Václav Šolc

Synové kondorů, Zlato na labutí řece

KAPITOLA 1

„Chivayirinaka! Chivayirinaka!1“ sténal stařec skrčený do klubíčka v rohu chýše. Opíral se zády o kouřem začernalou zeď z kamenů a celý se chvěl bolestí.

V druhém rohu, na jakési vyvýšené plošince z udusané hlíny a kamenů, na huňaté, černé kůži lamy, ležel chlapec asi dvanáctiletý. Ležel bez hnutí, se zavřenýma očima a zpod slepených černých vlasů mu stékal přes čelo tenký potůček krve.

Chlapec zasténal. Stařec se namáhavě obrátil a po rukou a po kolenou se pomalu plazil k ležícímu. Když k němu konečně dolezl, zvedl třesoucí se ruku a položil mu ji něžně na čelo.

V tom okamžiku chlapec zhluboka vydechl a otevřel oči. Stařec se do nich s láskou zadíval a zašeptal:

„Matka Země tě ještě nechce. Katari! Jsi dosud živ. Mám radost…“

A stařec se potácivě zvedl, přinesl hliněný džbán, zdobený jednoduchou černou a bílou malbou na hnědém podkladu, a kus vlněného hadru. Na hadr nalil vodu a mokrým cípem látky opatrně stíral krev z chlapcovy hlavy.

„Už jsem myslel, že tě ten darebák zabil,“ mumlal přitom polohlasem.

Chlapec se slabě usmál. Voda příjemně chladila a bolavá hlava se pomalu jasnila. Teď už přece vidí dědu, milého dědu, kterého měl snad nejraději ze všech lidí v celém údolí.

Raději než tátu? Toho měl také rád, ale přece jen trochu jinak. Táta Thokkeri byl málomluvný, vážný, většinou trochu zasmušilý a skoro nikdy se nesmál.

Nebo než mámu? Maminka Mukaňa – to je přece prostě máma! Mámu má také hrozně rád, ale s dědou – s dědou si rozumí nejlépe. Děda měl pro něho vždycky čas, vždycky všechno věděl a všechno mu vždycky dovedl vysvětlit. Poslouchal trpělivě a se zájmem, když mu Katari vyprávěl o svých klukovských dobrodružstvích a zážitcích. Snad v jeho vyprávění prožíval znovu své mládí, už tak velice vzdálené. Děda Tiri vlastně sám přesně nevěděl, kolik je mu let, snad osmdesát – možná devadesát. Je velmi starý, i když ještě dobře chodí a snaží se vždy ze všech sil, aby byl nějak užitečný, aspoň v nějaké maličkosti. Proto ho má každý rád.

Katari se zatím probral z mdloby úplně a posadil se na černé lamí kůži. Svět se s ním ještě jednou zatočil, takže až musel rychle zavřít oči. Ale cítil se už lépe, rozhodně lépe.

Cože se to vlastně stalo?

Dnes ráno se probudil jako obvykle, krátce po rozednění. Venku před domkem, na malém dvorečku, ohrazeném zídkou z kamenů, sahající Katarimu tak do výše prsou, vařila maminka snídani, polévku ze zeleniny a sušených bramborů. Katarimu se vybavila i vůně té polévky, smíšená s vůní kouře ohniště. Táta právě přiváděl z ohrady deset lam. Před domkem už měl připravenu hromádku vlněných, bělavě a hnědě pruhovaných prázdných pytlů a vlněných, copovitě splétaných provazů.

Připravoval se, že se vydá přes kopce do sousedního údolí, na políčka vzdálená asi tři hodiny cesty od vsi Ten den byl totiž tak trošku sváteční, slavnostní, měla začít sklizeň brambor. Maminka už připravila pro tátu, sestru Waru i pro sebe po lopatkovité kosti z pánve lamy, aby měli čím brambory vyhrabávat ze suché půdy.

Pro Katariho nic, toho otec poslal nahoru údolím, otevřít zavodňovací kanál a dohlédnout, aby se dobře a dosyta napojilo vodou políčko pozdní kukuřice a záhony zeleniny na terasách pod domkem, na svahu k potoku. Odpoledne měl kanálek zase uzavřít, aby mohli zavlažovat své pozemky zase jiní.

Brzy po snídani táta, maminka a Wara odešli, ženouce před sebou houfec lam. Katari dojedl polévku, vzal si v koutě motyku s čepelí z plochého, obratně přitesaného kamene a chystal se odejít. Děda Tiri ho však upozornil, že čepel motyky nedrží dobře na dřevěné násadě, že se trochu hýbe. Vyhledal si tedy tenký řemínek z nevydělané kůže a chystal se uvolněnou čepel přitáhnout, když se TO STALO!

Vchod do dvorka se zatměl hřmotnou postavou muže. Byl to SIMI! Statný muž tmavého obličeje, s krátkým, dosti širokým nosem, s vysedlými lícními kostmi. Stál tu ve své kožené čepici s cípy přes uši a v koženém kabátci bez rukávů. Na nohou jednoduché kožené sandály, za vlněným opaskem složená smyčka praku a v pravé ruce válečný kyj, sestávající z těžkého, bronzového prstence v podobě šesticípé hvězdice nasazené na dřevěné rukojeti, dlouhé asi jako Katariho paže.

Obávaný a nenáviděný Simi, suverénní velitel malé posádky Kečuů, vojáků „velkého panovníka celého světa“, jak Simi vždycky zpupně a nadutě jmenoval inku,2 svého nejvyššího pána a velitele, vládce velké a mocné říše. Když přišel se svými deseti vojáky před dvěma lety sem, do vsi Aymarů, obsadil se samozřejmou drzostí opevněné sídliště náčelníkovo v nejvyšší části údolí a odtud potom tvrdě a nemilosrdně vládl vsi i celému širšímu okolí.

Simi vyžadoval od vesničanů potraviny a všechno, co on a jeho muži potřebovali, a nutil je, aby pro něho i jeho posádku pracovali.

Tak tomu bylo i dnes ráno. Objevil se, zůstal stát uprostřed dvorka jako zlověstný temný mrak a vyštěkl:

„Č’okenaka! – Brambory!“

Kde ale vzít brambory v den, kdy začíná sklizeň nových? V této době jsou chalupy Indiánů jako vymetené a v menším domku, kde se uchovávají potraviny, leží jen prázdné, splasklé pytle. Maminka Mukaňa právě dnes ráno vysypala do polévky poslední hrst sušených brambor, jimž se zde říká ČUŇO. Vysypala je s lehkým srdcem, protože dnes večer si už budou pochutnávat na čerstvých, nových, šťavnatých, tak chutných bramborách z nové sklizně.

A teď si přijde ten ohavný netvor Simi a chce brambory! Když se mu děda pokusil vysvětlit, že už nemají ani brambor, uchopil ho ten surovec pod krkem za vlněnou košili a otloukal mu hlavu o zeď domku.

„Haniu c’okenaka? – Ne brambory?“ povykoval přitom svou lámanou aymarštinou.

„Nedáš brambory, ty mrtev, dědku!“ hulákal a znovu mrštil dědou o zeď.

Katarimu se udělalo červeno před očima. Ten lotr Simi! Jeho řeč trhá uši. Kdyby se za ta léta aspoň naučil pořádně aymarsky! Ale on tak mluví schválně, protože je pán, každý mu musí rozumět, nač by se tedy učil?

„Nech dědu na pokoji, opravdu už nemáme ani brambor!“ vykřikl Katari a vyrazil kupředu, aby dědu chránil před tím surovcem. Vzpomíná si ještě, že se Simi sebevědomě zachechtal, pustil dědu a otočil se ke Katarimu. Pak se mu před očima zablesklo, zahřmělo a víc Katari neví.

Teď ho jenom hrozně bolí hlava. Zvedl opatrně ruku a ohmatával si lebku Aha, tady to je! Mezi hustými, tuhými, černými vlasy nahmatal bouli jako hrom. Když se jí dotkl, zabolela, až zasykl. Simi ho zřejmě praštil topůrkem svého válečného kyje. Kdyby ho místo toho uhodil bronzovou hlavicí, už by se Katari nikdy neprobudil.

To je toho, jedna boule! Hlavně že je v pořádku děda! Oba jsou živi a kvečeru se vrátí táta s maminkou a Warou. Musí říci tátovi, co se stalo! Udělá to nerad, protože potom bude táta celý večer mlčet, bude sedět jako přilepený a bude hledět do ohně bez hnutí v obličeji, beze slova. A Katari si tak rád s tátou vždycky povídal, i když táta většinou odpovídal jen jedním nebo dvěma slovy či pohybem hlavy.

Pomalu se zvedl a vyšel z domku. Na dvorku děda cosi zahrabával v písčité, vyprahlé půdě. Katari zahlédl pod jeho opánky něco červeného. Ano, tam v písku byla krev! Čí? Na dědovi není vidět zranění, do krve mu Simi neublížil a z jeho boule také asi mnoho krve nevyteklo.

Vtom se zarazil, hrklo v něm, až se mu srdce málem zastavilo. Kde je Lupi? Ano, jeho Lupi, jeho malá lama, půlroční roztomilé mládě, které mu táta daroval, aby si je sám vychoval. Lupi, která chodila za Katarim všude jako pejsek, poskakovala na dlouhých tenkých nožkách, které vypadaly, jako by byly navlečené do huňatých vlněných punčoch.; A celá Lupi vypadala jako huňatá hračka z bělostné vlny, načechrané jako to nejhebčí peří, jen na rozkošném čumáčku měla černou skvrnu, která vypadala tak legračně! Ten čumáček, který byl tou nejhezčí věcí na světě, jakou jen Katari znal! Hezký a tak mile teplý, když se ve hře tulil k jeho tváři.

„Dědo, dědo, kde je moje Lupi?“ zeptal se třesoucím se hlasem.

Děda se na Katariho podíval tak nějak rozpačitě.

„Dědo, že ten Simi…,“ neodvážil se Katari vyslovit celou svoji obavu.

„Ano, hochu, Simi… Lupi…“ Také děda nechtěl říci pravdu naplno.

V Katarim se zvedla vlna horké krve.

„Ať se Simi a ti jeho lotři masem z mé Lupi zadusí! Teď je nenávidím ještě víc než táta, ještě víc než náčelník Paka, nenávidím je nejvíc ze všech, a až budu velký, tak je všechny pobiju!“

A dvanáctiletý chlapec si sedl ke zdi na zem, objal si rukama kolena, sklonil hlavu a zmlkl. Smutek nad ztrátou milého zvířátka ho přemohl. Neplakal – i když by plakal tak rád, ale táta a děda říkají, že je už velký chlapec, že začíná být mužem, a takový aymarský chlapec přece nepláče.

Byla to zlá doba v celém kraji Aymarů. Ze severu se před lety přivalila vojska Kečuů, mocná vojska, jež vyslal jejich panovník, inka, vládce veliké říše Tawantinsuyu, říše čtyř úhlů světa. Přišli a zaplavili celou zemi Aymarů. Stalo se to tak rychle a neočekávaně, že se Aymarové nezmohli na vážnější odpor. Válečníci těch několika náčelníků, kteří se proti nepříteli ze severu postavili, byli smeteni jako pápěří, rozprášeni, pobiti nebo upadli do zajetí.

Vítězní Kečuové pak sesadili hlavní náčelníky Aymarů a nahradili je svými lidmi. Teď vládli oni! V zemi byl pár let klid, potom však začali sesazení aymarští náčelníci připravovat povstání proti vetřelcům. Sebrali každého schopného muže, každého, kdo unesl zbraň a uměl s ní aspoň trochu zacházet. Bylo to veliké a pěkné vojsko, aspoň na chvíli. Brzy však nastaly zmatky, náčelníci se nedokázali mezi sebou dohodnout, kdo bude velet a kdo bude vládnout, až Kečuy porazí a vyženou. Tak se stalo, že místo aby si pomáhali, místo aby bojovali svorně bok po boku, roztříštili svou nesvorností své síly a nechávali jeden druhého padnout.

Nebylo tedy divu, že velké povstání Aymarů skončilo špatně. Kečujská vojska porazila náčelníky pěkně jednoho po druhém a udusila dlouho připravované povstání v krvi. Inkovi válečníci byli lépe vyzbrojeni, lépe vycvičeni, a hlavně – měli jediného vrchního velitele, jehož všichni poslouchali na slovo. Proti tomu pouhé nadšení a bojechtivost nemohly stačit.

Ze vsi Murmuntani odešli k vojsku svého velkého náčelníka čtyři muži. Vrátil se z nich jen jeden, Čiki. Dovlekl se do vsi zraněný, zesláblý velkou ztrátou krve, bledý a vyhublý na kost. Vyprávěl o velké bitvě na náhorní rovině u solné bažiny, vyprávěl o marném boji proti silnějšímu a lépe vyzbrojenému a vycvičenému vojsku kečujského panovníka z dalekého severu.

Asi za měsíc po jeho návratu přišli do Murmuntani inkovi vojáci. Bylo jich mnoho, několik set. Ve vsi se zdrželi jen krátce, svolali všechny může, oznámili jim, že teď musí poslouchat jen a jen inku a velitele jeho válečníků. Prohledali vesnici a sebrali všechny zbraně, které tam našli. Pak odtáhli údolím dolů, na západ, prastarou stezkou podél horského potoka, směrem k pobřeží Velké slané vody, k moři.

Ve vsi však zůstal Simi a s ním deset kečujských vojáků. První, co Simi udělal, bylo, že vyhnal náčelníka vsi, Paku, z jeho pohodlného domu v nejvyšší části údolí – z domu ohrazeného nevysokou kamennou zdí – a usadil se tam se svými muži. Od té doby se stal život v Murmuntani zlým snem.

Simi přinutil muže ze vsi, aby přestavěli a zvýšili nevysokou zeď z kamenů okolo náčelníkova domu, zeď, která do té doby sloužila spíš jen jako ohraničení poradního prostranství mužů, kam nikdo kromě nich nesměl. Tím, že byla zeď zvýšena nad výšku muže, stal se dům Kečuů malou pevností, s úzkým vchodem, který mohli Simiho bojovníci dobře hájit.

Uvnitř pak museli vesničané přistavět dva nové domky, také z kamene a s doškovou střechou z tuhé horské trávy, jeden pro Simiho, druhý na zásoby. V bývalém domě náčelníka Paky se usadili inkovi válečníci.

Od té doby nikdo do pevnůstky nesměl, zato vojáci si chodili volně po celé vsi a údolí, chodili do domů a brali si, co se jim zalíbilo. Obtěžovali a ponižovali svou neomaleností a hrubostí každého, každý jim musel bez odmlouvání sloužit, dokonce i náčelník Paka. Stačilo sebemenší zdání neposlušnosti nebo odporu a hned trestali viníky tvrdými ranami svých válečných kyjů s bronzovými hvězdicovitými hlavicemi. Objevovali se znenadání všude jako zlé stíny, takže ve vsi nebyla od té doby ani chvilka klidu, míru a pohody, jaká tam všude vládla před jejich příchodem.

Uplynuly dva nekonečné roky a vojáci se ze vsi nehýbali. Jejich jedinou pravidelnou činností bylo, že každého dne, za každého počasí, vystupovali po dvojicích na vysoký skalní útes nad vesnicí, kam jim muži z Murmuntani museli vytesat uzoučkou klikatou stezku. Nahoře na maličké skalní plošince si dali postavit z kamení jednoduchý přístřešek s doškovou stříškou na ochranu proti větru a nepohodě a tam se střídali, vždy dva přes den a dva na noc, ve stráži.

Odtamtud shora bylo vidět na starou stezku vedoucí z náhorní roviny dolů k moři, do dvou úrodných, bohatých údolí, obydlených přímořskými Indiány. Z Murmuntani k Velké slané vodě, jak Aymarové z And moře nazývali, trvala cesta celé tři dny. Běda tomu, kdo by opustil nevelký potůček, napájený tam nahoře věčným sněhem andských velikánů! Na první pohled výhodné zkráceni dlouhé cesty by jej zavedlo do beznadějného bludiště vyprahlých, bezvodých údolí, navzájem si podobných jako vejce vejci, do nekonečných klesání a stoupání po kamenitých svazích hor, bez jediného zeleného stébla, do kraje, kde rostly jen tu a tam velké, stromovité kaktusy. Jen ty totiž dokázaly celým svým povrchem vysát trochu vlhkosti z nízkých mraků a občasných hustých mlh od moře.

Tam, na té cestě k moři, si musel člověk bedlivě hlídat znamení, která vyznačovala správnou cestu v té spoustě takřka stejných údolí. Ta znamení, to byly obrovské obrazce na příhodných skalních úbočích nebo příkřejších štěrkovitých svazích kopců. Podle barvy podkladu tam dávní Indiáni vytvořili veliká, jednoduchá zobrazení toho, co je obklopovalo a co důvěrně znali. Tu se dívala na poutníky k moři obrovitá lama, jinde zase obraz velikého kaktusu sestavený z kamenů jiné barvy, z tmavých na světlém podkladu a obráceně.

Tyto obrazce na počátku údolí říkaly zasvěcenému, ano, tímhle údolím můžeš jít klidně až do místa, kde bude další figura. Tak byly vyznačeny hlavně zkratky bezvodými údolími do míst, kde byla zase voda a kde žili Indiáni, kteří si vyměňovali s přáteli tam nahoře na náhorní rovině kukuřici a zeleninu za vlnu, kůže a maso lam a podobně.

Po dvou dnech cesty touto pustinou přišel poutník do pěkného, věčně zeleného údolí, kde rostla krásná kukuřice, daleko pěknější a s většími hlavicemi než ta, jež rostla v Murmuntani, velké a šťavnaté brambory, zelenina, a koření. Tady se už nikdo nemusel bát hladu a žízně, tady byl dostatek vody a v údolí všude pohostinní, vlídní lidé, kteří rádi vítali poutníky z hor. Horalé jim zase vždycky přinášeli koku, ty zázračné zelené, sušené lístky keřů, které ulehčovaly život a dávaly sílu. Kdo žvýká koku, necítí únavu, hlad, žízeň, ani zimu, ani horko. Je mu dobře, jeho mysl je lehká, má pocit stálé síly a spokojenosti. Není divu, že Indiáni považovali koku za dar horských duchů a vzdávali jí skoro posvátnou úctu.

Až tam, k Velké slané vodě, se dostávalo zelené, sušené listí koky z velké dálky, až z východu, od Čokeyapu,3 místa ležícího za vysokými horami, zasněženými průsmyky, v nichž se rodilo slunce. Tam je přinášeli na trh jiní Indiáni, kteří žili ještě východněji, ještě blíž k slunci, a pěstovali koku v kouzelných údolích na východních svazích And, v údolích plných zeleně, vůní a tepla. Tam už bylo cítit dusný dech pralesů a bažin, tam dole, dál na východě, kam se už nikdo neodvážil.

O pralesích, spoustě neproniknutelné zeleně, protékané množstvím potoků, říček a velkých řek, se vyprávělo jen potichu, se zatajeným dechem a strachem, protože kdo tam odešel, buď se už nikdy nevrátil, nebo jen jako troska člověka, z níž horko, jedovaté výpary, hmyz a hadi vysáli všechen život. Jít tam dolů, to byla jistá a strašná smrt pro Indiána zvyklého horským výšinám s čistým, křišťálovým vzduchem, chladným a opojným jako čiča, lehce opojný nápoj vyráběný kvašením z kukuřice.

Na úbočích hor se v kraji koky táhly řady dlouhých záhonů, na nichž rostly v řadách nevelké zelené keře, pečlivě ošetřované a pěstěné. K nim přicházeli občas Indiáni s košíky a trhali zelené listí, sušili je a posílali na hřbetech dlouhých karavan lam na chladnou náhorní rovinu, aby jím potěšili srdce svých bratří a posílili jejich těla.

Po náhorní rovině se pak koka rozbíhala tisíci steziček a cest, po velkých cestách hlavních i po uzoučkých stezičkách horalů, putovala v pytlích a vacích na zádech lidí i na hřbetech lam až do těch nejmenších vesniček, zapadlých v horských údolích a roklinách. Přešla široké pláně náhorní roviny, protáhla se hradbou bílých sopek na západním okraji a sestupovala na západní straně až do údolí při Velké slané vodě, kterou jednou nazvou bílí cizinci Tichým oceánem.

Koka nebyla jen tak něco obyčejného. Aymarové jí říkali koka mama, matka koka, a zacházeli s ní s velkou úctou. Ani lísteček nesměl jen tak upadnout na zem, pár lístků se na jezeře Titicaca házelo vždy před započetím rybolovu nebo delší cesty obřadně na vodu jako oběť duchům jezera. Pomocí lístků koky se i věštilo. Na rozprostřenou pokrývku se z výšky vypustila hrstka lístků se zamumláním přání. Jestliže dopadla většina listů tmavou stranou nahoru, věřili Indiáni, že bude jejich přání vyslyšeno. Také při žvýkání se dodržovalo pravidlo, že se smí žvýkat malá dávka jen jednou nebo dvakrát denně, víc ne, a že se použité sousto nesmí vyplivnout jen tak na zem, z úst se muselo vzít do ruky a odložit do ohniště nebo zahrabat.

Proto byli horalé tam dole v údolích tak vítáni. Lišili se od lidu Velké vody celým svým vzhledem. Byli o něco větší, tmavší pleti a svalnatější. Měli mocně klenuté hrudníky, zvyklé dýchat vzduch chudý kyslíkem, a svalnaté nohy horalů, vypracované dlouhými pochody s nákladem na zádech. Tam dole se necítili příliš dobře, dusil je jiný vzduch, a proto se vždy hleděli co nejrychleji vrátit do své horské domoviny.

Lidé z údolí od moře byli drobnější, slabší a často trpěli podivnou nemocí, která rozpalovala jejich tělo náhlými horečkami, vystřídanými záchvaty zimnice. Takový člověk byl bledý, slabý a brzy umíral. Lidé ze zeleného údolí věřili, že tuto nemoc přinášejí duchové, kteří žijí v údolí na samém jeho dně v zemi a vycházejí jen v noci, když zapadne slunce. Slunce je silné božstvo, daleko silnější než duchové horečnaté nemoci a zimnic. Dokud bylo slunce na obloze, nesměli oni duchové ze svých skrýší, a nemohli proto lidem škodit. Vynahrazovali si to zato v noci, kdy zaplnili celé dno údolí, všude, kam až sahala zeleň. V té době nikdo nesměl tam dolů, protože by duchové vnikli do jeho těla, způsobili horečky a zimnice a pomalu vysáli sílu a s ní i život. Proto všichni Indiáni opouštěli před západem slunce dno údolí. Posly a společníky duchů tam byli bzučiví malincí komáři, kteří svými protivnými pisklavými hlásky budili zlé duchy v jejich skrýších a oznamovali jim, že už mohou bez obav ven z podzemních úkrytů, že už je obávané slunce pryč a údolí patří zase jen jim, opět na celou noc.

Svými tenoučkými hlásky vyháněli lidi vysoko na vyprahlá úbočí, kde si postavili své vesničky, nevelká sídliště sestávající z kamenných domků krytých došky. Tam nahoře už nerostlo nic, nebyla tam voda. Každou kapku si museli Indiáni nahoru vynést v hliněných džbánech, pestře pomalovaných ornamenty. Tady však už byli před protivnými komáry, a tedy i před duchy té horečnaté nemoci, v bezpečí.

Cesta zeleným údolím k moři trvala celý další den. Na konci údolí se voda potoka napájející pole ztratila v hrubém štěrku ještě daleko předtím, než poutníci došli k temnému, vysokému útesu, čnícímu nad věčně neklidnými vodami moře. Tam, u Velké vody, která byla slaná a hořká a nedobrá k pití, žili zase jiní lidé, jiní Indiáni, s naprosto odlišným způsobem života. Žili u moře a moře je živilo. Z dlouhých ostnů kaktusů si vyráběli háčky udic, na velké ryby si tesali pracně a s velkou obratností háčky z kamene, sbírali mořské měkkýše, kterých byly v mělké vodě u pobřeží spousty. Za rybolovem vyjížděli dokonce i na moře na primitivních vorech ze tří klád vzácného dřeva, které si museli přinášet z jihu země, z velkých vzdáleností, protože tam u moře takové stromy nerostly. Veslovali dvojpádlem. S tímto křehkým plavidlem se samozřejmě pouštěli na moře jen tehdy; když bylo úplně klidné.

Žili v jednoduchých chýších z neopracovaných kamenů a kusů dřev, krytých došky z dlouhé, tuhé trávy. Lidé z hor k nim chodili dost neradi, protože to tam u nich hrozně zapáchalo rybinou a hnijícími měkkýši, především z velkých hromad odpadků, škeblí a lastur, které odhazovali v blízkosti svých chatrči. Jim ten hrozný zápach nevadil, dávno si zvykli a patřil k dennímu životu. Zato horalům se z toho vždy kroutil žaludek, a když vyřídili své obchody, vždy co nejrychleji odcházeli.

KAPITOLA 2

V údolí, kde leželo Murmuntani, byl zase klid a mír. Indiáni se věnovali své běžné denní práci, sázeli, kopali, starali se o své zavodňovací kanály, opatrovali políčka, sklízeli úrodu, jednou lepší, jindy zase slabší, jak život dal. Po práci odpočívali, povídali si, navštěvovali se navzájem. Žili, rodili se, ženili se i umírali. Nebyl to však už ten starý, spokojený způsob života, jaký v údolí panoval za vedení dobromyslného, klidného a rozvážného náčelníka Paky. Nad vším teď visel neustále černý, studený stín tmavé, tvrdé tváře nenáviděného velitele kečujských vojáků z pevnůstky na horním konci údolí. Simi byl všude a nikde, on a jeho muži s bronzovými válečnými kyji se objevovali nečekaně a pečlivě sledovali, zda se nehovoří špatně o nich nebo o jejich panovníkovi – velkém inkovi.

Tak si lidé zvykli mluvit ještě více potichu než obvykle. Indián totiž nemá rád hluk, kromě primitivní hudby k tanci o slavnostech. Nemá rád lidi, kteří hlučí a křičí a kteří mnoho a zbytečně mluví. A právě Simi byl jedním z těch, kdo neustále křičeli, každému spílal na potkání nebo se mu vysmíval. Svým chováním ponižoval a provokoval především muže.

Byl to rváč, který čekal na každou příležitost, aby mohl uplatnit svou sílu, obratnost zkušeného válečníka a svou zbraň. Od svého příchodu do údolí už zabil dva aymarské muže, kteří se statečně i bláhově postavili na odpor jeho loupežím a násilí. Ti, kteří vyšli ze sporů s ním či s jiným z jeho lidí jen s poraněním, mohli mluvit o štěstí.

Simi se několikrát pokusil získat zrádce z řad aymarských vesničanů. Sliboval nejrůznější výhody těm, kdo by pracovali dobrovolně pro něho a tím pro inku. Chtěl, aby jeden Aymara hlídal druhého, aby jeden druhému přestal věřit. To se mu však nepodařilo. Ve vsi sice vládl on a jeho lidé, jeho vojáci, avšak osamělí, nenávidění, mrzutí a suroví k těm, kteří se s nimi nechtěli přátelit, k těm, kteří jim museli sloužit.

Obyvatelé Murmuntani byli příslušníky čtyř rodů, Mamani, Kondori, Č’oke a Vilči. Mamani znamená dravého ptáka podobného našemu sokolu, Kondori je rod „kondorů“, Č’oke znamená „brambor“ a Vilči je „klas kukuřice“. Každý z těch čtyř rodů uctíval ptáka, nebo rostlinu, jejíž jméno nosil, a věřil, že kondor, či brambor, nebo kukuřičný klas byli jeho prapředky a že on je jejich potomkem.

Vedoucím rodem v údolí byl odjakživa rod Mamani, z něho pocházel i náčelník Paka. Z rodu Mamani byl i Thokkeri, otec Katariho, a tím i Katari. Náčelník Paka si Katariho otce velice vážil, měl ho rád a často se s ním radil o záležitostech vesnice a jejích obyvatel, o všem, co se v údolí dělo. Katariho maminka byla z rodu Č’oke, z rodu „brambor“, který byl v údolí druhým, hned za rodem Mamani. Brambor je nejdůležitější potravou Indiánů z velehor, byl jako takový uctíván a každý si dodnes brambor velice cení.

