, pastýři, bráti,

tu viru, že Walter Fürst

a jeho přítel Uli z Gruobu

se vrátí, se vrátí, se vrátí!

Pan fojt na lovu

Rychle proskakovala ta novina od Sarnenského jezera na východ do Obwaldu i severněji do Nidwaldenu. Od chaty k chatě a od osady k osadě ji roznášela neviditelná ústa, šeptali si ji lidé do uši a tváře se jasnily. Pastevci, lovci i rybáři se ji dovídali – šířila se jako láva ze sopky na všechny strany: zemřel hrabě Rudolf Habsburský, ten, co Helvétům sliboval hory doly, a že se vrací domů Walter Fürst z Burglenu s Ulim Spiegelem z Gruobu.

Nikdo nevěděl, kde ta tři léta byli. Pohříchu nikdo ani jednoho z nich dosud nespatřil. Šla jen zpráva, že se Walter Fürst s Ulim objevili u jezera a že Walter zachránil giswilského Baumgartena před biřici rossberského fojta, ale neviditelná ústa, která tuto novinu vichrem roznášela po lesích a osadách, nemohla říci. kde Fürst a Uli jsou.

Někteří lidé soudili, že tam u jezera to bylo jen nějaké zjevení. Že Walter ani Uli dosud nejsou doma.

Rozkřiklo se to až po Feuerstein, celý Schlierenthal to věděl a všichni kolem Sarnenu, ale na fojtův hrad se zpráva nedonesla.

A přece nikdo, krom Baumgartena a dvou rybářů, nespatřil ani Waltera Fürsta, ani Ulricha Spiegela.

Fojt se jednoho dne vypravil s družinou na horu Schlüchi nad údolím Melchy.

Kdo znal Schlüehi, věděl, že je to nejvděčnější loviště kamzíků a že dolů k Dallenwilfu je mnoho vlků. Ale to již nebyla Schlüchi, velká, hromotlucká Schlüchi, kde jsi mohl chodit celé hodiny a nepotkals živého člověka, aniž jsi uviděl chatu.

Fojt vyrazil ze Sarnenu podél Melchy. Velká družina hostí i zbrojnošů s ním. Donutili tři lidi ze Sarnenu, aby je vedli.

Třebaže kamzíci nejsou právě hudebně založeni, troubil trubač na roh až hodinu cesty v lese, aby pánům bylo veseleji. Jelo se ovšem na koních a všichni byli po zuby ozbrojeni.

Ale Schlüchi je tvrdohlavá. Zdá se, že je to hora, která zve k příjemným procházkám. Když však se dostaneš do její náruče, připraví ti nesčetné strže, propasti a vodopády, v jejichž bludišti koně brzy bolí kopyta.

Konečně nezbylo panstvu nic, než sesednout. V malé kotlině pod vodopádem se posadili a zaútočili na zásoby jídla, které měli s sebou. Při dobrém vině pak uvažovali, jak nyní nahoru, na kamzíky.

Byli to vesměs mladí pánové z Aargavska, pan Zofingen, pan Reinach, pan Sempach a jiní a jiní, kteří na fojtovo pozváni přijeli do Sarnenu. aby tam strávili příjemnou zimu. Jejich nohy nebyly zvyklé na skály a na úzké cestičky mezi oblaky a propastmi.

Fojt se chtěl pochlubit divnou krásou těchto hor, kde dovedli dosud žit jen ti tvrdohlaví chlapi. Helvétové.

Z porady, jež se podobala malé hostině, vyšlo, že hosté dají přednost pozorování dalších krás a že na lov nahotu na Schlüchi se vypraví kromě pana fojta všeho všudy jen tři hosté. Hostitel byl laskav a třem hostům přidělil tři lidi ze Sarnenu a sám se spokojil se svým pacholkem, který už doprovázel pana fojta na mnoha velkých lovech.

Družina zůstala dole pod vodopádem a u koní, fojt s třemi lovci se vyšplhal mezi skály vzhůru.

Aargavské panstvo obdivovalo fojta i druhé tři lovce kamzíků, ačkoli se dva z těch hostů za půl hodiny vrátili k společnosti a mrzutě oznámili, že kamzíci jsou asi vyplašeni a nikde není žádného vidět. Kde se potloukal třetí host a fojt, to již nevěděli: zmizeli v šeru výšin a lesů, mezi obludnými balvany a oblohou.

Fojt se svým pacholkem znal již Schlüchi z několika z loveckých výprav. Ale to bylo v létě, skály tehdy nebyly kluzké jako dnes.

Před pacholkem ovšem nemohl dávat najevo, že se mu dost špatně leze po balvanech a že se raději nedívá jinam než na dva kroky před sebe, aby nepodlehl strachu, který se tu vznášel nad lesy jako orel. Pacholek byl ostatně neustále vpředu, takže neviděl fojtovi do tváře.

Upachtěn usedl fojt konečně na malý kámen pod vysokým skalním štítem, kolem kterého začínala zcela úzká cesta mezi horou a propastí.

Pacholek usedl také. Utíral potem zbrocené čelo.

Pak oba naslouchali. Někde dole v lese pod nimi syčel vodopád. Nic jiného slyšet nebylo. Byli-li tam dole někde lidé. nezaslechli ani slova.

Před nimi ležela na dohled jen prázdnota údolí, v němž se choulily mraky par nad vrcholky lesů. a tísnivá prázdnota pod šedivým, zamračeným nebem. Pod nimi byla rozeklaná hora, několik kroků dále divoká propast mezi dvěma kolmými stěnami skály. Jen tři lidé mohli tu jít vedle sebe pod stěnou nad propastí – ale i ta cesta se ještě úžila.

Na vrcholu sousední skály se pojednou cosi hnulo.

Fojt sáhl po kuši.

Objevila se malá, štíhlá hlava kamzíka s titěrnými růžky. Hned nato kamzík hbitě vyskočil na skálu.

Fojt přiložil kuši na prsa. Pacholek podal fojtovi šíp.

Ale ten pohyb kamzíka zaujal. Dvě malá očka se plaše podívala na dva lidi Sedící pod skálou, a třebaže oba strnuli v nehnutí, nespustila se z nich ani na okamžik.

Fojt se bál hnout rukou. Věděl, že každý pohyb plachého kamzíka vyděsí, a přece bylo zvíře tak blízko, že je musil dostat, kdyby byl spustil…

Chtěl bleskurychle vystřelit. Vtom však se cosi mihlo vzduchem, kamzík sebou trhl a již se bezvládně řítil za skálu.

Fojt tiše zaklel. Odložil kuši.

„Pan Buchegg měl větší štěstí. Já mu zvíře připravil!“

Pacholek si v duchu pomyslil, že fojt má divné ponětí o směru. Šíp srazil kamzíka z opačné strany, ne z té, kterou se pustil pan Buchegg. Ale není radno sluhům opravovat omyly pánů.

„Jděme dále!“ řekl fojt. „A opatrně! Jistě narazíme na další!“

Ani to nemusel připomínat, myslil si pacholek, opatrně musíme beztak, protože je kluzko a před námi je úzká cesta nad propastí. A že narazíme na další, kamzíky? Jak by ne, když Schlüchi se jimi hemží jako Brisen medvědy! Vlci tu asi nebudou, zaplaťpánbůh, ti se stáhli teď v zimě k Engelbergu a Dorfli.

To už pacholek opatrně kráčel blízko u skalní stěny, dobře si všímaje každého písku v cestě. Zledovatělé potůčky vody lezly po skalní stěně; hrbolaté podlaží cesty se smekalo, neboť jíní mrzlo. Byla to výprava nebezpečnější, než se fojt domníval.

V místě, kde skála zahýbala doleva, začal vát ostřejší vítr, neboť pod štítem se otevřelo hluboké údolí, do něhož se stěna prudce řítila.

Pacholek se poněkud zajíkl a přivřel oči. Toto nebyl pohled, který by povzbuzoval. Daleko pod nimi se temnily vrcholky stromů, jejichž dno bylo nevyzpytatelné jako hluboká vodní tůň. Vysoko nad ně se v závrati tyčila rovná stěna. Bylo to neblahé místo pro lidi zvyklé chodit po pevné půdě.

Naštěstí byla stěna krátká a pacholek viděl, jak se nedaleko před nimi zakusuje do skály několik balvanů, visících mezi oblohou a zemí, jako by chtěly spadnout do údolí.

Drobnými krůčky přešel pacholek otevřený úsek nad údolím. Byl rád, že má cestu za sebou. Opřel se dychtivě o pevný balvan, který mu zakrýval pohled do otevřené hlubiny.

Jeho pánovi se šlo hůř. Fojt se díval tupě před sebe, aby se neviděl nad strašlivou tlamou hlubiny. Nepřál si, aby jeho poddaný spatřil byť jen jiskru strachu v jeho zorničkách.

„Myslím, že jsme tudy ještě nikdy nešli,“ řekl suše, když dospěl k balvanům, za nimiž čekal jeho sluha.

„Nevím, pane,“ odpověděl pacholek rozhlížeje se. Pak ukázal před sebe. Na skálu, kterou právě obešli, skočil kamzík. Než měl fojt čas nasadit šíp, mrštným skokem vyskočil kamzík ze svého místa, a podobaje se letícímu ptáku, zmizel za obzorem.

Ale již tu byli jiní dva, menší.

Fojt zamířil. Střelil. Jeho šíp jankovitě vrazil hlavou do tvrdé skály u nohou kamzíků. Ti se napjali. Jeden vyskočil, a zakrouživ na jednom místě, skočil dozadu do prázdna. Druhý se chystal ke skoku, když náhle zavířil zezadu šíp a nabral ubohé zvíře právě ve slabinách. Kamzík sebou škubl a pak se skutálel po stěně dolů na cestu, kterou právě přišel fojt s pacholkem. Zůstal však pod stěnou, ještě několikrát trhl tělem a pak jen tiše začala téci krev – maličký, zcela maličký potůček krve po obrovské šíři stěny nad údolím.

„Zas pan Buchegg!“ zaklel fojt. Ale zavelel: „Zvedni mu ho!“

Pacholek se nerad vracel na cestu pod stěnu. Byl spokojen, že je v bezpečí a nemusí zápasit se závratí. Rozkaz fojtův však zněl jasně.

Opatrně, zvolna se pacholek plížil po cestě k padlému kamzíkovi. Byl to poslušný chlap. A ne hloupý. Bohužel, všechno nemohl vědět. A nevěděl tedy také to, že nachýlený člověk podléhá závrati rychleji než člověk vzpřímený. Fojt stál opřen o balvan a díval se nahoru na skálu. Ukáže-li se tam ještě kamzík – či snad dokonce pan Buchegg, šťastný lovec dvou kusů? Pak se podíval na cestu, po které se opatrně šinul pacholek k zabitému zvířeti. Zamrazilo ho, až se otřásl, když viděl, jak se ten člověk pohybuje mezi nebem a zemí.

Ach, lépe jít domů, než takto se dohadovat s horami!

Jen pomyslil, uviděl něco, nad čím mu krev v celém těle zůstala stát. Pacholek se schýlil pro kamzíka, už ho držel v ruce… a co ho to napadlo?… Najednou se podivně schoulil… naklonil se nad propast údolí… Fojt vykřikl… a pacholek, zatínaje křečovitě prsty do kamzíkova těla, řítil se a padal dolů, do širokánsky otevřené tlamy údolí.

Fojt zavřel oči a odvrátil se.

Neozval se ani sten, ani zvuk. Bylo jen strašlivě, prázdné ticho, do něhož padalo pacholkovo ztuhlé tělo zároveň s mrtvým tělem kamzíka… Fojt v sobě samém cítil ten děsný pád do propasti, bylo mu, jako když se sám řítí dolů a dolů. ještě hloub…

Když otevřel oči, byla cesta pod skálou prázdná. Jen několik kapek krve se na ní červenalo. A nebe bylo modrošedé jako před tím, skála slizce zelená, všechno jako dříve – jako by se nic nebylo stalo.

První pocit, který fojt měl, byl: pryč, domů, odtud, na rovinu, do bezpečí! Zakymácel se v rozpacích, kam jít. Dál dopředu – dál od začátku cesty, bůh vlastně ví, nad jaké ještě propasti a rokle, anebo, zpátky, ten malý kus stezky pod skálou znovu přejít, vzpomenout si někde uprostřed, co se tu stalo…

Fojt šel dál. Prodíral se teď mezi balvany, rozhlížeje se po nějaké cestě, která by vedla dolů. Ale když lezl asi čtvrt hodiny, shledal, že je stáje výš, že se blíží k ostrému vrcholku skály. Zahlédl kamzíka, ale jen se zachvěl, když hleděl na gumové poskoky, které to zvíře na kluzkých čelech skal provádělo; nenapadlo ho ani sáhnout po kuši.

Když si chvíli odpočinul, rozhlížel se prázdnou pouští balvanů, jež byla kolem něho, a pak se konečně rozhodl, že se vrátí. Že se přemůže a několika kroky přejde to otevřené místo nad úbočím pod stěnou. Ví již, že dál je bezpečno a že tam vede cesta dolů, do lesa, mezi lidi, k známým.

Trvalo mu chvíli, než opět našel nízkou soutěsku, kterou se přiblížil k osudnému místu. Uviděl znovu velkou, hlubokou náruč pod skalní stěnou, uschlou skvrnu kamzicí krve na cestě a štít ostře vzepjatý k obloze. A přece tu mohli vedle sebe jít tři lidé! Nebo aspoň dva! Přesvědčoval se, že přechod není tak nebezpečný. A pak tedy přivřel oči, a těsně se drže u skály, vykročil drobnými bázlivými kroky vpřed, natočen tváří ke skále, aby neviděl dol, propadající se tři kroky od jeho nohou do hlubiny.

Zároveň s ním vstoupil z druhé strany na cestu muž v lovecké kamizole s kuší na ramenou a se dvěma kamzíky u boků. Neviděl fojta, jak se potácí, a šel klidně vpřed.

Fojt ho zahlédl, až když byl téměř u něho. Zastavil se a něco zablábolil.

Muž se zdvořile postavil k stěně tak, aby fojt mohl kolem něho přejít Ale fojt ještě stál, bled a rozčilen.

„Nu, prosím, pane fojte, jen pojď!“ řekl muž.

Fojt byl bledý strachem a do nohou jako by mu nasypal olova. Ve svém rozčilení ani nerozeznal tvář muže, který tu s ním stál ha úzké cestě.

„Neboj se!“ smál se muž. „To jsem jenom já,“ dodal dobromyslně.

Fojt udělal tři kroky, pak se zapotácel. Naštěstí byl již konec cesty nedaleko. Strach dodal fojtovi šílené odvahy. Několika skoky dosáhl bezpečnějšího místa u skály. Minul muže, který stál na cestě. A neohlížeje se, pádil vpřed až k místu, kde prve s pacholkem odpočíval. Tam usedl a setřel studený pot. A teprve pak si vzpomněl na tvář toho, jejž potkal na cestě nad roklinou.

„Neboj se, to jsem jenom já!“

Ta slova se mu zadřela do paměti. Postava muže stála před ním. Poznával ji.

„Pane fojte, mi řekl!“ zabručel fojt. „Věděl tedy, kdo jsem.“

A fojt se rychle vzchopil a utíkal dolů do lesa ke společnosti. Zdálo se mu, že ten člověk běží za ním a opakuje: „Neboj se, to jsem jenom já!“

Nikdy v životě nezapomene fojt na tuto chvíli. Neboť ten muž na skále nebyl nikdo jiný než člověk, kterého on již tři léta dává hledat – čarostřelec z Altorfu, Walter Fürst – Wilhelm cum telo!

Teprve dole, v studeném tichu lesů, si fojt uvědomil, že nechal nahoře ležet kuši i toulec i tesák i dýku.

V té době se vracel na druhé straně hory Walter Fürst s dvěma kamzíky u pasu a dvěma v ruce. Ty ještě cestou posbíral. V lese zavolal a jeho volání někdo daleko opakoval. Netrvalo dlouho a na malé mýtině se sešel Walter Fürst s Ulim Spiegelem. Ukazoval mu kořist.