Ale ani rody Kondori a Vilči nebyly bez zásluh, a tak vládla až do příchodu Kečuů v celém údolí pohoda a mír. Každý rod měl své sídliště, takovou svou malou vesničku, skupinku domků v jednom místě, blízko svých pozemků. Devět rodin rodu Mamani sídlilo nejblíže k pevnůstce. Trochu níže žilo sedm rodin rodu Č’oke, ještě níže mělo své domky osm rodin rodu Kondori a v dolním konci údolí žilo pět rodinu rodu Vilči.

Každý rod používal určitou, svou část údolí, kde si jednotlivé rodiny obdělávaly políčka, která jim při každoročním rozdělování půdy rodu losem vyšla. Vodu z potoka protékajícího údolím rozděloval výhradně náčelník Paka. To bylo jediné, co mu Kečuové ponechali z bývalé náčelnické pravomoci – pro vesničany to nejdůležitější, protože voda tu znamená život.

Vodu je třeba rozdělovat co nejspravedlivěji, nikdy jí není v potůčku tolik, aby se jí mohlo plýtvat. Proto musel náčelník Paka znát každé políčko v celém údolí, musel vědět, co kde kdo nasel či zasázel, aby mohl vodu správně přidělit, včas a v dostatečném množství, aby byla úroda co nejlepší. Musel dohlížet i na stav zavodňovacích stružek, aby se vodou zbytečně neplýtvalo, aby spolehlivě tekla tam, kde jí bylo třeba.

Každý rod měl k dispozici vodu z potoka na určitou dobu a bylo pýchou náčelníka Paky, že každý z vesničanů dostal vždy, co mu patřilo.

Katari si velice pochvaloval sousedství rodu Č’oke, z něhož byla jeho maminka Mukaňa, protože tam žila jeho nejmilejší kamarádka Kusita, s níž si nejraději hrával, dokud byl ještě malý. Za ní, do domku strýce Čači a tety Kučimy, chodil nejraději, protože teta Kučima k tomu všemu uměla dělat kukuřičně placky jako žádná druhá žena ve vsi a mazala je bohatě zavařeninou z plodů kaktusu TUNA.

Kusita vždycky věděla, kdy bude maminka placky dělat, a nikdy na ně nezapomněla Katariho pozvat. To bylo pochutnání!

Jak Katari rostl, začínal se jeho poměr ke Kusitě pomaloučku měnit. Už si spolu tolik nehráli. Každý měl svou práci a své povinnosti v hospodářství rodiny. Mimoto se začali navzájem trochu ostýchat. Katari už byl přece velký chlapec a z Kusity také pomalu vyrůstala mladá dívka, pro niž se už neslušelo hrát si s chlapcem. Bylo mu to leckdy upřímně líto, ale utěšoval se tím, že z něho bude brzy bojovník a dospělý muž a potom, potom si vezme Kusitu za ženu.

Katariho nejlepší kamarád, Tarucha, byl rovněž z rodu Mamani. Domky rodin obou chlapců spolu sousedily, a tak se oba brzy stali nerozlučnými přáteli. Tarucha, o rok mladší, viděl v Katarim svůj vzor a ve všem ho napodoboval. Oba dva pak měli dalšího společného kamaráda, který se jmenoval Pili a byl z rodu Vilči. Často za ním chodili na dolní konec údolí, který přitahoval všechny chlapce z Murmuntani. Tam, kde se údolí uzavíralo, vtékal potok do uzoučké rokle, tak úzké, že bylo nutno jít asi dvacet kroků vodou, a skalní stěny byly tak blízko u sebe, že tudy mohli sotva projít dva muži vedle sebe. Potom se rokle trochu rozšířila, chůze však nebyla o nic lehčí. Bylo nutno skákat z balvanu na balvan po kaskádách malých vodopádků, protože v soutěsce koryto potoka rychle klesalo.

Tudy se vcházelo do jiného světa, kam si chodili hrát jen chlapci. Všichni kluci z údolí Murmuntani byli dobrými přáteli stejně jako jejich rodiče. Hrávali si společně nehlučné hry indiánských dětí, neměli však ke hrám příliš mnoho času. Dítě Indiánů v Andách má už od svých pěti let své povinnosti, svůj díl práce v kolektivu rodiny.

Chlapci mají na starosti pasení lam a alpak a pomáhají mužům, aby se tak seznámili se vším potřebným, děvčátka pomáhají svým maminkám v domácnostech, nosí vodu, okukují vaření, spřádání vlny a tkaní na jednoduchém vodorovném stavu. Je to pro ně samozřejmostí, pracují bez odmluvy, svým povinnostem se nevyhýbají, takže rodiče na ně nemusí dohlížet a práci kontrolovat. Rodiče zase nenápadně zařídí, aby jejich děti měly dost času k hrám a zábavě.

Hrávali si v dolní části údolí, v soutěsce a okolo ní. Dál po potoce se vydával už jen málokdo. Potok totiž procházel hlubokým, těžce schůdným kamenitým kaňonem, dlouhým, klikatým a úzkým, kde nebyl ani kousek místa pro políčko ani pro sebemenší záhonek. Proto tam prakticky nikdo nepřicházel, a tak si je naši tři kamarádi – Katari, Tarucha a Pili – zabrali jen pro sebe, pro své klukovské zájmy.

Kdykoliv měli volnou chvíli, proklouzli soutěskou a vcházeli do „svého“ údolí. Prolézali je křížem krážem, až tam znali každý kámen, každé místečko. Věděli, kde má doupě kdejaká viskača, plachý hlodavec podobný velké šedivé veverce, rychlý jako blesk a výtečný skokan.

Věděli, kde na vysokých útesech hnízdí pér ohromných kondorů, kde loví král jihoamerických hor, pružná, jako stín tichá puma. Nebáli se jí, věděli moc dobře, že tato nádherná šelma na člověka nikdy neútočí. Znali místa, kde se vyhřívají rychlé, dlouhonohé ještěrky, dobré dvě pídě dlouhé, prostě věděli, kde co žije a kde se co pohne.

S kondorem hrávali napínavou, vzrušující hru. Když ho při pasení stád zahlédli – jako větší černou tečku na modři oblohy – ulehl některý z nich trochu stranou od stáda na zem, obličejem vzhůru, a zůstal bez hnutí ležet. Nesměl se ani trošku pohnout, jinak bylo po hře. Nejlepší bylo přikrýt se ještě lamí koží, kterou měli s sebou proti chladu, a nechat si volné jen oči.

Kondor, který má skvělý zrak, chlapce uviděl a pokládal z té výšky za zdechlinu, svou oblíbenou potravu. Zastavil se tam nahoře, zakroužil a pak se začal v široké spirále snášet k zemi. Vtip hry spočíval v tom, jak blízko si troufne chlapec pustit ohromného dravce k sobě, protože stačil nepatrný pohyb, náhlé zamávání rukama, a kondor zase odletěl. Nebylo to lehké, vydržet bez hnutí při pohledu na ta obrovská křídla, každé z nich dobré dva velké kroky dlouhé, na mohutný zoban a natažené zahnuté pařáty, připravené uchopit vyhlédnutou kořist.

Jednou, asi tak před rokem, udělali velký objev. V údolí se objevila divoká horská kočka. Krásný, nahnědle šedý, tmavě žíhaný tvor, elegantní šelma, postrach všeho živého. Nemilosrdný, chladný lovec ptáků, viskač i hbitých ještěrek.

Jakmile objevili ve svém království tohoto loupežníka, vyhlásili mu válku. Všichni tři byli dobří střelci z indiánských praků, smyček z vlněného provazu, uprostřed s rozšířeným místem, kam se vkládal kámen. Takovým prakem bylo možno vrhat kameny velikosti menšího vejce velkou prudkostí na značné vzdálenosti. Tuto zbraň musel ovládat každý indiánský kluk, byla to neocenitelná pomůcka při pasení lam. Obratně vržený kámen dokázal napravit hlavu každé lamě či alpace, která by měla snahu zatoulat se od stáda. Nejlepším vrhačem byl nesporně Katari, který dokázal zasáhnout terč velikosti hlavy na vzdálenost padesáti kroků osmkrát z deseti vrhů.

O svém objevu museli říci náčelníku Pakovi, protože horská kočka je vždy nebezpečím pro indiánské domácnosti. Nejen proto, že krade morčata, jichž chová každá rodina tak padesát šedesát. To by nebylo tak zlé, i když by to byla škoda, masa v horách nebylo nikdy nazbyt. Morčata se totiž velice rychle množí a někdy je Indiáni sotva stačí jíst. Mají výborné maso, bílé a chutné. Katarimu bylo však přesto vždy líto, když maminka Mukaňa zabíjela ta hezká, skvrnitá, čilá zvířátka, aby z nich uvařila večeři nebo oběd Morčata byla přece tak roztomilá, když pobíhala po domku a když ho v noci lechtala svými čumáčky po bosých nohách, jakmile je jen na chvilinku vystrčil zpod přikrývky.

Horská kočka se však odvažovala i na malé, sotva narozené lamičky a alpaky, a to už bylo horší. Takový malý tvoreček, který vypadá jako ta nejkouzelnější hračka z měkounké, hebké vlny, je proti tomuto lupiči úplně bezbranný. Tichý skok, úzkostné zabečení, a už žíhaný lupič pije teplou krev ubohé maličké oběti.

Náčelník je pochválil a nařídil jim, aby kočku zabili. Chlapci se tehdy do rokle takřka nastěhovali. Přicházeli každého dne brzy ráno, vlastně ještě za tmy, aby vyčíhali, kde má ta kočka pelech. Až do rozednění měl před nimi dravec výhodu, protože jeho oči viděly dobře i ve tmě. Jakmile se však rozednilo, byly tři páry bystrých klukovských očí na číhané. Konečně třetího dne zahlédli tu kočku mizet v tmavém stínu za dosti velkým balvanem ve strmém svahu, tak patnáct dvacet kroků nad dnem údolí. Konečně!

Potom už bylo vše jen a jen otázkou opatrnosti a lovecké trpělivosti. Obojí měli indiánští chlapci odmalička v krvi. Trpělivost, vytrvalost, otužilost a opatrnost, to jsou podmínky pro snesitelný život ve vysokých horách, kde drsná příroda nedá nikomu nic zadarmo.

Když našli doupě, seběhli chlapci co nejrychleji pod hromadu balvanů. Odtud se rychle vyšplhali na výhodná postavení okolo temného stínu před balvanem, kde dravec zmizel. Teď byla na místě svrchovaná opatrnost, kočka je nesměla za žádnou cenu zahlédnout. Každý z nich si rychle našel vhodné místo, z něhož viděl na otvor doupěte – chlapci věřili, že v tom stínu ten otvor je – a zároveň mohl kdykoliv vyskočit a roztočit prak.

Čekání bylo dlouhé, hezky dlouhé i pro indiánského chlapce, navyklého trpělivosti. Dravec zřejmě vyspával s plným žaludkem po dobrém nočním lovu, chlapci však neztráceli naději. Jednou přece bude muset ta kočka ven, z nějakého důvodu, ale bude muset!

Teprve po poledni se dočkali. Kočka snad dostala po vydatném spánku žízeň a rozhodla se, že se půjde dolů k vodě napít. Katari ji zahlédl první! V černém stínu se najednou něco pohnulo a do slunečního svitu se vynořila pěkná hlava s kníry a krutýma žlutýma očima. Katari za svým balvanem znehybněl a plně se soustředil.

V pravé ruce měl připravený prak, vlněnou smyčku, v níž ležel oblý kámen. Kočka se za chvilku vynořila celá, zřejmě se cítila v naprostém bezpečí. Sluníčko ji potom, co vylezla z temného doupěte, oslepovalo, protáhla se rozkošnicky, přední tlapky hezky kupředu, zadní co nejdál dozadu, prohnula pružný hřbet a na okamžik strnula.

Katari bleskurychle využil situace. Byl si jist, že kočka přivírá oči před prudkým svitem sluníčka, jak to kočky při protahování dělají. Ani okamžik nezaváhal, prudce roztočil prak a pustil volný konec z dlaně. Vzdálenost byla tak právě vhodná, nějakých pětadvacet třicet kroků, víc to určitě nebylo, a takový střelec jako Katari se prostě na tuto vzdálenost nemohl minout cíle. Kámen zasvištěl, tlumeně to buchlo a dravec zasažený do hřbetu se svíjel mezi kameny. Vržený kámen mu vážně poranil páteř. Vzápětí dopadly na raněné zvíře i střely obou Katariho kamarádů.

Chlapci se hbitě rozběhli ke kořisti. Pili doběhl první, měl to nejblíž, zvedl těžký kámen vysoko nad hlavu a prudce uhodil. Než doběhl Katari s Taruchou – museli oběhnout několik balvanů – bylo už po kočce. Lupič těch hezkých morčátek a malých lam byl mrtev.

„Bude to pěkná kožešinka,“ liboval si Katari, zvedaje mrtvé zvíře za ocas.

„Nádherná!“ přitakal bez závisti Pili.

Podle indiánských pravidel lovu měla totiž patřit kůže Katarimu, protože on zvíře první vážně zasáhl a učinil neschopným pohybu. Šťastný lovec už myslel na to, jak dá kůži ulovené kočky mamince, aby z ní udělala dědovi teplý pás. Jeho staré, unavené kosti potřebují hodně tepla.

Vtom padl jeho zrak do míst, odkud se kočka vynořila. Za balvanem byl v zemi otvor.

„Chlapci, pojďte se podívat, kde naše kočička bydlela!“ zavolal Katari. Pustil zabité zvíře z ruky a všichni tři rychle vyběhli po prudkém svahu a balvanech k otvoru doupěte.

„Pozor, kluci, může tam mít koťata!“ šeptal Pili, opatrný jako vždy. Ale Katari se už soukal po rukou a kolenou do doupěte. Vchod byl kupodivu dost velký. Snad by se tam dalo vlézt, zatím to jde po kolenou a s pomocí loktů. Snad to půjde i dál, i když se bude muset plazit po břiše. Nerozmýšlel se ani chvilku a už byl uvnitř. Šlo to nad očekávání hladce, nečekal, že to půjde tak snadno.

Kousek, asi tak čtyři kroky, lezl chodbičkou, do níž ještě pronikalo světlo. Za chvíli ho však obklopila úplná tma, takže si musel každý kousek cesty napřed rukama ohmatávat. Ohmatával si nejen půdu, po níž se plazil pomaloučku kupředu, ale zkoušel tu a tam lehkým dotykem i stěny po stranách tunelu. O výšce chodbičky se přesvědčil dosti tvrdě, když neopatrně zvedl hlavu a narazil do skály.

Pak se mu najednou stěny tunelu po stranách ztratily. Zastavil se a hmatal do široka, kam až jen rozpaženýma rukama dosáhl, ale stěny nikde. Zvedl ruku, ale ani nad hlavou nenahmatal skálu. Opatrně se tedy zkusil zvednout do stoje s rukou trčící vzhůru. Teprve když se úplně narovnal, nahmatal špičkami prstů strop. Pro jistotu klesl znovu na kolena a hmatal rukama kupředu, kam až dosáhl. Potom popolezl po kolenou kupředu a znovu hmatal v širokém oblouku kolem sebe. Bylo to podivné kočičí doupě, místa tu bylo všude dost a dost.

„Kluci, polezte za mnou, zdá se, že tu je nějaká dost velká jeskyně!“ Světlejší tunel, kterým vlezl dovnitř, se zatemnila za chvilku byli už všichni tři uvnitř.

„Sedněte si, musíme se tady trochu rozkoukat,“ navrhl Tarucha.

Seděli tiše ve tmě Nikde nic, naprosté ticho. Koťata tu asi nejsou, to by se už ozvala. Škoda, náčelník by je jistě pochválil, kdyby přinesli další úlovek. Vzrušení pomalu opadávalo a naši chlapci začínali vnímat okolí. První, čeho si všimli, byl dosti silný, typicky kočičí zápach doupěte. Okolo sebe nahmatávali drobnější kaménky, jinak se zdálo, že je půda v jeskyni celkem rovná a plochá.

„Co teď?“ přerušil ticho Katari.

„Nevím, to je těžké, nevidím si ani ruku před očima, ať koukám, jak koukám,“ povídá Tarucha.

„Musíme zjistit, jak to tu vlastně vypadá,“ navrhoval Pili a už měl plán hotov. „Tarucha zůstane sedět tady a nehne se z místa. Já a Katari se vrátíme ke stěnám u vchodu, já nalevo, Katari napravo. Až nahmatáme stěnu, půjdeme pomaloučku a opatrně podél ní, s rukou pořád na stěně, pořád se jí budeme dotýkat. Musíme dávat pozor – mohla by tu být nějaká jáma nebo skalní rozsedlina.“

Nikdo z chlapců nic nenamítal, opatrný Pili měl pravdu, byl to dobrý plán. Zbrklost by se ve tmě nemusela vyplatit, jak to říká náčelník Paka? Statečnost s rozvahou přináší vítězství, zbrklá statečnost přináší bláznu jen škodu a nepříjemnosti.

Chlapci se opatrně rozešli. Katari se pomaloučku došoural k světlejšímu otvoru vchodu, až se nataženou rukou dotkl stěny. Levou rukou se jí dotýkal a pravou si držel těsně nad hlavou, dlaní vzhůru, aby nenarazil o nějaký výčnělek skály trčící ze stropu jeskyně. Očekával, že ho skála povede doprava, ale stěna jako by ustupovala zcela neočekávaně doleva, směrem ven, do údolí. Krok kupředu, ohledání dalšího kousku půdy před sebou, další krok, další ohledání, zase krok. Jeden, dva, tři, čtyři. Jak tak postupuje, v duchu si počítá.

„Maya, paya, kimsa, pusi…“

Právě když chtěl říci phiska – pět, zahlédl jakoby nitku světla. Ano, tady vlevo, asi tak ve výšce očí je ve stěně slabounký světelný paprsek!

Opatrně k němu posunul ruku a spatřil, jak se ze tmy vynořily lehké obrysy prstů. Tak proto tedy stěna ustupovala! Tady, v tomhle místě, musí být skalní stěna velmi tenká. Nahmatal si nohou krok ke stěně, aby si to zvláštní místo mohl lépe prohlédnout.

„Katari, jsi tam?“ ozval se vtom Tarucha. „Neslyším tě jít. Co se děje? Piliho slyším, ale tebe ne.“

„Jsem tady, jsem v pořádku, ale něco jsem tu našel. Nehádej, stejně to neuhodneš – je to světlo zvenčí!“ promluvil vzrušeně Katari.

„Co? Světlo zvenčí?“ přidal se z temnot hlas Piliho. „Já jdu stále doprava, tady na mé straně jde stěna dovnitř skály.“

„Tak se pojď podívat sem ke mně. A ty, Tarucho, pojď sem také!“ vyzval je Katari.

V několika okamžicích se tam sešli všichni tři. Mezitím Katari ohmatával světlou štěrbinu. Pokusil se do ní strčit prsty, když tu ucítil, že se kousek kamene pohnul. Zapáčil prsty a světlo zazářilo jasněji, když se mu podařilo kousek okraje odlomit. Teď už viděl svou ruku docela dobře. Světlo vnikalo jasně dovnitř štěrbinou širokou asi jako půl zrnka kukuřice a přibližně tak dlouhou jako jeho prst.

„Ukaž, Katari!“ ozval se za ním vzrušený, přidušený hlas Taruchy.

„Počkejte, kluci, udělejte mi kousek místa!“ slyšeli i Piliho a ustoupili, aby si mohl i on ten maličký zázrak dobře prohlédnout. Viděli, jak se něco mihlo, ozvala se rána kamenem do skály a už je oslepil proud prudkého světla. Pili cestou nahmatal na zemi větší špičatý kámen, zvedl jej a uhodil jím vší silou do toho nadějného kousíčku světla. Pokus se podařil, úder vyrazil do zvětralé skály otvor veliký jako dvě pěsti.

V jeskyni se rozsvítilo. Chlapci najednou viděli jeden druhého a viděli i okolo sebe. Pili znovu zvedl kámen a bušil jím do okrajů otvoru. Několika dobrými ranami se mu podařilo rozšířit jej do velikosti asi tří dlaní. Zatím jejich oči přivykly náhlému přívalu světla a chlapci viděli, že jsou v dosti prostorné jeskyni, jejíž strop tvořila zužující se štěrbina, ztrácející se v temnotách někde vysoko nahoře. Dno jeskyně bylo skoro rovné, jen zcela nepatrně se sklánělo doleva. Tvarem byla jeskyně nepravidelná, její největší délka byla asi dvanáct kroků a její největší šířka asi tak osm. Až na trochu zbytků po horské kočce byla prázdná a celkem čistá.

„Kluci, tohle bude naše jeskyně! Jenom a jenom naše! Budeme jí říkat PHISI-UTA, Kočičí dům, a nikomu o ní nepovíme. Bude to naše tajemství!“ rozhodl Katari a chlapci nadšeně souhlasili. Jeskyně se jim všem hrozně líbila a nejraději by v ní hned bydleli.

„Musíme si ji vyčistit a zařídit, takhle by se tu nedalo žít,“ připomínal Pili. „V první řadě ji musíme vyčistit. Kočičina není nic příjemného a ty zbytky, co nám tu naše kočička nechala, také ne. Dost to tady smrdí. Víte co, mládenci, jeskyni prostě vykouříme. Je ještě brzy, dojdu do vesnice pro oheň a pak milou jeskyni vypálíme.“

„Dobrá,“ přikývl Tarucha, „než se vrátíš, vyházíme z jeskyně kameny, válí se jich tu dost a dost, a přineseme roští na oheň.“

„Ba ne,“ odporoval Katari, „kamení nevyházíme, někdo by si ho mohl všimnout. Sneseme všechny kameny na hromadu támhle do kouta, třeba se nám budou později na něco hodit. Potom můžete jít na roští, než se vrátím. Když bude jeskyně cítit ohněm a kouřem, nevleze sem už žádné zvíře.“

Chlapci se pustili horlivě do práce. Katari přinesl nářadí na rozdělávání ohně, kus plochého dřeva s jamkami a tyčinku přibližně o síle dětského prstu a délce pídě. S tím uměl zacházet každý z nich. Připravil si hrstku jemné, suché trávy, v kleku na jednom koleni přišlápl chodidlem druhé nohy ploché dřevo k zemi, do jedné z jamek nasadil tyčinku a prudkým pohybem dlaní jí rychle vrtěl v jamce, přičemž se ji snažil co nejvíce tlačit do jamky.

Napřed se nedělo nic. Tyčinka se prudce otáčela v jamce, znenáhla ji rozšiřovala a začínala hromadit okolo sebe tmavý dřevěný prášek, vyvrtávaný tyčinkou z onoho plochého kusu dřeva. Pak se zpod hrotu otáčející se tyčinky poprvé slabě zakouřilo. V té chvíli Katari ještě přitlačil a zrychlil otáčení, až sloupeček slabounkého kouře pěkně zesílil.

Teď vložil do své práce veškerou sílu a zručnost. Okolo tyčinky už byla hromádka černého prachu a ostře vonělo doutnající dřevo. Pak náhle přerušil práci, odložil tyčinku, přiložil k té hromádce co nejopatrněji hrstku suché trávy a s největší pozorností a soustředěním do ní jemně foukal.

V prachu pod trávou se najednou objevilo maličké řeřavé místečko, jemným, vytrvalým a plynulým foukáním řeřavělo víc a více, až tráva chytla a objevil se malý plamínek. Oheň byl na světě a celá operace trvala sotva tak dlouhou dobu, jakou by potřeboval chodec k ujití asi tří set kroků.

Na místo, kde měla kočka svůj pelech, nakladli hromadu klestí a suché trávy, právě proražené „okno“ ucpali, jak se dalo, palivo zapálili a rychle vyběhli. Vchod do jeskyně uzavřeli plochou kamennou deskou, kterou našel Tarucha. Nechali jen malý otvor, aby mohl dovnitř vzduch, protože by jinak mohl oheň uhasnout. Ta kamenná deska jim bude sloužit za dveře a budou jí vždycky zakrývat vchod, když v jeskyni nebudou, nebo večer, když si v ní rozdělají oheň, aby nebylo jeho světlo odnikud vidět. Při pohledu zdola se nebude nijak lišit od okolních kamenů a nikdo nebude tušit, že tam nějaký vchod do jeskyně je.

„Tak, a teď půjdeme hezky domů a necháme jeskyni uzavřenou do zítra. Oheň ji vyčistí,“ zakončil Katari.

Bylo už dosti pozdě, dno údolí už leželo ve stínu, když se vydali indiánským husím pochodem k domovu. V záhybu rokle se Pili ohlédl k jeskyni a vykřikl údivem. Vysoko nad jeskyní, ale dobrých padesát šedesát kroků vpravo stoupal ze skal slabý proužek dýmu.

„Kluci, podívejte se, naše jeskyně má také otvor, nahoře, odchází tamtudy kouř, nebude nás obtěžovat dým, až si v ní rozděláme oheň!“

A všichni tři se shodli, že PHISI-UTA, Kočičí dům, je tou nejpěknější a nejdokonalejší jeskyní na světě.

KAPITOLA 3

Od té doby uplynulo něco přes rok. Chlapci si zatím svou jeskyni zařídili co nejpohodlněji; měli tam všechno, co mohli potřebovat. Do jednoho kouta nanosili silnou vrstvu suché trávy a na tu pak rozprostřeli velkou kožešinu lamího samce Tím získali prostorné, pohodlné a teplé lůžko. Na něm ležely dvě staré vlněné pokrývky, které si vyprosili doma. Třetí se jim zatím ještě nepodařilo sehnat, protože vlněná pokrývka je cennou věcí a nikde jich není v chudých domácnostech horských Indiánů nadbytek. Když v jeskyni přespávali, stulili se pěkně jeden k druhému a přikryli se všichni tři oběma pokrývkami.

Ohniště si udělali vpravo od vchodu, protože zjistili, že v tomto místě stoupá kouř přímo do štěrbiny ve stropě. Štěrbina působila jako skvěle táhnoucí komín a v jeskyni bylo vždy příjemně teplo a čistý vzduch bez kouře, i když si rozdělali oheň na uvaření jídla nebo pro zahřátí za chladných večerů.

Všichni tři měli jako praví Indiáni oheň hrozně rádi. indián má rád malý oheň, který hezky svítí a hřeje, oheň ze suchého dříví, který nedává mnoho kouře. Rádi u něho sedali, dívali se do plamenů a tiše si povídali, nebo mlčeli, což bylo stejně pěkné. Indiáni si rádi povídají, stejně rádi však spolu mlčí a přemýšlejí. Mají rádi ten hezký pocit, který poznal snad každý, kdo strávil s přáteli delší dobu tábořením v divočině a pobytem pod širým nebem. Krásný pocit, který dává přítomnost dobrých přátel, prosté vědomí jejich přítomnosti, kdy úplně stačí sedět společně mlčky u ohně a člověku to připadá jako nejlepší zábava.

Vedle ohniště si postavili z kamení sesbíraného v jeskyni jakousi poličku, na níž měli uloženo nádobí na vaření, dočerna začazený hliněný hrnec, tři hliněné misky na jídlo a tři dřevěné lžíce. Vedle poličky stál v písku velký hliněný džbán, který chlapci našli za vsí vyhozený, protože byl prasklý. Pili džbán opravil, zalepil trhlinu obratně pryskyřicí a donesl do jeskyně. Tak získali nádobu na vodu, kterou nutně potřebovali, aby byla jejich malá domácnost úplná. Pravda, nemohli s ním chodit k potoku pro vodu, protože by se zalepená štěrbina zase otevřela, a tak do něj museli vodu vždy nanosit v hrnci na vaření. Na pití měli zatím jen jeden pohárek.

Na druhé straně lůžka měli svou zásobárnu. Byla to jáma vyhrabaná v zemi a vyložená plochými kameny. V ní měli vždycky hromádku bramborů, ať již čerstvých, nebo sušených, pár hrstí sušené zeleniny na polévku, trochu koření a pár kousků sušeného lamího masa, jemuž Indiáni říkají ČARKI. Zásobárnu přikrývali velkým plochým kamenem a úzkostlivě dbali, aby v ní bylo vždy jídla aspoň na jeden den pro všechny tři. S tímto vybavením se cítili jako doma.

To bylo celé zařízení jeskyně Kočičího domu. Víc nepotřebovali. Když nevařili nebo si nehráli někde venku, sedali ve dne obvykle u „okenního“ otvoru, kde bylo dost světla na práci. Co dělat bylo vždy. Tu bylo třeba opravit prak, aymarsky nazývaný K’ORAWA, jindy zase opánek z kůže, vyřezat novou lžíci. Zbýval čas i na povídání, i na hru.

Celý prostor jeskyně si pěkně urovnali, vybrali každý větší kamínek a nanosili tam čistý, hebký písek z koryta potoka. Náčelník Paka jim dal za zabití divoké kočky starou kůži guanaka, divoké odrůdy lamy. Tu rozřezali na tři kusy, jichž užívali jako sedátek. S tímto zařízením si připadali bohatí a byli ve své jeskyni šťastni.

Když odcházeli, uzavřeli vždy nejdříve okno dvěma přitesanými kameny, aby otvor ve skalní stěně nebudil pozornost případného náhodného návštěvníka rokle. Pak přiklopili vchod velkým plochým kamenem, který už v den objevení jeskyně nalezl a přivlekl Tarucha. Na tato bezpečnostní opatření nikdy nezapomínali, jeskyně musela zůstat jen a jen jejich.

Ze svého panství odcházeli vždy neradi. Tam, v tom osamělém údolí, tam se cítili pány. Nechodili tam ani inkovi válečníci, protože tam nebylo nic cenného, co by je mohlo zajímat. Údolí se stalo rájem a útočištěm našich chlapců, místem, které pečlivě střežili před kýmkoliv, místem, kam zásadně nebrali ani své další kamarády ze vsi. O tom se dohodli hned po objevení jeskyně a zachovávali přísné tajemství svého nejmilejšího útulku před každým. Důležité bylo, že se jich nikdo nikdy přímo neptal, kam chodí, co dělají ve svém volném čase a kde tak často přespávají mimo vesnici. To Indiáni nedělají, to není rozhodně v jejich povaze.

Je samozřejmé, že i Indián je zvědavý jako každý jiný člověk, dovede se však dobře ovládat, dovede si poručit. Nerad se zbytečně ptá a k smrti nerad se mísí jakýmkoliv způsobem do věcí, jež se ho přímo netýkají. Především do věcí druhého, i když je to člen rodiny, vlastní dítě či jiný blízký příbuzný nebo přítel.

Každý se snaží vyřizovat si své věci sám, neobtěžovat druhé, pokud to není opravdu nezbytně nutné. Vyžaduje však od druhého, od každého člena své rodiny, aby bezpodmínečně, bez připomínání a dobrovolně plnil své povinnosti, které mu život ve vsi a v rodině ukládá.

Chlapci využívali každé volné chvíle, aby se ve své jeskyni sešli a popovídali si. Už několik let byli ve věku, kdy museli doma pomáhat, kdy měli každý své pevně vymezené úkoly, a čím byli starší, tím více bylo práce a měně volného času.

Indián – zemědělec a chovatel lam a alpak – nemá nikdy mnoho času k zahálení. Obdělávat půdu vysoko v horách není lehké – i když to jsou políčka poměrně malá. Všude v okolí vesnice, v celém údolí Murmuntani byla obdělána doslovně každá píď jen trochu použitelných pozemků. Políčka byla přilepena na svazích, velká většina na uměle vybudovaných teráskách, a jen málo pozemků bylo na přirozeně rovném terénu.

Ty terasy byly skvělou ukázkou indiánského důvtipu a stavitelských schopností. Na vhodných svazích museli napřed postavit náležitě vysoké zdi z kamení, trochu zešikmené směrem ke svahu, aby byly odolnější. Pak nastala velká, těžká dřina pro všechny členy rodiny bez rozdílu a často i pro příbuzné a přátele, kteří jim přišli na pomoc Prostor mezi zdí a svahem museli vyplnit, museli tam nahoru nanosit půdu, úrodnou zem, kterou pracně sháněli a vyhrabávali z břehů potoka, ze skalních skulin a štěrbin takřka hrst po hrsti.

Svá terasovitá políčka nemohli postavit jen tak, ledaskde. Museli pro ně předem pečlivě a uváženě zvolit místo, kam bude možné přivést vodu k jejich zavlažování. To byla další velká práce, další doklad schopností Indiánů, jistě nebylo jednoduché vytyčit a vyhloubit kanálky, jimiž museli vodu na políčka přivést, často z pozoruhodných vzdáleností. Bez umělého zavlažování se však nemohli obejít tam, kde po delším období dešťů – v létě jižní polokoule –– přicházela řada měsíců bez jediného mráčku na nebi.

Půda se tam v horách brzy vyčerpá, a proto je třeba ji vždy po dvou až třech letech nechat ležet ladem, aby zase nabrala sil. Indiáni v té době ještě neznali pravidelné hnojení půdy, jen pod brambory vkládali při sázení do vyhrábnuté jamky kousek lamího trusu.

Odpočinuté políčko bylo třeba nejdříve zrýt a okopat. Rylo se dřevěným, primitivním rýčem z kusu dřeva, na jehož konci byla řemínkem ze surové kůže přivázána úzká kamenná čepel. Jen dva lidé ve vsi, náčelník Paka a Uru z rodu Č’oke, měli bronzové čepele rýčů, které si přinesli zdaleka, až od stříbrných dolů inků. S bronzovými čepelemi se pracovalo daleko lépe a snadněji, tyto rýče zajížděly lehčeji do půdy, byly však drahé. Náčelník Paka vyprávěl, že za svoji čepel musel dát pět dospělých lam. Považte! Pět lam za kus zářícího kovu!

Na dosti dlouhé násadě byl dole řemenem ze syrové kůže přivázán ještě dřevěný výstupek z kusu ohnuté větve, do něhož se při rytí opírala noha. Každé políčko se muselo napřed pořádně zrýt, pokud možno pěkně do hloubky, pravidelně a stejnoměrně, nelitovat námahy a potu, protože čím hlouběji se rylo, tím lepší byla potom úroda.

Jako první plodina přišla na čerstvě obdělané pole vždycky kukuřice. Potřebovala nejvíc síly z půdy a také nejvíc vody. Vyrostla až do výše ramen dospělého muže a rodila palice dlouhé jako nejdelší prst, palice plné žlutých, červenavých a hnědých zrn. Katariho maminka Mukaňa je drtila na kamenné desce na hrubou mouku, již přidávala do polévek k zahuštění, vařila z ní kaši a pekla výborné placky.

Mladá kukuřice byla velkou pochoutkou pro děti. Mladinké, ještě měkké palice kukuřice byly přece tak dobré syrové! Byly tak šťavnaté a sladké, avšak ještě sladší byly dlouhé zelené lodyhy. Otrháte velké zelené listy a zbude vám silná, pevná a tuhá lodyha. Tu zlomíte a pak zuby pěkně odtrháváte vlákna tvrdého povrchu. Pod ním je šťavnatá dřeň, sladká a tak dobrá, že to někdy stálo i za to, vplížit se do kukuřičného pole a nějakou tu lodyhu si tajně vzít – i když to znamenalo v případě dopadení tvrdý trest, protože mladé lodyhy byly cenným krmivem pro lamy v dobách nejvyšší nouze, v dobách, kdy pro ně nebylo nic k zakousnutí.

Po kukuřici přišla na pole příštího roku HUPCHA4, rostlina asi tak čtyřicet centimetrů vysoká, krásně zbarvená, žlutá a červená, již Indiáni pěstovali pro zrnka – malé, žlutavé či růžové kuličky. Také tyto kuličky ženy ve vsi drtily na hrubou mouku, jíž zahušťovaly polévky, či z ní pekly hrubé pečivo.

Její příprava nebyla jednoduchá. Po sklizni muži HUPCHU vymlátili zahnutými, dlouhými klacky, jimž říkali HAUK’AŇA. Zrní pak zbavili nečistoty a plev přesýpáním na silném odpoledním větru. Čisté zrno nasypali do pytlů a na hřbetech lam dopravili do svých domovů.

Doma je ženy lehce opražily na hliněných miskách, nasypaly do velkých a hlubokých kamenných nádob, jakýchsi velikých moždířů, v nichž zrní bosýma nohama trpělivě šlapaly, aby je tak zbavily tvrdých slupek uvolněných pražením. Když pak novým přesýpáním na větru zrno očistily, zbyly v nádobě malé, lehce nažloutlé kuličky, jež pak už stačilo proprat v čiré proudící vodě, aby zbyla čistá zrna HUPCHY, připravená k použití v kuchyni nenáročných Indiánů.

Výhodou této plodiny bylo, že ke svému růstu nepotřebovala mnoho vody a nevyžadovala složitější ošetřování. Nevýhodou bylo, že se někdy znenadání objevily spousty nevelkých housenek, jež dokázaly zničit větší část úrody. Proti nim nebylo pomoci, nepomáhalo ani zaříkávání a kouzlení moudrého dědy Tiriho. Děda říkal, že ty housenky jsou trestem duchů za něco špatného, co lidé ze vsi provedli.

Matka Země, PAČAMAMA. se mstí a zlobí, když ji lidé urazí nějakou špatností, a potrestá je pak tím, že dovolí zlým duchům, aby vyvolali žravé housenky. Po takové pohromě vždycky nastal špatný rok, rok chudoby a nedostatku, někdy dokonce i hladu. Znamenalo to méně jídla, pro všechny a ženy musely moc šetřit na jídle, šetřit a myslet při vaření – i když se jim často srdce svíralo nad hubenými muži a pobledlými dětmi, jejichž bříška byla nafouklá nedostatečnou výživou. Tuto zlou dobu překonávali vírou, že ten příští rok bude zase lepší, že v příštím roce bude opět hojnost jídla pro všechny. Matku Zemi usmiřovali oběťmi plodin a domácích zvířat, aby se už nehněvala, zapomněla na jejich špatnosti a ukázala jim zase svou přívětivou tvář.

Třetím rokem se na indiánská políčka sázely brambory, aymarsky Č OKENAKA. K satbě vybírali Indiáni drobnější brambůrky, nebo z těch větších ty, jež měly dvě nebo tři očka. Ty pak před sázením rozřezávali a každý kousek s očkem se stal zárodkem nového trsu brambor. Rýčem nakypřili půdu a v řadách pak nadělali jamky.

To byla zpravidla práce mužů. Za muži s rýči lezly po kolenou ženy a děti, vždy ve dvojicích. Jeden z nich, obvykle dítě, měl v loktuši zvané AWAYU suchý, rozdrolený trus lam a vložil do každé jamky nevelkou hrst. Žena nesla ve svém AWAYU brambůrky k sázení. Do každé jamky na hrstku trusu vložila podle své zkušenosti dva tři maličké brambůrky nebo jeden z těch větších s více očky a jamku zahrábla.

Tím byly brambory svěřeny Matce Zemi. Sázelo se vždy koncem období pravidelných dešťů, aby se dobře uchytily a nebylo je třeba později tolik zavlažovat. Po skončení sázení vykonala každá rodina na okraji svého políčka malý obřad k poctě Matky Země, při němž Indiáni vypili trochu čiči. Než se kdo napil, musel odříkat krátké požehnání a ulít ze svého pohárku trochu nápoje na zem. Pak na maličkém ohníčku spálili jako další oběť špetku vonné pryskyřice.

Po nějaké době přišli vesničané na políčka znovu, každý s hrubou motykou s kamennou čepelí, a navršili půdu k mladým rostlinkám do řádků. Tím se bramborová políčka zároveň zbavila plevele, který by mladým rostlinkám zbytečně ubíral drahocennou vláhu.

Druhé okopání přišlo na řadu později, když už byly rostlinky větší. V tu dobu také zastavovali zavodňování bramborových políček. Nastávala doba sucha, kdy po dva až tři měsíce nespadla na celé ploše náhorní roviny ani jedna významnější dešťová sprška, a stejně tak ani v okrajových údolích na západním svahu And, k nimž patřilo i Murmuntani.

Sklizeň brambor byla zato vždy malou slavností. Do polí se vypravila celá rodina. Otec připravil hromádku pytlů z vlny lam, hnědě a bělavě pruhovaných, maminka uvařila do hliněného hrnečku kořeněnou a slanou bělavou, hustou omáčku. Katari vybral a přivedl na dvorek domku deset největších a nejsilnějších lam a děda Tiri se postaral o dostatek pevných, měkkých provazů, pečlivě a ozdobně upletených na způsob copů z hnědé a bělavé vlny. Ty provazy potřebovali k upevnění nákladů brambor na hřbety lam.

Každý člen rodiny měl přidělenu svoji řádku bramborového políčka a k té si klekl na obě kolena. V pravé ruce držel plochou lopatkovitou kost z pánve lamy nebo kamennou plochou čepel a těmito nástroji pak vyhrabával jeden trs brambor po druhém, jak mu jejich polohu vyznačovala uschlá nať na povrchu políčka.

Vybrané brambory se ukládaly do pytlů, jež byly už svou velikostí vyrobené právě na množství, jež unese jedna lama. Kvečeru pak táhly do vsi ze všech stran řady lam, každá s dvěma pruhovanými vaky sklizně brambor, svázanými a upevněnými na hřbetě zvířete tak, aby ležely na jeho bocích. Lamy měly v uších barevné třapečky z vlny, označení majitele stáda, a na prsou pod krkem další slavnostní barevnou vlněnou ozdobu s třásněmi. Vedoucí zvířata měla ještě vpleteny kousky pestré vlny do kožichu na hřbetě a na bocích a na krku velké křaplavé dřevěné zvonce.

Když sklizeň brambor po několika dnech skončila a Indiáni přivezli poslední náklad, zaběhla maminka Mukaňa do domku a přinesla z ohniště na hliněné misce trochu žhavého, řeřavého dřevěného uhlí. To položila na zem před vedoucího lamího samce, nasypala na ně trochu vonné pryskyřice a s dýmající miskou obešla pomalým, slavnostním krokem třikrát skupinku lam s nákladem brambor. Potom se postavila před zvířata a foukala kouř vonné pryskyřice zvířatům na hlavy, aby tak oslavila konec sklizně nejdůležitější plodiny roku a zajistila si obětí kadidla přízeň duchů pro další rok. Zdálo se, že se obřad líbil i lamám, protože stály klidně a obracely za maminkou moudře své hezké hlavy s klidnýma, jasnýma očima.

Otec Thokkeri pak přinesl hliněnou láhev s trochou kvašeného nápoje z kukuřice nebo z HUPCHY, nalil si trošku do dlaně a postříkal celou skupinku zvířat. Pak se sám napil, nabídl mamince, pak Katarimu, Waře a postupně každému z přítomných. Každý, kdo se napil, musel odříkat, že přeje celé rodině, aby brambory ve zdraví snědla, aby byla po celý následující čas až do nové sklizně zdráva, a musel pochválit několika slovy velikost a jakost brambor.

Po několika týdnech si maminka připravila příhodné rovné prostranství za domkem, zametla a vyčistila je a pokryla tenkou vrstvou suché trávy IČU, jíž Indiáni z And používají k pokrývání střech svých domků v podobě dosti dlouhých došků, k výrobě tlustých rohoží a obalů k uchování potravin. Chystala si tak všechno k výrobě sušených brambor, jimž Indiáni říkají ČUŇO. Kdy se brambory takto vůbec začaly konzervovat, to se dnes nedá říci. Jistě už tehdy, nebo krátce poté, kdy pradávní předkové Indiánů první brambory v Andách před tisíciletími vypěstovali.

V nadmořské výšce mezi třemi a čtyřmi tisíci metry a leckde i výš by totiž prostě nedokázali brambory, svou nejdůležitější potravu, uchovat tak dlouho, jak potřebují, především pro velké rozdíly teploty, které v některých měsících dosahují až padesáti stupňů v jednom dni.

S klasy kukuřice je všechno daleko jednodušší. Klasy se prostě nechají dobře vyschnout, jejich svazky se pověsí na suché místo v domku na zásoby a to je vše. V některých místech, především tam, kde se pěstovalo více kukuřice, si Indiáni k jejímu uskladnění stavěli zvláštní jednoduché skrýše či zásobárny, vždy na místech pečlivě vybraných, kde je sucho a kde je přirozený průvan, aby se tak sucho zásobárny ještě zvýšilo a kukuřice netrpěla.

Takové skrýše si vybudovali i Indiáni z Murmuntani. Ve skalní stěně na západní straně údolí se táhla téměř vodorovná štěrbina, necelý sáh vysoká, k níž vedl příkrý výstup, sestávající z řady přitesaných nevelkých výstupků a výčnělků, po nichž bylo možno s trochou obratnosti vylézt nahoru. Tam, do té štěrbiny, postavili z kamení celou dlouhou řadu malých sýpek velikosti a tvaru asi padesátilitrových sudů. Do nich po sklizni na zádech nanosili proschlou kukuřici. Tato svá skladiště stavěli vysoko na strmé skalní stěně proto, aby své drahocenné zásoby potravy uchránili bezpečně před hlodavci a vlhkem.

S brambory to bylo jiné. Brambory jsou choulostivé a v kraji, kde je ve dne slunečno a teplo a v noci často mrzne, by dlouho nevydržely. Proto bylo třeba vymyslet nějaký způsob jejich konzervace. A k této důležité práci se maminka Mukaňa právě připravovala.

Přebrala pečlivě celou zásobu brambor a vybrala z nich všechny drobnější, asi dvě třetiny celé sklizně. Ty si dala stranou. Ty větší dala zpět do pytlů a uložila zase v domku. Z těch budou teď jíst, nějaký čas vydrží, když jsou uloženy uvnitř v domku, kde je sucho a nemrzne.

Ty menší a docela malé pak ještě rozdělila na dvě hromady. Menší z nich opět pečlivě sebrala do pytle, jako sadbu pro příští rok. Potom je i s pytlem pečlivě uložila do jámy v zemi, vyložené plochými kameny a vystlané suchou trávou, jámu zakryla kusem tlusté rohože z tuhé, pryskyřičnaté trávy a navrch udusala vrstvu hlíny.

Ty z druhé, větší hromady rozprostřela hezky jeden vedle druhého na vrstvu suché trávy za domem. V té době byly andské noci nejjasnější, hvězdy zářily na temném nebi jako démanty první velikosti a k ránu krutě mrzlo. Když se rozednilo, byla všude na trávě silná jinovatka a oteplovalo se až hodinu po východu slunce.

V noci brambory zmrzly jako kaménky, a když se následujícího dne trochu oteplilo, šlapala po nich maminka Mukaňa spolu s Warou bosýma nohama a zbavily je tak snadno a rychle slupek. Podruhé po nich šlapaly, když zcela rozmrzly. Vymačkávaly z nich tak vodu. jinak je nechaly po celý den na teplém sluníčku, aby se sušily. V noci znovu zmrzly, ráno z nich obě ženy vytlačily novým šlapáním další vodu. Ve dne zase schly. To se opakovalo po pět až šest dní. Za tu dobu se brambory dokonale vysušily, dostaly tmavou barvu a byly zcela lehoučké. Nebyly už tak chutné jako čerstvé, ale vydržely v této úpravě třeba deset let. Před použitím je musela Mukaňa vždy namočit na půl dne do vody a pak uvařit.

Když byly brambory usušeny, vyčistil tatínek Thokkeri s Katarim starou jámu za domkem, opravili její vyložení plochými kameny a vystlali suchou trávou nejen na dně, ale i po stěnách. Tam pak sušené brambory uložili, jámu přikryli vrstvou suché trávy, na ni položili starou lamí kůži bez srsti a navrch nasypali ještě vrstvu suché země. Tak měli brambory pěkně v suchu a zajištěny až do nové sklizně.

Simi se svými Kečuy dal pokoj až do konce sušení brambor. Potom se objevil se svými lidmi a s válečným kyjem v ruce se ohlásil.

„Paya kostalnaka čuňo! – Dva pytle ČUŇA!“ poručil suše svou lámanou aymarštinou.

Někde žádal tři pytle, jinde jeden. Už dříve si vzal po pytli čerstvých brambor od každé rodiny a to všechno si dal odnosit do své pevnůstky. Na protesty odpovídal jen svou hroznou válečnou palicí.

Jednoho dne, asi tak měsíc po skončení výroby sušených brambor, šel Katari do horní části údolí, kde byly také pozemky jeho rodu, aby tam podle otcova návodu upravil zavodňovací kanál. Šel tam velice rád, protože to byla jeho nejmilejší práce. Hrozně rád dělal něco s vodou, hrál si s ní, mazlil se s ní, čistil koryto kanálů a odstraňoval jí z cesty překážky, jen aby mohla nerušeně téci tam, kde ji potřebovali.

Když kanál pročistil, sedl si chvilku na balvan a rozhlédl se kolem sebe. Od nejhořejší části potůčku přibíhal Pili! Co to? Opatrný, vždy rozvážný a spíše pomalejší Pili utíká jako vyplašená viskača! Přeskakuje z balvanu na balvan, probíhá po cestičkách mezi políčky a přeskakuje zavodňovací stružky. To se muselo něco stát, něco velkého a neobyčejného, když Pili takhle pospíchá!

Doběhl ke Katarimu a svalil se vedle něho na plochý balvan. Tvář měl zalitu potem, oči vykulené a hruď se mu dmula po namáhavém běhu.

„Katari!“ vyhrkl, když se trochu vydýchal. „Katari, do pevnůstky k Simimu přiběhl ČASKI5. Nenesl nic a byl hrozně unavený, sotva se potácel. To zas bude něco špatného! Určitě nějaká zlá zpráva – pro nás!“

„To víš, od nich ještě nikdy nic dobrého nepřišlo. Ale co kdyby to byla také jednou špatná zpráva – pro ně?“ odpověděl překvapený Katari.

„Neměl bych zaběhnout k náčelníkovi?“ zeptal se ještě udýchaný Pili.

„Víš co? Jdi tam hned! Já půjdu tamhle na stráň, vylezu na stěnu nad pevnůstkou, odkud budu vidět dovnitř. Podívám se, co se tam bude dít. Snad, z toho půjde uhodnout, oč vlastně jde. Pak přijdu také k náčelníkovi. Počkej tam určitě na mě!“

Oba chlapci se rozešli. Pili odběhl dolů údolím k náčelníku Pakovi, Katari se vydal úzkou roklí vzhůru a pak v ostrém úhlu zpět směrem k údolí, až se dostal na vrcholek skalní stěny nad údolím. Poslední kroky lezl po čtyřech a pak ulehl nad okrajem stěny tak, že když trochu zvedl hlavu, viděl mezi dvěma kameny šikmo dolů pod sebe, do pevnůstky. Nebyl tady poprvé. Tento kousek skalní stěny byl oblíbenou pozorovatelnou chlapců, odtud často zvědavě sledovali činnost kečujských válečníků.

Tam dole bylo živo! Jako když píchne do vosího hnízda! Na kamenné lavici před domkem Simiho seděl neznámý polonahý muž s pokrývkou přes ramena.

To bude asi ten ČASKI, myslel si Katari. A vypadá pěkně schváceně!

Před ním stojí Simi a vybízivě gestikuluje. Okolo nich jsou nakupeni všichni zbývající Kečuové. Vypadá to, jako by o něčem dost rozčileně debatovali. Je slyšet hlasy, některá slova se nesou dokonce až sem. Jak rád by Katari věděl, o čem se tam dole mluví! Slyší však jen tvrdý, hrdelní rachot kečujštiny, plné samých R a Č, jazyka, který se tak nepříjemně, pronikavě liší od jeho rodné měkké, lahodně znějící aymarštiny.

Ležel tak hezkou chvíli, až do okamžiku, kdy unavený běžec vstal a podporován kečujským bojovníkem se odpotácel do jedné z chýší v pevnůstce. Na nádvoří zůstal pak už jen hlouček živě rokujících Kečuů, přetřásajících to, co běžec přinesl. Nakonec odešel i velitel Simi.

Katari se odplazil od okraje, v bezpečné vzdálenosti se zvedl a uháněl dolů, co mohl. Seběhl roklí a za chvíli už byl u domku náčelníka Paky. Před domkem seděl na kamenné lavici Pili.

„Náčelník už na tebe čeká, Katari. Chtěl by vědět, co se stalo. Já jsem mu už svoje pověděl.“

V nízkém vchodu domku se objevil sám náčelník Paka – Orel. Byl oblečen stejně jako všichni ostatní muži ve vsi, lišil se od nich jen širokým červeným vlněným opaskem s vetkaným složitým vzorem.

„Tak co jsi tam viděl, Katari?“ ozval se klidně a rozvážně.

„Viděl jsem běžce ČASKI, Pili ti jistě už o něm říkal. Teď je v tvém bývalém domě a je hrozně unavený. Simi a Kečuové jsou strašně rozčilení. Asi se přihodilo něco moc velkého. Co by to mohlo být, náčelníku?“

„Ano, co by to mohlo být?“ zeptal se více sám pro sebe náčelník Paka,

„Katari, dojdi pro Thokkeriho a přiveď ještě i Čaču. Pili, ty doběhneš k rodům Kondori a Vilči a vyřídíš, že je naprosto nutné, aby sem náčelníci ihned přišli. Ihned, jak jsem řekl! Už se šeří, za chvilku bude tma, a tak to nebude nijak nápadné, když se takhle potichoučku sejdeme. Tak, hoši, pospěšte si, hezky rychle!“

Když chlapci odběhli, sedl si náčelník Paka na vysoký práh své chatrče a zamyslel se. Je to už hrozně dávno, co tu byl naposledy ČASKI, posel inkův. Přinášel, vždy závažné a důležité zprávy, pro Aymary skoro vždycky nepříjemné, vždycky potom Kečuové něco vymáhali. To, že přiběhl po tak dlouhé době zase dnes, to musí znamenat něco moc důležitého. Pro bezvýznamné věcí inkovi hodnostáři nikdy běžce neposílají, rozhodně ne. Nějakou tu méně významnou zprávu nebo příkaz přinese Simimu prostě některá z řídkých, teď – když tu jsou Kečuové – spíše vzácných karavan lam nebo náhodný poutník či nosič listí koky na cestě k Velké slané vodě.

Že by byla odvolána kečujská posádka? To se mu nezdálo pravděpodobné, to sotva. Nové válečné tažení? Proti komu, když je celá země široko daleko podrobena vojsky velkého inky? Nemohlo by to být nové povstání Aymarů proti nenáviděným uchvatitelům? Dobrá, ale jak a s čím? S holýma rukama a s praky proti dobře ozbrojeným posádkám vycvičených válečníků? Vždyť jim Kečuové sebrali kdejakou zbraň. Aby pak zase přišla inkova vojska a pobila nebo odvlekla muže a ženy někam jako otroky či rukojmí? Také tuto myšlenku náčelník zavrhl jako krajně nepravděpodobnou.

Co by tedy mohl příchod schváceného inkova běžce vlastně znamenat?

Náčelník si marně lámal hlavu s návštěvou tajemného významu Mezitím přišli rodoví náčelníci, pro něž poslal, a otec Katariho, Thokkeri, jakožto představitel rodu Mamani. Posadili se kolem Paky a přemýšleli, rozvažovali, probírali událost ze všech stran, uvažovali o kdejaké možnosti, ale ani oni nevymysleli nic pravděpodobného, proč asi ten posel přišel. Shodli se jen na tom, že to bude určitě něco významného.

V domku byla tma, jen ve výklenku ve zdi svítila malá lampička, sestávající z hliněné nevelké misky s trochou lamího tuku a knotu ze svazečku rostlinných vláken. Nakonec se v chatě rozhostilo těžké, zlověstné licho, každý usilovně přemýšlel a snažil se najít přijatelné řešení velkého otazníku, který nad ně zavěsil zlověstný příchod inkova posla. Nové daně z toho mála, co mají? Odvod mladých lidí na nějaké práce Kečuů? Nebo snad vypukl v zemi mor? Nějaké jiné zlo? Otazníky rostly donekonečna.

Pak přišel děda Tiri.

„Tak co, přišli jste na něco, co mohl ten chlap přinést? Ne? Možná že bych něco tušil. Vzpomínám si, jak tu byl vloni ten muž s kokou, který šel dolů k Velké vodě. Ten přece povídal, jak inka rozdělil vládu v říši mezi své dva syny. Ti dva se prý nemají rádi a už za života otcova prý tvrdě a nelítostně bojovali mezi sebou o jeho přízeň.