„Jen jeden mi spadl někam dolů,“ řekl. A odevzdávaje mu kamzíky poznamenal:

„Dnes jsem měl štěstí, Uli.“

Uli spokojeně prohlížel zabité kamzíky: „Ti nám vydrží až domů. Zítra se vydáme na cestu přes Altzellen.“

Walter se stále zamyšleně usmíval. Pak řekl: „Potkal jsem nahoře pana fojta.“

Uli pustil překvapením kamzíky: „Viděl tě?“

Walter přikývl: „Bohužel až moc dobře. Neměl jsem, kam bych se byl uhnul. Cesta byla úzká. Přešel těsně kolem mě.“

Uli se zamračil: „Všechno se nám hatí, Willi! Chtěli jsme, aby se o nás fojt nedověděl. Ale ty si nedáš říci. Už když jsi toho blázna přes jezero vezl, hned jsem tušil, že je zle. Řekl jsem sice biřicům, že jsi nějaký Vilém Tell, ale oni stejně měli podezření. Měl jsem co utéci, aby rybáři nevyžvatlali, že patřím k tobě. A teď schválně jdeme tou nejpustší horou – koho pak by napadlo jít v zimě přes Schlüchi – a jako navzdor potkáš zrovna fojta!“

„Měl jsem mu snad také říci, že jsem nějaký Vilém Tell?“ usmál se Walter Fürst. „Možná že mě pro samý strach opravdu nepoznal.“

„Pro jaký strach?“

„Představ si, potkali jsme se na skalní stěně; nad námi a pod námi nic než stěna. Na cestě široké tři kroky. Viděl jsem, jak se bojí. Ustoupil jsem k stěně, aby mohl projit… Díval se na mě jako šílený.“

„A tys nechal fojta projít kolem sebe? Willi, tys nepocítil ani trochu chuti srazit ho dolů?“

„Ne. Byl tak ubohý, Uli. Velmi ubohý. Myslím, že mě poznal a bál se mě v tu chvíli zrovna tak jako té hory.“ Walter Fiirst pohodil hlavou. „Ale je dobře, že jsme se potkali. To znamená, že nyní musíme co nejrychleji jednat. Půjdu dál sám. Ty dojdeš do Melchthalu a odtud do Schwyzu. Teprve pak půjdeš do Altorfu. Musíme se sejít a domluvit.“

Lovec medvědů okamžik přemýšlel. Pak se zasmál nějak stísněně:

„Fojt mi do smrti neodpustí, že jsem ho viděl, jak se třásl strachem!“

Poznamenání

Zanedlouho nato hlásil Heinz Vögeli svému pánu, fojtovi v Sarnenu, že do Burglenu se přistěhoval nějaký člověk, jménem Vilém Tell, který od Uliho Gruoba koupil chatu a požádal faráře Rösselmanna, aby ho oddal s pannou Hedvikou, dcerou Uliho.

Fojt vzkázal faráři Rösselmannovi, že vrchnost svoluje k tomu, aby se Vilém Tell nastěhoval a oženil pod tou podmínkou, že se týž Vilém Tell dostaví se svou manželkou na Sarnen a jeho manželka podstoupí starodávné pravidlo ius primae noctis.

Nato farář Rösselmann odpověděl, že Vilém Tell se na hrad dostaví.

Vilém Tell přišel bez manželky. Když ho fojt spatřil, poznal v něm lovce, jejž potkal na skalní stěně na Schlüchi. Ptal se ho, proč nepřivedl svou ženu. A Vilém Tell mu odpověděl:

„Zaručuji ti klid v této zemi, pane fojte. Máš vše, co nemá hned tak nikdo. Ponech si to, jakož i my každý si ponecháváme to málo, co máme. Spokojíš-li se s tím, budeš se mít dobře. Ne-li, zaplane požár, v němž uhoříš.“

Pak odešel a navrátil se do Burglenu k své ženě.

ČÁST TŘETÍ

ŠŤASTNÝ ŽIVOT VILÉMA TELLA

Patnáct dobrých let

Plných patnáct let žil volně, klidně, zbožně a šťastně ve svém domě v Burglenu ten muž jménem Vilém Tell.

Patnáct let, rok co rok, se na jaře v kantonech slavila klidně slavnost vítání slunce, po patnáct let se vždy na podzim sešli nejlepší střelci na závodech střílení k ptáku, tu v Altorfu, tu v Steinenu, tu opět v Melchthalu. Jen řady starších mužů prořídly; zemřel bodrý farář Rösselmann, který oddával Tella s Hedvikou, odešel na věčnost i pán z Attinghausenu a jeho dům zůstal prázdný ve svém tlení, zemřel starý Kuoni Burkhard, vůdce posledních rebelů z Červené tyče, i statečný Itel Reding – a jiní.

Na horách bylo jako předtím, než pan fojt dostal roupy. muži lovili, chlapci pásli stáda, ženy tkaly a dělaly dobrý sýr, ledovce svítily vysoko k nebi, všední den šel jeden za druhým od neděle do neděle, život míjel. Vždy v květnu odešli do hor pastýři koz a ovcí, v červnu pak za nimi přišli hoši s kravami. Zůstali tam až do září a na zimu se vraceli domů.

Pan fojt jako by byl dostal rozum. Pan fojt v Sarnenu i ten nový na Rossbergu, pan fojt na Kussnachtu i ve Wasenu. Byli to nejbohatší lidé v zemi. ale lid jako by zapomněl, že jejich stáda jsou z kradených kusů a že manželky některých pacholků přinesly svým manželům část bohatství této země.

Byla to léta míru.

Lovci měli opět svou svobodu a zbraně a vlídně se zdravili s lidmi pánů fojtů. Tří krvavých let jako by nebylo. Nikdo z rebelantů jako by nevzpomněl na vrahy svých milých, nemstil se jim.

Pan fojt dlouho nemohl pochopit, že slib prostého lovce medvědů z Bürglenu platí víc než pošlapané city horalů. Cosi mu velelo, aby byl opatrný. Když však viděl, že lid vskutku nechce mstít krvavou sprchu tří strašlivých let, nechal opatrnosti volnou uzdu a žil spokojeně, jak mu to lid přál. Pravíme-li pan fojt, myslíme tím kteréhokoliv z nich, neboť všichni byli na tom stejně.

Vilém Tell věděl dobře, že habsburští fojtové nejsou zticha jen proto, že jim slíbil klid v zemi. Věděl, že fojtové čijí, co se děje v říši.

Po Rudolfovi nenastoupil již Habsburk. Knížata říšská věnovala svou přízeň Adolfu Nassavskému a zvolila ho císařem. Rudolfův syn Albrecht byl opuštěn a musil pět let čekat, než kurfiřtové prohlédli, že Adolf nemíní tančit tak. jak oni mu hrají. Albrecht ovšem sliboval kurfiřtům všechno, co jeho otec nedodržel, ale tím se stával pouhou loutkou v rukou knížat a šlechty.

Fojtové ho neměli rádi. Rozdávavý Albrecht si mohl každým okamžikem vzpomenout na Helvécii a přislíbit někomu ze svých nových společníků a milců fojtství v Sarnenu, na Rossbergu, na Kussnachtu nebo ve Wasenu. Bylo tedy fojtům milejší, že se lid spokojil se skutečností, zapomněl na jejich zločiny, ponechal jim majetek, který mohl znamenat počátek jejich moci jinde, ne právě v lesních kantonech. Fojtové už pro jistotu nikoho nezvali, aby nevzbudili chuť, a věnovali se obchodu s Luzernem, Andermattem a Thunem. Už bylo téměř nejisté, jsou-li ještě ve službách Habsburka, či začali-li na vlastní pěst. Bodrým horalům bylo koneckonců lhostejno, má-li takový fojt o pár kusů dobytka víc nebo méně a na horách bylo tolik pastvin, že se o ty fojtské nešlo před žádný soud.

Veselý Uli Gruob, který právě tak vesele stárl, jak vesele dosud žil. věděl o tom všem také svoje, ale naučil se držet jazyk za zuby a nikdy ani sebemenší peprnou poznámku o tom neučinil. Měl ostatně moudřejší zaměstnání. První rok houpal v loktech hezkou holčičku, která se jmenovala Beatrice. Byla to dcera Viléma Tella. Druhý rok houpal v loktech druhou, ještě hezčí, Marii – a když se dva roky nato narodil Tellovi synáček Jan, tančil Uli Gruob kolem kolébky starodávný tanec koz.

Vilém Tell trávil své dny právě tak jednotvárně jako všichni lidé v Bürglenu, Altorfu, Seedorfu a Flüelenu. Byla-li výprava na medvědy na Brisen, Tödi nebo do údolí Muotty, šel s lovci, byla-li výprava na vlky k Wasenu, Engelbergu či pod Červenou tyč, šel s lovci; jinak lovil s rybáři na potoku Schächen nebo na Reussu či až na jezeře. Nebylo-li toho ani onoho, sedal s pastevci u stád. V neděli chodil do kostela s celou rodinou, vždy čistě po selsku ustrojen: měl v kostele svou lavici i své okno. Před klekáním vysedal na zápraží domu, po klekání udělal kříž, zavřel dům a vrata jako pořádný hospodář, rozžal louč a rozsvítil kahanec.

Jen některé dny opouštěl večer dům a za Bürglenem se sešel s několika jinými lidmi – v těch dnech pak celé hloučky mužů přicházely do Altorfu, kde se na pahorku konalo shromáždění. Vilém Tell mluvil, i jiní mluvili. To byla urijská rada. Podobná se scházela ve Schwyzu i v Unterwaldenu.

A pak byly ještě jiné dny, tak jednou dvakrát za měsíc, to se sešlo několik mužů z celého Uri a šli na Rütli. aby tu konali spolkovou radu všech tří kantonů: ani zde Vilém Tell nikdy nechyběl.

A konečně vždy jednou za čtvrt roku odešel Tell z domova asi na týden. Dal se převézt přes jezero do Gersavy; tehdy měl s sebou koně, na kterého nasedl, a odejel po cestě k západu, za Küssnacht. Kam jel, nikomu neříkal a nikdo se ho po tom také neptal.

Až tak jednou, když byl zase celý týden pryč, kdy se měl už každým dnem, ba každou hodinu vrátit, strhla se nad Bürglenem hrozná bouře. Nad údolím se úplně setmělo. Setmělo se i v chatě Uliho Gruoba.

Paní Hedvika nahlas vzdychla.

„Nechceš-li být slepý, nesmíš se nikdy dívat do blesku,“ nabádal Uli starostlivě děti.

Obě děvčata položila poslušně hlavy na stůl, zavřela oči a zacpala si prstem uši. Malý Jan o čemsi přemýšlel a zarytě hleděl k podlaze, kde u nohou Uliho ležel velký, huňatý pes Schäbi.

„Viléma jistě zastihla bouře v lese,“ řekla paní Hedvika smutně. „Bojím se, že se mu něco stane.“

Vstala a šla k starodávné almaře. Našla nahoře vysokou lojovou svíci, přilepila ji na stůl a zapálila. Pak poklekla před ní a sepjala ruce. Beatrice i Marie klekly vedle ní. Uli tiše, s jakýmsi pohnutím, setřásl Hanziho s kolen a strčil ho ke stolu.

„Pomodlíme se za tatínka a za svůj dům!“ řekla paní Hedvika.

Hoch dosti nerad klekl vedle sester. Krátký svit blesku opět ozářil světnici. Pak zaburácel hrom. Vypadalo to, jako když se obrovské zvíře řítí rozzuřeně přes střechy domů a strhává s sebou stromy i balvany skal.

Uli vstal a zamyšleně přecházel po jizbě.

„Taková bouře tu už dlouho nebyla,“ zabručel. „Půjdu se podívat, neodplavila-li voda něco na zahradě.“

Nikdo ho neslyšel. U stolu před planoucí hromničkou klečela Tellova žena a jeho tři děti a modlily se. Uli vyšel ze dveří. Nad Tellovým lůžkem na stěně podivně svítily oči vousaté světice, míhajíce se v plameni svíčky, jako by mžikaly, ale bolestný rys kolem úst svaté Starosty se rozehříval jako svíce v nadpozemský plamen úsměvu.

Kamennou chodbou domu suše hvízdal vítr, pod vraty zatékalo a na dlaždicích rostlo veliké zrcadlo střapaté kaluže. Uli prošel dům, otřásající se v ranách hromu, a s námahou pootevřel horní díl dveří, aby vyhlédl na zahradu. Vítr se opřel a vyrazil mu vráteň zběsile z rukou, blesk znovu sekl a vzápětí se z oblohy řítil ohromný hřmot, který zaplnil celé okolí. Uli přirazil vráteň a rychle ji upevnil zásučkou ke zdi.

V téže chvíli zazněly rány na dveře na druhé straně chodby. Uli spěchal přes chodbu k venkovním dveřím.

Pootevřel jen opatrně, ale Vilém Tell, který se o ně zvenčí opíral, vpadl rychle dovnitř. Nová ohlušující rána zalehla a blesk znovu rozžhavil nebe. Tell se unaveně opřel zády o dveře, aby je pomohl Ulimu zavřít.

„Konečně jsi tu!“ hekal Uli, pachtě se se zásuvkou, již mu dveře, zmítající se ve větru, vyrážely z prstů. „Hedvika už měla strach, že se ti něco stalo!“

Teprve když zamkl, pohlédl v šeru chodby na Tella.

„Proboha, vždyť jsi celý mokrý… a…“ Uli se zalekl. Z čela Tellova stékala úzkým proudem jasně červená krev. „Jsi raněn?“

Tell otřel loktem čelo a snažil se usmívat. Ale v témž okamžiku se zhroutil k zemi. Uli přiskočil a uchopil ho do náruče. Vykřikl. Tell byl zcela bezvládný a v mdlobách. Uli ho vzal do loktů a snažil se ho zvednout. Tell byl však příliš těžký pro jeho stárnoucí ruce. Uli vykřikl ještě jednou a pak vyskočil a hnal se ke dveřím světnice. Dva blesky se mihly a hrom rachotil nyní bez přestání. Liják svištěl a šlehal do dveří i do oken jako zběsilý.

„Nechte modlení!“ zvolal Uli do dveří, „vrátil se! Rychle, pojďte mi pomoci!“

Hromnička zhasla. Průvan otevřených dveří ji polkl. Tell na dlaždicích, hlavu maje zhroucenou do strany, oči zavřené a ruce bez síly. Krev z hlavy mu stékala na kamizolu.

„Co se stalo?“ vykřikla pani Hedvika. „Zabil ho někdo?“

„Ne, ne, tak zlé to není. Je asi vysílen.“

„A ta rána v hlavě?“

„Ach, to nic není, snad větev,“ hučel Uli, ačkoli nevěděl o té ráně zcela nic.

„Odneseme ho dovnitř a uvidíme!“

Paní Hedvika běžela zpět do světnice. Odhodila kožišiny a pokrývky, nastlala podušku a rychle spěchala zase do chodby. Ve dveřích se srazila s Ulim.

„Dám mu napít pálenky,“ říkal.

„Ne, ne, nejdříve ho uložíme!“ poručila paní Hedvika a oba spěchali ven. Vzali Tella do náruče a zvolna, co jim síly stačily, nesli ho do světnice.

Děti spatřily ve dveřích zsinalého tatínka. Beatrice se dala do pláče, Marie zbledla a vytřeštila oči. Hanzi se jen překvapeně díval a zvědavě sledoval, jak maminka se strýčkem dotáhli otce na lůžko, kde ho položili.

Paní Hedvika hned rozepjala Tellovu kamizolu a strhla ji s něho. Teprve nyní spatřili pod košilí dva rudé ostrůvky krve, jež tekla ze dvou ran; jedna byla v boku, druhá vysoko v rameni.

„Šípy!“ vybuchl Uli.

„Šípy!“ zařval a rozhlédl se po světnici. „Kdo… kdo se opovážil? Kdo…?“ hlas se mu zlomil.

Teď se dal i Hanzi do pláče, neboť se zalekl Uliho tváře. Nikdy ještě neviděly děti Uliho tvář tak strašlivou.

Paní Hedvika se zapotácela. Klesla na lůžko k raněnému, ale hned se zase vzchopila. Zahlédla, jak těžce a zvolna se zdvíhá jeho hruď v přerývaném dechu.

Blesk zaplál a divoký hrom zahučel.

Malá Marie uchopila kus plátna, namočila jej ve vodě a šla k lůžku. Jediná ze všech zachovala chladnou krev.

„Mami, na!“ řekla temně a podala pani Hedvice mokré plátno.

Také Uli se probral ze svého výbuchu. Zamračen přistoupil k oknu a uchopil roh s pálenkou. Drsnými, zlostně bijícími kroky šel k raněnému Tellovi. Usedl v hlavách, nadzdvihl Tellovu hlavu a zkušeným pohledem pátral v jeho očích. Pak spokojeně vydechl a přiložil roh s pálenkou k jeho rtům.

„Skety!“ syčel. „Willy bude snad vědět, kdo mu to udělal. Šípy přiletěly všecky zpředu… Ale snad všecky najednou…?“

Paní Hedvika otřela rány a slzy v očích.

Raněný polkl několik kapek pálenky.

Uli pak nalil pálenku na dlaň a vlil ji do rány na rameni. Tell škubl celým tělem.

„Dobré je to!“ spokojeně pohodil hlavou Uli. Nalil pálenky na dlaň ještě jednou a pak ji vlil z dlaně do rány v boku. Tellovo tělo opět prudce trhlo.

„Zaplaťpánbůh, že pršelo,“ řekl Uli. „To ho zachovalo při vědomí. Kdyby byl padl v lese…?“ Potřetí vlil pálenku do dlaně a vetřel ji do rány v hlavě. Tell se vzepjal a zasténal.

„Dobře mu to vymyjte, Hedviko!“ poroučel Uli.

Marie a Beatrice matce pomáhaly. Přinesly k lůžku džber s vodou a snesly všechny kusy čistého plátna na hromadu. Paní Hedvika rány vymyla i omyla. Když měl Tell zavázanou hlavu, dal mu Uli napit pálenky ještě jednou. Raněný tentokrát odtahoval hlavu, ale Uli mu silou otevřel ústa a vlil do nich, co mohl.

Tehdy se otevřely oči raněného a jeho tělo se zaškubalo jako v obraně.

„Dobré je to! Dobré je to! Teď jen ještě svléknout a klid!“ řekl Uli. „Děti, pojďte, tatínek bude spát.“

Uli vzal děti a odvedl je od lůžka. Paní Hedvika zula Tellovi vysoké boty, stáhla košili i kalhoty a přikryla ho melikou medvědí koží. Raněný se díval na ženu a slabě se usmíval. Pak pohnul rukou a chtěl něco říci. Ale paní Hedvika dala prst na ústa a usmívala se na něho závojem drobných slz. To už nebyly slzy bolesti, nýbrž štěstí.

Venku bouře zvolna utuchala.

Uli měl ruce semknuté v pěsti a kotníky tloukl zlostně do stolu.

Vilém Tell přepaden

Celý Bürglen, Altorf i celé údolí Schächen si rozčileně vykládalo příběh, který se udál za bouře. Nadělala všude dosti škod. v lese bylo hodně polomených stromů, vichřice strhla několik střech, mnoha lidem voda celé dvorky odplavila, ale to vše bylo zapomenuto a nemluvilo se o jiném než o tom, co prožil za oné bouře Vilém Tell.

Snad by se byl nikdo nedověděl, že leží doma smrtelně zraněn, kdyby druhého dne nepřiběhl Ruodi Holzenknecht, uhlíř z rodu, který už staletí pálil dříví a měl chatu pod Malým Windgällem. Ruodi přišel, aby Tellovi poděkoval za to, že zachránil jeho dcerku z vln vzkypělého Schächenbachu.

Tell se vracel ze své tajemné cesty na západ a byl už blízko před Malým Windgällem. když tu se strhla bouře. Došel rychle na můstek přes Schächenbach, jehož rozpěněné a zešpinavělé vlny se řítily od Claridenstocku,– když tu z chaty uhlíře Holzenknechta vyběhla malá Maggie, která si vzpomněla, že nechala na břehu ležet panenku a že panenka, chudák, zmokne. Maggie zahlédla loutku, jak se po ní už sápala voda, a skočila k ní. Sklouzla však po kameni a spadla do rozvodněného potoka.

Schächenbach ji lačně polkl ve svých kalných vodách.

Tell, jenž právě přecházel můstek, to viděl. Odhodil kuši a skočil z můstku do potoka. Vlny ho chytily a nesly jako třísku. Ale zachytil se větve na břehu a čekal, až k němu holčička doplave.

Ruodi, který zaslechl výkřik dítěte, spatřil Maggii, jak mizí v bažině rozzuřené vody. Viděl, jak Tell skočil do potoka, aby děvče zachránil. A tu Ruodi pozoroval, zhroucen hrůzou, všechno, co se dálo potom.

Rozvodněný Schächenbach unášel Maggii na svém zpěněném hřbetě při břehu, kde čekal Tell, ale těsně před tím místem byl vír, který ubohou holčičkou zatočil a hodil ji až doprostřed prudce se valícího proudu. Vilém Tell skočil a chňapl po Maggii jako kočka. Chytil ji a zdvihl vzhůru, sám však byl urván a unášen prudkým proudem dál, daleko od břehů a stále blíž, děsivou rychlostí bliž k prudkému slapu, plnému balvanů, které byly do poloviny pod vodou.

Ruodi Holzenknecht viděl, jak potok unáší Viléma Tella, a dovedl si v hrůze představit náraz, s nímž voda vrhne statečného muže i s dítětem na balvany. Běžel po břehu. A ke všemu teď ještě začal znovu prudký liják a zablesklo se… Zoufalý otec utíkal, aby oběma nějak pomohl. Proud však byl rychlejší než on.

Těsně před slapem, plným zrádných balvanů, se stal div. Jiný vír na cestě uchopil Viléma Tella, který držel dítě nad hlavou, prudce jím trhl a odhodil ho k břehu, nad nímž se snášely pružné holé větve vrb. Tell se zachytil větví, rukou chňapal výš a výše, a ačkoli ho proud neustále podrážel, s napětím posledních sil hodil Maggii na břeh a sám skočil za ni právě ve chvíli, kdy k tomu místu doběhl zděšený Ruodi.

„Odnesl jsem Maggii hned domů. Tell šel za mnou. Ve světnici jsme dítě vzbudili k životu a já jsem klekl před Willim, ruce jsem mu líbal a děkoval mu. Willi jen pohladil Maggii a šel,“ tak vyprávěl Ruodi. „Prosil jsem ho, aby zůstal, aby se svlékl a oschl, že venku je bouře – ale on se jen smál, to že nic není, že by tak jako tak došel domů mokrý. Do Bürglen je to od nás hodina cesty. Znovu jsem ho žádal, ale on odpověděl: ,Doma by o mne měli starost, kde jsem. Mám také děti jako ty, musím k nim.‘ A odešel se svou kuší v hustém lijáku, v němž blesky bily do stromů a hrom burácel, jako by chtěl vyvrátit oba Windgälle ze základů…“

Uhlíř Holzenknecht pověděl pak lidem, že když ráno přišel k Tellovům, nechtěli ho pustit dovnitř, ale když nedal a naléhal, že Tellovi musí poděkovat, pustil ho zachmuřený Uli Gruob do světnice, kde Vilém Tell ležel na posteli, ovázaný v plátně, bledý a jako bez života.

„Myslil jsem, že je potlučen od kamenů, jak zachraňoval Maggii, a velmi mne bolelo, že moje dítě je toho příčinou; on však mi řekl. že mu nebylo nic. když od nás odcházel ale na cestě že ho přepadli tři lidé a z deseti kroků mu vstřelili tři šípy do těla…“

Tell přepaden v lese!… To bylo něco pro Bürglen a Altorf! Novina se nesla údolím do hor a po Reuss na obě strany k Silenenu i k Flüelenu a dál.

Tell přepaden v lese a střelen!

Rybáři nesli tu zprávu přes jezero do Schwyzu a lovci přes hory a doly do Nidwaldenu. Celá osada se shromáždila před Tellovým domem a chtěla navštívit raněného. Všichni Bürglenští ho chtěli vidět a pochválit ho. že zachránil Holzenknechtovo dítě. A poradit hojivou mast na rány. Uli vyšel před dům a utěšoval je. Řekl. že Tell spí a potřebuje naprostý klid. aby šli domů a přáli mu zdraví v duchu. Aby se třeba za něho i pomodlili. To byl dobrý nápad. Celá osada šla jako procesí k první kapličce v lese a tam se za Tella modlila.

Sotva však odtáhlo bürglenské procesí k lesu, přišel z druhé strany celý Altorf. Houf lidí nelenil a přes půl hodiny šel vymletou cestou a přes zkácené stromy, jen aby mohl viděti Tella. I tento zástup musil Uli utišit. Ale Altorfští byli horkokrevnější a nespokojili se jen s tím, že se za Tella pomodlí, kladli mnohem důležitější otázku: kdo to byl, ti tři lidé v lese, kteří na Tella stříleli.

„Byli-li to fojtovi pacholci, půjdeme a zapálíme Wasen!“ vykřikl jeden z nich.

Uli však tvrdil, že Tell všechny fojtské lidi zná, že to nebyli ani lidé z Wasenu, ani ze Sarnenu, ani z Kussnachtu – že to byli nějací tři docela cizí chlapi, spíš vojáci nebo zbrojnoši.

„A mimoto: Vilém Tell žádá, abyste zůstali klidni, že si tu věc vyzví a vyřídí sám.“

To nebyla pravda, nic takového Tell Ulimu ani neměl čas říci, neboť blouznil a jen v horečce, ve které se celou noc zmítal, mluvil o třech lidech, jejichž šípy ho těžce zranily.

Uli však věřil, že Tell by jistě něco podobného řekl, kdyby mohl.

Altorfští tedy odtáhli, až na několik mladých lovců, kteří se nedali odbýt. Posadili se na práh domu a řekli, že počkají, až se Tell vyspí.

„Že by si tuto věc mohl vyřídit sám, tomu nevěříme. Je jistě pořádně raněn, když ani chodit nemůže. A než se z ran probere, kdo ví, kde budou ti lotři. Musí nám je popsat, pustíme se za nimi. Daleko jistě nebudou. Cesty ke Stachelbergu a Silenenu za den nebudou po té bouřce schůdné. A jinudy ani nemohou, leda by uměli jako mouchy lézt po stěnách Tödi.“

Tento nápad se Ulimu líbil. Pustit se za nimi, ne, to nezní právě špatně! Uli neřekl ani slovo a chtěl jít pro zbraně.

Ale pak se zarazil, podrbal se v týle a pravil:

„Nepůjde to, hoši! Mají náskok. Celou noc. Jsou už buď ve Stachelbergu, nebo na Stezce. Nechme toho! Jistě se to ještě vybarví.“

Mladí lovci viděli, že Uli by byl první, který by šel s nimi. Měl rád Tella víc než oni všichni dohromady. Ale měl také rád střízlivý rozum. Uli má pravdu, byla by to zbytečná výprava.

Zatím ležel Vilém Tell bez hnutí na lůžku. Jeho oči, kalné jako včera rozbouřené vody Schächenbachu, ulpívaly bolestným pohledem na tváři svaté Starosty na obrázku nad postelí. Paní Hedvika seděla na pelesti a pozorovala tento pohled. Tell nabral dech a slabým hlasem prorazil mu teskný úsměv na rtech. Mluvil těžce:

„Vždycky jsem věřil, Markéto… vždycky jsem věřil… a bratr Balduin se mi smál…“

„Nemluv příliš!“ napomínala ho paní Hedvika a hladila jeho studené, žluté ruce.

„Vsadili jsme se spolu… S Balduinem… Já říkal, že je možno…, aby člověk našel krásný, klidný život… pokoj, mír a lásku…Bez lesku přilbice s erbem… bez meče se zlatou rukojetí… A on… on pravil, že zázraky… zázraky se nikdy… na tomto světě neděly…“

„Mlč, mlč! Namáháš se! Rána zasáhla plíce…“

„Rána zasáhla plíce,“ přikývl těžce. „Zemře Vilém Tell…“

Paní Hedvika se zděsila: „Nemluv tak!“

„Neměj strach o mne!“ usmál se. „Vydržel jsem víc… Přežil jsem horší rány… Vilém Tell zemře… Musí zemřít… Balduin vyhrál… Všechno ti vysvětlím… Potom…“

Pak zavřel oči, chvíli hluboko dýchal a zašeptal ještě, jako pro sebe:

„Dobrý Vilém Tell zemře…“

Tři dny a tři noci se zmítal Tell v prudkých horečkách. Rána v boku zhnisala a ohrozila celé dolní tělo snětí. Na štěstí rostly ještě na úpatí Červené tyče a pod Finsternarhornem i kolem Mythů léčivé byliny a lidé z daleka široka chodili a nosili pytlíky s usušenými léčivými bylinami, nádoby s mastmi a džbery lektvarů.

Tři dny a tři noci visel duch Tellův mezi nebem a zemí. ani Hedvika nezavřela oči a dobrák Uli nestačil něčím zaobírat děti. Vyprávěl jim pohádky i pravdivé příběhy ze života, ale jeho vyprávění byla bez barvy, neboť neustále myslil jen na Tella. A pak ještě na jednu horší věc:

V těch třech dnech, bylo to ke konci roku, se událo něco, co bylo možná v souvislosti s přepadením Viléma Tella.

Když raněný na krátkou dobu nabýval vědomí, škubalo to Ulim, má-li mu tu věc říci, ale paní Hedvika vždy Uliho uprosila, aby Tellovi jeho chorobu ještě nezhoršoval. Kdyby na to myslil, jistě by jeho duše přetrhala poslední nitky, jež ho poutaly s životem.

Ještě týž večer, kdy se celý kanton dovídal o útoku na Viléma Tella, přišla z horního konce údolí Reuss, z chat na Stezce pod Bristenem zpráva, že tam dorazila velká vojenská družina, jež přitáhla po cestě od Oberalpy.

„Zadem, jako pašeráci,“ bručel Uli, když to slyšel. „Od Glarusu přes Stachelberg. To by mohli být oni.“

Rozložila tábor na mýtině pod Spannortem a na břeh zarazila tyč, na jejímž vrcholu byl klobouk. Každý věděl, co to znamená. Právě tak přišli habsburští pacholci před lety do Sarnenu, Wasenu, na Rossberg i jinam.

Podle starého galského zvyku, „co je pod mým kloboukem, to je mé“, tlupa habsburských dravců označila místo, které chce obsadit a které prostě prohlásila za svůj majetek, protože bylo prázdné, ačkoliv někomu patřilo.

Vše bylo nyní jasnější: císař poslal Uri na krk nového fojta, protože ti dosavadní ho asi zklamali. Ale všechny hrady Habsburků v lesních kantonech byly obsazeny. Císař si asi věc vyřídí s fojty jinak. Zde přišel někdo nový, kdo měl napravit liknavost pánů fojtů a ukázat jim, jak se to dělá.

Patnáct let byl pokoj, patnáct let byl mír v této zemi. Co však záleží císaři na míru? Moc je víc než mír.

Místo nebylo voleno špatně. Zde, na stezce pod Bristenem, stála dosud celnice, kterou před deseti lety postavila urijská rada na návrh Viléma Tella. Obchodní cesta od Curychu i od Sant Gallenu šla přes tuto stezku a celnicí na jih k Andermattu a k Svatému Gotthardu. Kdo poradil císaři, aby si vybral právě toto místo, byl zajisté chytrý člověk, neboť postavit hůl s kloboukem právě proti celnici je totéž jako říci:

„Teď tady budu clo vybírat já!“

Uri bylo pobouřeno. Rychle se sešla rada, aby se usnesla, co dělat. Ale nejlepší rádce, Vilém Tell, ležel doma v horečkách. Horkokrevnější chtěli hned uspořádat trestnou výpravu na vojenský tábor, rozšafnější však namítali:

„Nevíme, koho proti sobě máme. Zde je třeba jen malý voj a za Andermattem se na nás vyřítí celá armáda. Nesmíme jednat ukvapeně. Vybrali si dobré místo, v zádech mají Spannort – a kdo ví, není-li wasenský fojt s nimi smluven. Počkejme, až se uzdraví Tell, ten nám poradí.“

Horkokrevní byli v menšině, a poněvadž to byli lidé ze Silenenu, neodpustili si výčitku: „Počkáme, až nás nový fojt spráská a hodí do Reussu!“

Žádali, aby věc byla přednesena v radě spříseženstva. Druzí jim odpověděli, že sice radě spříseženstva rozhodovat o záležitostech Uri nepřísluší, ale že přesto požádají schwyzského Lagenüho, aby radu svolal a ta aby Uri poradila.

Hned dva dny nato – a Tell ještě ležel na lůžku bez hnutí – se večer sešla rada tří kantonů za předsednictví Lagenüho. Nebylo třeba nikomu z členů rady teprve věc vysvětlovat, každý o ní věděl a uvažoval od prvního dne, kdy se ta zpráva roznesla po celé zemi.

Zde by byli Silenenští málem, zvítězili s názorem, aby se horalé ozbrojeni vypravili proti táboru pod Spannortem. Prvně tu také padla otázka pomoci Schwyzu a Unterwaldenu.

Oba kantony ji přislíbily.

Tu však vstal Uli Gruob jako zástupce Viléma Tella:

„Než začnete hlasovat, vzácní pánové a šlechetní přátelé spolku, vyslechněte mne a teprve uvažujte! Moje zpráva se netýká jen klobouku na holi, ale také hlavy, která pod tím kloboukem vězí. Vilém Tell dnes ráno pookřál a já mu hned všechno vyprávěl. Nebyl tím nijak překvapen a řekl mi, že o všem věděl. Mlčel jen proto, poněvadž do poslední chvíle nevěřil, že se toho Albrecht z Habsburka odváží. Můj a váš přítel Tell, jak víte, nemá ve zvyku dívat se jen právě na špičku svého nosu. Příliš dlouho obchodoval s kožišinami a má na světě mnoho přátel. Když se občas vypravil ven na návštěvy, nečinil tak z toho důvodu, aby se někde na turnajích přihlásil k souboji o růži krásných paní, ale proto, aby se dověděl, co se ve světě děje a co se chystá. Vilém Tell se přesvědčil, že všichni zdejší fojtové, i ten ve Wasenu, jsou svorni v tom, že s Habsburky nic nechtějí mít a že je Albrecht marně volá do Magdeburku k soudu jako zloděje svého majetku. To je jedna věc, pro nás důležitá. Ze všech fojtů, které bychom tedy měli nenávidět, zbyl jen jeden fojt Grisler. To je ten fojt, který nedovede okrást zloděje a spokojí se tím, že tyje ze zlodějství svého pána. A takového fojta nám sem císař nyní posílá. Vilém Tell praví: Statečnost je velká ctnost, ale větší ctností je chytrost a největší ctnost – klid. Hruška nedozraje rychleji, když pod ní budeme svítit svíčkou. To už je zase moudrost má, abyste si nemyslili, že jen Tell je moudrý.“

Uli byl zřejmě v dobré náladě, šťasten, že Tell přemohl paní Helu a vrátil se k životu. Členové rady se začali usmívat i zamračený vyslanec ze Silenenu se smál. Uli pokračoval:

„Vilém Tell na svých obchodních cestách zavítá nejraději k arcibiskupovi Balduinovi, který byl právě jmenován říšským kurfiřtem. Arcibiskup si oblíbil Tella tak, že pijí na bratrství a říkají si samé veselé věci a příběhy. Hodně často říkal Balduin: ,Poslyš, bratře Telli, ty jsi takový šikovný člověk, ty bys byl daleko lepším císařem než ten Albrecht. S Adolfem Nassavským jsme nebyli spokojeni, Albrecht je hlupák – co kdyby ses tak ujal trůnu ty, bratře!‘“

Rada se smála, někteří tleskali. Chmura, která ležela od večera nad shromážděním, docela zmizela.