Kdo by se tomu také divil? Ten chlapík totiž také říkal, že jsou oba inkovi synové, ale každý z jiné matky, každý z jiné inkovy ženy. Jedna prý je ze starého kečujského rodu, ze vznešeného rodu z Cuzka, ta druhá má být ze severu, z dalekého severu, který si inka nedávno podrobil a připojil ke své říši velkým válečným tažením. Nemohlo by jít o válku mezi těmi dvěma, mezi severem a jihem říše o to, kdo bude vládnout celé zemi, kdo bude nejvyšším pánem?“

Všichni na dědu Tiriho koukali jako na zázrak. Tenhle Tiri, to je přece hlava! Ten si pamatuje kdeco a o všem ví! Tohle, to by mohlo být právě ono! Náčelníkům rodů se rozvázala ústa a všichni začali uvažovat, co by z toho mohlo vyplynout pro Murmuntani.

Rozřešení hádanky se dověděli všichni hned následujícího dne ráno. Brzy po východu slunce vyšli z opevnění čtyři Kečuové, vedeni svým obávaným velitelem Simim. Nejdříve zašli k náčelníku Pakovi.

„Hej, starej!“ zahulákal Simi na dvoře. „Polez ven! Svolat celé Murmuntani a hned! Slyšíš? Když říkám hned, tak ať to je hned! A sem, tady k tvé chalupě. Vynes nám sem na sluníčko pokrývky, abychom si měli nač sednout. Nebudem přece sedět na holé lavici! Rozuměls?“

Náčelník Paka vyslal okamžitě všechny členy své rodiny, aby byla vesnice co nejrychleji svolána. Vynesl Kečuům vyžádané pokrývky a rozprostřel jim je na zvýšené části podezdívky, na dlouhou lavicí z kamenů a hlíny podél průčelní stěny domku. Simi a jeho muži se na ně pohodlně rozložili, vyhřívali se na slunci a čekali.

Za malou chvíli se začalo obyvatelstvo Murmuntani scházet. Přicházeli muži, ženy i děti, všichni napjatí, co se děje, protože nebylo obvyklé svolávat veškeré obyvatelstvo údolí. Obvykle svolávali jen čtyři náčelníky rodů a Paku, jakožto náčelníka celé vsi; ve zvláště důležitých případech a záležitostech bývali svoláváni muži, otcové všech rodin.

Za krátký čas byli všichni pohromadě. Podmračení, zamlklí muži stáli v první řadě v půlkruhu okolo Kečuů a náčelníka Paky. Za nimi postávaly ženy a děti. Pak zvedl Simi velitelsky ruku a všechno umlklo, jen kdesi vzadu se rozplakalo nemluvňátko v matčině náruči.

A Simi začal mluvit. Ne jako obvykle svou topornou, těžkou, primitivní, schválně komolenou aymarštinou; tentokrát mluvil celkem dobře jazykem Aymarů, dával si pozor na řeč a snažil se, aby mluvil co nejzřetelněji a co nejsrozumitelněji. A teď to přišlo! Novina to byla, a veliká!

„HAKKENAKA! Lidé! Včera sem dorazil do Murmuntani náš ČASKI, spěšný posel velkého inky. Veliký inka, náš milostivý vládce, vzkazuje: na severu naší říše se objevili divní cizinci, vousatí muži s bledou pletí, odění v lesklém kovu. Jsou pány hromu a blesku, který vypouštějí z kouzelných kovových rour. Tito lidé připluli po Velké slané vodě k našim severním břehům na divných, velkých plovoucích domech. Jsou to lidé nedobří.

Jejich bohem je zlato a jsou to lidé krutí. Podle toho, co říkal ČASKI, postupují tito nepřátelé naší země pomalu k jihu a zmocňují se všeho, co má v jejich očích význam a cenu. Veliký inka přikazuje, aby jim nikdo v ničem nepomáhal a aby každý, kdo by je kdekoliv uviděl, uvědomil o nich bez prodlení a co nejrychleji nejbližší kečujskou posádku! Kdo to neudělá, bude nemilosrdně potrestán!“

Simi přerušil svou řeč a zašklebil se svým známým způsobem, tak známým všem v Murmuntani.

„A k tomu říkám já, Simi! Kdyby je tu někdo zahlédl, přijde mi to hned hlásit. Poběží, co mu budou nohy a síly stačit! Rozumíte? Slyšeli jste, že to jsou zlí lidé, a Simi jim rozbije hlavy!“

A zamával svým hrozným válečným kyjem s bronzovou hlavicí, až to zafičelo.

„A ještě něco!“ dodal. „Kdo to neohlásí, tomu rozbiju hlavu stejně jako těm divným bledým cizincům! A teď konec, rozejděte se a do práce!“

Tak přece, pomyslel si Paka, tak přece došlo i na Kečuy! Zdá se, že veliký a mocný inka má z těch cizinců strach! Simi ještě ne, protože to je tupá válečnická hlava, tomu to ještě nedošlo. Simi žije v představě, že každému nepříteli může prostě rozbít svým kyjem hlavu a že to vždycky dokáže. To je jediné řešení, které zná.

Náčelníkovo mínění sdíleli i náčelníci rodů, kteří se večer u Paky sešli. Bledí cizinci, odění v lesklý kov, páni tajemného hromu a blesku z nějakých kouzelných kovových rour, to nebude jen tak někdo. Podle toho, co se okolo nich nadělá, budou asi velice mocní a zřejmě by mohli panství inků ohrozit. Také jich asi nebude málo, nějaká bezvýznamná hrstka, když z nich mají ti Kečuové takový strach. Pak začala velká debata o tom, jak se zachovat, kdyby se tu skutečně objevili, co by se mělo, nebo mohlo stát.

Čača tvrdil, že až sem, do hor, ti cizinci sotva přijdou. Co by tu dělali a hledali mezi chudými Aymary? Všichni přece slyšeli, že jejich božstvem je zlato, a tady v horách žádné zlato není.

Náčelník Paka však hájil názor, že když sem byl poslán ČASKI se zprávou, pak mohou přijít i sem a je nutno se. připravit a dohodnout, co by měli v takovém případě, dělat. Bledí cizinci jsou zřejmě nepřáteli inky a Kečuů vůbec. Mají je tedy i Aymarové považovat za své nepřátele a Kečuům pomáhat? Nebo právě naopak?

Všichni přece přejí Kečuům zkázu a špatný konec! Mohli by se však bledí cizinci stát přáteli Aymarů? Pozor, aby nepřešli z jednoho otroctví do druhého, možná ještě horšího a tvrdšího!

Hovořili ještě dlouho. Bledí cizinci měli sympatie všech, ale zároveň z nich šel i strach, protože nikdo nevěděl, co přinášejí. Mír a vyhnání kečujských vojáků, nebo ještě horší porobu? S touto nejistotou se také rozcházeli do svých domků. Náčelník Paka si vymínil, že v případě, kdyby se tu přece jen ti záhadní cizinci objevili, musí to být co nejrychleji oznámeno nejdříve jemu a on pak rozhodne, co bude dál.

KAPITOLA 4

Když se Thokkeri vrátil domů, čekal už na něho Katari se spoustou otázek. Ani zdaleka mu nemohl všechny zodpovědět, protože věděl pouze to, co jim řekl Simi a o čem hovořili s náčelníky rodů. Trpělivě vyložil svému zvědavému synkovi všechno, co bylo na té podivné poradě dohodnuto. Katari se přece musí pomalu zaučovat. Paka nemá syna, má jen dvě dcery, a proto by mělo po jeho smrti náčelnictví vesnice přejít podle starobylých zvyklostí na Thokkeriho, jakožto náčelníka rodu Mamani, prvního, nejváženějšího rodu v Murmuntani.

Znal svého chlapce a dobře věděl, že s ním může hovořit jako s dospělým. A kluci, ti jsou přece všude, vidí a pozorují všechno kolem sebe, vidí i to, co vidět nemají, jim neujde ani ptáček v povětří, ani skákavá šedá viskača ve skálách. Závěrem mu řekl:

„Katari, vylož to také svým kamarádům. Především opatrnost a rozvahu! Kdybyste snad něco objevili, žádný zbytečný spěch! Nejdříve to hezky řekneš mně a pak bychom šli spolu k Pakovi. Ne aby někdo běžel rovnou k Simimu! To vás nesmí ani napadnout! Co když ti bledí cizinci nejsou vůbec zlí lidé a Kečuové to o nich jen tak říkají, protože z nich mají pořádně nahnáno a chtějí nahnat strach i nám? Co se nám, Aymarům, vlastně může ještě stát?

S Kečuy je život v údolí těžký. S těmi bledými a vousatými cizinci nám vždycky zbývá trochu naděje, že snad budou lepší. A nebudou-li, mnoho se pro nás nezmění.“

Když se Katari zase sešel se svými kamarády v Kočičím domě, vyložil jim všechno dopodrobna tak, jak to od otce slyšel. A přidal ještě jednu zajímavou myšlenku dědy Tiriho, myšlenku, která mohla mnohé změnit.

„A na druhé straně, co když ti bledí cizinci jsou opravdu nepřáteli Kečuů a velkého inky? V tom případě by nemuseli být nepřáteli nás, Aymarů. Inka je mocný, to je nesporné, a má veliké vojsko. Proti velkému vojsku musí zase stát velké vojsko, jinak by nemělo naději na vítězství.

Cizinci tedy musí být dobrými válečníky a musí jich být hodně nebo musí mít nějaká kouzla či zázračné zbraně. A co když jich přece jen není tak mnoho? V bitvách mnoho lidí padne nebo je zraněno, a jsou-li z daleka, třeba budou potřebovat pomoc. Čí pomoc by to mohla být? Tady v horách jedině nás, Aymarů! A možná, že by nás z vděčnosti za takovou pomoc zbavili Kečuů a dali nám zase svobodu! Uvažuj, synu, uvažuj dobře a řekni to i Pakovi!“

Katari i jeho kamarádi byli téhož názoru, moudrý děda Tiri má přece vždycky pravdu.

Ve své jeskyni a na potulkách krajem si o bledých cizincích často povídali, snili o tom, jak po jejich boku bojují proti Simimu a jeho tlupě. Bez vlněných praků nevycházeli nikdy ani na krok, složený prak, aymarsky nazývaný K’ORAWA, vždycky vězel za opaskem. Teď však byl většinou v rukách chlapců, využívali každé volné chvilky a zdokonalovali se v zacházení se svou jedinou zbraní, ve vrhání kamenů na cíl.

Po nějakém čase se o bledých tajemných cizincích přestalo mluvit. Nikdo o nich neslyšel a v kraji se neobjevili, to by se rychle rozneslo. Jen Kečuové stále hlídkovali na vysokém útesu, pozorněji než dosud, a Simi často vystupoval nahoru, aby se osobně přesvědčil, že hlídky plní řádně své povinnosti a nespí.

Zvlášť pečlivě hlídali v noci, nedbali zimy a ledového větru. Hlídali především severovýchodní stranu, protože odtamtud přicházela stezka vedoucí poblíž Murmuntani dolů k moři. Nevedla přímo vesnicí, procházela jen horní částí údolí. Právě tam, na severovýchodním obzoru, se mohlo objevit světélko, smluvený signál ohněm, znamení nebezpečí a poplachu.

Proto Simi vyháněl denně své lidi na skalní útes a dovoloval jim brát si jen jednu pokrývku pro každého muže na noc.

„Kdybys měl dvě, budeš spát tvrdě. Takhle ti bude trochu zima a nezamhouříš oči nebo budeš spát jen tak napolo. Jdi a pořádně hlídej!“

Uplynula řada měsíců, uplynul celý rok a znovu přišla doba, kdy maminka Mukaňa připravovala vše k výrobě sušených brambor – ČUŇA. Bylo po sklizni posledních políček a celé Murmuntani odpočívalo po vypětí sklizně, kdy musel přiložit ruku k dílu každý, kdo měl ruce a nohy v pořádku, mladí i starší. Všichni tři chlapci měli zase čas ke svým oblíbeným toulkám, zase proklouzávali soutěskou na dolním konci údolí a pobývali v PHISI-UTĚ, ve svém Kočičím domě. Jeho zařízení už bylo úplné, získali další pokrývku a náčelník Paka jim dal ještě jednu velikou kožešinu lamího samce za zabití další divoké kočky. Zabili ji v sousedním údolí, v Tonkolace, kde měli lidé z Murmuntani svá políčka kukuřice a brambor, zavlažovaná nevelkým potůčkem stékajícím z východní hradby hor. Teď už jim v jejich „domě“ nechybělo vůbec nic. Chlapci si na tu svou jeskyni tak zvykli, že se často do vsi na noc ani nevraceli. Samozřejmě jen tehdy, když jich nebylo doma třeba k nějaké práci, když měli své povinnosti splněny a když je otcové nepotřebovali.

Tajemství jeskyně si pečlivě uchovali. Tatínkům a maminkám ve vsi stačilo, když jim řekli, že mají nedaleko vsi teplou a suchou jeskyni, kde mohou spát v bezpečí, a ti se neptali, kde to je. Indiáni mají rádi tajemství a dovedou je udržet. Dovedou však také ctít tajemství druhého a nevyptávají se na ně, nejsou zvědaví tam, kde vidí nebo cítí, že ten druhý by si rád ponechal tajemství pro sebe. Tajemství je pro ně svaté a větší vyptávání považují za velkou nezdvořilost.

Jednoho dne se chlapci vydali na delší výlet. Otec Thokkeri poslal Katariho, aby šel do soutěsky pod Tonkolakou hledat pastvu pro lamy. V Murmuntani a v nejbližším okolí už pastva docházela a bylo třeba hledat další, ještě než přijdou deště a celý kraj se znovu zazelená. Katari to místo znal, ale nechodil tam rád. V té soutěsce totiž podle víry Indiánů sídlili duchové, spousta duchů. Nerad tam pásl, protože se duchů přece jen trochu bál, i když děda Tiri říkal, že dobrému člověku s čistým svědomím nic neudělají.

Jenomže když otec řekne:

„Katari, půjdeš do soutěsky pod Tonkolakou a podíváš se, jak to tam vypadá s pastvou!“, znamená to, že tam Katari samozřejmě a bez řečí půjde a podívá se tam po pastvě – i když se mu to třeba nebude právě líbit. Pro indiánského chlapce je otcův příkaz svatý.

Lamy znamenají pro Indiány nejméně tři vrcholně důležité věci. Za prvé jsou nosiči nákladů, za druhé dávají maso a za třetí dávají vlnu na oblečení, pokrývky a provazy. A to nepočítáme ještě měkké a teplé kožešiny na lůžka a sedadla, kůži a podobné.

Katari se tedy následujícího dne vypravil na cestu. Šli s ním i jeho nerozluční přátelé Pili a Tarucha. Také jejich rodiny zajímala možnost najít pro lamy slušnou pastvu aspoň na pár dní. Na cestu dostali každý několik vařených brambor, zabalených do šátku TARI, a trochu soli, aby jim lépe chutnaly. Do lahvice z tykve si vzali na cestu vodu.

Putování bylo příjemné. Byl pěkný den a chlapci měli dobré nohy, zvyklé na putování horami. Cesta jim ubíhala, takže už před polednem byli na místě. Prošli nevelkým údolím Tonkolaka, podívali se na malou nádrž vody na potůčku a napili se z ní. Prošli okolo políček, na nichž se pěstovala kukuřice a brambory a jež byla teď prázdná a opuštěná, zahnuli podél úzkého koryta potoka doleva a vešli do soutěsky, v níž měla být tráva, kterou hledali.

Její dno bylo vyplněno kameny, oblázky a hrubým pískem. Potůček se jim v soutěsce po několika desítkách kroků ztratil, vsákl se do půdy. O přítomnosti vody a vlhkosti v rokli svědčila jen bujná, vysoká tráva, křoviska a vysoké trsy rostliny s tuhými, na okrajích jemně zoubkovanými listy a dlouhými chvosty jemného pýří, jimž Indiáni výstižně říkají „liščí ohon“.

„Trávy je tu dost,“ rozhodl polohlasem Katari.

„Podíváme se ještě kus dál, tam by také mohla být nějaká, a můžeme jít!“ dodal k tomu Pili.

Hluboká rokle s ostrými stíny, tmavé, vysoké a skoro kolmé stěny působily na chlapce tísnivým dojmem. A nejen stěny a chlad rokle, ale především pomyšlení, že právě tam sídlí duchové, jak věřilo celé Murmuntani. Duchové jsou všude, někde dobří, jinde zlí, to přece ví každý Indián, ale někde jich je málo a jsou slabí na to, aby člověku ublížili. Zato jinde jich je až moc, docela husto, jako třeba tady, v téhle rokli. To každý Indián také cítí.

Trávy tam bylo skutečně dost a dost. Katari ale doufal, že právě sem nebude muset se stádem jejich rodiny často. Snad se najde pastva ještě někde jinde. Teď zalitoval, že nemá žádného mladšího bratříčka, který by tu pásl místo něho, protože on, Katari, je přece velký chlapec, skoro mladý bojovník, a ten by už nemusel pást. Škoda, má jen jednu sestru, Waru – Hvězdu, o pět let starší, než je on, a tak tady, v té smutné rokli, bude muset pást po několik dlouhých dnů právě on, lamy přece nebudou hladovět. Kdyby mohly pást lamy i holky, bylo by to všechno jednodušší, protože duchové obtěžují především muže a bojovníky a ženské se jich nemusí nijak zvlášť bát a chránit se před nimi.

Vpravo, ve skoro svislé skalní stěně, asi tak dva metry ode dna rokle, se objevila plošina ohrazená zdí z kamení. Vedla k ní úzká pěšinka. Tam se zahánějí lamy na noc, protože to je jediné místo v celé rokli, kam podle zkušených lidí ti duchové nemohou. Tam je také malá chýška z kamení, v níž přespávají ti, kdo tam stáda pasou. V rohu ohrádky je ohniště ze začernalých, ohněm očazených kamenů, kde si dočasní obyvatelé místa vařívají večeři.

„Katari, proč duchové nemohou právě tam?“ vyptával se Tarucha.

„Pojď se podívat! Ty to neznáš, protože nejsi z rodu Mamani, a tahle rokle je většinou naše pastviště. A děda Tiri mi všechno vysvětlil.“

Chlapci vystoupili po úzké stezičce pod převis skály do ohrady. Na převislé stěně nad nimi byla celá plocha skály pokryta malbami. Tady na skalní stěně se pásla celá stáda krásných, tučných lam, poskakovala, hrála si, běhala, ohlížela se, samé figurky lam, namalované velmi pěkně a živě tmavě červenou barvou.

„A tadyhle je žlutá lama,“ vykřikoval Tarucha, „a tady – zase černá. To jsou krásné lamy!“

„Podívej se semhle!“ vysvětloval Katari. „Tady vidíš pastevce, co stáda pasou. To jsou ti panáčci. Mají s sebou dokonce i psy. A tady, ti černí a žlutí panáčci, to jsou duchové, kteří jim pomáhají ty lamy pást. A podívej se tuhle! Tady letí kondor, velikánský kondor. Ti duchové, ti namalování, a ten kondor, ti sem nepustí duchy z rokle, ty neviditelné. Ti se bojí kondorů a duchů – strážců lam. Proto sem nepřijdou a může se tu klidně spát. Tady ti duchové nemohou nikomu nic udělat. Tak, teď to víš!“

Chlapci se rozhodli vrátit se z rokle do své jeskyně jinudy, trochu delší cestou, tak, aby přišli k jeskyni spodem. Dojdou tam ještě hezkou chvíli před setměním a cesta bude zajímavější. Půjdou dále roklí Tonkolaka, přehoupnou se přes dva hřebeny a pak už půjdou jen proti proudu potoka, který je dovede až k PHISI-UTĚ.

Když přešli první hřeben, přišli do údolí, kde nebyla ani kapka vody, tudy tekla voda jen po nejsilnějších letních deštích. Když přecházeli hřeben, oddělující je od dalšího údolí, rovněž bez jediné kapky vody, stejně beznadějně suchého, Tarucha se zastavil.

„Kluci, co se to tamhle dole blýská? Jako by tam byla voda! To přece není možné!“

„Máš pravdu, něco se tam blýská,“ odvětil Katari.

„To je divné,“ povídá Pili. „Opravdu tam něco lesklého je. Voda to určitě není, tak moc zase letos nepršelo, aby se voda dostala až sem. Pojďme se tam podívat! Je to jen malý kousek od naší cesty, malý kousíček se pak vrátíme, to nám přece nic neudělá.“

Sešli po kamenitém úbočí a vydali se k lesklému bodu. Dno údolí bylo opravdu suché jako trn, nikde ani ta nejmenší stopa po vodě. Jen přeschlá tráva a liščí ohony, které vyrostly před časem po posledních vydatných deštích a pak uschly, když zmizela poslední stopa vlhkosti. Ještě poslední zatáčka a budou tam!

„Aha, támhle to je! Co by to jen mohlo být?“ s napětím říká Katari.

„Je to opravdu lesklé, ale je to nějaká tmavá věc. Ale leskne se to. Přes liščí ohony na to není dobře vidět,“ přizvukuje Pili.

Obešli velký trs rostlin. Za ním ležel na zemi – člověk! Ale jaký!

Byl oblečen velice podivně, v krátké, bachraté kalhoty a jakési dlouhé kožené kamaše, přiléhající k lýtkům. Nohy, které zahlédli nejdříve, vězely v hrubých kožených obalech.

V jednom byla štěrbina, z níž vykukovaly prsty. Horní část těla byla pokryta něčím lesklým, jakýmsi kabátcem, odděleným u krku tmavým koženým límcem.

Hlava měla takovou světlou, divně bledou pleť, v tvářích lehce nazelenalé barvy, pokud bylo vůbec pleť vidět, přes houštinu červenavě hnědých vousů. Vlasy byly téže barvy; dosti dlouhé, husté, slepené, potem. U hlavy ležela na zemi lesklá čepice podivného tvaru.

Neznámý byl opásán širokým opaskem ze silné kůže, na němž visely dvě divné věci. Jedna z nich byla dlouhá a jedna zase krátká. Ta dlouhá visela po levé straně, ta krátká po pravé. Obě se sobě podobaly tvarem, ale lišily se velice svou velikostí. Vedle tajemného muže ležel jakýsi kožený pytel a přes ten pytel byl položen podivný kyj nebo co to bylo. Předmět zčásti vypadal jako ze dřeva, zčásti byl lesklý jako mužův oděv a ta podivná čepice.

Postava na zemi se nehýbala, ani když se chlapci přestali krýt za trsy liščího ohonu a pomaloučku, opatrně se k ní blížili.

„Že je to jeden z těch bledých cizinců, o kterých mluvil Simi!“ zašeptal Pili.

„To by mohlo docela dobře být,“ také šeptem odpověděl ohromený Katari.

„Zdá se, že je mrtvý,“ vydechl Tarucha, „ani trošku se nehýbe!“

Chlapci se osmělili a pokročili až těsně k tělu. Tu neznámý malátně pohnul jednou nohou, pomaloučku ji přitáhl blíže k druhé a slabě zachroptěl.

Do chlapců jako když střelí! Všichni tři odskočili a zalehli za kameny a trsy liščího ohonu.

Z úkrytů pozorovali, co se bude dít dále.

V údolí se zase rozhostilo ticho. Leželi tak hezkou chvíli, než se Katari nadzvedl a mávl rukou. To znamená: odplížit se opatrně zpět a sejdeme se o kus dál. Odplížili se a v bezpečné vzdálenosti si klekli za nízký balvan, opatrně vyhlíželi směrem k tajemnému cizinci a potichoučku, spíše jen dechem, se radili.

„Určitě to bude jeden z těch bledých cizinců,“ zahájil poradu Katari. „Takového člověka Jsme tu přece ještě nikdy neviděli. Duch to také. nebude. Co teď? Vypadá to, že je nemocen, snad dokonce umírá. Co říkáte, kluci? Co budeme dělat?“

„Počkáme, až umře a pak si ho prohlédneme!“ navrhoval Tarucha.

„Dobrá,“ přidal se Pili, „a potom dojdeme k náčelníkovi Pakovi.“

„Kluci, já myslím, že bychom měli jít k náčelníkovi hned. Víte přece, co tehdy říkal, že se mu má všechno hned oznámit!“ řekl Tarucha.

Katari chvíli mlčel a poslouchal názory svých přátel. Všichni tři byli velice rozčileni. Takový nález, to přece není jen tak! Vidí bledého cizince! A vidí ho první z celé vsi! Když se vypovídali, zvedl Katari lehce pravou ruku. To u Indiánů znamená: pozor, teď budu mluvit já. A bude to něco důležitého! Chlapci zmlkli a zadívali se zvědavě na svého staršího druha.

„Kluci! Vzpomněl jsem si zase na to, co říkal děda Tiri. Simi říkal, že to jsou zlí lidé, ti bledí cizinci, a že jim rozbije hlavy, jestli se tu někde objeví. Jenomže kdo je Simi? Simi je velká huba a nejhorší člověk, jakého jsme kdy viděli. Musíme ho poslouchat tam ve vsi, ale tady, když jsme daleko od něj, kdo by ho poslouchal? Až sem přece nevidí! A děda říkal, že ti divní cizinci třeba nejsou tak zlí, jak Simi říká. Vždyť on je přece nikdy neviděl, ví jen to, co mu řekl časki. Kečuové z nich mají strach, jsou to tedy zřejmě jejich nepřátelé. Náš táta říkal, že by nám třeba mohli pomoci zbavit se zlých Kečuů.“

„No, a co tedy budeme dělat?“ zeptal se netrpělivě Tarucha, který byl z celé trojice nejvíce vzrušený.

„Já si myslím,“ odpovídal pomalu, ale rozhodně Katari, „že ten cizinec je nemocný a že nám právě proto nemůže ublížit. A nemocným přece musíme pomáhat, to je samozřejmé! Podívejte se, uděláme to takhle. Simi říkal, že ti bledí cizinci jsou pány hromu a blesku a že je vysílají z nějaké roury. Ta roura, o které mluvil, by mohla být ta věc, co leží vedle něho. Jinou věc podobnou rouře jsem u něho nikde neviděl. Připlížíme se tedy znovu k němu a já mu tu rouru vezmu. Snad se mi při tom nic nestane. Bez roury nebude pánem hromu a blesku a nemusíme se ho bát. Pak ho zkusíme probudit a podíváme se, jestli je opravdu nemocný, nebo jen vyčerpaný. A jestli je nemocný a nebude nám chtít něco udělat, pak bychom mu snad mohli nějak pomoci!“

Chlapci se znovu připlížili k tajemnému cizinci. Katari se polehoučku natáhl po té podlouhlé věci, o níž si mysleli, že by to mohla být ona roura, z níž v rukou cizinců vychází hrom a blesk. Až se pod její vahou prohnul, jak byla těžká! Opatrně ji zvedl oběma rukama a Pilimu pokynul ke koženému pytli. Pili okamžitě pochopil, tichounce k němu došel, zvedl pytel a oba pak ty tajemné věci odnesli za velký blízký balvan, cizinci z dohledu.

Tarucha zůstal u ležícího těla. Když se Katari s Pilim vrátili, sehnul se právě, aby zvedl lesklou, podivnou čepici neznámého. Byla velice těžká a tvrdá a vypadala jako z bronzu, který chlapci znali z těch několika málo vzácných předmětů ve vsi a ze zbraní Simiho tlupy. Bronz je však žlutý a tohle bylo bílé a černé. To byl ten předmět, který zazářil odrazem slunečního paprsku tady dole v rokli a vzbudil jejich pozornost.

Tarucha podal čepici Katarimu, aby si ji také prohlédl. Katari ji obrátil, aby se mohl podívat dovnitř. Uvnitř byla vyložena silnou, mastnou tmavou koží. Jak ji obracel, uchopil ji za dolní okraj. Po mastné kůži mu sklouzly prsty a čepice padla s ukrutnou ranou na kamení! To byla rána! Chlapci strnuli jako sochy.