„Vidíte, vy se tomu smějete, protože to je docela veselá historka. Však také Willi říká! arcibiskupovi: ,I ne, já to nevezmu, bratře arcibiskupe! Co bych s trůnem dělal? Já jsem docela spokojen. Jen tehdy se stanu císařem, když Albrecht nedá pokoj mé Helvecii, pak se neudržím, neboť chci být císařem jen proto, abych dal věčná privilegia všem kantonům a vypráskal jednou provždy Habsburky ze Švýcar.‘“

Ve shromáždění zazněl potlesk. „To by byl císař!“ volali rozveselení mužové.

„Ať to jen udělá a bude pokoj!“

A ti největší bubáci se chechtali a říkali: „Ne, ten Uli opravdu nikoho nezarmoutí. Ani v takové těžké chvíli neztratí humor.“

Uli zvedl ruku:

„To vám uvádím jen takový příklad toho, o čem se baví Vilém Tell na svých cestách, při návštěvě arcibiskupa Balduina. Samozřejmě, to všechno je jen pouhá zábava. Ale v arcibiskupském paláci jsou uši jako všude na světě. A ty hloupé uši jsou nad hloupými ústy, které to roznášejí dál. Doví se takovou historku Albrecht z Habsburka. Sedí na svém trůně beztak jen na jedné půlce, a ještě tohle k tomu! Vidíte, on tu věc vezme docela vážně! Fojty k soudu nemůže dostat, vztek na nás má beztak – copak se může stát jiného, než že se rozhodne – zbavit se Viléma Tella a obsadit vojenskou mocí Helvecii?“

Čela členů rady se zachmuřila.

„Nikdo z nás neví, co má Albrecht za starosti. Příliš toho nasliboval jako Nassau. Kurfiřtové si to představují asi zrovna tak jako my. Každý kurfiřt vládne nějakým tím kusem země. Je to země někdy malá, menší než Uri nebo Schwyz, ale kurfiřt v ní chce být naprostým pánem, jako chceme být pány nad svým Urim. Ale taková malá země má sousedy, s kterými chce nějak vyjít. A tak se kurfiřt s kurfiřtem domluví, jako třeba tuhle Petr Dollinger s Pavlem Kristlim, že budou mít mezi svými pastvinami přesnou mez, co je moje, to je moje, ale přes mez mi sem nelez! Když náhodou kráva zabloudí a hrst té trávy u souseda škubne, nu, proto ještě nepůjdeme před soud, ale abys mi na mém poli zasadil svůj strom, to ne! Tak to je. I ti kurfiřtové chtějí pokoj. Nu a kurfiřt ke kurfiřtu, jedno území k druhému, je tu velká říše. Ta hrabství jsou spojena vzájemnou dohodou jako naše kantony. Všechno, co si doma uvaříme, doma si sníme: jen kdyby nám někdo chtěl něco vzít, půjdeme na něj, aby nás bylo víc. Ta velká říše ovšem potřebuje společnou hlavu. Jako my máme svou radu, mají radu i kurfiřtové a jako my zvolíme amana Lagenüho, aby té radě předsedal, tak i sbor kurfiřtů volí jednoho takového hraběte předsedou německé říše, to jest – císařem.“

Všichni poslouchali bedlivě.

„Proč vám to povídám? Teď jsme u Albrechta,“ pokračoval Uli a zvedl ruku s roztaženými prsty. „Tři arcibiskupové a falckrabí rýnský s ním nejdou, protože se zařekli, že Habsburk na německém trůně nesmí být. To jsou čtyři ze sedmi. Český král s ním nešel. Proto ho dal Habsburk zavraždit a udělal králem svého syna Rudolfa. Ten tady však moc dlouho nebude, říká náš známý arcibiskup. To máme pět kurfiřtů– s Albrechtem jde jen vévoda saský a markrabí braniborský. Proč? Protože má za ženu jeho sestru Anežku, druhý jeho druhou sestru Hedviku. Je to v rodině. Ale v rodině měl i krále českého, který byl jeho vlastni synovec, syn jeho sestry Juty. V rodině měl i falckrabího rýnského, který má jeho sestru Matyldu – a přece je okradl! Jako chce teď okrást syna svého vlastního bratra Rudolfa Švábského, který měl za ženu Anežku, dceru Přemysla Otakara českého. Neslyšeli jste o tom, že vyhání mladého Jana z jeho dědictví? Habsburkové jsou pramizerní příbuzní, říkám vám, je jich jako much, ale všichni letí jen na lep.“

„Pěkná rodina!“ zahučel kdosi v zástupu.

„Všichni arcibiskupové a falckrabí rýnský jsou proti Albrechtovi. Vévoda saský se proti němu postaví, jakmile Albrecht opravdu okrade Jana Švábského o jeho dědictví. Zůstal by při něm jen král český, protože to je jeho syn, a markrabí braniborský, protože má chuť se stát českým králem, jako jím už na krátký čas byl. Proti těm dvěma stojí ostatní. Nechtěl bych být v kůži císaře Albrechta. Vypočítal si to na prstech jako my a řekl si: Než být takovým císařem s podraženýma nohama, to by snad přece jen byla lepší Helvécie…“

„Jen ať přijde!“ zahrozili muži.

„…A tak poslal své lidi do Uri… Vilém Tell vám poví všechno ostatní. Chcete-li se potýkat s ubohou zmijí, potýkejte se! Já bych ji nechal vyhřívat se na sluníčku, dokud sama hlady nepojde. Škoda krve pro ni.“

Poznamenání

Tak přišel léta Páně 1306 do Uri pověstný „fojt Grisler“, o němž anály kronik nic bližšího nevědí, a tak se na louce u Reussu objevil neméně pověstný klobouk na tyči.

V té době vskutku jako by zemřel dobrý Vilém Tell a jako by byl přijal křest v divokých vodách Schächenbachu, když zachraňoval malé děvčátko uhlíře Holzehvknechta.

Nedlouho poté dostali papež, arcibiskup mohučský a arcibiskup kolínský dopis, ve kterém Balduin z Trevíru, ujímaje se kancléřství burgundského, žádal, aby při nejbližší volbě císaře německého bylo přihlíženo k jeho bratru Jindřichovi, dobrému a ctnému rytíři z rodu lucembursko-limburského, kterýž by byl vhodným mužem na tom místě.

Vypravuje se pak také, že když papež onen dopis dostal, ptal se legáta avignonského, který tu dlel na návštěvě, překvapeně:

„Slyšels někdy o nějakém hraběti lucemburském Henrim – Jindřichovi?“

„Nikdy v životě,“ pravil legát. „Ale to je pro něho jen nejlepší doporučení.“

ČÁST ČTVRTÁ

KLOBOUK NA VĚTVI

A KLOBOUK NA HLAVĚ

Kleště na stezce

Na hranicích Uri končí svatogotthardská obchodní stezka právě pod skalní hrází Flühli, do níž je vytesána až k mostu přes Kerstelenský potok, který se tam vlévá do Reussu. Sevřena Windgallem, Bristenem a horou Arni, stávala zde celnice, u níž se kupci loučili s územím Uri. aby na druhé straně údolí pokračovali podél Reussu v cestě na Wasen a do krajin, na něž si dělala právo druhá větev Habsburků, Laufenburkové, hrabata na Rapperswillu.

Hned za celnicí začíná stezka stoupat do hor. Zde pod Flühli měli několik chat lidé ze Silenenu. Do Altorfu byly odtud dobré tří hodiny cesty. Až dosud patřila celnice i s chatami k faře v Silenenu, kde farář spravoval a bděl nad pozemky, jež prý dal klášteru panen v Curychu před mnoha staletími král Balduin.

Helvétové tyto věci nebrali nikdy vážně: curyšský klášter panen si dělal právo skoro na celé Uri, od Rütli až sem k Flühli, ale nedával to nijak znát kromě toho, že platil faráře a faráři zase vybírali poplatky pro klášter tvrdíce, že je to za modlení a mše, ne tedy poddanský poplatek klášteru.

Jen v dobách, kdy Habsburk stavěl někde hrad, bylo toto klášterní majetnictví velmi nemilé, neboť Habsburk se vždy vykázal listinou, podle které zaplatil curyšskému klášteru tolik a tolik za pozemek. Nikdy v Uri (a ve Schwyzu i v Unterwaldenu to bylo zrovna tak!) se nikdo nepamatoval, že by v těchto horách vládl nějaký král Balduin, jemuž všechno patřilo, aniž by dal panenskému klášteru v Curychu celou Helvécii. ale tuto věc už zdejší lidé přijímali jako starodávný zvyk; měli za to kostely a faráře, co by se starali?

Celou zimu mohli pozorovat lidé z chat pod Flühli, jak se na druhý břeh Reussu sváží od dolní Stezky (tedy přes Wasen) stavební materiál, písek, kámen, dřevo i vápno. Hůl na tyči byla císařská, jak se každý již zatím dověděl, lidé byli císařští a vojáci, kteří tu hlídali, byli také císařští. Občané pouze čekali, brzo-li přijde někdo z toho tábora pod Spannortem do Altorfu a vytasí-li se s listinou, která bude tvrdit, že císař Albrecht z Habsburka zaplatil klášteru panen v Curychu tolik a tolik za tento pozemek.

Když se to nestalo, vydal se altorfský farář Sprachtl na staveniště, aby se zeptal, zda císař curyšskému klášteru správně zaplatil.

Vrátil se všecek pohněván, neboť s ním ani nemluvili, a sotva vylezl z člunu, aby navštívil vedoucího stavby, začali po něm házet maltou a kamením, ženouce ho zpět. Farář se ještě před svátky Domova vypravil do Curychu a odtud přišel znepokojen ještě víc než ze staveniště. Vyprávěl užaslým horalům, že abatyše curyšského kláštera o ničem neví, že císař klášteru za místo nedal nic a že mu abatyše nakázala, aby ihned zašel pod Spannort a žádal tam vysvětlení.

Farář místo toho navštívil Viléma Tella, který ještě ležel na lůžku.

Rána na hlavě sice byla skoro zahojena, ale v plicích se hojila zvolna, a rána v boku se znovu a znovu zapalovala. Farář usedl u lůžka nemocného a vyprávěl mu, jak pochodil v Curychu.

Vilém Tell ho vyslechl a pak mu řekl:

„Myslím, že curyšská abatyše bude nachlazena na rozumu. Proč tě posílá na staveniště? Co tam budeš platný? Tam jsou příliš malí páni, než aby ti mohli vysvětlit, jak to je. A ty jsi příliš malý pán, abys jim nakázal, aby toho nechali.“

„Totéž jsem jí řekl i já. Radil jsem, aby ihned arcibiskupovi podala zprávu o tom, že císař staví na pozemcích kláštera a že za to nic neplatil – ale ona se krčila, říkala, že arcibiskup nic nemůže dělat, že císař nemá církev rád, a vytáčela se všelijak. Nakonec mě požádala, aby to zdejší lid nenechal a té stavbě zabránil.“

Vilém Tell se usmíval:

„Je to poprvé, co slyším moudré slovo z curyšského kláštera panen. Ale vsadím hlavu, že abatyše zapře, že ti to řekla, kdyby šlo do tuhého.“

Farář obracel oči v sloup a vzdychal: „Církev nemá svých vojsk jako císař a musí spoléhat na pomoc věřícího lidu, jde-li o její zájmy. Nepřál bych si, aby tekla krev, ale kdyby lid pohrozil, snad by se zalekli.“

„Faráři, nenaváděj mě, abych lid štval do vzpoury! Nepřipustil bych, aby se zdejší lidé rvali s císařovými pacholky, ačkoliv vím, že jsou v právu. Je to jejich půda, jejich země. Šli by, kdybych jim řekl, že jdou hájit svou půdu. Pochybuji však, že by šli, kdybych jim nalhával, aby šli bránit půdu, která patří curyšskému klášteru. Císař dobře ví, či je půda. A je lépe, že nedal klášteru nic. Hrajeme aspoň otevřenou hru.“

„Viléme!“ hrozil se farář. „Ta půda je boží, a co je boží, patří církvi!“

„Podle své hodně jednoduché víry máš pravdu,“ řekl Vilém Tell, „ale i císař je člověk boží a patří církvi, jdi tedy, co ti poví, až se ho zeptáš, proč tady staví hrad!“

Nikdo se nedověděl, co hovořil Vilém Tell s farářem Sprachtlem. Podali si ruce a slíbili si, že zůstanou přáteli a nikdo z nich nebude ostatním vysvětlovat, jak to doopravdy s pozemkem je. Farář už nešel nikam, ani k císaři, ani k abatyši, ani na staveniště pod Spannort, a klidně naslouchal, co o tom říkají lidé. Ptal-li se ho někdo, má-li císař zaplaceno, odpověděl, že král Balduin asi zapomněl ten kus půdy klášteru odkázat. Legendární králové jsou vždy k něčemu dobří.

Na jaře se začalo pod Spannortem stavět.

Podle rady Viléma Tella, kterou opět přednesl Uli Gruob při výročním shromáždění 24. prosince na Rüttli, zachovali horalé klid a dělali, jako když nevidí, že se na palouku pod Spannortem něco děje.

„Dokud ten hrad nedostavějí, ničeho se proti nám neodváží. Můžeme čekat útok až na podzim – a připravit se.“

„Stavba hradu trvá nejméně rok, máme tedy skoro rok času,“ tvrdil Vilém Tell.

Prvně toho roku se Vilém Tell nezúčastnil výročního zasedání o svátcích Domova, neboť jeho zranění mu nedovolovalo pohyb. Ačkoliv byla zima mírná, pořádali Helvétové jen zcela málo loveckých výprav. Drželi se raději Tellovy rady a využili zimního času k tomu, že opevňovali své chaty a narobili velké zásoby zbraní a šípů. Byl to navenek zdánlivý klid a mír, který panoval ve všech chatách.

Zatím se již dověděli, jaksi mimochodem, že hrad, který si císař u stezky staví, se má jmenovat Twing Uri. Slovo Twing znamená tolik, jako právo na určité hranice. Tento hrad měl tedy být zřejmě výrazem císařova práva na Uri. Domorodci ovšem hned překřtili ten hrad případněji. Změnili první písmeno názvu a nazývali ten hrad Zwing, to je kleště; kleště, do nichž chce císař sevřít Uri. Takových hradů Zwingburků už měli Helvétové tolik, že doufali i tyto kleště přežít ve zdraví. Důvěřovali si, důvěřovali svým vedoucím, důvěřovali radám vzdělaného lovce medvědů, Viléma Tella.

Dlouho se skrývalo jméno člověka, který je vedoucím práce na stavbě hradu. Žádný takový výtečník se však dlouho neutají a vzbudilo dost velké překvapení, když lidé fojta ze Sarnenu, kteří sídlili v okolí staveniště, poznali ve vedoucím rozestavěného Twing Uri starého známého, který byl kdysi ve službách sarnenského fojta tak věrný, že ho Langenberg jednoho dne vyhnal jako prašivého psa.

Byl to osvědčený Heinz Vögeli, který kdysi pomáhal fojtovi na Attinghausenu zrazovat Waltera Fürsta a který vedl výpravu, jež zapálila na fojtův rozkaz Seewen… Starý známý Heinz Vögeli, který asi císaři vypověděl dopodrobna, jak se věci mají, a nemusil ho dlouho k tomuto činu přemlouvat.

„Pěkný ptáček je Heinz Vögeli,“ říkali si Helvétové. A usmívali se. „Pěkný ptáček je i císař Albrecht!“

Teď bylo již jisté, že vražedný útok na Tella nastražil Heinz Vögeli, který chtěl cestou sem způsobit celému Uri dvě velká překvapení. Nikoho by to nenapadlo, že se opováží připravit ještě jedno.

Znovu se odpoledne předháněli nejlepší lukostřelci ve střelbě šípem.

Na slavnosti byl i Uli s Beatricí, Marii a Hanzim. Obě dívky pozorovaly vychované holubice dívek, neboť již napřesrok se měla Beatrice prvně zúčastnit závodů, a Hanzi obdivoval výkony střelců, aby se přiučil, co dosud neuměl.

Uli Gruob Hanzimu i děvčatům vykládal, jak výtečným střelcem k ptáku býval jejich otec Vilém Tell a jak si tím získal vážnost a lásku v celém kraji. V té chvíli se nad lesem, na jihovýchod od Altorfu, objevila velká rudá záře.

„To hoří v Bürglenu!“ volali lidé.

V Ulim Gruobovi to škublo leknutím. Hoří-li v Bürglenu, může hořet i chata Viléma Tella! Je doma jen se svou ženou, A ještě se nemůže pohnout: rána v boku se zrovna včera znovu otevřela. Uli už neposlouchal.

Nechal děti dětmi, a co mu staré nohy stačily, spěchal k Bürglenu. S ním ovšem i všichni Burglenští, kteří byli na slavnosti vítání jara v Altorfu. Hnali se vesnicí a pak cestou v lese, co stačil dech. Rudá záře na obzoru mohutněla a sálala až vysoko k modré obloze, pod kterou se tiše, loupežnicky stáčel hustý sloup černého dýmu.

Že by se Heinz Vögeli opovážil využít tohoto svátečního dne k novému útoku? Ovšem, kdo jiný by se toho odvážil? Uli sotva dechu popadal.

Kdosi na louce přišel na tutéž myšlenku a vyslovil ji ještě jasněji: že Vögeli zapálil Tellův dům, aby v něm raněný uhořel! Za bílého dne provedl svůj čin, ale byla to chvíle volená lépe, než kdyby tak učinil v tmavé noci – neboť celý Bürglen byl na slavnosti v Altorfu – a doma bezbranný, malátný Tell.

Slavnosti byl rázem konec. Všichni se pustili za Bürglenskými, aby jim pomohli.

Cestou všem vřela krev. A rozzlobení lide vykřikovali, že nebudou vyčkávat a srovnají Zwing Uri se zemí, jestliže se Tellovi něco stalo.

Dva proudy se valily lesem k místu, kde k nebi stoupal mohutný černý dým, rozkládaje se nad horami ve výsměšně stříbrnou čupřinu oblaku. První proud, řidší, Bürglenští sami, pět minut za nimi druhý, celý Altorf a všichni z Fluelenu. Isletenu, Bauenu, Seedorfu, Erstfeldu, Silenenu…

Na louce u Reussu zůstaly jen děti s několika starými ženami, které odvedly děti do Altorfu.

Když se Bürglenští přihnali domů, viděli hned na začátku vsi, že vskutku hoří dům Viléma Tella. Kolem ohně pobíhalo několik ustrašených belhavých starců, přinášejících z potoka džbery s vodou, ale už z dálky poznal každý, že je to marná námaha: Tellův dům stál v jednom plameni, ze všech oken šlehaly jazyky vzhůru, střecha se již dávno propadla a z celé chaty zůstaly jen rovné kamenné zdi, zčernalé dýmem. Bürglenští se chopili konví, jedni se pustili do práce hned, jak byli, ve svátečních šatech, jiní běželi domů pro háky a nové konve…

Uli doběhl poslední a zůstal stát zdrcen na cestě. Díval se chvíli na hořící dům, naslouchal praskotu plamenů, pozoroval jiskry, odletující chmurným dýmem do korun topolů na nedaleké hrázi – a pak klesl k zemi, znaven cestou, přemožen dojetím a dobit smutkem.

Tři ženy si ho všimly a odvlekly ho stranou k potoku, daly mu pít a mluvily na něho.

Ale on vytřeštěnými zraky hleděl k hořícímu domu a jen šeptal: „Pane… pane… pane můj!“

Bylo to hrozné. Uli se proměnil v trosku právě takovou, v jakou se hroutil krásný Tellův dům.

Teprve když ho lidé déle pozorovali, shledali, že zešílel. Od úst mu začala zvolna kanout dlouhá tkanice lepkavých slin, oči mu zčervenaly a jeho ústa bezmocně opakovala: „Pane… pane… pane můj!“ Byl jakoby proměněný v solný sloup.

Doběhli i ostatní a viděli tu spoušť.

Bürgienským se podařilo strhnout hákem střechu, která se bortila dovnitř domu. Jedni stáli u samých oken a nedbajíce nebezpečí házeli těžké kusy vody do otevřených, bezedných těch úst – jiní chránili stromy před jiskrami a opět jiní stáli v bezmocném překvapení a vzteku…

V očích vřela jediná otázka: je-li Tell uvnitř a uhořel-li tam.

Několika zběsilcům se podařilo skoro kouzlem strhnout i kus průčelní zdi, aby se dostali dovnitř. Vnitřek však byl všecek v plameni, rozžhavený, zavalený dýmem. Muž, kterému chytaly šaty na těle, vchrstl na sebe celou konev vody, pak namočil hadr, obalil si ústa a vnikl dovnitř. Viděli jeho temnou postavu, jak se mihla v moři červených plamenů.

„Kdo je to?“ ptali se všichni, jeden druhého.

„To je Ruodi Holzenknecht, uhlíř, kterému Tell zachránil dítě,“ šeptali. Vyjde odtamtud?

Vyjde – nevyjde… Ruodi dal příklad.

Muži se sebe strhávali šaty, polili se vodou a šli za ním.

Pracovaly háky, sekery i pěsti. Voda píď po pídi přemáhala oheň a píď po pídi se měnil hořící dům v chumel mokré, doutnající škváry.

Pak kdosi vykřikl: „Ruodi tam zůstal!“

Tři muži vnikli dovnitř. Šaty na nich chytaly. Vrátili se. Jiní dva tam šli místo nich. Pak se ohněm mihly tři postavy.

Vyvedli Ruodiho.

Klesl na zem, byl uhořelý, ale volal:

„Tell! Tell! Je tam Tell?“

Lidé se sběhli kolem umírajícího Ruodiho. Od této chvíle se ostatní báli jít dovnitř.

Farář Sprachtl se skláněl nad ubohým, zničeným Ruodim.

„Zachránil mou dceru,“ usmíval se Ruodi ve své bolestné smrti.

Farář dal požehnání ztuhlému tělu. Položili je nedaleko Uliho, jehož skleněné oči byly vytřeštěny a jehož ústa opakovala neustále: „Pane… pane… pane můj!“

Konečně lidi napadlo podívat se do lesa. Proběhli les za chatou a volali. Nikdo se neozýval.

Až jeden z nich zahlédl pod temně zeleným balvanem skály bílé roucho paní Hedviky, jež se skláněla nad bezvládným tělem Tellovým. Oba měli ohořelé šaty, ruce paní Hedviky byly popálené, do krvava zrudlé, Tellovy vlasy byly spražené. Ležel bez hnutí, všecek bledý, v mdlobě.

Ale lidé měli radost, že není v té pekelné hranici svého domu, že se zachránil.

Opatrně ho zdvihli a na nosítkách z větví ho odnesli do vesnice.

Jásot nebral konce, když lid spatřil Viléma Tella i paní Hedviku, již musili dva lidé podpírat, když šla za nosítky. Uvěřili, že Bůh Viléma zachránil, a každý si byl v duši své jist, že tento druhý pokus císařových biřiců byl určitě poslední.

Dvě oběti měl tento útok, jednoho mrtvého, jednoho ještě chvíli živého.

Chudák Ruodi Holzenknecht, který se chtěl Tellovi odvděčit za zachránění Maggie, byl slavně pohřben ve skalách za kapličkou – a Uli Gruob, veselý a dobrý Uli Gruob, byl poslán do curyšského kláštera. Farář Sprachtl se za něho přimluvil.

Ale ani hrob ve skalách, ani klášter curyšský nevydaly už žádnou oběť toho strašného dne. Uli se již neprohrál. Sedával ve své samotě, zrak měl jakoby neustále upřený do obrovského ohně a jeho rty šeptaly: „Pane… pane… pane můj!“ Rychle chřadl a v nejkrásnějším měsíci květů zemřel.

Rodina Viléma Tella se nastěhovala do světnice v domku Paala Lungera.

Dům Tellův vyhořel až do základů. Když odklízeli jeho trosky, našli pod černou svařenou kupou na hliněné podlaze světnice jedinou věc, jež si zachovala tvar: byl to obrázek svaté Starosty, který visíval nad lůžkem Tellovým.

Farář Sprachtl se rozhodl, že na tomto místě postaví kapličku zasvěcenou svaté mučednici Wilgefordis, kterou lid nazval svatou Starostou.

Pan Gessler z Brüggthallu a na Bergiswillu

O jakubské pouti, 25. července L. P. 1307, dočkali se Urijští největšího překvapení.

Altorfský kostel byl nabit věřícími. Farář měl pěkné kázání o Kristově příkazu: Milujte i nepřátele své!, třebaže s textem evangelia o zboření Jeruzaléma nemělo právě mnoho společného.

Zrovna uprostřed toho kázání zavířily na náměstí před kostelem bubny a hlavy všech se maně obrátily k otevřeným dveřím, kterými sem padalo plné sluneční světlo. Sám farář byl velmi překvapen, něž pokračoval, a třebaže na něm bylo znát rozechvění, přece jen dokončil.

Pak vyšli svátečně ustrojení horalé na náměstí, aby se tu pod lipami veselili, neboť svatojakubská pouť byl největší křesťanský svátek v Uri.

Tentokrát ale i tento svátek měl být pokažen. Když totiž vyšli lidé za hlaholu nábožné písně z kostela na náměstí, spatřili pod lipami četu ozbrojenců.

Na vysoké tyči tam visel klobouk a pod tyčí seděl bradatý tlouštík, jehož brunátná tvář byla mrtvičně překrvena. Na bubnu před ním byla velká holba medoviny a zbrojnoši stáli kolem něho, ozbrojeni až po zuby.

V davu se ozvalo hlučení.

Jak? Heinz Vögeli se odvážil ze stezky až sem? To již byla troufalost! Farář Sprachtl vyšel z kostela se svátečníky:

Zbrojnoši se tvářili ledabyle. Bradatý tlouštík se uchechtával, popíjel a rozmlouval s Vögelim, malým, protivným človíčkem, jehož tvář byla plná jamek od neštovic.

Mužové urijští se shlukli v houfci. Aman, který měl právo mluvit za ně, tu nebyl. Vilém Tell také ne. Tři členové rady se smlouvali nějakou dobu s farářem, až konečně bylo rozhodnuto, že bude mluvit farář. Farář Sprachtl, poněkud pobledlý, vystoupil ze zástupu a zamířil pod lípy, kde se usadili pod tyčí s kloboukem Vögeliho lidé s neznámým tlouštíkem.

„Pochválen buď Ježíš Kristus!“ pozdravil farář vážně.

Několik vojáků vyprsklo v smích. Nikdo faráři neodpověděl. To nebylo dobré znamení.

„Rád bych přivítal vzácné hosty, kteří nás navštívili o dnešní slavné jakubské pouti,“ řekl farář. „Obec mě určila, abych tak učinil.“

Heinz Vögeli vstal.

„Nebudeme se dlouho dohadovat, duchovní otče! Ty máš co mluvit snad jménem Pánaboha, ale jménem obce mluvit nebudeš.“ Ukázal na klobouk na tyči. „Je ti jistě známo, co to znamená.“

Farář přikývl.

„Císař se rozhodl postavit i v Altorfu svůj hrad?“ ptal se.

Vögeli mávl rukou. Pak dal pokyn bubeníkům.

Bubny se rozezvučely. Zástup horalů obrátil hlavy pod lípy, kde stál farář Sprachtl v uctivé vzdálenosti od Vögeliho a od toho neznámého tlouštíka.

Vögeli pokynul lidem, kteří drželi koně.

Rudolící vousáč vylezl s námahou na koně. Heinz Vögeli nasedl na druhého. Pak popojel několik kroků rovnou tam, kde stál farář. Ten musil uskočit stranou, nechtěl-li se ocitnout pod kopyty koně.

Vögeli zajel na prostranství mezi lipami a kostelem a zavolal mohutným hlasem na horaly.

„Hej! Vy tam! Vás všech se to týká! Nastavte uši a poslouchejte! Kdo bude dělat, jako by neslyšel nebo nerozuměl, tomu šípem pročistíme uši!“

Zástup zahučel.

„Ticho!“ zařval Vögeli. „Kdo promluví, toho zavřeme do vězení. Abyste věděli: vězení v Twing Uri už je hotovo. To ostatní přijde co nejdřív!“

Zástup ztichl.

„Dnes se ujímá svého panství nad Urim nejmilostivější vladař a pán této země, císař Albrecht Habsburský. Nedovedli jste si vážit svobody, již vám udělil jeho otec, blahé paměti císař Rudolf. Vedli jste odboj proti němu a zradili jste ho. Svedli jste i jemu oddané fojty, v Sarnenu pana Landenberga a v Küssnachtu pána z Chussinachu a na Tottikonu. Ode dneška bude pořádek v těchto věcech. Císař ustavil nového fojta nad vámi, vznešeného pána Hermana Gesslera z Brüggthalu a na Bergiswillu, kterého budete poslouchat. Na doklad pokoření zůstane v Altorfu stát tato hůl s císařovým kloboukem a pan farář vás bude učit podle Nového zákona, že co je božího, máme dávat Bohu, a co císařovo, císaři. Jako zdravíte kříž, jdete-li kolem něho, tak budete uctivě smekat i před tímto kloboukem na tyči. Kdo nesmekne, bude zatčen a uvržen do vězení. Rozuměli jste všichni?“ Farář Sprachtl šel k Vögelimu:

„Chci upozornit vzácného pana fojta, že altorfská fara.“

„Nechci nic slyšet o klášteru v Luzernu, faráři,“ řekl Heinz Vögeli. „Vyložil jsem tu věc jasně. Kdo bude chtít něco namítat, tomu připomenu, že Uri nepatří žádnému klášteru, ani řádu, ale odevždy byl majetkem rodu habsburského. Jen na několik let koupil Uri i s průsmykem Svatogotthardským roku 1231 císař Fridrich II., ale roku 1273 znovu tuto zemi získal král Rudolf Habsburský i se Schwyzem a Unterwaldenem. Kdo zapírá tyto věci, je buřič.“

„A kdo je ten nový pan fojt?“ vykřikl posměšný hlas v zástupu.

„Řekl jsem vám, že se jmenuje pan Herman Gessler z Brüggthalu a na Bergiswillu… to jméno si dobře zapamatujte!“

„Brüggthal a Bergiswill jsou vesnice menší než Altorf!“ zvolal hlas.

„A ten Gessler je přece docela obyčejný koňský handlíř!“ dodal jiný.

Nový pan fojt zbrunátněl a rozhlížel se v zástupu po muži, který to řekl.

„Zatkněte ho!“ vykřikl.

Ale Heinz Vögeli se k němu naklonil: „Nech toho pro dnešek! Museli bychom zatknout všechny, nikdo se ti nepřizná. A nikdo ho neprozradí.“

Dav se smál.

„Koňský handlíř!“ hlučel.

A nebyl to klep. Novopečený fojt, jemuž teprve stavěli sídlo, byl opravdu pouhý pachtýř dvou dvorů v Brüggthalu a v Bergiswillu; první z nich patřil do farnosti luzernské, druhý k faře v Küssnachtu. Gessler sám pocházel z Aargavska, z Meienburgu, a byl to nevolný sedlák, který pro Habsburky vybíral daně a provozoval obchod s koňmi.

„Schválně: jak dlouho zde ta tyč vydrží!“ vykřikl posměváček v zástupu a lidé se opět smáli.

„Co stál kůň, na kterém sedíš?“

„Fojt Gessler! Chachacha!… Na jaře mu dáme medvěda!“

Herman Gessler vřel jako kotel. Heinz Vögeli svýma pichlavýma očima jen pozoroval a dělal, jako když neslyší. Nebyl to valně slavný nástup, s jakým se představil nový fojt svým poddaným. Ale Vögeli věděl jak na to:

„Faráři, ty mi svou hlavou ručíš, že klobouk na tyči pod lipami zůstane stát. Zařiď si to jak chceš, ale jakmile bude odznak císařské moci pohaněn, půjdeš do vězení…“

„Mým velitelem je…“

„Ticho! Neptám se tě! A upozorňuji tě, že všechny platy, tedy i tvůj, půjdou nyní rukama fojta Gesslera. Ode dneška přejímá pan fojt i celnici na Stezce. Řekni to svým ovečkám, aby je to nepřekvapilo.“

Farář sklopil zamyšleně hlavu.

„Bude z toho boj. Poteče krev,“ poznamenal.

„Myslíš?“ smál se jízlivě Heinz Vögeli.

„Měl bys poděkovat Tellovi, že drží ten lid na uzdě. A že už několikrát zabránil výbuchu krveprolití.“

„Tellovi?“ řekl Vögeli uštěpačně. „Co má Tell mluvit do záležitostí Uri? Ať si dá pozor! Dvakrát vyvázl, potřetí už nevyvázne. Ať jen si dá pozor!“

A jako by nyní mluvil už příliš dlouho s chámem, obrátil se Vögeli na Gesslera:

„Pojedeme dál! Musíme ještě navštívit Silenen, pane fojte. Také celnici si jistě rád prohlédneš.“

Nový fojt zřejmě ještě nebyl zvyklý na svůj úřad. Připadal si v něm jako sedlák, který si poprvé připne ke krku límec. Podléhal velitelským gestům Heinze Vögeliho. Učil se teprve od něho dělat pána poddaným.

Fojtův průvod se vydal na cestu.

„Kde zase bude dnes hořet?“ volali za Vögelim v zástupu.

„Jedete ještě nakoupit koně?“ smáli se.

Ale byl to smích, který vycházel z nitra vzedmutého nejpalčivější bolestí.