Muž na zemi se pohnul, obrátil obličej vzhůru a otevřel oči. Katari si okamžitě všiml, že jsou také podivně bledé, šedavé, takové, jako je zamračená obloha. Pak otevřel rozpukané rty v houštině vousů a z jeho hrdla se ozval hlas, jdoucí ze sevřeného, naběhlého hrdla:

„Agua, agua!“

Chlapci nerozuměli, co tím chce říci. Stáli okolo cizince a vykulenýma očima ho sledovali, každé jeho hnutí, připraveni kdykoliv uskočit a utíkat, kdyby se pohnul nějak hrozivě.

Cizinec ležel a sténal. Potom se pomalu, s námahou obrátil na záda a zdálo se, jako by se mu ty jeho skelné oči poněkud rozjasnily. Podíval se na chlapce a z jeho hrdla se ozval zase ten skřípavý, sípavý hlas:

„Uma, uma!“

Teď už chlapci rozuměli! Cizinec promluvil jejich jazykem! Cizinec říká: voda, voda! Cizinec pokračoval:

„Má chuk’a uma!“

Říká docela srozumitelně: Přines mi trochu vody!

Náhle však jeho oči znovu zešedly a cizinec ztratil vědomí.

„Chce vodu, má žízeň!“ říká Katari, který se nejdříve probral z překvapení.

„Jo, ale kde tady vzít vodu?“ uvažuje Pili. „Co jsme měli s sebou, tu jsme už dávno vypili. Tady v tykvici už není ani kapka,“ a rozpačitě potřásl prázdnou lahvicí z plodu tykve.

„Kluci, AMAŇOKA! Hledejte!“ vykřikl náhle Tarucha. To je přece nápad! Chlapci se rozběhli hledat. Netrvalo dlouho, sotva tak než bys uběhl pár set kroků, a Katari mezi trsy liščího ohonu vítězně vykřikl.

„Už mám!“

Vrátili se k cizinci a Katari přinesl asi píď dlouhou a na dobré tři prsty silnou bělavou věc, něco jako podlouhlou hlízu s narůžovělým, jakoby šupinatým koncem. To je AMAŇOKA, zajímavá rostlina, která se vyskytuje tu a tam v písčitém dnu horských údolí. Roste pod povrchem půdy, v písku, a dovede si vytáhnout ze země i tu nejmenší stopu vlhkosti. Vypadá trochu jako houba a je velice dobrá k jídlu. Než se začne jíst, musejí se napřed oškrábat růžové šupinky a sloupnout tužší slupka z povrchu. Zůstane silná bílá dužina, která chutná slabounce natrpkle, je však velice osvěžující, a hlavně – obsahuje spoustu dobré šťávy!

Katari AMAŇOKU rychle oškrábal svým kamenným nožíkem, který nosil stále u sebe. Odřízl kousek a opatrně ho v prstech mačkal tak, aby šťáva kapala přímo na cizincovy rozpukané rty. Jakmile ten slaboučký proud lahodné tekutiny vtekl do pootevřených vyprahlých úst, probral se cizinec z mdloby a se zavřenýma očima začal dychtivě polykat. Katari mu vymačkal do úst další kousek a cizinec otevřel zvolna oči.

„Víc, víc!“ zachroptěl aymarsky.

Katari mu vložil do úst další kousek AMAŇOKY a cizinec začal sám žvýkat a sát.

„Kluci, pojďme hledat další, tohle je málo pro takovou žízeň!“ navrhl Pili.

Katari zůstal u cizince a Pili s Taruchou se vydali za další AMAŇOKOU. Po chvíli hledání skutečně našli ještě dvě menší. Cizinec je obě snědl a bylo vidět, že mu je už lépe, neustále opakoval cizí slovo gracias.6

„Sarchaňani? – Půjdeme?“ řekl Katari.

„Haniu – ne,“ zavrtěl hlavou cizinec. „Haniu valiki – Ne dobré, já odpočívám, budu spát, zítra půjdu. Málo jíst, mnoho hlad, nic nemám,“ mluvil trhaně cizinec skoro nesrozumitelnou aymarštinou.

„Kam jdeš?“ otázal se Tarucha.

„Nevím,“ odpověděl cizinec.

„A odkud přicházíš?“

Cizinec mávl unaveně rukou někam neurčitým směrem, kamsi k severovýchodu.

„Titicaca, kota – Titicaca, jezero. Je to hrozně daleko. Mnoho dnů šel.“

Chlapci se na sebe podívali. Rozuměli si jedním pohledem. Pak Katari pomalu a zřetelně řekl:

„Ty spát tady. My ráno přijdeme, přineseme ti jíst a pít. Dobrá?“

„Mank’aňa, ikina, valiki,“ odpovídal mechanicky cizinec, „jíst, spát, dobrá,“ a bylo vidět, že se mu už zase oči únavou a vyčerpáním zavírají.

„Bude mu v noci zima,“ připomněl Pili. Cizinec se ještě jednou vzchopil:

„Tady můj ranec a arkebuza,“ a rozhlížel se, opřen o loket. Tarucha odběhl a přinesl cizincův pytel z kůže. Tomu druhému slovu chlapci nerozuměli. Snad je to ta roura na hrom a blesk! Tak tedy teď už vědí, jak se ta věc jmenuje! „Arkebuza,“ opakovali si chlapci zálibně.

„Pokrývka,“ zašeptal cizinec a ukazoval na pytel. Katari vak otevřel a vyňal z něho tmavou, ušpiněnou pokrývku z hrubé vlny a chystal se jí bledého cizince přikrýt.

„Počkej, pomoz mi otevřít,“ zarazil ho cizinec a ukazoval si na bok na řemínek a přezku. Po chvilce přišli chlapci na to, jak se přezka otevírá, a uvolnili ji.

„Ještě jednu,“ pobídl je cizinec. Ano, trochu výš byla ještě jedna. Pak se ten podivný, lesklý a tvrdý kus oděvu otevřel a chlapci jej mohli z muže stáhnout. Svrchní část z prsou odklopili, pak ale museli zpod jeho těla vytáhnout zadní díl, na němž ležel. Byl to opravdu divný kus oblečení, těžký a studený! Lesklý byl jen na povrchu, uvnitř byl vyložen promaštěnou, tmavou koží.

„Cizinec je asi velký bojovník,“ promluvil Pili a ukazoval na šrámy a promáčknutá místa na krunýři, na první pohled způsobená údery nějakých zbraní. Chlapci rychle pochopili účel krunýře jako ochrany těla a dlouho si prohlíželi krunýř i divnou tvrdou čepici – přílbu – z téhož lesklého materiálu.

„V tomhle by mi nemohl rozbít hlavu ani Simi se svým válečným kyjem!“ chechtal se Tarucha s helmou na hlavě. Pak se ale lekl a honem se podíval na cizince, co tomu říká, že si zkoušejí jeho věci. Ten však už spal, jako když ho do vody hodí.

Chlapci mu položili jeho věci na dosah ruky a rychle odcházeli. Do PHISI-UTY mají ještě pěkný kus cesty. Dojdou taktak za šera.

Bylo už téměř tma, když došli ke své jeskyni. Poslední kus cesty skoro stále klusali a raději se kolem sebe moc nerozhlíželi ze strachu, protože v prvních hodinách noci se všude nejvíc potulují duchové, hlavně ti zlí, kteří tropí lidem špatné kousky, a mohou je i svést z cesty a zabít. Noc není dobrá už proto, že je po většinu roku krutě mrazivá. Velehorský Indián vychází či cestuje v noci jen v případě té nejvyšší nouze a v případě nejnaléhavější potřeby. V noci se uzavírá do své chýše a vychází, až když se začíná rozednívat.

V jeskyni nechali okenní otvor uzavřený, ucpali vchod a rozdělali malý oheň, na němž si připravili obvyklou večeři, polévku s brambory a HUPCHOU, omaštěnou trochou tuku. Když se najedli, usadili se pohodlně na svých kusech lamí kožešiny a začali vážný rozhovor o tajemném cizinci.

Jazyky je svrběly už při jídle ale jsou přece dost velcí a brzy, za nějaký ten rok, budou přijímáni mezi dospělé muže. Jednou ze základních ctností Indiána je přece – trpělivost! Správný bojovník a muž musí být trpělivý, musí umět držet svůj jazyk na uzdě, i kdyby ho svrběl nevímjak, a musí se umět dokonale ovládat, za všech okolností. Kdo to neumí, nebude nikdy správným mužem. Tak to aspoň říká sám náčelník Paka i moudrý děda Tiri.

„Kluci, teď se musíme poradit o tom cizinci!“ zahájil rozmluvu Katari.

Ten podivný, bledý vousáč se jim na první pohled docela zamlouval, nevypadal nijak zle, ani nebezpečně. Strach z něho zatím rozhodně neměli. Zná jejich řeč a má dobrý, příjemný hlas a mírné, jasné oči, i když mají tak podivnou barvu, jakou až dosud u nikoho v celém okolí neviděli.

Hlas a způsob řeči je pro Indiána k posouzení někoho neznámého nesmírně důležitý. Podle toho posuzuje lidi, s nimiž se poprvé setkává. Má rád lidi klidné a tiché, klidných způsobů a tiché, klidně plynoucí řeči. Špatně snáší lidi hlučné a dotěrné, kteří křičí, hlučí a moc mluví. Nemá rád lidi, kteří se hlučně smějí, protože Indián sám se směje většinou jen pohybem úst a očima.

Hlučný smích a hovor jsou považovány za velkou nevychovanost. Nerad se stýká s člověkem, který „hovoří rukama“, jak oni říkají, nadměrně gestikuluje a zbytečně ukazuje na předměty, o nichž mluví. Například i směr ukazuje Indián spíše očima nebo pohybem hlavy či lehkým vyšpulením úst v tom směru, kam chce ukázat.

Cizinec svou bezmocností vzbudil jejich soucit a chlapci se rozhodli, že mu ráno přinesou vařené brambory a vodu. Potom cizince co možná nejrychleji a nejopatrněji odvedou ten kus cesty sem, do PHISI-UTY, a tady ho prozatím ukryjí. Naštěstí obě údolí, kudy ho budou muset vést, nikdo nenavštěvuje, a není tedy nebezpečí, že by je někdo zahlédl.

Vezmou ho do své jeskyně a tam ho uloží, aby si odpočinul a zotavil se. Budou ho zásobovat, jak to jen půjde, pro jednoho muže se vždycky trochu jídla sežene. V případě potřeby mohou sami jíst méně a každý přinese to, co si na sobě ušetří. Až se zotaví, musí jim povědět, jak se sem dostal, kde jsou ostatní bledí cizinci, a vůbec všechno o nich, kdo jsou, odkud jsou a jaké mají úmysly a plány. Musí jim také povědět, jak dopadl boj cizinců s vojsky velkého inky. Především je zajímalo, kdo v tom boji zvítězil.

Oni mu zase na oplátku povědí všechno o vesnici Murmuntani a lidech v ní a o celém okolí. Chtěli ho také požádat, aby jim vysvětlil, jak je to s tím hromem a bleskem z té tajemné roury, o níž se zmiňoval tak důležitě Simi. Hrozně rádi by to viděli a poznali.

KAPITOLA 5

Chlapci se vypravili za cizincem ještě za šera, hned jak se trochu rozednilo. Když k němu došli, byl už vzhůru, seděl na balvanu, pokrývku přes ramena, a vyhříval se na sluníčku. Přivítal je indiánským pozdravem, lehce zvednutou dlaní a klidným úsměvem.

„Už jsem v pořádku, jak vidíte, mám jen hrozný hlad. Nejedl jsem už tři dny.“

„Byla ti v noci zima?“ zeptal se Katari.

„Byla, ale to se dá přece vždycky nějak vydržet. Hlad je horší“

Rozbalili vařené brambory se solí a cizinec se do nich dychtivě pustil. Chlapci stáli okolo a s úsměvem se dívali, jak mu chutná. Snědl asi polovinu.

„A dost! Moc jídla najednou, bylo by mi zle,“ vysvětloval a zbytek jídla zase zabalil do hadříku.

„Chlapci, dáte mi ten zbytek brambor? Půjdu zase dál, musím někam dojít.“

„A kam půjdeš, když to tady vůbec neznáš, když tu jsi poprvé v životě?“ zeptal se Tarucha.

„Nevím, někam támhle!“ a mávl rukou k jihozápadu. „Možná tam, kde Velká slaná voda. Snad tam dojdu, snad to už není moc daleko!“

„To nemůžeš,“ vysvětloval Katari. „Já jsem tam dole ještě nikdy nebyl, ale vím, že bys musel jít dva dny a ještě půl dne pustinou, než bys potkal první lidi, první vesnici. Tak to aspoň říká můj otec. A tyhle brambory, těch pár kousků, ti na tu cestu nevystačí. Těžko bys to našel, neznáš cestu a naše stezka k Velké slané vodě je daleko A kdyby ses i na ni dostal, mohl bys tam potkat Kečuy, inkovy válečníky. A kde máš další cizince, jako jsi ty? To jsi tu sám, docela sám? Proč?“

Otázky se jen sypaly a chlapcům svítily oči zvědavostí. Cizinec se krátce zasmál.

„Vidím, že vám budu muset něco říct o sobě. Sedněme si na to, budu vám vyprávět.“

„A co je tohle?“ nemohl se zdržet otázky Pili, dotýkaje se zlehka dlouhého předmětu, visícího cizinci na opasku. Vousáč se jen zasmál, uchopil předmět za horní část a rychlým pohybem vytáhl z kožené pochvy dlouhou, úzkou, lesklou čepel.

„To se jmenuje meč a je to zbraň. Vidíš, takhle se s ní seká a bodá!“ a postavil se do střehu, zamával mečem okolo sebe, až to zafičelo vzduchem, a několikrát jím sekl a bodl kupředu, do pomyslného nepřítele. Pak meč zasunul zpět do pochvy.

„A tohle, to je dýka,“ vysvětloval a tasil podobnou, ale kratší zbraň, tu, jež visela na jeho opasku po pravé straně, také v tmavé kožené pochvě.

„A kde máš hrom a blesk?“ zeptal se najednou Tarucha.

Cizinec rázem zvážněl.

„Chlapci, kdo vám o tom co řekl? Tohle přece sami nemůžete vědět! Honem, povězte mi to, nebo bude zle!“ a cizincovy oči metaly blesky. Rychle si připnul ten svůj lesklý šat, na hlavu si nasadil lesklou, tvrdou čepici a sehnul se pro tajemnou rouru. Chlapci ani nemukali, překvapeni náhlou změnou cizincova chování.

„Tak, kluci, všichni sednout hezky vedle sebe na zem! Chci vědět, jak tohle všechno víte! A hezky podrobně! Kdo z vás by chtěl utéci, na toho pošlu hrom a blesk!“ a zatřásl výhružně rourou v ruce.

Šla z něho hrůza. Chlapci ani nedutali, sedli si poslušně na zem, těsně jeden vedle druhého. Cizinec si sedl proti nim na balvan, rouru hromů a blesků si opřel vedle sebe, aby ji měl pohodlně v dosahu.

„Tak povídejte! Ale pravdu!“

Katari se dal do vyprávění. Mluvil pomalu a zřetelně, v krátkých větách, aby mu cizinec dobře rozuměl. Vyprávěl o tom, jak do vesnice přiběhl časki a co se dělo potom. Jak Simi svolal vesničany, co jim řekl a co jim nařídil. Vousáč zneklidněl. Bylo na něm docela jasně vidět, že by byl nejraději někde daleko odtud.

Pak začal vyprávět on. Mluvil pomalu, také krátkými větami, zřejmě ve snaze, aby vystačil se svými nevalnými znalostmi aymarštiny. Mluvil o tom, jak mnoho bledých mužů připlulo přes moře ze země, kterou nazýval Španělsko. Vyprávěl o tom, jak tito muži – bojovníci – dopluli napřed na ostrovy a odtud pak na pevninu tam, kde je nejužší. Tam ji přešli na západ a přišli k jinému moři. Po něm se pak plavili na jih, až dopluli do říše velikého inky, bojovali s ním, zajali ho a zmocnili se jeho říše a velikých pokladů zlata a stříbra.

Chlapci se chvěli strachem, když líčil, kolik inkových bojovníků pobili v krvavých řežích. Vyprávěl, jak se skupina cizinců vydala z Cuzka na jih dobývat další území a hledat další zlato. Jak došli k velikému jezeru Titicaca a snadno porazili a rozehnali nevelké posádky Kečuů, střežící porobené Aymary. Tam cizinec vážně onemocněl. Jeho druhové ho nechali v jedné aymarské vesnici a Indiáni ho museli ošetřovat. Trvalo dosti dlouho, než se uzdravil. Tam se také za tu dlouhou řadu týdnů naučil dost aymarsky, z prosté potřeby dorozumět se s hostiteli.

Když se konečně uzdravil, nebyl v okolí jezera dávno jediný Španěl. Odešel tedy z té vesnice a putoval napřed na jih a pak se dal na západ. Původně chtěl jít za svou výpravou, vedenou mužem, jehož nazýval Diego Almagro. Cestou však měl čas přemýšlet a dospěl k jiným názorům.

„Podívejte se, chlapci. Já nejsem Španěl jako ostatní mužové, kteří přišli ze země daleko na východě za mořem. Já jsem Bask. Jmenuji se Alonzo. Jsem voják, ale nejsem zloděj a vrah. To rozhodně ne! Proč stále jen zabíjet a zabíjet? Proč zabíjet lidi, kteří mi nic zlého neudělali a kteří se jen brání násilí? Prostě se mi cestou rozleželo v hlavě, že už mám dost jak Španělů, tak zabíjení Indiánů, a obrátil jsem se k západu. Ve třech, ne, ve čtyřech vesnicích mi dali najíst a nechali mě vyspat pod střechou. Tam, kde jsem myslel, že bych mohl narazit na kečujskou posádku, tam jsem takovou vesnici raději hezky zdaleka obešel.

V říši inků není klidno. Někteří náčelníci se Španělům poddali, jiní se stáhli do hor a pralesů a vedou válku dále, drobnou, partyzánskou válku ze svých horských pevností, z nepřístupných míst, kam za nimi Španělé dost dobře nemohou a také nejdou, válku drobných přepadů a výpadů na malé skupiny dobyvatelů, válku znepokojování silnějšího nepřítele.

A tak jsem se dostal do podivné situace. Chytnou-li mne Španělé, bude se mnou zle, protože jsem od nich utekl. Chytnou-li mne Kečuové, nebude to lepší, protože Španěly nenávidí a těžko mi popřejí tolik času, abych jim mohl všechno vysvětlit. Ze Španěl nejsem, že Španěly nemám právě v lásce a že zase na oplátku oni nemají v lásce mne.

Co mám dělat? Už jsem vám jednou řekl, že nevím. Prostě nevím! Snad přece jen zkusím dojít dolů k moři. Už je mi docela jedno, jestli tam někde v poušti umřu. Teď už vím, že umírání hladem a žízní není tak zlé, jak jsem si představoval. A když tam dolů k pobřeží dojdu, taky dobrá. Třeba tam někde narazím na loď a vrátím se domů, do Evropy.

Když nepotkám loď, usadím se třeba v některé indiánské rybářské vesničce a budu žít tam. V mládí jsem býval čeledínem u sedláka a potom rybářem, práce se nebojím. Snad se nade mnou ustrnou, budou milosrdní a přijmou mne mezi sebe.“

Cizinec dovyprávěl a zmlkl. Chlapci mlčeli také. Tohle jistě není nebezpečný člověk, ten A-lon-zo. Je to ubožák, který nemá, kam by hlavu složil, osamělý poutník, který se musí vyhýbat mnohým nebezpečím, stále je ve střehu a nemá vlastně nikdy ani chvilky klidu.

Katari se ozval první:

„Proč chceš odejít? Potřebuješ si odpočinout a měl bys trochu zesílit. Zvláště jestli chceš jít opravdu dolů k Velké slané vodě. To je zlá cesta, musíš si s sebou nést na pár dní jídlo, a hlavně vodu. Nejlepší by bylo, kdybys mohl na nějaký čas zůstat tady u nás.“

„Kde mohu zůstat? Ve vsi jsou přece Kečuové, jak jste říkali. I když tam přijdeme tajně někdy v noci, aby nás nikdo neviděl, tedy nikdo z Kečuů, jak dlouho může trvat, než budu odhalen? Říkáš, že si inkovi válečníci chodí, kudy chtějí a kam chtějí. A pak bych dopadl špatně nejen já, ale i vy, celá vesnice. To by byla hrůza. Ba ne, chlapci, jste hodní, ale to by nešlo!“

Chlapci se na sebe podívali. Cizinec má pravdu, nechce jim dělat starosti a nechce být na obtíž. Má dobré srdce, to je vidět. Když je takový, když je tak dobrý, pak mohou bez obav vyrukovat s celým plánem!

„Ne, do vsi tě zavést nechceme, to by opravdu nebylo dobré. Vymysleli jsme něco jiného, něco daleko lepšího! Máme tam u nás, dost daleko od naší vsi, v jedné rokli, krásnou, velkou jeskyni, úplně zařízenou a pohodlnou. Je tam všechno, co bys mohl potřebovat. Je to jen a jen naše jeskyně, nikdo jiný o ní neví, nikdo z našich lidí ze vsi, a Kečuové teprve ne.

V rokli je voda, a jídlo ti tam vždycky přineseme. Teď je ještě v celém Murmuntani brambor dost a dost a ČUŇO má také každý. Budeš si tam moci několik dní pěkně odpočinout a dát se trochu do pořádku, potřebuješ to. Když budeš chtít, můžeš se pak vydat na cestu k Velké slané vodě přímo odtamtud.“

Cizinec po těchto slovech mlčky poplácal Katariho a oba jeho kamarády po zádech. Jeho hlas zněl tak nějak drsně.

„Dobrá, jdeme do té vaší jeskyně! Vidím, že mi věříte, a já – já věřím zase vám a to je všechno. Zdá se, že budeme dobrými přáteli.“

Oči mu zazářily náhlým nápadem. Pustil z ruky, kožený ranec a opřel arkebuzu o balvan.

Oběma rukama uchopil Katariho za ramena, přátelsky jím zalomcoval a pomalu a zřetelně vyslovil aymarsky:

„Ty jsi můj syn a já jsem tvůj otec!“

Totéž pak udělal s oběma zbylými chlapci, s Pilim a Taruchou. Touto formulí se uzavíralo velké přátelství na život a na smrt mezi Indiány rozdílného věku, mezi těmi, kdo se nemohou právě pro ten značný věkový rozdíl stát bratry. Potom zvedl svůj ranec, navlékl jej na hlaveň arkebuzy a rázně vykročil směrem, odkud chlapci přišli.

Vousatý cizinec Bask Alonzo se v jeskyni našich chlapců brzy cítil jako doma. Líbila se mu ta tichá, pustá rokle, kde bylo slyšet jen bublání potůčku a volání ptáků. Cítil se tam v naprostém bezpečí. Chlapci o něm podle svého slibu neřekli ani rodičům, ani náčelníku Pakovi, především proto, že jejich velký přítel Alonzo se nechtěl s nikým stýkat.

Navštěvovali ho rádi, nosili mu, co jen mohli, takže měl v PHISI-UTĚ brzy dostatek zásob i na několik dní. Měl tam brambory čerstvé i sušené, zeleninu, koření, a vedle jeskyně, ve skalní dutině uzavřené zídkou z kamenů, i párek morčat, dárek od Piliho. Morčata, aymarsky nazývaná KUI, byla v oněch dobách oblíbenou součástí potravy velehorských Indiánů. Chovali je v každé domácnosti, po dvaceti až šedesáti, jako stálou zásobu velmi chutného masa.

Chlapci svého Alonza poznali jako veselého muže, neustále činného, klidného, mírného a velice trpělivého. Stále něco vyráběl, vylepšoval jeskyni a její zařízení, opravoval si oděv vlnou, kterou mu chlapci přinesli, a hrubou ocelovou jehlou, kterou vyhledal ve svém vaku. Vycídil si také svůj lesklý pancíř a opravil jeho kožené vyložení, vyleštil i přílbu a vyčistil své podivné zbraně.

Ukázal chlapcům tajemnou rouru hromů a blesků, těžkou arkebuzu, a vyložil jim, Jak se s ní zachází, aby viděli, že je to zbraň a nic nadpřirozeného. Ve svém koženém ranci měl dost velkou láhev z rohu a v ní hrubý, tmavý prach. Pak měl ještě druhou, menší lahvičku s úzkým hrdélkem a v ní podobný, ale daleko jemnější prášek. V jiném, koženém váčku měl olověné kule a výbavu doplňoval svitek zvláštního provazu, který pěkně pomaloučku a rovnoměrně doutnal a čadil, když byl zapálen.

Tajemná zbraň měla u spodního konce kovové roury malý otvor. Alonzo jednou do roury nasypal trošku toho hrubého prachu, pak tam vrazil kousek kůže, udusal dlouhou hůlkou a do toho malého otvoru vsypal trochu prachu jemného. Potom svým křesadlem – a to byl pro chlapce další div důmyslu neznámého, dalekého světa, jemuž jejich přítel Alonzo říkal Evropa, nebo Španělsko – tedy tím křesadlem zapálil provaz – říkal mu doutnák – a ten přiložil k tomu malému otvoru arkebuzy. Krátce to zasyčelo a ozvala se rána.

„Malý hrom a blesk,“ nazval to Tarucha.

Malý proto, že Alonzo nasypal toho hrubšího prachu jen docela maloučko. Vysvětlil chlapcům, že se bojí udělat opravdový, silný hrom a blesk, protože by to mohlo být tam ve skálách hezky daleko slyšet a mohli by to slyšet i Kečuové. Jistě by se vydali pátrat, odkud ten podivný hluk vyšel. Chlapci pochopili a spokojili se tím, co jim Alonzo ukázal. Nepochybně to je mocná zbraň, když o ní výslovně hovořil Inkův posel a Simi to tak zdůrazňoval. Jistě právě tato zbraň pomohla Alonzovým krajanům zvítězit nad početným, výborně organizovaným a dobře vycvičeným vojskem velikého inky.

Nejhezčí ze všeho byly večery v jeskyni. Chlapci vždy nasbírali dost a dost suchého roští a kořenů, a tak každého večera hořel v jeskyni malý indiánský ohníček. Mohli si to dovolit, protože už nemuseli s obtížemi a velkým šetřením palivem udržovat v ohništi žhavé uhlíky po celý den a celou noc. Přítel Alonzo měl přece tu báječnou věcičku, křesadlo z tvrdého, lesklého kovu, kterým dokázal kdykoliv rozdělat oheň nepoměrně rychleji a snadněji, než to dokázali chlapci třením dřev, i když nebyli v této práci nijak nešikovní. Tak ušetřili spousty paliva, jehož nebylo v rokli nikdy nadměrně, a vždycky se těšili na večery u ohníčku.

Alonzo jim vyprávěl spousty zajímavostí. Vyprávěl o Španělsku, o kraji Basků, kde se narodil, o španělských městech, o králi a jeho dvoře, o moři a přístavech, o lodích, na nichž se plavil ze Španěl přes Atlantský oceán.

Chlapci poslouchali, ani nemrkali. Byly to pro ně výlety do zcela jiného, skoro pohádkového světa, kde bylo všechno jiné a jinak, než jak to oni znali ze svého života v Murmuntani. Katariho děda jim také někdy vyprávěl podivné věci, pohádky, v nichž se to jen hemžilo tajemnými bytostmi, kde žila a jednala indiánská božstva buď mezi sebou, tam někde v jejich nebeském světě, nebo mezi lidmi. Žila mezi nimi, zkoušela je, trestala je za zlé skutky a odměňovala za dobro. Vyprávěl jim i o svých cestách k lidem u Velké slané vody či k posvátnému jezeru Titicaca tam daleko nahoře, kam se jednou dostal s náčelníkem kraje.

Tohle však, co vyprávěl jejich vousatý přítel, to bylo něco daleko jiného. Vyprávěl o velkém a krásném ostrově Hispaniole, o dalekých výpravách Španělů za kořistí, za poklady, a hlavně za zlatem, za žlutým kovem, který dělá z bílých lidí šílence a blázny. Pro tento kov se dovedou navzájem vraždit, za leskem tohoto kovu jdou jako slepí. Mluvil o zlatě tak přesvědčivě, že chlapci z toho jeho vyprávění získali dojem, že ten žlutý, krásně lesklý, zářící kov, který je jinak celkem k ničemu, musí být nepochybně božstvem bledých, vousatých cizinců, jak o tom mluvil před nějakým časem Simi.