O svatojakubskě pouti vyhlásil Vögeli otevřený boj. A pomyšlení, že císař ustanovil fojtem Uri pouhého koňského handlíře, pálilo jako nejhorší urážka, kterou císař mohl do tváře svobodného národa vmést.

Ne, to už nebylo možno dále snášet. V nejbližší době se něco přihodí. Tak silný již ani Vilém Tell není, aby mohl i tentokrát zadržet příval hněvu, který zaplavil srdce švýcarských lidí.

Když odjel fojtův průvod za víření bubnů z Altorfu proti Reussu ke stezce, přišel farář mezi své lidi a řekl:

„Nyní se s vámi loučím. Neboť už zítra budu ve vězení na Zwingu. Nevěřím totiž, že byste zdravili ten klobouk na tyči.“

„Nesmysl. Proč bys chodil do vězení? Odejdeš z Altorfu. Půjdeš do Schwyzu a za to, co se tady stane, nevezmeš odpovědnost,“ radil Jošt Vichegg.

„Příteli – ve vyhnanství jako ve vězení!“ pravil farář. „To i ono je smutný úděl. Měli byste se poradit s Tellem,“

„A on nám poradí, abychom pro dobrou vůli uctivě smekali před tou bláznivinou. Ne! To dělat nebudeme!“

„Nikdy! Ani nás nenapadne!“ bouřil zástup.

„A ty tu, faráři, zůstaneš! Ani dotknout se tě nikdo nesmí!“ hlučel jeden hlas.

„To se ví! Ani sáhnout na tebe nesmi.“

„Zakažte jim to!“ chmuřil se farář Sprachtl. „Docela zbytečně poteče krev…“

Skoro se na faráře rozhněvali, že se tak bál o svou svobodu a o to, že budou bitky mezi nimi a fojtovými zbrojnoši.

„Je jedna dobrá možnost: že se tyči obloukem vyhneme jako čert kříži, abychom nemusili před kloboukem smekat,“ ozval se opatrný hlas.

„A pacholci se budou smát, jak se jich bojíme,“ vykřikl jiný.

Tak nebo tak, byla to věc, která vydražďovala Altorfské k zatínání pěstí. Nikdo z nich by se nebyl ponížil, aby klobouk na tyči pozdravil. Ale nikdo z nich se mu nemínil vyhnout. Vögeli počítal dobře. Po tomto dni může nastat jen výbuch! Altorfští pro samý hněv vskutku zapomněli soudně uvažovat a nenapadlo ani jednoho z nich nejprostší smírné řešení, před kterým by i Vögeli zůstal v překvapení civět s ústy otevřenými.

Bylo to tak: Když poutníci nevěděli pro samé chmury, že tu není jen tyč s kloboukem, ale také svatojakubská pouť a s ní krámy a výklady obchodníků, dopálil se prodavač látek Jenni Stifter, který sem přijel z Curychu, sebral se a odešel do Bürglenu za Tellem. Znali se spolu ještě z Luzernu, kde o jarmarcích u něho nakupoval Tell látky a plátno. Jenni Stifter věděl, že jediný Tell může tady pomoci.

„Jdu se na tebe podívat, Viléme,“ řekl Jenni, když vešel na zahradu za domem Lungerovým. „Co děláš?“

Vilém Tell ležel v trávě na slunci a vyhříval se.

„Dívám se od rána do nebe,“ řekl. „Je pěkný slunečný den a já z dlouhé chvíle pozoruji měsíc na nebi.“

Ukázal jižním směrem, kde v modrojasné obloze visel matný sice, ale dobře viditelný srpek couvajícího měsíce.

„Dívám se, jak i měsíc se vyhřívá na slunci,“ pravil Tell. „Ještě nezašel. Vypadá jako oblouk luku napjatého proti svrchovanému slunci. A co ty, Jenni, kde ty se u nás bereš až z Curychu?“

„Jsem na jakubské pouti v Altorfu,“ řekl Jenni mrzutě a usedl do trávy vedle Tella. „Ale kdybych byl zůstal doma a lehl si na zahrádce jako ty, bylo by to jedno.“

Tell se divil. Nedaleko za plotem u řeky zněly jasné hlasy dětí. „A já už litoval, že žena nevzala děti a nešla s nimi na pouť.“

„Ty ještě nemůžeš chodit?“

„Bídně. Sráží mi to dech. A hlava – už jsem myslil, že ta rána v hlavě je zahojena. Znovu se nějak otvírá a hnisá. Mám škaredé jaro, Jenni. Domek mi shořel, zranění mě trápí… Ale vylížu se z toho a pak bude všechno docela jiné,“

Jenni bručel:

„Plný rynk v Altorfu lidí a krámů – a člověk aby šel do lesa houby sbírat!“

„Nejsou peníze?“

„Čerta, nejsou peníze! Ten Vögeli ze Zwingenu…“

A Jenni vyprávěl, co se stalo, když po slavné mši svaté vyšli Altorfští a ostatní poutníci na náměstí pod lípy. Popsal skoro každé slovo Vögeliho, vysvětlil trampoty Altorfských.

„Pro samé oči nevidí nic, než tu pitomou hůl s kloboukem. A já zrovna přivezl krásné vzorky nového hedvábí, mám brokát a plátna, jaká si kdo jen může vzpomenout. A nejsem sám. Je tam jen od našeho odvětví pět lidí, jeden krajkář až z Montreux. tři kostničtí obchodníci. Z Bergamska přišli dva medvědáři s ochočenými medvědy. Luzernských cukrářů je tam aspoň pět… A sempašský Siders jen pro Altorf složil docela novou píseň…“

„Počkej, Jenni,“ zarazil Tell rozpáleného prodavače látek. „A oni se teď dohadují, jak to provedou? A chtějí se opravdu dát vydráždit tím vrahem ve službách císařových? Ne, Jenni, nesmí se dát vydráždit! Jdi rychle do Altorfu a řekni jim, že je prosím, aby nic nepodnikali. Bylo by to zbytečné krveprolévání. Ti všichni žoldnéři a biřicové jsou koneckonců placeni. Musí žít a poslouchat, chtějí-li být živi. Ani ten koňský handlíř za nic nemůže. Zlo je u kořene a na kořen se musí. Všecko ostatní je zbytečná potyčka!“

„Ale co mají dělat? Smekat před holí nechtějí. Mají se dát zavřít?“

„Nesmysl. Kdo nemá nic na hlavě, nemusí smekat. Jdi a řekni jim, ať si donesou klobouky a čapky domů a chodí na pouti prostovlasí. Nikdo je nemůže zatknout, když nebudou smekat.“

Jenni vyskočil:

„Viléme! To je nápad! Vida! A my trulanti jsme na tak jednoduchou věc nepřišli. Kloboučník Morgli bude mít zlost – ale co? Na tohle musí Siders napsat novou písničku. To budou lidé zpívat – ó je! A smát se Vögelimu i jeho tyči s kloboukem.“

A prodavač Jenni Stifter spěchal do Altorfu jako na křídlech. Zastal dav mužů, který se nehýbal z místa, ruce jim lítaly v živém rozhořčení, několik lidí se již doopravdy pohádalo. Tehdy Jenni Stifter pověděl Tellův vzkaz. Všichni zůstali jako opařeni. A pak se rozvýskali, klobouky s hlav letěly dolů…

A svatojakubská pouť v Altorfu L. P. 1307 byla jednou z nejbujnějších. Muži chodili furiantsky prostovlasí kolem tyče s císařovým kloboukem a měli radost, jak nového pana fojta i Vögeliho s jeho rozkazy doběhli…

Mír byl zachován.

Vtip zvítězil.

Všechna záludná nařízení se dají obejít.

Tu neděli po svatém Otomaru…

Tu neděli po svatém Otomaru, 18. listopadu, odevzdal Heinz Vögeli novému panu fojtovi hrad Twing Uri. Věže ještě sice stály v lešeních a hradby také nebyly zůplna hotovy, ale obytné stavení už stálo. Rodina páně fojtova byla dosud v Bergiswillu, a proto se Gessler rozhodl, že pro ni dojede, aby ji přivezl do nového sídla. Ráno s velkou družinou se pustil po břehu Reussu k Altorfu a Fluelenu, odkud chtěl přes jezera do Küssnachtu a přes Hohlen Gasse domů.

Náhoda tomu chtěla, že ho jedna příhoda na cestě zdržela, druhá pak skoro přizabila a třetí zničila nadobro.

Téhož dne se konečně uzdravený Vilém Tell vydal se svou rodinou do kostela v Altorfu, kde už čtvrt roku lidé chodili prostovlasí.

Svátečně ustrojen, přikrýval čapkou velkou jizvu na skráni. Hanzi šel s ním. Za nimi kráčela paní Hedvika s oběma dívkami, Beatrici a Marií.

Tato první cesta do Altorfu měla trochu i obchodní ráz, neboť Tell vyjednával již delší dobu s altorfským zedníkem Hochem o nový domek na spáleništi a dnes se mělo rozhodnout, bude-li Tell na tom místě stavět, anebo ustoupí faráři Sprachtlovi, který tvrdošíjně trval na svém, že na tom místě postaví kapličku ke cti svaté Starosty.

Tellovi přešli les, a zrovna když docházeli na altorfský rynk, vjel tam ze silenenské cesty průvod fojta Gesslera.

Vilém Tell sice ten průvod zahlédl, ale šel stále svou cestou ke kostelu, před nímž se již scházely hloučky nábožných občanů z Altorfu a okolí na mši.

Heinz Vögeli, který doprovázel fojta Gesslera a jel na koni hned po jeho boku, upozornil koňaře na Tella.

Hloučky Altorfských spatřily Tella a kdekdo mu spěchal vstříc. Skoro rok ležel na tři těžké rány a několik neděl hojil popáleniny. Lidé ho zas po tak dlouhé době znovu viděli, a proto ho jásavě vítali.

Bylo to právě před lipami, mezi nimiž stála vysoká tyč s císařovým kloboukem.

Zatímco všichni vítali a objímali Tella, stál malý Hanzi stranou, sáhl do své torby a vytáhl jablko, které měl na cestu s sebou. Díval se při tom zvědavě na tyč mezi stromy a pozoroval klobouk kymácející se ve stínu líp.

Paní Hedvika stanula se svými dcerami opodál v hloučku žen, jež ji také živě vítaly, jako by přišla z dlouhých cest. Když byli Altorfští v nejlepším vítání znovuvzkříšeného Tella, vjel do jejich zástupu fojt na koni. Od svatojakubské pouti se už naučil poroučet, a poroučel dokonce velmi rád.

„Holá!“ vykřikl. „Kdo je ten člověk s čapkou na hlavě?“

Dav se rozestoupil.

Otázka se mohla týkat jedině Tella, poněvadž ostatní byli prostovlasí.

V davu vzniklo prázdné místo. Na jednom konci stál Vilém Tell a díval se na Gesslera, na druhém konci seděl na koni fojt a za ním Vögeli s ozbrojenými lidmi, kteří s ním vešli na náměstí.

Tell se díval na Gesslera klidně.

„Kdo je ten člověk s čapkou na hlavě?“ ptal se Gessler ještě jednou. Heinz Vögeli pozoroval Tella jedovatýma očima. Pak řekl:

„To je Vilém Tell z Bürglenu, pan fojte.“ Fojt dělal, jako když to jméno slyší poprvé.

„Tell? A neví o našem nařízení? Proč nesmekl před císařovým kloboukem?“ Vögeli se neustále díval na Tella jedovatýma očima. Všichni napjatě čekali, co se stane.

„Neslyšíš, když se tě ptám?“ vykřikl Gessler na Tella.

„Vidím, že jsi na koni.“ řekl Tell vlídně.

Gessler byl překvapen.

„Co říká?“ ptal se Vögeliho.

Ten mu opakoval Tellovu poznámku. Gessler o ní okamžik uvažoval. Nebyl z ní ani trochu chytrý.

„To s tím nemá co dělat!“ řekl konečně. „Proč nesmekls před císařovým kloboukem?“

„Sedíš pořád ještě na koni,“ poznamenal klidně Tell. „Ale nevím, kdo jsi. Nevím také, jakým právem na mne křičíš a nechápu, co je ti po tom, co dělám nebo nedělám se svou čapkou.“

„Drž hubu, Telli!“ zabručel Vögeli. „Víš dobře, že je to nový fojt Gessler.“

„Ach, nový fojt? Kupodivu! Domníval jsem se, že císař jmenuje fojtem Heinze Vögeliho za jeho velké zásluhy. A on to zatím nějaký neznámý člověk z Aargavska… Vzpomínám si už! Jistý koňský handlíř Gessler z Bergiswillu půjčil císaři deset tisíc dukátů na to, aby mohl podplatit české pány, aby zvolili jeho syna Rudolfa-českým králem. A vida! Rudolf prý zemřel. Byl českým králem sotva čtrnáct dní. To jsi tedy ty, Gesslere? Vyhozené peníze to byly – namouduši, docela vyhozené peníze. A císař ti dal u nás hlídat svůj klobouk? No za deset tisíc dukátů bych takové kloboučnictví nekoupil.“

Lidé v zástupu se pošťuchovali, lokty do sebe drcali a usmívat se

„Ptám se naposledy, proč nesmekls před císařovým kloboukem!“ zařval Gessler, poněkud z rovnováhy přivedený tím, co o něm tento Vilém Tell věděl. „Víš, že kdo nepozdraví, jde do vězení?“

„Bývá odveden,“ opravil jemně Tell. „Ale když tě to zajímá, mohu ti věc vysvětlit. Jsem rád, že se zajímáš o mou čapku právě tak jako o císařský klobouk. To, co mám na hlavě, Gesslere, není vlastně čapka. Je to spíš něco jako obvaz. Nějací lidé mě v lese přepadli, zákeřně přepadli, chceš-li vědět a pošramotili mě na třech místech. Ti lidé byli podobni zbrojnošům, kteří stojí tam za Vögelim. A střelili mě i do hlavy. Abych udělal Altorfkým radost, jdu po roce zas poprvé do kostela. Ale pod čapkou mám šrám. Působilo by mi velkou bolest, kdybych měl smekat. Proto jsem nesmekl ani před nejlepšími přáteli a prosím, aby mě omluvili.“

Fojt nevěděl, co honem říci. Proto se ujal slova Heinz Vögeli

„Nevěř, pane fojte, co ti Tell říká. Je proslulý v celém kraji jako nejlepší střelec! Není možné, aby nechal takové zranění bez odvety. Jistě ty čtyři lidi skolil na místě; má zázračnou kuši a zázračné rány.“

Tell se prudce pohnul:

„Teď ses, Vögeli, prozradil! Všichni vědí ode mne, že ti lidé byli tři. Ty však víš přesnější počet. Byli čtyři a jedna rána šla mimo. Občané urijští, potvrzuji výrok Heinze Vögeliho. To zranění nechci nechat bez odvety. Uvažujte o tom!“

Vögeli se kousal do rtů.

„Nevíš náhodou také, kolik lidí zapálilo můj dům?“ ptal se Tell.

„Ticho!“ vykřikl Gessler. „Jsme tady proto, aby ses ty nás vyptával?… Ty se tedy vymlouváš, žes nemohl před císařovým kloboukem smeknout, protože máš ránu na hlavě? A to myslíš, že stačí?“

Tell zvedl hlavu a zabodl jiskrné oko do tváře fojtovy:

„Omlouval jsem se svým přátelům, že jsem před nimi nesmekl. Před císařovým kloboukem jsem nesmekl proto, poněvadž jsem jej neviděl. Zahlédl jsem sice nějaký klobouk ve větvích v líp, ale myslil jsem, že někomu ulít a uvízl tam. Kdybych byl věděl, že je to císařův klobouk, byl bych samozřejmě uvažoval – mám-li smeknout.“

„On by uvažoval!“ řekl jedovatě Vögeli.

„Dost řeči!“ vykřikl fojt a pokynul: „Zatkněte ho!“

Ozbrojenci vnikli do davu.

„Ustupte přátelé!“ zavolal Tell jasným hlasem. „Nedotkněte se ani jednoho z nich!“

Altorfští udělali místo. Ozbrojenci obklopili Tella. Vtom vběhl do malého prostranství malý Hanzi s jablkem v ruce.

„Tati, tati!“ volal. A běžel k otci.

Vilém Tell se k němu naklonil. Hoch ho prudce objal. Jablko mu při tom vypadlo z ruky. Tell se sklonil až k zemi, zvedl jablko a pravil: „Vidíš, celé jablko si zamažeš, hochu!“

„Co chtějí dělat?“ ptal se Hanzi.

V této chvíli se naklonil Vögeli ke Gesslerovi:

„Nedělejte to před tolika lidmi! Není to obyčejný člověk, víte přece. Tak se ho nezbavíme. Budeme mít na krku kurfiřty.“

Gesslerem cloumala zlost.

„To je mi jedno. Někdo musí být potrestán, aby císař…“

„Nesmysl!“ sykl Vögeli. „Při tom nechci být!“ A obrátil koně a ujížděl odtud.

Fojt byl zmaten. Rozhlížel se po davu a zahlédl rozsvícené oči horalů, rybářů a lovců. Viděl, jak se sbíhají ze všech stran. A viděl jiné, kteří utíkali odtud.