Vyprávěl o tom, jak se svým pánem plul jako jeho žoldnéř na velkém korábu přes oceán na ostrov Hispaniolu a odtud jak se dostal do vojska Franciska Pizarra, do posil, které pro Pizarrovu výpravu opatřili a naverbovali páter z Panamy a Pizarrův společník a jež za výpravou dovezl Pizarrův druh Ruiz.

Líčil jim tažení do říše inků, podle pověstí oplývající zlatem a poklady všeho druhu.

„A podívejte se, chlapci, tohle je všechno, co po celém tom dlouhém tažení, po všech těch bojích a nebezpečích, po všech zraněních a krveprolévání mám! Přesně to, co mám na sobě, své zbraně a pár drobností ve svém ranci. To jistě není kořist, která by stálá za všechnu tu námahu a krev, to jistě ne!“

„A máš také zlato?“ zeptal se Tarucha, který visel svému velkému příteli takřka na rtech.

„Mám. Tohle!“ a vytáhl se záňadří na šňůrce zavěšený hrubý křížek ze žlutě zářícího kovu.

„Tak to je tedy zlato!“ vydechl Tarucha.

„To jsem ještě nikdy neviděl,“ přidal se Katari. „Slyšel jsem o něm, to ano, ale myslím, že u nás ve vsi ho nikdo nemá ani kousíček. Leda snad Simi nebo jeho vojáci, když říkáš, že jte u Kečuů našli tolik zlata. Nikdy jsem nikoho z nich s ničím tak lesklým neviděl. A co ta věcička znamená?“

„Je to symbol naší víry, křesťanství. Na takovém předmětu, ale velkém a ze dřeva, zemřel Ježíš, syn našeho Boha. Učil o lásce, chtěl, aby se lidé navzájem měli rádi, a ne aby si ubližovali.“

„To je tedy podobné, jako náš Thunupa, moudrý, starý muž, který v dávných dobách chodil po zemi Aymarů a říkal všude, aby lidé byli dobří a pilně pracovali. Učil, jak uctívat PAČAMAMU, matku zemi, aby dávala úrodu a nedala nám zemřít. A proč nechal váš bůh svého syna umřít? A kdo ho zabil? Jiný, mocnější bůh?“

„Zlí lidé ho zabili, ti, kterým se nelíbilo, že je dobrý a mluví proti nim.“

Tím skončila celá debata o náboženství. V Andách se nikdy pro náboženství neválčilo, nikdo nikdy pro náboženství jiného neutiskoval. Když přišli Kečuové, propagovali samozřejmě všude svou víru v nejvyššího boha slunce, nikdy však násilím, pohrůžkami, zákazy a tresty.

Chlapci zase na oplátku vyprávěli příteli Alonzovi o všem možném ze svého okolí, o lidech, o vsi, o náčelníku Pakovi, o moudrém dědovi Tirim, o Kusitě, kamarádce Katariho, o mamince Mukaně, o tatínkovi Thokkerim i o rodinách Piliho a Taruchy, takže za krátký čas znal Alonzo téměř každého ze vsi – i když zatím nikoho z nich kromě chlapců neviděl – a živě se zajímal o všechno, co se ve vsi a v rodinách jeho mladých přátel děje.

Z jejich vyprávění poznal důkladněji i nepříjemnou a ponižující přítomnost Kečuů, inkových vojáků, poznal jejich velitele Simiho a celou jeho tlupu. Chlapci mu vyprávěli o všech příkořích, která musí ves snášet, o všem tom pronásledování, ponižování, urážení a násilnostech, jimž je vystavován každý z obyvatelů Murmuntani.

Alonzo je pozorně poslouchal a najednou povídá:

„A proč si vlastně tohle všechno necháváte líbit? Kolik jsi, Katari, říkal, že těch Kečuů tam u vás je? Deset, viď? A teď mi řekni, kolik je ve vsi mužů! Odpočítej ale staré, nemocné a děti. Kolik? Třicet šest? To byste je utloukli kameny! Dokázali byste to hladce a měli byste od nich pokoj, jen kdybyste chtěli!“

„Chtěli! Chtěli! To víš, Alonzo, že bychom chtěli! Táta ale říká, že bychom za to byli určitě těžce potrestáni, kdyby se Simimu a jeho lidem ublížilo, to víš, že se o takové možnosti ve vsi už kolikrát mluvilo.“

„Inka by pak poslal vojsko a pobili by nás všechny, nebo by nás vyhnali z našeho údolí a odvedli někam daleko odtud, za trest!“ přidal se Pili.

„Ale kdepak, chlapci, inkova moc a nepřemožitelnost jsou už tatam. Jeho vojska už neexistují, udržuje se jen pár dosud nepodrobených náčelníků s nevelkými skupinami válečníků v horských pevnostech v odlehlých, špatně přístupných údolích ve východních oblastech hor a na okrajích pralesů tam dole. Tady, v kraji Aymarů se drží už jen malé osamělé posádky v zapadlých místech, kam je inkovi velitelé před lety dosadili. Jsou vlastně zapomenuti v tom zmatku který vznikl naším vítězstvím a rozbitím starého pořádku v té ohromné staré říši. Takoví, jako jsou tady u vás, se na svých místech udržují jen a jen proto, že se tam nic neví o tom, co se stalo s inkou a jeho panstvím a vládou. Pokud o tom tito zapadlí Kečuové vůbec něco vědí, drží to v tajnosti. Tím udržují vás, Aymary, v poddanosti a celkem pohodlně z vás žijí.“

Najednou mu oči zasvítily, malou chvilku přemýšlel a pak promluvil:

„Poslouchejte, chlapci, už jsem tu dost dlouho a žiju z vašich zásob, docela jako ten Simi, nezdá se vám? Co myslíte, nemohli byste mne nějak nenápadně seznámit s vaším náčelníkem Pakou, samozřejmě tak, aby se to Kečuové nedozvěděli?“

Katari se zamyslel.

„Snad by to šlo. Ale Alonzo, když sem přivedeme Paku, prozradíme tím svoji jeskyni a to je naše nejcennější tajemství, to jistě uznáš!“

„Tak se sejdeme někde jinde, kde budete chtít! Vy si sami vyberete místo schůzky, přivedete tam náčelníka a já tam půjdu!“ naléhal Alonzo.

„A co takhle přímo ve vsi?“ navrhoval Pili.

„To by bylo nejlepší, tím se neprozradí naše PHISI-UTA,“ souhlasil Tarucha.

„To by se dalo snadno zařídit,“ uvažoval Katari. „Museli by se ale sejít u vás, Pili, protože váš rod je nejdále od opevnění Kečuů a nejblíž k naší rokli. Uděláme to tedy takhle! Já se zeptám táty, co by tomu řekl, a táta si pak promluví s Pakou i s Amparou z rodu Vilči. Souhlasíte? Stejně bychom Jednou museli Pakovi o Alonzovi říci, je to přece náčelník, a Alonzo tady v jeskyni nemůže zůstat věčně. Teď to jde, jídla je dost a dost, ale co v zimě? To by tady Alonzo zemřel hlady, až bychom mu nemohli nosit jídlo. V té době už nebývá ani kousek bramboru navíc a my sami Jsme často rádi, když se trochu najíme dvakrát denně, a čekáme na novou úrodu s poloprázdnými břichy.“

Chlapci uznali, že Katari má pravdu, a také Alonzo pokyvoval souhlasně hlavou.

Bylo rozhodnuto.

KAPITOLA 6

Následujícího dne, hned po ránu, se Katari objevil ve vsi. Tatínek Thokkeri byl již po snídani, seděl před chalupou na sluníčku a hrubou jehlou a silnou vlněnou šňůrkou opravoval pytle, v nichž nosí lamy své náklady.

„Jdeš jako na zavolanou, Katari!“ přivítal s úsměvem svého synka. „Wara pase, a tak tu nemám nikoho, kdo by mi pytel vždycky šikovně podržel, zašívalo by se mi daleko lépe a bylo by to dřív hotové. Mám bohužel jen dvě ruce a ty tvoje se mi budou moc hodit,“ a tatínek se zase usmál.

To je výborné, pomyslel si Katari. Táta se usmívá a povídá si se mnou. To je u něho dosti vzácné, to znamená, že má výbornou náladu, a já tedy mohu bez obav vyrukovat s Alonzem a jeho příběhem.

„Táto, je někdo doma?“

„Není.“

„Maminka odešla?“ pokračoval ve vyzvídání chlapec.

„Ano, přijde odpoledne.“

„Táto, já ti musím něco říct, ale je to hrozně, opravdu hrozně tajné!“

Tatínek Thokkeri se usmál znovu. Měl rád svého synka i ty jeho „hrozné, opravdu hrozné tajnosti“. On je také míval, když byl v jeho věku.

„Táto, nesměj se,“ zamračil se Katari, „tentokrát to je opravdu hrozně tajné, opravdu velké tajemství! Řekni mi, co bys dělal, kdyby se tu najednou objevil jeden z těch bledých, zlých cizinců, o nichž nám říkal Simi? Víš, jak tu zprávu tehdy přinesl ten běžec!“

„Nevím, hochu, to by záleželo na okolnostech, jak by se sem dostal, a vůbec, co by se dělo okolo toho. Neříkej mi, že o takových lidech něco víš! Prosím tě, kde by se tu vzali? Na cestu přece vidí Kečuové shora z pozorovatelny.“

„Táto, já, vlastně my s Pilim a Taruchou víme o jednom z nich!“ vydechl Katari rozčíleně a rozhlížel se přitom neklidně kolem sebe, jestli náhodou někdo neposlouchá.

„Tohle nám tak ještě chybělo!“ zabědoval táta a už se neusmíval, ani trošku. „Neděláš si legraci?“ zeptal se ještě pro jistotu.

„Nedělám, mluvím pravdu!“ postavil se Katari sebevědomě a vypjal hruď. „Opravdu o něm víme, jen a jen my tři, žije tady nedaleko, v naší tajné jeskyni, my mu tam nosíme jídlo. Jmenuje se Alonzo“

„Jak?“ zeptal se táta celý udivený.

„Alonzo, A-lon-zo!“ opakoval Katari.

„Tak povídej, jak jste k němu přišli! Ale počkej ještě! Pojď, sedneme si tamhle na volné prostranství, vezmeme si do rukou tyhle pytle a budeme přitom pracovat. Nemluv moc hlasitě a dávej při svém povídání pozor po téhle straně. Já budu hlídat druhou stranu. Kdyby nás někdo slyšel, hlavně někdo z Kečuů, potloukají se tu každou chvíli, nemuselo by to dobře dopadnout. Tak povídej!“

Katari to vzal od začátku, od chvíle, kdy Alonza našli. Nevynechal nic a snažil se vzpomenout si na všechno, co Alonzo říkal, o čem vyprávěl, kudy prošel až k nim, na každou závažnou podrobnost. Táta ho nepřerušoval, to se u Indiánů nedělá. Vyslechl trpělivě a pozorně chlapcovu dlouhou historii. Potom se stručně vyptal na některé podrobnosti, na to, co mu nebylo dost jasné.

„Katari,“ řekl. „Udělali jste dobře. Ale pozor! Musíme být hrozně opatrní, doposud mají moc ti v pevnůstce. A dopadlo by to moc špatně s námi i s tím tvým cizincem. Jak jsi říkal, že se jmenuje, Aloso?“

„Ne, táto, Alonzo!“ opravoval ho synek.

„Tak od téhle chvíle to jméno už nevyslovíš – ani ty, ani já, ani nikdo jiný. Vyřiď to také svým kamarádům. A víš proč? Je to jméno hrozně nápadné a zní v naší řeči moc cize. Budeme mu říkat třeba – ne, počkej, to bude to pravé – budeme mu říkat ILJAPU, Blesk, když má tu rouru s hromem a bleskem! Nebude to tak nápadné, kdybychom náhodou o něm museli mluvit a byl by v doslechu někdo jiný, někdo cizí. Pamatuj si, Iljapu, Iljapu, a hlavně, řekni to jemu, až ho zase uvidíš, ať si na to jméno co nejrychleji zvykne!“

„A co, táto, co s náčelníkem Pakou?“

„Zdá se, že jsi s novým přítelem úplně zapomněl na jednu z hlavních ctností muže, milý chlapče, a tak ti ji musím připomenout. Která to je?“ usmíval se táta.

„Trpělivost,“ odpověděl Katari se sklopenýma očima a zastyděl se.

„Tak proto, už jsem myslel, že jsi na ni opravdu zapomněl. Já si myslím, že můžeme jít s tím vším k Pakovi hned. Anebo víš co? Zaběhni k němu a popros ho, aby přišel sem. Tady je bezpečnější místo na hovory, o kterých rozhodně nemusí každý vědět!“

Když Paka přišel, musel Katari všechno vyprávět znovu. Náčelník dychtivě a pozorně poslouchal. Když Katari líčil svou poslední rozmluvu s Alonzem-Iljapuem, všiml si, jak náčelníkovi a tátovi zasvítily oči. Ano, to by bylo to pravé, zbavit se nenáviděných Kečuů! Jak by byl potom život všech v Murmuntani pěkný!

Pak se náčelník ozval:

„Katari, nikomu ani slovo o Iljapuovi! Nikde, nikomu, za žádnou cenu! My teď půjdeme s Thokkerim do chalupy poradit se o celé věci. A na to potřebujeme a musíme mít klid a jistotu, že nás nikdo nepřekvapí a nevyslechne. Proto zůstaneš tady, a kdyby někdo šel, začneš si zpívat.“

Oba muži vešli do domku a Katari se usmíval. Ten náčelník Paka, to je chytrák! Dokázal ho vystrnadit z porady a udělal to tak, aby ho to moc nebolelo. Že má hlídat, to nebude asi tak nutné. Pak se mu to ale rozleželo v hlavě. Náčelník má přece úplně pravdu! Věc s Iljapuem je přece krajně vážná a smrtelně důležitá. Co kdyby někdo – třebas i náhodou – vyslechl něco z toho, o čem se budou táta s Pakou radit? A kdyby to pak někde vybreptal? Kečuům přímo by to nikdo z Murmuntani určitě nedonesl, ale zaslechnout se může ledacos, oni se po vsi stejně pořád potloukají. Radši na to ani nemyslet!

Vtom se objevil ve dveřích táta:

„Katari, skoč pro Amparu z rodu Vilči! Že to vzkazuje Paka, a přiveď ho sem! Upaluj!“

Porada tří mužů trvala hezky dlouho. Indiáni mají velmi rádi pomalé, rozvážné rozhovory a porady, kdy se věci probírají ze všech stran a úhlů. Nenávidí spěch a žvanění. To podle jejich názoru k správným poradám opravdových, rozvážných mužů nepatří.

Potom Paka a Ampara odešli a táta si zase přišel sednout ke Katarimu.

„Tak, milý hochu, všechno je domluveno. Jeden z vás, bude to Pili, přivede Iljapua po setmění do Amparova domu. Řekni mu, že může jít beze strachu, nic se mu nestane, o to se postaráme. Nechceme vědět, kde je ta vaše tajná jeskyně, protože je to jeskyně jen a jen vaše. A važte si toho, co budete dělat, Paka vás pověřuje velkým úkolem, tebe a tvé dva kamarády. Je to vlastně úkol pro bojovníky, a ne pro chlapce, jako jste vy, ale Paka vám věří, že ho splníte. Dnes večer, až Iljapu přijde a bude s námi hovořit, budete vy tři na stráži, aby nás nepřekvapil Simi nebo někdo jiný. Ampara si to zařídí ve své části vsi.

Budete tedy hlídat mezi domky rodu Č’oke a Kondori. Kdyby se něco někde šustlo, musíme dostat včas zprávu, abychom mohli cizince rychle a spolehlivě uklidit. A ještě něco. Včera jsem zabil lamu, naše maminka bude sušit její maso, dělat ČARKI, a tak si vezmi kus masa a uvařte si ho nebo upečte v té své tajné jeskyni. Tak, Katari, to je prozatím všechno, zařiď, co jsem ti řekl, a večer přijď.“

Katari popadl maso a už uháněl. Tak bezhlavě, že by byl málem vletěl do drápů jednomu z Kečuů, který přicházel od spodní stezky, vedoucí z Murmuntani na náhorní planinu. Nesl napěchovaný pytel. Katari usoudil, že si vyšel natrhat sladké plody kaktusu TUNASA, které tam nahoře právě dozrávaly. Taktak stačil uskočit za křoví a zalehnout, protože se bál, že by se ho Kečua – byl to Uyva, jeden z nejprotivnějších – mohl vyptávat, kam utíká a kam nese to maso. Mohl by mu také maso vzít a Alonzo, vlastně teď už jen a jen Iljapu, by měl k obědu zase samotné brambory. Uyva by ho mohl také donutit, aby mu ten pytel s plody kaktusu odnesl až k nim, do kečujského opevnění, a to by byla ztráta času.

Když Uyva zašel, běžel Katari dál. Dole u soutěsky už na něho čekali Pili s Taruchou. Proklouzli soutěskou, přeskákali špatně schůdný kus cesty korytem potoka po balvanech a byli ve své rokli.

„Tak co, Katari, jak to všechno dopadlo?“ vyptával se Tarucha.

„Muž nezapomíná na jednu z nejdůležitějších ctností!“ použil Katari otcova slova. „Tak kterápak je to ctnost, Tarucho?“

„Dej pokoj, Katari! Nezlob a povídej!“ přidal se také Pili.

„Kluci, trpělivost, to je ta ctnost, která vám teď právě chybí. Musí vám přece stačit, že je všechno v pořádku. Alonzo – zase to pletu, táta nařizuje, že se mu tak nesmí říkat, že se bude jmenovat pro nás a pro každého tady v Murmuntani jen a jen Iljapu-Blesk, podle té jeho roury hromu a blesku. Tak tedy Iljapu se sejde ještě dnes večer s Pakou v domě rodičů Piliho.

A to nejdůležitější! My tři se máme z rozkazu našeho náčelníka postarat o jejich bezpečnost. Musíme tu schůzku hlídat, aby do toho nepřišel Simi nebo někdo z jeho lidí. Kluci, náčelník mi řekl, že s tímhle na nás spoléhá, že to dokážeme!“

Pili a Tarucha nadšeně přizvukovali. Taková věc, to je vlastně už úkol ne pro kluky, ale pro mladé bojovníky, jak to správně řekl otec Thokkeri! To je přece vyznamenání! A chlapci byli sami na sebe hrozně pyšní a cítili se velice důležití.

Zatím už došli do blízkosti jeskyně a zahvízdali tiše smluvený signál, aby se ujistili, že je s jejich přítelem všechno v pořádku. Odpověď se ozvala z rokle, o kousek níž, kde se také v korytě potoka mezi balvany vynořila dlouhá postava přítele Alonza-Iljapua. Byl do pasu vysvlečen a jeho bílé tělo skoro svítilo na sluníčku. Vousatý voják si pral svou jedinou košili z hrubého plátna. Chlapci mu zamávali a odešli rovnou do jeskyně. Chtěli dát zatím vařit maso k obědu.

Iljapu ucítil jeho vůni, hned jak vstoupil do jeskyně. Katari mu potom vyprávěl vše, co viděl a slyšel, a o pozvání do domku Piliho rodičů. Potom se zatvářil vážně a pomalu řekl:

„Náčelník Paka a můj otec Thokkeri říkají, že bledý cizinec Alonzo musí zemřít!“

Do bělocha jako když bodne. Seděl na kusu kožešiny, díval se do ohně a pozorně naslouchal vyprávění chlapců. Když vyslechl Katariho poslední slova, překvapeně vzhlédl a zadíval se do tří usmívajících se chlapeckých obličejů. Než stačil otevřít ústa, pokračoval Katari:

„No opravdu, nediv se! Alonzo zemřel, věř mi to, ale mezitím se narodil nový muž, Iljapu. Pamatuj si to jméno! Můj táta říkal, že by to tvé jméno bylo tady u nás moc nápadné, a že bude proto lépe, když budeš mít jméno aymarské. Budeš se tedy teď pro každého jmenovat Iljapu, protože máš rouru, z níž vypouštíš hrom a blesk. Jsi teď prostě Iljapu, to znamená v naší řeči Blesk, jsi Aymara z Murmuntani, z naší vesnice, a nikdo jiný!“

Když se setmělo, odvedli chlapci svého přítele Iljapua vzhůru roklí, soutěskou, jež vedla do vesnice.

Náčelník Paka a oba rodoví náčelníci přijali vousatého cizince mlčky, tradičním indiánským způsobem. Alonzo-Iljapu už žil dost dlouho mezi Indiány, takže znal jejich způsoby. Když vešel do chýše ozářené malým ohníčkem, zvedl krátce na pozdrav dlaň pravé ruky do výše ramene na znamení, že přichází beze zbraně, a usedl na pokrývku rozprostřenou pro něho na lůžkové plošině u ohně.

Podle indiánských zvyklostí nesměl on, jakožto pozvaný, začít rozhovor. Musel trpělivě čekat, až promluví hostitel. Usedl tedy klidně se zkříženýma nohama na pokrývku, čekal a prohlížel si zatím své hostitele.

Ten uprostřed, s širokým červeným opaskem, to bude asi náčelník Paka, o němž mu chlapci tolik vyprávěli. Je zřejmě z těch tří nejstarší, má vlídnou tvář a moudré oči. Vedle něho sedí po jedné straně otec Katariho Thokkeri a na druhé straně otec Piliho Ampara. Který z nich je který?

Vtom se ozval Ampara, jakožto domácí pán:

„Vítám tě ve svém domě, muži Iljapue, válečníku z daleké země. Jsi otcovským přítelem mého syna, a proto jsi i přítelem mým. Pojez s námi z toho, co máme!“

Podal Alonzovi hliněnou nevelkou misku s vařenými brambory, politými kořeněnou omáčkou. Host si vzal jeden brambor, snědl jej a vrátil misku hostiteli. Ten ji podal dále náčelníku Pakovi, potom Thokkerimu a pak jako poslední si vzal brambor i on.

Po tomto skoro obřadném úvodu Alonzo zpozorněl. Teď přichází podle prastarých indiánských pravidel nejdůležitější okamžik setkání, rozhodná chvíle pro celé jednání. Nabídne-li mu nyní hostitel něco k pití a pak vytáhne ze své brašničky suché lístky koky ke žvýkání, bude vše v nejlepším pořádku. Tím se stane on, Alonzo – Iljapu hostem a přítelem Ampary podle všech pravidel a zvyklostí a může na toto přátelství spoléhat za všech okolností. Nenabídne-li mu hostitel koku, je jejich přátelství čistě formální záležitostí, pouhou zdvořilostní frází, která platí pro tento večer, a zítra už ne, bez závazků a povinností z obou stran.

Když snědli brambory, obrátil se hostitel, zašmátral za sebou a vylovil odtamtud pěkný hliněný džbánek, zdobený černými, tmavě červenými a bělavými ornamenty, namalovanými na hnědém podkladu.

„Napij se, Iljapue, máme dobrou čiču z kukuřice, moje žena dělá moc dobrou!“

Čiču Alonzo znal. Je to kvašený nápoj z rozdrcené a rozžvýkané kukuřice, s nevelkým obsahem alkoholu. Nápoj lahodný a chutný, je-li dobře připraven a vychlazen.

Přijal tedy džbánek, s chutí se napil, otřel si hřbetem ruky ústa a vrátil džbánek hostiteli.

Ampara se napil.

Mám napůl vyhráno, pomyslel si Alonzo. Teď by měl konečně nabídnout i koku! Všichni tři muži sedící proti němu zachovávali stále obřadné mlčení. Ampara se pohnul! Nabídne koku? Ne, Ampara se natáhl stranou pro trochu klestí, aby přiložil na oheň, který užuž dohasínal. Plaménky vyšlehly výše a ozářily celou chýši. Ano, teď! Ampara sahá po své brašničce z pestré vlny, kterou nosí Indiáni zavěšenu na ozdobném neširokém popruhu přes prsa. Brašnička je vyrobena z vlny lamy a je ozdobena vetkaným ornamentem v podobě stylizovaného kukuřičného klasu, odznaku rodu.

Sejme ji a podá Alonzovi:

„Vezmi si, příteli Iljapue, koku a udělej si sousto ke žvýkání. Matka koka je dar božstev. Přináší lidem spokojenost a sílu, zahání spolehlivě zlé duchy hladu, únavy a chladu. Vezmi si z mé koky!“

Alonzovi jako by spadl velký kámen ze srdce! Musí se držet vší silou své vůle, aby si zhluboka neoddechl po tak velkém napětí. Indiáni ho tedy přijímají mezi sebe! Od tohoto okamžiku může těmto třem mužům bezpodmínečně věřit ve všem, teď je tedy jejich opravdovým přítelem, a nejen přítelem, je jedním z nich.

Koku dobře znal a často ji sám žvýkal tam nahoře u jezera Titicaca, když se uzdravoval. Moc mu nechutnala, má chuť tak trochu jako staré zapařené seno, avšak povzbuzuje a posiluje. Žvýkáš-li koku, nemáš hlad, ani žízeň, nejsi unaven, můžeš jít v těch nebetyčných horách po celý den, aniž se unavíš, cítíš se lehký a svěží a vůbec se ti nechce spát. Ale pozor! Smíš žvýkat malé sousto nejvýš dvakrát denně, jinak by bylo zle, koka pak začne ujídat nemilosrdně z tvého života!

Vzal si tedy asi osm lístků, po jedné straně tmavě zelených a po druhé zelenavě šedých. Ulámal jim pozorně tvrdé řapíky, jak to vídal u Indiánů, lístky pěkně složil a vložil si je do úst. Pak zalovil v brašničce podruhé. Ano, tady je! Tyčinka šedé, tvrdé hmoty, silná a dlouhá asi jako jeho malík. To je LJUCHTA, směs jemně rozemletého popela, vápna a soli, slepená do tvaru tyčinky, přísada ke žvýkání, bez níž není účinek koky tak patrný. Ukousl si kousíček a pak sousto opatrně přežvýkal, spíše jen listy v ústech jazykem zpřevracel a provlhčil slinami. Když byly listy měkké, sbalil je jazykem v sousto a vsunul si je mezi tvář a spodní čelist, aby je sliny v ústech pomalu máčely. Vylouhovanou šťávu polykal. Brašničku pak vrátil hostiteli.

Teď už bylo opravdu všechno v nejlepším pořádku a Alonzo-Iljapu si v duchu zhluboka oddechl.

Bask cítil, že ty lidi zde začíná mít opravdu rád. Přijali ho bez velkých orací jako přítele, nic se ho zbytečně nevyptávají, nezajímá je jeho minulost.

Džbánek s čičou se dostal zatím zpět k náčelníku Pakovi. Ten se ještě jednou klidně napil, rozhlédl se po ostatních a pak rozvážně promluvil:

„Iljapue, jsi od této chvíle naším bratrem, jsi jedním z nás a my jsme zase tvoji přátelé a bratři. O nás a o našem Murmuntani asi už všechno, nebo skoro všechno víš od chlapců. Víš, jak smutně a bídně tu žijeme pod nadvládou kečujských bojovníků, válečníků velikého panovníka inky. Slyšeli jsme, že ses chlapcům zmínil o nějakých změnách na severu, v inkově říši. Pověz nám o tom všechno, co víš! Je to pro nás velice důležité.“

Alonzo-Iljapu začal mluvit. Hovořil pomalu, prostě, krátkými a jednoduchými větami, tak, jak mu jeho nedokonalá aymarština dovolovala. Snažil se ze všech sil, aby jeho vyprávění bylo jasné a přesvědčivé, protože si uvědomoval, že na něm závisí jeho postavení ve vsi teď i v budoucnosti a možná, možná i celý jeho další život. Vyprávěl o sobě a svém dosavadním životě, o svých cestách a zážitcích, pěkných i nepěkných, nic nezatajoval. Hlavní důraz však kladl na události a změny v říši inků, již on, Iljapu, dříve voják španělské koruny, pomáhal vyvracet a ničit.

Stále opakoval, že říše inky, kečujského panovníka, už neexistuje, že se stala panstvím bledých cizinců, jež nazýval „Španělé“, a že jen v zapadlých končinách dožívají ještě zbytky panství inků, malé, bezvýznamné državy Inkových hodnostářů a náčelníků, kteří čekají s obavami na den, kdy i k nim mohou vpadnout ozbrojení Španělé a podrobit si je.