Fojtovi blesklo hlavou: Jdou si pro zbraně. Jeho lidé byli ozbrojeni jen oštěpy a ti lovci byli výteční střelci, n sám pak tu na koni trčí nad nimi, je terčem ze všech stran. Natolik byl Gessler ještě bázlivým sedlákem, aby chopil, že jde o jeho život. Útěk Vögeliho tuto domněnku jen potvrzoval.

Tell stál, držel jablko v ruce a hladil chlapcovu hlavu. Okolo něho biřicové čekali na další rozkaz.

První, co Gessler udělal, bylo, že slezl s koně.

Pak zařval: „Rozežeňte ty lidi! Ať si jdou po svém, do kostela! Chci jednat s ním samotným.“ Ozbrojenci utvořili kruh a s napřaženými oštěpy postupovali proti zástupu. Po několika minutách zatlačili lidi až ke kostelu. Na prostranství zůstal jen Tell s hochem a Gessler, za kterým dva ozbrojenci drželi jeho koně.

„Nuže, gesslere, vypadá to, jako bych byl zajat. Jel snad Vögeli ještě pro posily?“ ptal se Tell.

„Slyšel jsem, že se protivíš císaři,“ pravil Gessler, aby něco řekl. „Nabádáš lid ke vzpouře.“

„Víš sám, že je lež,“ odvětil Tell klidně, „pravý opak je pravdou: nebýt mne, už dávno tekla krev. Jsem nepřítel násilí.“

„Proč tedy neposlechneš císaře?“

„Nikdy mi nevzkázal, že mu záleží na tom, abych ho poslouchal. A kdyby mi to vzkázal, musil by mi zároveň vysvětlit, jakým právem to po mně žádá…“

Gessler okamžik přemítal. Pak pravil: „Slyšel jsem. že jsi výtečný střelec.“

„Do lidí nestřílím. Nikdy bych člověka netrefil.“

„Tak?“

Gessler se opět zamyslil.

„Jsi si docela jist, že bys člověka netrefil?“ Tell se naklonil a řekl polohlasem: „Mluvíš, jako když máš strach. Můj šíp se vyhýbá lidem.“

Fojt se rozhlédl: „Sestřelil bys odtud klobouk, který je na tyči?“

„Sestřelil bych ti s hlavy čapku, kdybys pod ní stál,“ zasmál se Tell. „A přece bych se tvé hlavy ani nedotkl. Můj šíp je příliš dobrý pro hlavy pod takovými klobouky.“

„Chtěl bych vidět tvé kouzelné umění,“ řekl Gessler. A už měl ukrutný nápad. Viděl jablko v ruce Tellově a v druhé jeho ruce kadeře malého hocha,

„Tatínek srazí na sto kroků i jablko že stromu!“ řekl Hanzi pyšně. „Nesmí mu nikdo ublížit.“

„Jablko na stromě…? Hm,“ vrtěl fojt hlavou. Zahlédl, jak z domů vybíhají lidé, ozbrojení kušemi. Zbrojnoši, kteří k nim byli obráceni zády, je vidět nemohli. Jeho rozčilení rostlo. Pak zaslechl dusot kopyt.

Na náměstí se objevil Vögeli. Vracel se. Rozmyslil se asi. Tryskem dojel k fojtovi. Aniž slezl s koně, ptal se zadýchaně:

„Budeme pokračovat v cestě? Nedojedeme včas do Küssnachtu. Od západu se blíží bouře, pane fojte. Nad Emmenthalem již blýská!“

„Právě se rozmýšlím, mám-li pozvati Tella, aby jel s námi. Je obdivuhodný střelec. Rád bych se s ním spřátelil. Snad ho můžeme požádat, aby jako host…?“

Vögeli mávl rukou:

„Ani když jim řekneme, že jde dobrovolně, neuvěří.“

„Vögeli zná tento lid,“ zasmál se Tell. „A je otázka, mohl-li bych přijmout vaše pozvání. Myslím, že sotva. Nejsem ještě docela zdráv.“

Vtom proletěl vzduchem šíp, který ostře zadrnčel kolem hlavy Heinze Vögeliho. Ten smrtelně zbledl a seskočil s koně. Ale již tu byl druhý šíp, zahučel a v krku Vögeliho koně se zatřepetal jako motýl, který slétl na květinu. Kůň zaržál bolestí a vzepjal se. Mezi ozbrojenci vznikl nepokoj.

„Nestřílejte, přátelé!“ zvolal Tell. „Rozmlouvám tu s Gesslerem.“

„Sraz ho k zemi!“ ozvalo se v zástupu.

Vögeliho kůň klesl na zem a divoce kopal kolem sebe v bolestech.

„Řekl bych, že jsi v pasti, Gesslere, i se svým Vögelim. Ti lidé nevyhrožují. Ti lidé hned střílejí. Vydráždils je příliš.“

Vtom se nad jejich hlavami mihl třetí šíp. Gessler i Vögeli se mimovolně přikrčili. Ale šíp letěl dál. Zabodl se do císařského klobouku na tyči a srazil jej na zem.

„Vidíš, že chvíle je velmi vážná,“ řekl Tell, ukazuje na klobouk v prachu.

„Jde o tvůj život, Gesslere. Deset tisíc dukátů tě proklíná. Ale já se přes to pokusím uklidnit je. Naposled se o to pokusím a nebudu ručit za nic, nepřistoupíš-li bez váhání na mé podmínky.“

„Podmínky?“ zakřičel Vögeli pohrdavě.

„Ano Vögeli – Gesslerovi ještě podmínky, s tebou už bez nich!“ řekl Tell pevným hlasem. A pak se obrátil k davu. Zvon na kostele zmlkl. Tell zvolal:

„Přátelé! Žádám o slovo! Slyšte mne!“

Dav před kostelem byl tichý a němý. Ve dveřích kostela se objevil zvědavý farář Sprachtl, ustrojený již v komži, jak chtěl jít k oltáři. Vida, že ani zvon nepřivolal lidi do kostela, šel se podívat na rynk.

„Bylo to pouhé nedorozuměni, které nastalo mezi mnou a obchodníkem koňmi, Gesslerem,“ pravil Tell zvučným hlasem. „Nyní jsme se dohodli. Chtěl vidět mé střelecké umění, a proto si přál. abych ho navštívil na jeho dvorci u Kussnachtu. Já se nezdráhám doprovodit ho na této cestě domů. až na hranice Uri, jestliže pojede sám a bez Vögeliho vrahů. Kromě toho jsem mu slíbil, že mu ukáži, jak umím střílet – ale ne tam u něho doma, nýbrž zde, na náměstí. Učiním tak jen pod jednou podmínkou. Že Herman Gessler, jinak hodný otec rodiny a sedlák, jednou provždy pustí z hlavy myšlenku, že lze za deset tisíc dukátů koupit celé Uri. Ukáži mu, jak umím střílet, a on sám nám ukáže své paty. Navrátí se k Svým koním a zapomene, že kdy chtěl být fojtem v Uri. S touto podmínkou můžeme všichni souhlasit.“

Gessler zezelenal. Vögeli divoce koulel očima. A zástup propukl v jásot. Sám farář Sprachtl pozapomněl na svou důstojnost a vesele vyhodil rochetku do vzduchu volaje:

„Vivat, Tell!“

„Vivat! Vivat!“ volal dav.

„Zůstaňte na svých místech!“ volal Tell, když viděl, že zástup chce prorazit hradbu ozbrojenců a vřítit se na volné prostranství k němu. „Budete i odtamtud dobře vidět, jak vyprovodím Gesslera domů z Altorfu. Ty, Berthe, vidím, že máš v ruce svou kuši a toulec. Pojď sem! Máš dobrou zbraň, půjčíš mi ji!“

Mladý muž vskočil do kruhu.

Vögeliho pálil jazyk.

Gessler přivřel oči a jeho pohled byl zlý.

Tell vzal od Bertha jeho kuši a toulec plný šípů. Pak se obrátil na Gesslera:

„Nuže, co chceš vidět? Dej pověsit svůj praporec na vrcholek tam té vysoké poslední lípy – sestřelím jej. Nebo srazím toho ptáka, který se točí kolem báně na věží. Poruč si, co chceš – vol i těžký úkol, já jej splním, a ty se už nikdy nevrátíš do Uri. Žádný úkol nebudu pokládat za těžký, když budu vědět, že dáš pokoj této zemi.“

Fojt pohlédl ostře na Tella: „Jsi muž a dodržíš své slovo!“

„Ano. Ale ty také!“ odpověděl Tell a pohrávaje si s kuší jako náhodou ji namířil na Gesslera. „A musíš si pospíšit se svým rozhodnutím. Možná že o tom nevíš, ale císař Albrecht se rozhodl, že přijede na Habsburk, aby se ujal vlády nad Helvécií. Uri, Schwyz a Unterwalden se rozhodly, že pod tuto vládu nepůjdou, a ty oznámíš, Gesslere, jejich pevné rozhodnutí císaři. Pojedeš mu naproti do Šafhúz, aby se ještě rozmyslil jako ty nyní.“

„Jsem rozhodnut,“ vybuchl Gessler. „Tys dal své slovo, Telle. Uvidím, jak je splníš. Tvé chlubné plíce splasknou!“

Opodál stál malý Hanzi a pohrával si s jablkem. Fojt přistoupil k němu, vzal ho za ruku a pravil:

„Pojď, chlapče, tatínek bude střílet.“

Vilém Tell nechápavě hleděl za fojtem, který odváděl hocha ke kůlu, z něhož prve Sestřelili klobouk. Heinz Vögeli sledoval fojta stejně nechápavě. V té chvíli kůň, v jehož krku trčel šíp, prudce sebou hodil, divoce zaržál a zdechl.

„Zde stůj, chlapče!“ řekl fojt Hanzimu u kůlu. „Tak pěkně! A to jablko si postav na hlavu!“

Hanz poslechl. Položil si jabko na temeno hlavy a stál.

Tell se zachvěl.

Gessler se vracel. Jeho tvář byla škaredá podivným úsměvem. Když došel k Tellovi, pokynul rukou ke kůlu a řekl:

„Střílej, čarostřelče! Je to asi šedesát kroků. Sestřel jablko s hlavy hocha!“

Zástup pozoroval, co se chystá.

„Proboha, Viléme!“ zaštkal ženský hlas kdesi vzadu.

Tell okamžik pozoroval fojta. Pak zašeptal:

„Domníval jsem se, že jsi hloupý, bohatý sedlák, Gesslere. Proto jsem s tebou jednal. Ale ty jsi ďábel.“

Gessler pokrčil rameny:

„Tys řekl podmínky a neptal ses mne. Já se tě také neptám, jaký zázrak bys rád se svým šípem dělal. Dals slovo, střílej!“

„Viléme!“ zaštkal hlas ženy znovu. Farář Sprachtl vyšel a ujal se paní Hedviky. „Pojď, paní,“ řekl jí „to není divadlo pro milující matku!“

A odváděl ji do kostela.

Návrat k Mythům

„Hle, Tell váhá!“ zvolal Heinz Vögeli, opíraje se o hřbet zdechlého koně.

„Ještě před chvílí se chvástal, že žádný úkol mu nebude dosti těžký, když ví, že za něj dosáhne svobody pro svou vlast. A nyní se rozmýšlí, protože je v sázce život jeho malého chlapce, který nemá pro Uri ani za mák ceny.“

„Mlč, zvíře!“ zaburácel hlas v zástupu. „Telle, odstup od podmínek, uděláme to bez nich.“

Dav hrozil, že znovu prolomí hradbu ozbrojenců. Tell však se obrátil a zprahlým hlasem volal:

„Prosím vás, přátelé, zůstaňte na svých místech!“

Pak se poobrátil ke kůlu a volal na chlapce: „Hanzi, důvěřuj mi. Nehýbej se! Stůj pevně!“

„Ani se nehnu, tati,“ řekl Hanzi. „Ty to dokážeš!“

V zástupu se rojila nová a nová vlna. „Telle, nech toho!“ volali muži. „Zabiješ to dítě!“ vykřikla jedna žena.

Farář Sprachtl se objevil ve dveřích kostela.

„Neboť jen Bůh miloval svět, že syna svého obětoval, aby spasen byl a blažen na věky!“ řekl do napjatého ticha.

Tell pohodil hlavou a nasadil šíp. Pak ho ještě něco napadlo. Vyňal šíp a ukázal jej Gesslerovi:

„Hleď! Tento šíp si dobře pamatuj! Já slovo dodržím a dodržím i to, které ti dávám ještě navíc. Stane-li se něco, Gesslere, zabiji tě. Ještě nikdy jsem člověka nezabil, tebe však zabiji.“

Jeho slova slyšeli všichni. I ozbrojenci pustili oštěpy malátně z rukou a v hrdle jim vysychalo napětím.

Vögeli se zvolna, drobnými krůčky pozpátku vzdaloval. Kdyby byl tušil, že od chvíle, kdy Tell zasadil první šíp do kuše, byly čtyři jiné kuše ze zástupu namířeny, na něho, nebyl by se pokoušel o bláhový útěk.

Gessler se už jen kysele usmíval. Byl pln žluči a nevnímal dobře tuto výstrahu. Věřil nyní, že Tell v posledním okamžiku couvne a všechno dopadne ve prospěch císařských.

Ale Tell měl příliš tvrdou hlavu. I když v něm nyní bojovaly dvě lásky, občanská s otcovskou, myslil daleko více na svou osobní hrdost. Musí to dokázat přede všemi!

První šíp, který vyndal z kuše, zastrčil ledabyle za kamizolu a sáhl po druhém.

Vzadu za ním byla propast ticha. Před sebou neviděl nic, než červené, kulaté jablko. To byl cíl. Vše ostatní viděl jen v mlhách a zapřel si i onen růžový obličej, z kterého k němu hleděly důvěřivé oči Hanziho.

„Můj hoch není statečný,“ šeptal si Tell, když napínal tětivu. „Nechápe nebezpečí, ve kterém je. Kdyby byl statečný, řekl by mi: ,Otče, miř dobře!’“ Úzkost by otevřela jeho ústa a myslil by i na možnost nezdaru. Snad je dobře, že to dítě mlčí. Musím mířit raději výš.

Zástup ztuhl. Teď přiložil Tell kuši na rameno. Jeho ruka se nezachvěla. Všichni cítili tlukot svých srdcí až v hrdle.

Gessler zbledl. Chtěl vztáhnout ruku, aby Tellovi řekl, že…že nechce, aby střílel. Ale jeho ruka zmrtvěla.

Otevřel ústa. Zalapal po vzduchu. Sucho v hrdle mu zabránilo vydat jediné slovo. Snad Tell na to slovo čeká. Ještě míří. Ještě nevypustil šíp.

„Můj hoch není statečný,“ šeptal si Tell a smutek mu sevřel hrdlo. Pocítil, jak se mu ruka zachvěla a klesá dolů…

Zástup si oddechl. Tell spustil kuši. Gesslerovi se podařilo učinit krok vpřed. Chtěl mluvit.

Ale v téže chvíli se Tell rozkročil, zabořil divoce nohy do země, zvedl rychlým vzmachem kuši, mířil jen zlomek vteřiny a šíp zadrnčel vzduchem…

A v témže okamžiku zazněl divoký výkřik.

Heinz Vögeli protkán třemi šípy, na hlavě, v prsou a v boku, zvrátil se na mršinu koně a padl mrtev vedle ní.

Od kůlu přibíhal Hanzi, držel v ruce jablko, ve kterém tkvěl šíp, a volal: „Tati! Tati! Střelils právě doprostřed!“

Nyní se již zástup nedal udržet. S jásotem vnikl na prostranství a obklopil Viléma Tella. Ten se zhroutil na kolena a objímal Hanziho líbaje ho. V jeho očích byly šťastné slzy, jejichž clonou hleděl před sebe.

Teď zvedla hlavu i paní Hedvika.

Klečela na studeném kameni chrámové podlahy a modlila se. Když zaslechla jásot, vstala a běžela ven: „Viléme! Hanzi!“ zaštkala a klesla u vchodu. I Beatrice a Marie byly vedle ní a dívaly se na dav, který nesl jejich otce na ramenou. Tleskaly a poskakovaly a vykřikovaly Štěstím. Pak zahlédli i Hanziho, jak se batolí mezi lidmi, a běžely k němu.

Vilém Tell jediným výstřelem zabil i vznítil odboj v Uri. Od této chvíle by byl už nikdo v Uri neváhal a proklál rezivá srdce všech jeho nepřátel a všech utiskovatelů vlasti.

Mrtvola Heinze Vögeliho zůstala ležet na altorfském náměstí vedle zdechliny jeho koně. Nikdo si těch dvou mršin nevšímal.

Fojt Gessler pokynul ozbrojencům. Obstoupili ho, ale byli v obličejích zelení jako on sám.

Gessler váhal. Má vsednout na koně a uprchnout?

Vše viselo nyní na slově, které mu dal Vilém Tell.

„Kdybych seděl na koni,“ řekl si Gessler, „mohli by na mne lépe mířit. A ti lidé chtějí zabíjet. Udrží je Tell? Neudrží-li, běda mi!“

Na věži kostela se rozezvučely zvony podruhé. Snad že i zvoník zaslechl, co se stalo na náměstí, a z radosti je rozezvučel, nebo žárlící Bůh připomněl zvoníkovi, aby upozornil lid, že je neděle, den Páně… buď jak buď, zvony zněly slavně a věřící si vzpomněli, že přišli do kostela na mši svatou, a nejen proto, aby Tella oslavovali.

Všichni zamířili do kostela, v jehož dveřích klečela paní Hedvika, tisknoucí do náruče Hanziho, který držel v ruce jablko proklané, šípem.

Na schodech seskočil Vilém Tell s ramen přátel a běžel k paní Hedvice:

„Statečný jsi, Hanzi! Jsi velmi statečný! Nikdy jsem se ještě nepřesvědčil o tom. že jsi statečný. Tvá víra zasáhla šípem to jablko!“

Zástup se hrnul do kostela. Vešla i paní Hedvika s dětmi. Tell se prodral zástupem zpět. Zahlédl pět mladých lučištníků z Altorfu. Pokynul jim a kráčel k fojtovi.

„Nyní tě, Gesslere, doprovodím. Já jsem podmínku splnil Splníš ji i ty?“

Gessler se neodvážil pohlédnout mu do očí.

„Pokusím se,“ pravil kysele.

Tell se usmál: „Pokus se! A kdyby se ti to nedařilo, my ti rádi pomůžeme.“

Gessler vsedl na koně a poroučel ozbrojencům: „Jděte před námi!“

Pak se obrátil na Tella: „Tvoji lidé půjdou první!“

„Zcela tak, jak říkáš, urozený obchodníku s koňmi,“ uklonil se Tell. „Jen s tím rozdílem, že s námi k Fluelenu půjdou jen volní obyvatelé této země. Císařovi pacholci se vrátí na Zwing, aby tam oznámili ostatním, že Herman Gessler přestal být fojtem a Vögeli že je mrtev. Ty už jim nemáš co poroučet, právě tak jako nám.“

„Zpychl jsi, Telli!“ řekl Gessler. „Jako zajatec s vámi nepůjdu.“

„Ne jako zajatec, ale jako host, kterého doprovodíme na hranice své země,“ pravil Tell. „Úmluva zněla jasně.“

Zbrojnoši byli bez velitele. Nevěděli, koho mají poslouchat. Vögeli ležel vedle mrtvého koně. A Gessler se vzdal fojtství; slyšeli to na vlastní uši. Nejstarší z nich předstoupil před Gesslera:

„Máme tě ještě doprovázet, pane?“

„Ano, Pět mužů se mnou,“ řekl Gessler temně. „Ostatní domů.“

Tell pokrčil rameny.

„Ode dneška si je ale platíš. Nevím, co tomu řekne císař, až se doví, že sis vypůjčil jeho pět lidí na dlouhou obchodní cestu.“

Pět mužů s nejstarším však se oddělilo od houfu. Ostatní se schlíple seřadili a dali na pochod.

„Jděte, odkud jste přišli!“ volal za nimi Tell „A my ostatní – vpřed. Ať dostihne pan Gessler přístavu, než se strhne bouře. Už zuří nad Aarou.“

Vskutku, od severozápadu se valila po obloze těžká, černá mračna, v nichž se kmitaly blesky. Bouře byla ovšem vzdálena ještě dobré čtyři hodiny. Snad se i stočí jinam.

Četa ozbrojenců již vycházela z Altorfu na silenenskou cestu, aby se vrátila na Twing. Tell si mohl být jist, že tam ti lidé vyřídí doslova vše, čeho byli svědky.

Opačným směrem, přes palouk na flüelenskou stezku, se vydal průvod Gesslerův a Tellův. Vpředu kráčelo pět altorfských střelců s kušemi na ramenou, za nimi pět zbrojnošů s oštěpy, poslední jel na koni Gessler a vedle něho kráčel Vilém Tell.

Byla to táž cesta, po které na jaře před devatenácti lety přišel od Mythensteinu mladý lovec medvědů, jejž Schwyz znal pod jménem Werni Stouffacher, Unterwalden jako Erniho z Melchthalu a Uri pod jménem Walter Fürst… Byla to táž cesta o devatenáct let později a právě tak o devatenáct let starší byl tento muž.

Vlevo nad mýtinou Rütli za řekou stálo temeno Seelisbergu, vzadu se propadal do obzoru Bannberg.

Blížili se k jezeru, za kterým kdesi daleko plál věčně zelený vrchol Jitřního Daru starých žen – hory Mythů.

Tell vzpomínal na svou cestu sem, u brodu na Reussu jako by viděl stát ony tři Unterwaldenské, Meira, Klause a Strutha, hádající se o to, je-li Arnold z Melchthalu, či nikoliv – když u Fluelenu spatřil čeřící se hladinu jezera, zdálo se mu. že od břehu odráží člun rybáře Parthiho a Bremzera, kteří vrtí hlavou a prou se, byl-li muž, jejž přivezli, vskutku Werni Stouffacher z Brunnenu…

Tell celou cestu nemyslil na Gesslera, ani na to, co se stalo. Věděl, že touto cestou kráčí možná naposled. Neboť čas dozrál. Nyní nezbývá již nic než jednat.

Málokdo z Bürglenských věděl, že v poslední době navštívilo Lungerův dům, kde Tell bydlil, několik hostů ze vzdálených krajin. Málokdo věděl, že tito poslové přinášeli Tellovi velmi důležité zprávy, z nichž poslední byla od pána z Warty, který ohlašoval, že císař přijede na Habsburk, aby dal do pořádku švýcarské záležitosti.

Nyní, když Gessler s Vögelim vydráždili lid k přímému odporu, nepochyboval, že se události pořítí jako lavina.

Nač myslil koňský handlíř Gessler, nebylo těžké uhodnout. Tell věděl že v duchu přemítá o tom, jak ihned zajede do Šafhúz, císaři naproti, aby ho upozornil na to, co se dnes stalo v Altorfu. Posádka na Twing Uri byla tou dobou bezmocná, nebylo ani pomyšlení, že by se tam Gessler vrátil, a dokonce se svou rodinou. Dalo se předpokládat, že část žoldáků uprchne před hněvem lidu. a ti zběsilejší budou drancovat nejbližší okolí hradu, aby si vynahradili co ztrácejí.

Když Tell a Gessler se svým průvodem došli na břeh urijského jezera u Flüelenu, nebyla v zátoce ani jedna loď. Všechny se stáhly do přístavu před bouří, která již divoce rachotila nad temeny Stanských hor.

Musili zahnout až do Flüelenu a vyhledat tam Kuna Barqua, který měl největší loď. Kuno Barque převážel obchodníky z gotthardské stezky do Luzernu. Gesslerovi by byl sotva půjčil loď, ale Tellovo slovo postačilo a Kuno poslal hned své tři lidi, aby zvedli kotvy.

Hladina se už zmítala v prvních nárazech divokého větru, který bičoval jezero.

Gessler se svými pěti ozbrojenci vstoupil na loď, Vilém Tell vstoupil na loď po nich. Pět altorfských střelců, chtělo jít za Tellem, leč On nedovolil:

„Jen já Jsem slíbil panu Gesslerovi, že ho doprovodím na hranici Uri. Vy se vraťte! Jsou se mnou flüelenští lodníci a rybáři.“

Lovci byli dotčeni, že Tell je nechce vzít s sebou.

„Nesmíme se příliš dlouho loučit,“ pravil Tell „Bouře se blíží. Zůstaňte ve Flüelenu, a až přejde bouře, vraťte se domů! Tou dobou jistě již skončí farář své kázání a vy mu vyřiďte, že po tom, co se stalo dnes, nemohu v Bürglenu stavět nový dům, ať si tam postaví tu kapličku. A mé ženě vyřiďte jen krátce, aby byla připravena.“

„Což se nevrátíš?“ žasli střelci.

„Nikdy nevíme, co se může stát. Jezero je bouřlivé. Loď je sice pevná, ale skály na pobřeží jsou tvrdší než dřevo. Vyřiďte, co vám pravím, a modlete se za duši Viléma Tella!“

S těmi slovy vskočil na palubu a sám tyčí odstrčil loď od břehu.

Lovci stáli na břehu a dívali se, jak loď s Gesslerem a s Tellem zamířila doprostřed jezera. Ostrý západní vítr nadmul plachty a překotil loď k jedné straně. Na palubě stál bledý Gessler u svého koně a v koutě v chomáči leželi ozbrojenci, na plavbu velmi málo zvyklí. Tell věděl, že od těchto lidí, ani od Gesslera mu nehrozí nebezpečí. Horší to bylo s nebem. Bylo ocelově zakalené a šik blesků se řítil od západu stále blíž.

„Pane Gesslere,“ přistoupil Tell k fojtovi, „nesmíš se na mne hněvat. V této chvíli jsme oba velmi slabí v dlani boží, neboť ta bouře nebude malá. Plním svůj slib, a vydávám v nebezpečí život jen proto, abych tě jako hosta vyprovodil na hranice Uri.“

Gessler neodpověděl. Tvářil se kysele a zlostně poškubával rty. Neuvědomoval si nebezpečí, které hrozí lodi při bouři na jezeře.

„Obracím se na tebe, abys mi na rozloučenou vyšel blahovolně vstříc…“

„Jako fojt?“ vyjekl Gessler.

„Ne, jako obchodník s koňmi. Tvůj kůň se mi sice příliš nelíbí, ale jiný zde není. Já mám před sebou ještě jakousi cestu, ale zde v horách se kůň těžko shání. V Küssnachtu ale, kam do jedeš, koupíš vždycky koně, jakého budeš chtít. Prodej mi toho svého!“

Gessler se rozzuřil.

„Neprodávám koně. Od toho mám své lidi,“ odsekl.

„Hleď, dám ti za něj… mám u sebe padesát dukátů. Měl jsem je připraveně, že zaplatím staviteli zálohu na nový dům. Padesát dukátů za koně, to je přece dost,“ řekl Tell vlídně. „To je dokonce příliš mnoho.“

„Neprodám! Kup si koně v Küssnachtu!“ bručel Gessler.

„Já však nejedu až do Küssnachtu, Gesslere,“ řekl Tell. „Vystoupím na hranicích Uri. Dám ti čtyřicet dukátů.“

Tell vysypal peníze z váčku na dlaň.

Loď se náhle silně zakymácela. Tell se jen taktak zachytil provazu, aby neupadl. Několik dukátů upadlo na palubu a skutálelo se do jezera. Gessler se tomu musil smát.

Ale vtom se loď zvrátila plnou vahou na opačnou stranu a Gessler sklouzl po vlhkém trámoví podlahy a sedl těžce na zem.

Tell se k němu posadil a počítal peníze:

„Hrome, už ani těch čtyřicet ti nemohu dát. Něco si musím nechat na cestu. Dám ti třicet dukátů, Gesslere.“

Gessler se zachvěl. To už nebyla vlídná nabídka. To už znělo skoro jako rozkaz.

Kůň stál patnáct.

„Dej pětatřicet!“ řek! Gessler, v němž se konečně probudil obchodník.

„Třicet! Víc nemohu,“ řekl Tell. „Ber, než si to rozmyslím!“

Gessler nastavil ruku.

„Budiž tedy – třicet!“ zabručel.

Tell mu sázel na dlaň peníze. Když napočítal pětadvacet dukátů, loď náhle vyjela po první bouřlivé vlně vzhůru a naklonila se. Dukáty z dlaně Gesslerovy se sesypaly. Honem sice zavřel ruku, ale bylo pozdě: polovička jich padla na podlahu a kutálela se do rozbouřených vln.

„Pětadvacet!“ řekl Tell. „Víc si nezasloužíš.“

Vyskočil a šel ke kormidlu.

„Kůň je můj!“ volal na fojta.

Jeho slova uchopila vichřice, jež se náhle zvedla. Byli uprostřed jezera. Plachty praskaly v nárazech vzduchu. Na palubu stříkali stříbrní hádkové sípajících hřbetů vln.

Tell došel s velkou námahou ke kormidlu, kde stáli dva lodníci a měli co držet kolo.

„Obraťte, hoši, k pravému břehu!“ volal na ně Tell.

„Kdepak, k břehu! Rozbili bychom se na třísky!“ odpovídali mu.

„Jen obraťte!“ křičel Tell. „Pěkně pod Rosstock! Nic se nemůže stát. Vichr se točí do brunnenské úžiny.“

Musil jim křičet až do uší. Bouře byla v plné síle. Loď hned visela na hřbetě vlny, hned zase letěla dolů do hlubiny pod sprchu tříště, která olizovala palubu. V ráhnoví praštělo, stěžně skřípaly, plachty bobtnaly v úderech neustálého bubnování.

Ozbrojenci se už schovali do díry podpalubí, kam se skládalo zboží. Ani nepípli, jen se choulili a občas pokřižovali, když už se jim zdálo, že se loď nadobro překotila a zhasne pod vodou.

Gessler se odplížil od stěžně k můstku. V dlani mačkal svých šestnáct dukátů z pětadvaceti, které mu Tell dal. Začalo mu být úzko. Nikdy by se byl nevydal na cestu, kdyby věděl, že to tak dopadne.

„U čerta, Parthi!“ zvolal Tell. „Jsi to přece ty, chlapče, který jsi mě před devatenácti lety vezl přes jezero! Zadři kormidlo víc doprava!“

Byl to Parthi.

Znal Tella jako všichni ostatní.

„Měl bys k tomu jít sám,“ zabručel. „Je to hrozná práce…“

„Musím pomoci tomu člověku s plachtami! A vida, vždyť je to Bremzer! Starý Bremzer! Před devatenácti lety se nám klidněji plulo, hoši? Děláte teď oba u Barqua? Hrome, Bremzere, táhni vší silou! Tak! Ať má vítr díru!“ Loď se zvolna, opatrně stáčela velikým obloukem k břehu pod Riemenstein.

„A teď, chlapci, hlavy dohromady!“ řekl Tell, chápaje se kormidla. „Musíte udělat všechno, jak vám říkám. Kolem toho balvanu se musíte s lodí jen mihnout, musíš mít obě packy a všechny oči na plachtách, ty, Parthi, musíš točit, točit, točit, kdyby ti měly i prsty prasknout. O mě se nestarejte!“

Loď se prudkým obloukem řítila k břehu. Tell stál u koně a pozoroval každý pohyb lodi. Paluba byla nakloněna. ale právě u břehu se začala vyrovnávat. Tell v té chvíli vyskočil do sedla, a když byla paluba skoro rovná, bodl koně do slabin. Kůň vyskočil. Jeho kopyta klouzala po palubě…

„Willi nám ke všemu ještě předvede krasojízdu,“ hromoval Parthi, a drtil v rukou kolo kormidla.

„Podívej, jak sjede do jezera,“ mrazil se Bremzer, opřen celou tíhou těla o provaz, který musil povolit včas, aby plachta vylétla, než se bok lodi dotkne břehu.

„Co vlastně chce dělat? Myslí, že vyváží loď tou plesnivou kobylou?“ vrtalo hlavou jiným, kteří také stáli na svých místech.

Cosi zapraskalo. Parthi se zachmuřil. Bylo to jako v kormidle. Ale Tell měl pravdu. Zde bylo najednou ticho, vichřice řádila uprostřed, a tady jako by stál anděl v závětří.

Gessler seděl zřícen u můstku a viděl Tella na koni.

Loď se mihla jen asi šest loktů kolem boku velkého balvanu.

V té chvíli zvolal Tell: „Sbohem, Gesslere!“ a stiskl bok koně. Kůň se vzepjal a obrovským skokem se odrazil od lodi na skálu. Lodníci ten skok pozorovali s otevřenými ústy.

Jediný Bremzer byl na svém místě. Jakmile se loď měla takřka dotknout břehu, pustil provaz, plachta vylétla a vichr ihned uchopil lodici a stočil ji na jezero.

Na skále stál se svým koněm Tell a mával rukou. Gessler údivem otevřel oči.

„Zde jsou hranice Uri, Gesslere. Nikdy se k nim nevracej, nebo budeš zabit!“ volal na něho. Tell.

Poznamenání

Tak 18. listopadu léta Páně 1307 odešel z Bürglenu v Uri onen Vilém Tell, který na rozkaz fojta Gesslera sestřelil jablko s hlavy svého syna, a pak fojta doprovázel na cestě do Küssnachtu a za bouře vyskočil na břeh. Lid si vypravuje, že si Tell toho dne za Küssnachtem počkal na fojta a zastřelil ho na Höhle Gasse oním šípem, který si schoval do záňadří, než sestřelil jablko. Ale lid předbíhá události. Tell držel slovo a neměl příčiny zabít ho.

Pravda je, že se Tell již domů, do Bürglenu. nevrátil. A jedné noci zcela znenadání opustila i paní Hedvika se svými dětmi pohostinný dům bürglenský a odešla údolím Schächenu přes Windgälle kamsi ke Stachelbergu.

A lid švýcarský věří, že šla hledat svého manžela, a hledá ho dodnes marně. Zničiv fojta a osvobodiv Uri, odešel prý Tell do skály Seelisbergu nad Rütlim a tam hlídá svátost národní přísahy, aby nikdy nebyla porušena.

I nazývají tohoto Tella lidé ze Schwyzu Werni Stouffacher, lidé z Uri Walter Fürst a lidé z Unterwaldenu Arnold z Melchthalu: skála pak se jmenuje Tři Tellové.