Alonzo se ve svém výkladu dostával pomalu do ohně. Musí se svým novým indiánským přátelům nějak zavděčit, musí si je zavázat, získat svou pomocí. Přijímají ho dobře a přátelsky, nikdo od něho zatím nechtěl ani to nejmenší. On však nechce být jen trpěným hostem, cizincem přijatým do obce a živeným z milosti! Chce si získat jejich vážnost a úctu, chce si jejich přátelství zasloužit. Proto mluvil stále naléhavěji a s větším a větším zápalem.

„Když se inkova říše rozpadla, proč tu máte mít dále jeho posádku, kečujské válečníky? Proč je máte dále živit a poslouchat? Proč se máte od nich nechat dále týrat a sužovat? Vyžeňte je odtud, zbavte se jich a žijte zase klidně a v míru, jako jste žili předtím! Sem, daleko od hlavních cest, sem Španělé asi vůbec nikdy nepřijdou. Co by je sem lákalo? Není tu také panství žádného mocnějšího náčelníka, jehož by museli porazit a podrobit, aby se jim jednou nestal nebezpečným. Tady, ve svém Murmuntani, budete moci žít po svém, v klidu a pokoji, vy i vaše děti. To vše máte na dosah ruky, jen ji sevřít a udeřit, jednou, ale silně! Nebojte se, budu bojovat s vámi, po vašem boku. Vždyť jsme přece bratry a přáteli!“

Nastalo ticho. Všichni seděli bez hnutí, jen záře plaménků malého ohně se mihotala ve tvářích mužů. Dlouho mlčeli, každý z nich si srovnával v hlavě to, co právě vyslechl, a přemýšlel.

Náčelník Paka seděl s rukama složenýma v klíně. Thokkeri hleděl zářícíma očima do tmy. Co teď? Jak se rozhodnout? Nastala chvíle pro velké rozhodnutí! Velká chvíle očekává velké činy, velké odhodlání, velkou odvahu, ale také velkou rozvahu.

KAPITOLA 7

„Dobrá!“ promluvil po chvíli tiše náčelník. „Máme možnost zbavit se Kečuů jednou provždy. Je jasné, že jí musíme využít. Ale jak? Napadneme-li je, budou se bránit, to je jisté, a já bych nechtěl, aby zabili někoho z mých lidí. To by byla moc velká oběť.“

„Kdo nic neobětuje, nic nezíská,“ namítl Thokkeri. „To radši padnu v boji, když budu vědět, že moje děti budou žít svobodně, bez těch darebáků Kečuů. To je vyhlídka do budoucna, která přece za to stojí, ne?“

„A zbraně?“ otázal se tiše Ampara. „Čím budeme bojovat, holýma rukama?“

Thokkeri na něho nadšeně pohlédl. Výborně! Ampara je také pro boj!

„Každý má přece svůj prak. A v každém domě, všude okolo nás se nějaký ten klacek nebo kyj najde. To musí stačit! Je nás dost, budeme přece v přesile.“

„Počkejte, bratři!“ přerušil je Paka. „Na boj je čas. Chci šetřit životy našich lidí a budu je šetřit! Jsem náčelníkem v Murmuntani a zodpovídám za ně! Zkusíme to napřed s vyjednáváním…“

Thokkeri mu skočil do řeči:

„Pako, víš, že si tě vážím pro tvoji rozvahu a moudrost. Myslíš, že s tebou bude Simi vyjednávat? Budeš rád, když tě při své vzteklé povaze rovnou nepraští do hlavy kyjem, až mu povíš, oč jde!“

„Ne! Milý Thokkeri, máš v sobě příliš mnoho nenávisti. To není dobré. Válečník může nenávidět, ale nesmí se dát nenávistí zaslepit. Jen to uvaž! Stojí všichni ti Kečuové za jediný život někoho tady ze vsi, za život někoho z nás, za život z naší krve? Já si myslím, že ne! Rozhodně ne! Zkusit se to s vyjednáváním musí. Je tu stále možnost, že až si uvědomí, jak to dopadlo s inkou a jeho – a tím i jejich – říší, že odejdou sami a bude pokoj. Já za nimi do pevnůstky zajdu sám hned zítra!“

„Nevím, jak myslíte vy,“ vmísil se do řeči Iljapu. „Zkusit se to rozhodně může. Je tu ale velké nebezpečí, že odejdou, seberou někde jinde další skupinku nebo dvě, aby jich bylo víc, vrátí se a pak bude opravdu zle! Já si myslím, že odtud nesmí odejít nikdo z nich, za žádnou cenu!“

„Iljapu má pravdu!“ řekl Ampara a Thokkeri souhlasně pokyvoval hlavou. Náčelník Paka se však nedal jen tak snadno přesvědčit:

„Bratři, máte možná pravdu, ale já to přece jen zkusím. Půjdu za nimi. Kdyby se mi něco stalo, zvolte si náčelníkem Murmuntani tady Thokkeriho. Ty, Thokkeri, povedeš vesnici! Jsi prudký, ale až budeš mít více odpovědnosti a starostí, nabudeš rozvážnosti, já byl také takový. Naše porada končí, půjdeme spát!“

„Okamžik, náčelníku, ještě něco! Půjdeš-li tedy ke Kečuům, neříkej jim nic o mně, neříkej jim, že tu jsem. Řekni, že jsi se tu zprávu dověděl od někoho z náhorní roviny, že tu někdo tamodtud procházel, nebo tak podobně. O mně rozhodně ani slovo!“ připojil ještě Iljapu za souhlasného přikyvování všech.

S tím se malé shromáždění rozešlo. Iljapu se vrátil do PISI-UTY v doprovodu Piliho.

Druhého dne před poledne přiběhli bez dechu Katari a Tarucha:

„Simi zajal Paku a zavřel ho v jednom domku pevnůstky! Prý ho zabije, jakmile se někomu z jeho lidí něco stane. Bylo to hrozné! Paka šel k Simimu sám. Simi vyšel před pevnůstku a tam Paku vyslechl. Chvíli, hodnou chvíli prý pak stál beze slova a pak se začal hrozně smát, smál se a smál a dal Paku svými muži zavléci dovnitř. Za nějakou dobu si pak zavolal našeho tátu a řekl mu, že Paku zabije po prvním sebemenším pokusu o násilí z naší strany, Řekni, Iljapue, co budeme dělat?“

„A otec, nic mí nevzkazuje?“ zeptal se Iljapu Katariho.

„Vzkazuje! Máš být opatrný a nechodit za žádnou cenu za dne k nám do vsi. Že ti vzkáže, až se situace zlepší. Třeba si to Simi ještě rozmyslí a Paku za pár dní pustí. Táta říká, že se o tobě nesmí za žádnou cenu dovědět. Paka o tobě nic neřekl.“

Alonzo se krátce zasmál:

„Vyřiď tátovi, že s ním potřebuju co nejdříve mluvit. Přiveď ho nenápadně kvečeru do rokle nebo mne zaveďte večer k němu. Myslím si však, že by bylo lepší, kdyby přišel do rokle, tam nahoru, víš, tam k těm balvanům, budu tam čekat. Mám nějaký nápad, snad by se s tím dalo něco dělat. A ty, Tarucho, ty pojď zatím sem a namaluj mi tady do písku celé to vaše údolí. Kudy teče potok, kde mají Kečuové tu svoji pevnůstku, kde jsou vaše domy, prostě všechno, co kde je, a na nic nezapomeň!“

Katari odklusal a Iljapu se posadil na balvan. Tarucha si přidřepl, uhladil si pečlivě plochu světlého písku vedle balvanu a začal tenkým dřívkem kreslit a vykládat.

Iljapu jeho výklad pozorně sledoval a ukládal si celou situaci pečlivě do paměti. Nejvíc ho zajímalo místo, kam chodili kečujští vojáci na stráž.

Byl to skalní útes, nejvyšší z nevelké skupiny útesů v horním konci údolí nad pevnůstkou, kam vystupovaly s neúprosnou pravidelností každého dne na stráž dvojice válečníků, jedna na den, druhá na noc, aby neustále střežily stezku a měly pod dohledem celé své panství, celé údolí Murmuntani a jeho nejbližší okolí.

Tarucha mu vše vyložil a pověděl mu, jak tam ty dvě dvojice slouží, jedna od rána do setmění a druhá od setmění do rána. Simi má ve svém oddílu deset válečníků, tedy pět dvojic, takže má každá dvojice po své polodenní službě vždy celé dva dny volna.

Iljapua hrozně zajímalo, jak to místo vypadá, a tvářil se velice spokojeně, když se dověděl, že se nedaleko přes potok vypíná další, jen o trochu nižší útes. Ještě více ho potěšilo, když mu Tarucha vylíčil, že u vrcholku toho nižšího útesu je nevelká štěrbina, v níž je možno se schovat. Odtamtud je na to strážní stanoviště dobře vidět, chlapci tam už několikrát ze zvědavosti vylezli a pozorovali strážné. Zvýšili dokonce okraj té vyhloubeniny řadou kamenů, takže toho, kdo se v ní skrývá, nemůže nikdo ze strážných zpozorovat, zatímco on mezi kameny vidí všechno.

Pozdě odpoledne přišel Thokkeri, doprovázen Katarim. Sešli se hned za soutěskou vedoucí do rokle Kočičího domu. Pili se ukryl na druhé straně soutěsky a hlídal, aby schůzka nebyla ničím a nikým rušena. Tarucha zůstal u PHISY-UTY, aby střežil přístup z druhé strany.

„Oč jde? Co potřebuješ, Iljapue?“ otázal se hned po pozdravu Thokkeri. „Nemohu tu být dlouho, jsem teď podle přání Paky náčelníkem naší vesnice a kečujští slídilové by mne mohli hledat. Rychle!“

Iljapu jen stěží udržel vážnou tvář. Situace ve vsi musela být opravdu velice napjatá, když Thokkeri, jindy tak zdrženlivý a klidný, propadal nervozitě. Pokynul mu k balvanu, sám si sedl naproti němu na jiný a vyložil Thokkerimu svůj plán. Nebyl nijak zvlášť složitý.

Kečujští válečníci nevědí o jeho přítomnosti v kraji, obyvatelstvo ve vsi až na nepatrné výjimky také ne. Chtěl by se tedy pokusit Kečuy zastrašit a vyděsit tak, aby buď vydali Paku, nebo ze vsi utekli. Jak už dříve vyložil, domnívá se, že by nebylo dobré, kdyby Kečuové odešli jen tak.

„To nebude rozhodně jednoduché. Můžeš mi vysvětlit, jak to chceš udělat?“ zeptal se Thokkeri.

„Mám přece rouru na hrom a blesk!“ usmál se Iljapu. „Musíme však zařídit několik věcí. Jednak budu potřebovat, aby byl Tarucha stále se mnou…“

Katari sebou netrpělivě zavrtěl.

„Já vím, milý Katari, že bys chtěl být také se mnou, ale nejde to. Podívej se, táta je teď náčelníkem Murmuntani, zastupuje Paku, a proto musíš být stále na očích stejně jako on, abyste nebyli podezřelí. Vaši rodinu budou Kečuové určitě víc hlídat než ostatní ze vsi. Když nebude ve vesnicí Tarucha, nebude to nikomu nápadné. A ty, Thokkeri, musíš nařídit lidem, aby se nehoufovali, a nikdo ať z údolí neodchází, dokud to nedovolíš. Však ty už na něco přijdeš, jak jim to vysvětlit.“

Katari při této řeči pozoroval bedlivě svého velkého přítele. Bílý muž se usmíval, ale tak nějak divně. Jindy byl jeho široký úsměv podobný slunečnímu paprsku. Teď to byl úsměv studený jako kus ledu tam shora, z věčně zasněžené hradby And. Iljapu se usmíval krutě a tvrdě. Takhle ho ještě neznal a skoro se svého velkého přítele začínal bát. Teď to byl docela jiný Iljapu, teď to byl tvrdý, nelítostný válečník, kterému nebylo radno lézt do cesty, kterou si vytkl.

„To je všechno, Thokkeri. Budeš to moci zařídit? Jestliže ano, vrať se teď do vesnice a zítra to všechno zařiď! Zítra bude ještě klid, zítra se ještě nebude nic dít. Katari, ty se teď vrať s tátou, zůstane tu se mnou jen Tarucha, jak jsme si řekli. A ještě něco! Kdybys uslyšel hromové rány, nedovol svým lidem, aby pátrali po tom, odkud a z čeho vyšly, nařiď jim, aby si jich prostě nevšímali! Uklidni je, řekni jim, že se jim nemůže nic stát, a donuť je zůstat pár dní v klidu v Murmuntani.“ Hlas Iljapua zněl teď ostře, tvrdě a velitelsky.

Až do soutěsky se Thokkeri s Katarim vraceli mlčky. V soutěsce Katari tichounce zahvízdal a zůstal stát na balvanech, omývaných vodou potoka. Za několik okamžiků zaslechli podobnou odpověď.

„Táto, teď můžeme jít, všechno je v pořádku!“

Thokkeri spokojeně zabručel, když viděl a slyšel, že si chlapci počínají jako zkušení a opatrní válečníci. Kus cesty šli potom ještě mlčky a teprve před prvními domky vesnice se Katari rozpovídal. Otázky jen pršely. Co chce vlastně Iljapu dělat? Chce Kečuy vystrašit a poděsit? Ale jak? Tou rourou hromu a blesku? Nevěděl to však ani táta.

Když se Tarucha v jeskyni probudil, byla ještě noc. Iljapu ho zlehka tahal za ruku.

„Vstávej, Tarucho, půjdeme! Než se rozední, musíš mne zavést na ten útes, víš, na ten, co trčí proti stanovišti kečujských hlídek. Potřebuji si to tam právě dnes důkladně prohlédnout.“

Když tohle Tarucha slyšel, vyskočil na nohy z lože jako jelínek wemul, který žije v andských velehorách a zatoulá se občas i do údolí pod nimi. Tohle, to bude výprava přesně podle jeho chuti!

Rychle posnídali. Iljapu se pak připravil na cestu. Nevzal si svůj dlouhý meč, jen krátkou dýku a oblékl kožený kabátec bez pancíře. Také svou lesklou přílbu nechal doma a šel prostovlasý.

V rokli byl mrazivý chlad, nejstudenější doba andské noci těsně před svítáním. Prošli soutěskou a blížili se k chatrčím rodu Vilči. Tady měli před sebou nejnebezpečnější úsek cesty, tudy museli projít rychle a tiše, museli domky obejít co největším obloukem, aby na sebe neupozornili psy. Jejich štěkot by mohl probudit Aymary i Kečuy, v noci, v jejím tichu by je bylo slyšet hezky daleko.

Kousek za chalupami rodu Vilči totiž začínala stezka, která ve svém začátku rychle a strmě stoupala z údolí vzhůru a vedla dále do Tonkolaky a pak vzhůru do hor, na náhorní rovinu dnešní Bolívie. Cesta odbočovala ostře z údolí Murmuntani a mizela z dohledu i z doslechu. Tamtudy museli oba projít. Tarucha šel pro jistotu o něco napřed, šli rychle a tak se oběma podařilo hladce a šťastně proklouznout na stezku. Tam si konečně oddechli. Tarucha měl takový strach z možného prozrazení a nezdaru, že se dokonce zapomněl bát nočních duchů.

Vystoupali po dosti strmém svahu nad údolí a pokračovali k severu. Za chvíli odbočili ze stezky, prošli po táhlém kamenitém svahu a po krátkém, ale dost ostrém stoupání byli u cíle. Těsně před okrajem strmé skalní stěny byla nevelká prohlubeň, lemovaná hromádkou větších kamenů, navršených nenápadně na sebe. Prohlubeň s kameny tvořila celkem pohodlný a přitom z druhé strany zcela neviditelný úkryt.

Jako první sklouzl do prohlubně Tarucha. Iljapu viděl, jak se chlapec položil na břicho, přiložil hlavu ke kamenům a znehybněl. Chvíli pozoroval, zřejmě štěrbinou mezi kameny, a pak pokynul rukou, že je vše v pořádku. V několika okamžicích zalehl Bask vedle něho. Když trochu zvedl hlavu, viděl před sebou ve vzdálenosti nějakých šedesáti sedmdesáti kroků temný skalní masiv, o něco vyšší než jejich vlastní postavení.

Zatím bylo ještě příliš málo vidět, a tak se obrátil na záda a pohodlně se natáhl. Obloha nad ním ztrácela pomalu svou temně modrou barvu, začínala dostávat zelenavý nádech a jasné, jiskřivé hvězdy, zářící na ní v křišťálově čistém ovzduší andských velehor jako rozseté démanty různých velikostí a jasu, začínaly blednout. Byla krutá zima. Tarucha se stočil do klubíčka, aby se zahřál, a zády se přitulil k boku svého velkého přítele. Iljapu za chvíli trpce litoval, že byl tak neprozřetelný a nevzal si s sebou pokrývku.

Obloha nad nimi zatím dost rychle růžověla a na východním obzoru začínala rudnout. Jedinou myšlenkou prochladlého Baska teď byla představa slunce, hřejivého slunce. Třásl se zimou a zuby mu začínaly i přes jeho velkou otužilost drkotat. Myslel na teplou jeskyni Kočičího domu a na to, jak by mu bylo pěkně na teplém loži.

Cožpak to slunce nikdy nevyjde? Teď teprve začínal opravdově chápat, proč bylo v říši inků slunce nejvyšším božstvem. Slunce – dárce života a tepla!

Po chvíli, která se zdála být nekonečnou, se nad východní obzor vyhouplo slunce. Už samotný pohled na ně, jak pomalu vystupovalo z hradby zubatých štítů, už ten pouhý pohled zahříval ztuhlé tělo. Iljapu pohlédl k chýši na protějším útesu. Jednoduchý přístřešek s nízkými polovičními stěnami, který měl strážné chránit před ledovým větrem, to bylo vše. Vedle něho byla vyrovnaná hranice dřeva, připravená k zapálení, signální zařízení. Po lidech nikde ani stopy, vrcholek jako by byl pustý a prázdný.

„Jsou oba v té chatrči,“ zašeptal Tarucha, jako kdyby četl myšlenky svého přítele.

Vtom se ozvalo zdola volání v hrdelní kečujštině a na plošině u strážního domku se objevily dvě postavy válečníků, zahalené v silné vlněné přikrývky. Oba muži se podívali dolů, pak také něco zavolali, vymotali se z pokrývek a začali sestupovat z pozorovatelny.

Iljapu zbystřil pozornost. Kudy budou sestupovat? To bylo pro jeho plán nesmírně důležité. Oba muži zatím zmizeli, stezička dolů vedla ve své první části po druhé straně skalního bloku. Za chvíli se jeden z nich vynořil o kus níže. Zřejmě došel po klikaté stezce až do ohybu, protože se objevila jen horní část jeho těla až po stehna.

Otočil se a po několika krocích zase zmizel z dohledu. Totéž se přesně opakovalo s druhým válečníkem, právě na úrovni pozorovatelny, kde ležel Iljapu s Taruchou. Od tohoto okamžiku se už oba strážci neobjevili.

Ono místo bylo jediným bodem, kde se oba muži posádky hlídkového stanoviště postupně ukázali a zároveň přiblížili k oběma pozorovatelům.

Iljapu byl s výsledkem pozorování spokojen. Zapamatoval si přesně místo, kde se muži hlídky objevili. Právě pod ním byla na skále dosti nápadná tmavá skvrna. Vyčkal ještě – pro jistotu a kontrolu svého pozorování – až se ukáží oba válečníci další hlídky, kteří přišli vystřídat noční stráže a teď stoupali nahoru na pozorovatelnu. Když zmizeli za ohybem skály, zatáhl Taruchu za ruku.

„Pojďme odtud, to mi stačí, už jsem viděl všechno, co jsem vidět chtěl a potřeboval!“

Odplížili se hbitě zpět a dosáhli krytu úžlabiny, než se dvojice nových strážných mohla objevit na vrcholku skalního útesu a rozhlédnout se kolem sebe. Jak se teď ale dostanou do rokle, v níž je Kočičí dům? Teď ve dne není ani pomyšlení, že by mohli proklouznout nepozorováni od stezky na náhorní rovinu okolo domků rodu Vilči do soutěsky rokle, vedoucí k PHISI-UTĚ. I kdyby se jim podařilo uklouznout lidem, určitě je ucítí psi a udělají poplach.

Alonza to napadlo, až když sešli do údolí, jež je mělo odvést k oné stezce. Teď byla dobrá rada opravdu drahá! Indiánská moudrost říká v takových případech: Když nevíš, co máš udělat, nedělej prostě nic! Je to lepší než udělat v rozčilení nějakou hloupost. A tak se tou moudrou radou řídili. Iljapu, který neznal krajinu, se už pomalu smiřoval s myšlenkou, že tam zůstanou po celý den až do setmění a pak prostě projdou zpět, kudy přišli. Tarucha však po chvíli dostal jiný nápad.

„Ty, Iljapue, teď mě napadlo, že se můžeme dostat do jeskyně a vůbec nemusíme přes Murmuntani. Znám tam cestu, proběhli jsme tu s Katarim a Pilim každý kousek kraje, známe celé údolí jako tu naši jeskyni. Bude to ale dost daleko, budeme muset jít hezky dlouho, musíme udělat velký okruh, ale dostaneme se tam, uvidíš!“

Alonzo se zvedl:

„VALIKI, SARCHAŇANI“ – Dobrá, jdeme!“

Nebyla to snadná procházka, nebyl to rozhodně žádný pohodlný výlet! Tarucha vedl svého velkého přítele přes hřebeny, pustými údolími a roklemi, kde nebylo ani stopy po člověku. Cestou necestou. Krátce po poledni dospěli do jeskyně. Čekal tam na ně Pili, kterého poslal Katari s jídlem, protože se sám podle Iljapuova příkazu nesměl z vesnice ani hnout. Když mu Tarucha vypověděl všechno, co s Iljapuem prožili a kde byli, vydal se Pili zase do vsi.

Oba unavení poutníci Iljapu i Tarucha se s chutí najedli, měli už pořádně vytráveno. Iljapu pak sňal z dřevěného kolíku zatlučeného do skalní pukliny svůj kožený ranec a dal se do práce. Na kus suché, hladké kůže vysypal z rohovinové láhve šedočerný hrubý prach a odnesl ho ven na slunce, do závětří mezi dva velké balvany. Když za nějakou dobu dobře vyschl, nasypal jej zpět do lahvice a zazátkoval. Totéž udělal s prachem jemným.

Pak vyhledal kožený váček s několika kulemi z těžkého, měkkého šedého kovu, prohlédl je pozorně a vybral si jednu z nich. Pečlivě ji lehce namazal lamím tukem po celém jejím povrchu a pak zabalil do kousku hadříku.

Nejvíce péče věnoval těžké rouře hromu a blesku. Pozorně svou arkebuzu vyčistil, vytřel tukem vnitřek hlavně, kovovou jehlou pečlivě vyčistil maličký otvůrek v zadní části hlavně a pak vnitřek hlavně znovu dlouho vytíral promaštěným kouskem kůže, namotaným na dlouhé hůlce. Mezitím ještě vyňal ze svého rance svitek tenkého provazu a k jeho konci přiložil řeřavý uhlík z ohniště. Provaz ihned začal doutnat s lehounkým praskáním, vyvalil se obláček bělavého dýmu.

Iljapu se nespokojeně zamračil. Tohle není dobré, doutnák je vlhký.

„Tarucho, dej tenhle svitek ven, někam na teplý kámen, někam na sluníčko, musí dobře vyschnout. Takhle bychom pořádný hrom ani blesk neudělali!“ a zasmál se bílými zuby ve vousaté tváři.

Když bylo všechno podle jeho přání, naplnil malou nádobku z rohoviny hrubým šedočerným prachem a vsypal do hlavně arkebuzy. Za prachem vecpal dovnitř kousek kůže a tou svou dlouhou hůlkou jej zarazil dolů jako zátku a pozorně udusal. Pak vtlačil do hlavně namaštěnou olověnou kouli zabalenou v kousku mastné kůže a nabijákem ji také stlačil dolů. Jako poslední ucpal onen malý otvor v zadní části hlavně kouskem dřívka. Příprava zbraně skončila.

KAPITOLA 8

„To půjdeš zítra tam nahoru s hromem a bleskem?“ zeptal se po těch všech přípravách ostýchavě Tarucha. „Rád bych šel s tebou, Iljapue, to víš, hrozně rád bych viděl ten opravdový hrom a blesk!“

„Půjdu – a rád bych tě vzal s sebou, chlapče, ale nemohu. Ty musíš být ve vsi, až se můj hrom ozve, musí tam být každý, každé dítě, každý WAWA – kojenec a nemluvně, aby Simi nemohl nikoho z vás vesničanů podezírat. Když nebude vědět, kdo, jak, nebo co dělá hrom a blesk, bude mít strach, a jeho lidé ještě více. A to právě potřebujeme! Víš, mladý budoucí válečníku, když to dovedeš zařídit ve válce tak, aby se nepřítel začal bát, máš boj z poloviny vyhraný. A teď jdeme spát, zítra budeme vstávat hezky brzo, protože musím zase dojít za tmy na útes, kde jsme byli dnes.“

Ještě za tmy doprovodil příštího dne Tarucha svého velkého přítele na cestu ze vsi. Tam se rozloučili. Podle Iljapuova přání šel chlapec domů, když svému příteli ještě narychlo zopakoval, kudy má jít onou delší cestou, až se bude vracet do Kočičího domu.

„Tarucho, nechoď tam do PHISI-UTY ani dnes, ani zítra a řekni to také svým kamarádům! Když zítra během dne neuslyšíte hrom, přijď do PHISI-UTY pozítří kvečeru. Jestliže hrom uslyšíš, přijdeš o den později. Prostě přijdeš za mnou druhého – pamatuj si to dobře – druhého dne od posledního zahřmění kvečeru. Pamatuj si to!“

„A co my tři ve vsi? Máme něco dělat?“ zeptal se dychtivě chlapec.

„Samozřejmě že máte! Mám pro vás, chlapci, moc důležitý úkol. Budete stále a pozorně sledovat pevnůstku Kečuů a sledovat všechno, co se tam bude dít. Budete dávat pozor, co Kečuové dělají, abyste mi to mohli všechno říci. Musíme znát každou maličkost. A ještě něco. Řekni Katarimu, aby si z jejich stáda vybral tři černé a dvě bílé lamy a neustále je pásl, nebo dělal, že pase, v místě, kde končí tato stezka. Z toho místa je dobře vidět na pevnůstku. Kdyby viděl odcházet kteréhokoliv z Kečuů, ať odežene lamy pryč. Já to uvidím ze svého stanoviště a hned budu vědět, že si musím dát pozor. Tak a teď upaluj domů!“

Tarucha odběhl a Alonzo vykročil stezkou vzhůru. Zapamatoval si z minulého dne dobře cestu, a tak těsně před svítáním už zase ležel za kameny naproti strážnímu postavení Kečuů. Dnes mu nebylo tak zima, protože ho rozechvívala myšlenka na boj osamělého muže proti celému houfku nepřátel. Už celou řadu týdnů nepoužil zbraně, už to bude hezká doba, co byl naposled v boji po boku svých španělských kamarádů. Je to až neuvěřitelné, jak ten čas letí!

Vzpomínal na ten den u jezera Titicaca, kdy se rozhodl, že se už nebude bít pro slávu Španělska a zabíjet pro cizí mocenské zájmy. Měl dost toho pobíjení špatně ozbrojených Indiánů, pobíjení těch, kteří neměli proti vyspělé válečnické technice a taktice bílých dobyvatelů téměř žádnou šanci. Už tehdy, snad ještě podvědomě, začínal s ubohými sympatizovat. A teď se chystá k novému zabíjení! Zase poteče krev! Ano, bude zabíjet, tentokrát ale pro své přátele, pro Indiány, aby je vymanil z nespravedlivého otroctví a vrátil jim svobodu, to nejcennější, co člověk má.

A co on sám? Měl v úmyslu dojít na západ, dolů z hor, na pobřeží moře. Moře, to je přece jen vyhlídka, že tam potká nějakou loď a že se bude moci jednou vrátit domů, do Španělska. Kolikrát myslel na svou rodnou zemi, na ten kout Španělska, obývaný jeho krajany, Basky. Zdálo se mu o něm jako o ráji. Myslel na tu svou zemi, jako snad každý myslí a vzpomíná na vzdálený domov, zvláště tehdy, když jej neviděl už celou řadu let, jak už je to vlastně dlouho? Bylo to v roce 1528, když opouštěl Evropu, a dnes se píše rok 1536! Osm let, osm předlouhých let!

Pojednou se přistihl, že začíná myslet na ten vzdálený domov trochu jinak. Co tam doma bude dělat? Jestliže se mu podaří vrátit se – a to není zdaleka jisté – bude zase poddaným své vrchnosti. Najde si nějaké pěkné selské děvče z okolí a s laskavým svolením pána se ožení. A bude sloužit dál, on i jeho žena a potom i jeho děti. Kam ho pán pošle, tam půjde, co mu nařídí udělat, to udělá… Udělá? Touto myšlenkou nebyl nijak nadšen, mít stále nad sebou někoho, kdo je pánem nad jeho životem a smrtí…

To si už tak zvykl být svým vlastním pánem? Už celou řadu měsíců mu nikdo neporoučí, nikdo mu nic neukládá a nenařizuje, může si dělat, co sám chce. Že je otrhaný? Pán mu dával oblečení! Vyměnil by ještě život u egyptských hrnců masa v otroctví za svobodu? V těch hrncích toho masa od pána stejně nikdy moc nebylo!

Najednou mu blesklo hlavou: Proč se vracet domů, do Španělska, do bídy a nesvobody? Proč chodit dolů k moři? Tady v horách našel hodné, dobré lidi. kteří by ho jistě nechali u sebe, tady v tom pěkném údolí. Panebože, to by mohlo být krásné! Postavil by si svůj domeček, takový z kamení, jako mají ti Indiáni, vesničané by mu třeba dali i kousek políčka a on by mohl pověsit přílbu a pancíř a meč a dýku někam na zeď, arkebuzu by mohl postavit do kouta, ať si na ní pavouci předou své sítě! On sám by obdělával zemi, svůj vlastní kousek půdy, měl by svou vlastní úrodu… V duchu cítil tu krásnou vůni vlhké země, viděl svou vlastní úrodu…

Vtom se jeho tváře dotkly první sluneční paprsky. Alonzo přestal snít. Vzhůru, milý Iljapue, vzhůru, starý brachu! Teď nás čeká trochu práce, krvavé práce, bez ní ale nebude políčko, nebude vonět vlhká země a nebude vlastní kukuřice, nebudou vlastní brambory!

Alonzo se opatrně a tiše otočil. Z pánvičky, lépe řečeno ze zápalného otvoru arkebuzy, vyňal kolíček a nasypal do otvůrku špetku jemného prachu z lahvičky. Pak vzal do rukou křesací náčiní, zakřesal, zapálil kousíček hubky a od ní konec doutnáku. Pak si naslinil ukazovák a zkusil tah vzduchu. Prst ho zastudil na straně obrácené k údolí, je to dobré, nemohou tu trošku zápachu pálícího se doutnáku ucítit!

Nalezl si příhodný otvor mezi kameny a zasunul do něho hlaveň arkebuzy. Vtom se ozvalo zdola volání a za chvilku nato odpověď shora. Alonzo pohyboval pomaloučku hlavní arkebuzy tak, až mířil přesně na to místo, kde minulého dne uviděl trup kečujského válečníka. Ano, bylo to právě nad tou tmavou skvrnou, nad vyčnívajícím tmavým kamenem. Právě tam se objevila jeho horní polovina těla. Potom s klidem starého vojáka vyčkával.

Konečně se Kečua objevil! Alonzo-Iljapu nepatrným pohybem poopravil zamíření a vyčkával. Voják se otočil, obrátil se zády a pokračoval v sestupu. Když se objevil na témže místě druhý strážný, znovu o vlásek poopravil zamíření a současně opatrně, navyklým pohybem pokrčil prsty pravé ruky, kde mezi prostředníkem a prsteníkem měl zasunut hořící doutnák.

Slabě kouřící koneček tuhé šňůry se dotkl přesně místa, kde byl otvůrek do hlavně. Slaboučké zasyčení, maličký obláček bílého dýmu, a už zahučel výstřel! Oblakem bílého dýmu, který se s výstřelem vyvalil z hlavně arkebuzy, zahlédl Alonzo kečujského bojovníka. Vymrštil ruce nad hlavu, pustil válečnou palici z ruky a jakoby zpomaleně se kácel doleva, ze stezky.

Alonzo rychle za kameny poklekl, obratnými, úspornými pohyby, navyklými dlouhým cvikem, jako stroj znovu nabil arkebuzu, nasypal prach do otvůrku zapalování, kolíčkem lehce přitlačil, přidal navrch špetku a zase zalehl do původní polohy. Přijdou, nebo nepřijdou? Počítal s tím, že přijdou, protože nikdo přece zatím ještě nemůže vědět, že právě v tom jednom určitém místě číhá smrt.

Opatrně zamířil do téhož místa a čekal. Oblak bílého dýmu z prvního výstřelu se už dávno rozplynul, lehký větřík ho odnesl stranou a všude byl zase klid.

Náhle se objevila na stezce hlava v kožené čepici, pod ní hruď a posléze celý trup až ke kyčlím. Nahoru vystupuje druhá hlídka a tohle je její první muž. Alonzo klidně čekal, nechtěl, aby v případě chybného výstřelu spatřil bojovník místo, odkud se střílí. Válečník došel do ohbí pěšinky, otočil se a v tom okamžiku Alonzo znovu vypálil. Kečua se nárazem velké, těžké kule prudce pootočil, následoval marný pokus o udržení rovnováhy na uzoučké stezce a pak pád dolů!

Slabý větřík unášel i tentokrát bělostný oblak kouře dosti rychle podél skal, takže když se za chvíli objevil další bojovník, byl už o hezký kus dále, vlevo, před holou, zcela nepřístupnou skalní stěnou. Alonzo vyčkal, až válečník zajde za ohyb skály, a pak hbitě zmizel v úžlabině.

Pro tento den toho bylo dost, k třetímu úspěšnému výstřelu by se toho dne už sotva dostal a vyčkávat déle by bylo riskantní a zbytečné. Pro tuto chvíli musely dva tajemné hromy a blesky stačit.

Co kdyby Simi nebyl tak postrašen a vyveden z míry, jak se předpokládalo? Zatím se zdá být všechno v pořádku, aspoň pokud se Kečuů týká. Během střelby, mezi prvním a druhým výstřelem, neopomenul Alonzo občas obhlédnout ten kousek údolí u cesty na západ, kde měl podle dohody pást Katari svých pět černých a bílých lam, jak bylo domluveno, a odehnat je, kdyby se někdo z kečujské posádky vydal pátrat po původu záhadných smrtí svých spolubojovníků, smrtí doprovázených hromy a bílými oblaky, jejichž původ si nikdo nedokázal vysvětlit. Lamy se stále klidně pásly na určeném místě, ve staré Evropě se však říká, že čert nikdy nespí a že tětiva luku a kuše se nemá přepínat, aby nepraskla. Tahle moudrost určitě platí i tady, za mořem.

Do rokle PHISI-UTY došel Iljapu až pozdě odpoledne, když se už začínalo šeřit. Cestou totiž v zamyšlení zabloudil a musel se vracet zpět do míst, kde špatně odbočil. Došel značně utrmácen. Snědl pár studených vařených bramborů, uvařil si teplý nápoj z bylinek a šel spát. Toho večera nikoho nečekal. Potřeboval se dobře vyspat a pořádně si odpočinout, protože měl v úmyslu pokračovat ve svém tažení proti Kečuům a příštího dne znovu vyrazit na útes.

Když ulehl, zamyslel se znovu. Co by za to dal, kdyby věděl, co se teď děje ve vsi! Co asi říká a dělá Simi a jeho Kečuové? Je jich přece o dva méně a jejich smrt si sotva kdo umí přijatelně vysvětlit. Ne, teď je nesmí nechat odpočívat! Co říkal jeho velitel Diego de Almagro? Neposkytnout nepříteli čas, aby se mohl vzpamatovat! Bít nepřítele, dokud je zmatený, a nedat mu za žádnou cenu možnost oddechnout si a uklidnit se!

Bude bít nepřítele dál!

Počítal s tím, že se mu povede Kečuy překvapit alespoň ještě jednou. Určitě zatím nevědí, co si mají o těch tajemných smrtících hromech myslet. Nikdy nic takového neviděli a neslyšeli! Kde by se vzal hrom a smrt z jasné oblohy? A odkdy zabíjí hrom takovými krvavými ranami a kousky kovu, který určitě neznali?

Nikdo ze vsi nechybí, každý si jde po své práci. To si Kečuové hned po pádu obou svých mužů ze strážního útesu určitě zjišťovali. Nikdo nechybí, všude je klid, jako kdyby se nic nestalo. Nepochybně je však jen otázkou času, kdy Simi, zkušený a ostřílený válečník, podnikne nějaká protiopatření. Není přece myslitelné, že by v té věci nic neudělal. Nenechá to přece jen tak být!

Alonzo se tedy rozhodl, že si vystřelí ještě jednou, tentokrát ale jen jednou. Pro jistotu, i když není pravděpodobné, že by Simi v tak krátké době dospěl k nějakému rozhodnutí a opatření, které by mohlo jeho, Alonza, nějak přímo ohrozit. Kečua zcela určitě vyčkává a neví, co si má o tom všem myslet.

S těmito myšlenkami zaléhal Iljapu příštího dne znovu za kameny do prohlubně. Bylo opět krásné horské jitro, všude klid a mír, jako by se nikdy nic nepřihodilo, Rozednilo se a slunce vyhlédlo přes hradbu hor do údolí. Právě když Alonzo uvažoval, zda se Kečuové ozvou jako obyčejně, zazněl zdola z údolí povědomý hrdelní výkřik a ze strážního stanoviště na útesu se ozvala odpověď.

Opatrně vyhlédl štěrbinou mezi kameny do údolí. Zdá se, že je všechno v pořádku, protože u protější stráně se na smluveném místě klidně popásalo pět lam, tři černé a dvě bílé. Vděčně vzpomněl na věrného mladého přítele Katariho, který nezapomíná na nic z toho, co si ujednali, a starostlivě bdí nad jeho bezpečností.

Potom uviděl kečujského válečníka, jak opatrně schází po cestičce, a za chvilku po něm druhého. Nechal je nerušeně projít, protože chtěl, aby zatím nikdo nepojal podezření, že by se mohlo zase něco přihodit. Uplynula chvíle, která se Alonzovi zdála být nekonečnou. Přijdou ti dva na denní hlídku, nebo něco větří a nepřijdou? Konečně! Konečně se objevila kožená cípatá čepice a pak celá horní část trupu válečníka. Alonzo si všiml, že má v ruce prak, připravený k vrhu. Bojovník se opatrně rozhlížel, došel zvolna do záhybu stezičky, znovu se ohlédl na všechny strany a pak rychle zmizel za skálou na druhou stranu útesu.

Přijde ten druhý? Přišel, několik kroků za svým druhem, a v ruce měl také prak. Iljapu nevzrušeně zamířil a vypálil právě v okamžiku, kdy se válečník obrátil zády k němu. Pak už zaslechl jen výkřik a za okamžik nato tlumený pád. Tak to by byl třetí Kečua!

Na nic déle nečekal, rychle vstal a přeběhl k úžlabině a vnořil se do ní. Musel zmizet dříve, než ten první bojovník dojde nahoru a bude se moci shora ze strážní plošiny rozhlédnout. Bylo to riskantní, ale poslouží to nepochybně k dalšímu zmatení Kečuů. Až ten válečník vyběhne na vrchol, na své stanoviště, a bude mít možnost se rozhlédnout, bude už bílý oblak dýmu z výstřelu o dobrých deset dvanáct kroků dál vlevo, takže bude plout prostorem mezi skálami. Kdo nic neví o střelné zbrani, ten bude moci těžko, byť i jen přibližně, určit místo, odkud byl blesk a hrom vyslán.

Tentokrát na zpáteční cestě nezabloudil, znal cestu, a tak už před polednem dorazil k jeskyni Kočičího domu. Najedl se a pak si lehl, aby se po nervovém vypětí a časném vstávání poněkud vyspal. Probudil se pozdě odpoledne, vyčistil pečlivě arkebuzu a znovu ji pozorně nabil.

Měl radost, že se mu jeho plány daří právě tak, jak si představoval, chtěl by si však o tom s někým promluvit, popovídat. Ticho jeskyně ho tísnilo. Vyšel tedy ven a procházel se hezkou chvíli roklí nahoru dolů, nahoru dolů. Teď, právě teď by tu hrozně rád někoho měl, především své mladé přátele. Už si na své chlapce za tu dobu zvykl a teď mu jejich společnost nejvíc chyběla.

Vrátil se do jeskyně a rozdělal si ohníček, aby mu bylo veseleji. Skrovně pojedl, protože mu po tom napětí bez chlapců ani zvlášť nechutnalo a do většího vaření se mu samotnému nechtělo. Toho večera nemohl dlouho usnout, převaloval se na lamí kožešině dlouho do noci.

Ráno si přispal. Když vyšel z jeskyně do chladného ranního vzduchu, cítil se daleko lépe. Pocit beznadějné samoty, který ho tísnil minulého večera, jako by z něho spadl. A dnes, dnes odpoledne už jistě někdo z chlapců přijde! Mají to přece tak ujednáno!

Aby se zabavil a zaměstnal, dal se do spravování svého oděvu. Ve svém koženém ranci vyhledal hrubou ocelovou jehlu a silnou nit a tím se pokoušel dát trochu do pořádku své hodně už vetché oblečení. Kožený kabátec ještě ušel, horší to však bylo s jeho jedinou košilí z hrubého plátna. U límce a u rukávů se silně třepila a na ramenou se objevovala prodřená místa. V nejhorším stavu byly kalhoty. Kolena se drala neodbytně na slunce. Kde ale vzít tady nové kalhoty? Kde vzít novou látku, a i kdyby ji měl, jak by si dokázal z ní kalhoty ušít? Smutně a odevzdaně si povzdechl a snažil se, seč byl, aby svou jehlou zachránil, co se zachránit dalo.

K obědu si uvařil hustou polévku s brambory a zeleninou a s chutí se najedl. Odpoledne si vypral svou jedinou košili a rozprostřel ji na sluníčko, aby rychle uschla. Pak se pustil do stavby hráze dole na potůčku. Chtěl si tam konečně udělat malou nádrž, aby se v ní mohl občas vykoupat. V poledních hodinách byla voda v mělkém potůčku příjemně teplá, sluníčko má v horách hodně síly, dokáže pěkně hřát. Už se těšil na okamžik, kdy se položí do vody; ani se už nepamatoval, kdy se mohl naposledy pořádně vykoupat. Zkusil to za svého pobytu u jezera Titicaca, voda v jezeře však byla příliš studená, a tak z koupání nebylo nic.

Práce mu šla pěkně od ruky a v jedné chvíli se přistihl, že si dokonce pobrukuje písničku. Ne nějakou vojáckou, ani milostnou o lásce, černých, žhavých očích, bušícím srdci a milování, ale prostinkou dětskou písničku, jednoduchou jako polní kvítek, písničku o hvězdičkách a měsíčku, kterou ho jako malého chlapce naučila maminka tam daleko, doma! Před téměř třiceti lety, tehdy, když mu ještě říkala Alonzito. Jak je to už dávno!

„KUŇ CHAMSK TASA, ILJAPU? – Jak se máš, Blesku?“ ozval se za ním najednou tichý Taruchův hlas.

„VALIKISKUI, VALIKISKIU! – Dobře se mám, dobře!“ odpovídal s úsměvem Iljapu.

Probuzen ze snění najednou pocítil, že je mu chladno. Stíny se už hodně prodloužily a údolím vanul podvečerní větřík. Alonzo si rychle natáhl košili.

„Co to děláš, Iljapue?“ ukázal Tarucha očima na téměř dokončenou hráz.

„To mám na…,“ zarazil se Iljapu a marně si vzpomínal, jak se řekne aymarsky „koupat se“. S tím výrazem se zatím nikde nesetkal.

„No prostě,“ snažil se myšlenku nějak šikovně opsat, aby mu jeho mladý přítel porozuměl, „to se tady naplní vodou, pak se svléknu, vlezu si tam a budu se mýt.“

Tarucha jen lehce a mlčky zavrtěl hlavou nad podivným výmyslem svého velkého přítele. To je nápad, lézt do vody! Protože však už byl za tu dobu, co se znali, zvyklý na odlišný způsob myšlení svého druha, zavrtěl jen nesouhlasně hlavou. Když to chce, proč by mu to měl vymlouvat?

Zašli do jeskyně a rozdělali si oheň. Povídali si o běžných věcech, o událostech ve vsi však nepadlo jediné slovo.

Ten kluk má ale nervy – myslel si v duchu Alonzo. Že to vydrží, nevysypat ze sebe všechno o tom, co se ve vsi včera a předevčírem dělo! Já bych to určitě nevydržel!

Indiánská výchova, návyk odmalička, přísně dodržovaný a tvrdě vyžadovaný! Jedno ze základních pravidel indiánské etiky pro mládež nesmlouvavě říká: nebudeš mluvit, nebudeš nic vyprávět, dokud tě k povídání někdo dospělý nevyzve!

„Přijde také Katari?“ ozval se posléze Alonzo.

„Přijde, hned po setmění, ale jen na chvíli. Až přijde, povíme ti všechno, co se ve vsi dělo,“ a Tarucha se ve vzpomínce usmál.

S příchodem tmy přiběhl i Katari. Oči mu zářily obdivem k velkému vousatému příteli. Sedli si k ohni.

„Tak už konečně povídejte, chlapci!“ vyzval je Alonzo a Katari spustil:

„Škoda že jsi to neviděl, Iljapue! Vesnice je z těch tvých hromových ran celá vystrašená a vyjevená, všichni se bojí té tajemné smrtící síly. Kečuové se také bojí, ti nejvíc, i když se snaží nedat to najevo. Mají proč, protože ten smrtící hrom zatím postihoval jen je. Bojí se i Simi! Bylo to hrozné! Já jsem to všechno viděl.

Vzal jsem si těch pět lam, jak jsi mi nakázal, a za úsvitu jsem je už pásl u cesty na západ. Vzal jsem si s sebou vřeteno a vlnu, s tím jsem si sedl na kámen a předl. Sedl jsem si tak, abych viděl na stezku, která vede na hlídkové stanoviště. Viděl jsem i kameny, za nimiž jsi ležel. Slyšel jsem, jak na sebe Kečuové volají, jak Simi volá na ty nahoře, aby už slezli, že je vystřídají, jak to dělají každého dne. Viděl jsem, jak sestupují dolů, napřed jeden a po něm druhý.

Ten první prošel a nic se nestalo. Když sestupoval druhý Kečua, vyrazil z hradby kamenů, kde jsi byl schován, bílý obláček. Ten Kečua rozhodil ruce, zapotácel se na stezce a padal. Vtom jsem uslyšel tvůj hrom! Viděl jsem, jak Simi a oba noví strážci, připravení k vystřídání, běží k tělu. Za okamžik se k nim připojil i ten, který právě seběhl shora ze stráže.

Simi toho, co spadl, krátce prohlédl, obrátil, zase prohlížel a pak těm dvěma pokynul. Oba strážci tělo zabitého zvedli a rychle odnesli do dvora pevnůstky. Ten, co slezl shora jako první, tam stál bez hnutí, jako kus dřeva. Simi se rychle vrátil a začal se ho vyptávat. Moc se asi nedověděl. Bylo jasně vidět, jak bojovník udivenými pohyby naznačuje, že je překvapen tím, co se stalo, a že o tom vůbec nic neví, jak by také mohl vědět!

Pak Simi pokynul oběma připraveným mužům, aby vystoupili na strážní stanoviště. Když byli za polovinou výstupu, zase se objevil ten bílý obláček, jeden z nich opět spadl a znovu zahřmělo. Simi, který byl v pevnůstce – zřejmě prohlížel podrobněji svého mrtvého válečníka –, vyběhl a za ním hlouček jeho lidí. Běželi jako viskači, popadli mrtvé tělo a zmizeli s ním zase ve zdech pevnůstky.

Pak už byl klid. Zbylý strážce došel na vrcholek a Simi tam za ním poslal dalšího z bojovníků. Myslím, že se tomu druhému nahoru moc nechtělo!“ usmál se Katari.

Alonzo-Iljapu byl s průběhem a vylíčením událostí spokojen.

„Co bylo dál? Šel někdo roklí nahoru pátrat po příčině smrti obou mužů?“ zeptal se napjatě.

„Ne, nikdo po dlouhou dobu z pevnůstky nevyšel, všichni byli uvnitř. Až za hodnou chvíli vyšel Simi s pěti muži a dal zatroubit na lasturu znamení, aby se všichni lidé z údolí shromáždili. Všichni slyšeli hromové rány a měli strach. Nechal jsem lamy na místě a utíkal jsem tak rychle, jak jsem jen mohl, pod pevnůstku.

Nikdo z celého údolí nechyběl, byli jsme tam všichni. Postavili jsme se jako vždycky, když nás Simi svolal, podle rodů do čtyř hloučků. Jeden válečník zůstal u Simiho, ostatní čtyři se rozešli a každý z nich se postavil se svou válečnou palicí k jednomu z těch našich hloučků. Pak nás spočítali a nikdo nechyběl.

Simi se vyptával, zda jsme slyšeli ty hromové rány. Slyšeli jsme je všichni, i ti z rodu Vilči dole v údolí. Pak se nás ptal, co to bylo za rány. Náčelníci rodů odpověděli, že nevědí, že takové rány ještě nikdy neslyšeli, že to znělo skoro jako hrom za bouřky v době dešťů, že však tyhle rány byly jakoby tak nějak kratší a slabší.

Pak se vyptával našeho dědy Tiriho, protože je starý, moc už pamatuje a je nejmoudřejší z celé vsi. Děda mu řekl, že to těžko mohla být bouřka, protože v tuto roční dobu bouřky nikdy nejsou a nebe bylo úplně jasné, nebyl na něm ani nejmenší mráček.“

„Mluvil o mrtvých?“ zeptal se Iljapu.

„Ne, o nich neřekl ani slovo, každý ve vsi však ví, že jsou oba válečníci mrtví. Mnoho lidí vidělo, že Simiho lidé odpoledne pohřbívali dvě těla nahoře nad pevnůstkou, hned vedle našeho pohřebiště. Já jsem pak vyprávěl všechno, co jsem viděl, tátovi a ten to pověděl dál náčelníkům rodů. O tobě samozřejmě ani slovo. Všichni, celá ves se raduje, že dva protivní Kečuové zemřeli.“

„A co včera, jak to bylo včera? Povídej přece!“ povzbuzoval Iljapu chlapce.

„To jsem viděl také. Pásl jsem zase na tom určeném místě jako předevčírem. Bylo znát, že muži nahoře na strážním stanovišti i ti, kteří je měli vystřídat, se bojí, jestli zase nezahřmí. Když ti dva z noční hlídky šťastně slezli k vystřídání a nic se nestalo, uklidnili se i ti, kteří je měli jít vystřídat, a pustili se opatrně nahoru. Viděl jsem, jak ten první šťastně přešel bez úrazu, a viděl jsem také bílý oblak, který vyrazil na toho druhého. Slyšel jsem hrom, který ho srazil dolů jako ty dva před ním.

Simi dole mrtvého zase krátce prohlédl a už zvučela lastura a svolávala celé údolí. Zase jsme tam byli všichni, zase nikdo nechyběl. Simi už neříkal nic, jen nás spočítal a pak vydal rozkaz, abychom si šli zase po své práci. Kvečeru nás svolali znovu, tentokrát těsně před střídáním hlídek, spočítali a nechali nás tam stát, až se hlídky vyměnily. Pak nás teprve rozpustili. Tentokrát se nic nestalo, žádný hrom se neozval. To je všechno!“

KAPITOLA 9

„Tak Simi už začíná větřit!“ pronesl po chvilce mlčení Iljapu. „Musíme si na něho dát dobrý pozor. Je vidět, že nevěří v nadpřirozený původ smrti svých lidí, nebo aspoň o něčem nadpřirozeném v té věci pochybuje. Zdá se, že není hloupý. Myslím, že to bude jediný vážný protivník. Jak se mu ale dostat na kůži? Musíme se s ním vypořádat, dřív než si on bude moci něco vymyslet na nás. Možná že včera ještě věřil v nadpřirozenou příčinu smrti svých mužů, mám ale dojem, že ho to už přechází. Teď začne hledat, kdo za tím může vězet. O španělském hromu a blesku už určitě něco slyšel a je skoro jisté, že v některém tom mrtvém těle našel kuli, která smrt způsobila. Teď tedy jde už jen a jen o to, kdy si dá dvě a dvě dohromady.“

„Tak co budeš dělat, Iljapue? A co budeme dělat my?“ zeptal se Katari a v jeho hlase se chvěla úzkost.

„Musíme si na něho něco vymyslet, dřív a lépe, než si on vymyslí něco na nás. Teď ještě máme výhodu času a výhodu toho, že víme o celé události a všem okolo toho daleko více, než může vědět on. Toho všeho musíme dokonale využít, musíme si umět poradit.

Počkejte, chlapci, myslím, že to už mám! V první řadě se musí pokračovat v boji, v odstraňování Kečuů. Zatím jsem střílel jen ráno, při ranním střídání hlídek, a tak si myslím, že bych to mohl zkusit aspoň jednou při střídání večerním. Bude to trochu těžší, protože musím být na místě a připraven ke střelbě za tu chvilku, než slezou ti z denní hlídky z plošiny dolů nebo než sejde ta první dvojice od místa, kam střílím, dolů, nebo než druhá dvojice vystoupí zdola k místu, kde je poprvé vidím. Kdybych za tu dobu nedokázal doběhnout za ty kameny, odkud jsem střílel, museli by mě vidět. No, myslím, že to mohu dokázat, že by to šlo, znám tam už každý krok a každý kámen. Výhodou bude tma při odchodu sem, do jeskyně. Cestu už najdu.

V jednom by mě ale mohli dostat. Snad to Simiho nenapadne! Víte v čem? Prostě v tom, kdyby slézal vždy jeden ze strážných a druhý hlídal shora ze stanoviště po celou dobu, než jeho kamarád sestoupí. Potom by hlídal ještě dál, než by vystoupil k němu nahoru první z těch dvou, kdo je mají vystřídat. Tohle kdyby udělal, mohlo by být se mnou zle! Ale co, dělají to střídání stále stejně, po celou řadu let, mají ten způsob už v krvi, a tak snad tak brzy nepřijdou na to, jak se bránit. A nakonec, i kdyby mě zahlédli, neznamená to ještě, že mě mají. Než by doběhli tam nahoru, byl bych daleko a hledejte si mě! Ty, Tarucho, jak to bude vypadat dnešní noci s měsícem?“

„Za dva dny bude úplněk, Iljapue, za dva dny. To by bylo dobré, měsíc vychází brzy, budeš mít světla dost a dost, nezabloudíš! A měsíc zapadne právě včas, aby tě nemohli v horách dlouho hledat.“

Alonzo tedy šel hned následujícího dne na „lov“. Ještě než odešel, přišli mu chlapci oznámit, že Simi shromažďuje vesničany pravidelně před každým střídáním hlídek a že je zřejmě se svým nápadem velice spokojen, protože se od té doby další hrom už neozval. Přece jen asi vesničany nějak podezíral, i když si nedokázal vysvětlit, jak by mohli působit při zabíjení jeho mužů, a hlavně čím by to mohli dělat. Má ale pocit, že na něco přišel, cítí se zase bezpečen a jeho sebevědomí zase vzrostlo.

Při této schůzce se Bask s chlapci dohodl, že budou i nadále pokračovat v hlídání Simiho a jeho lidí a že někdo z nich bude vždy s lamami na smluveném místě, že však změní jejich počet na sedm. Tři z nich budou bílé, dvě černé a dvě strakaté.

Tak se také stalo a ticho večera v údolí bylo téhož dne porušeno dalším zahřměním výstřelu Iljapuovy arkebuzy a smrtí dalšího kečujského válečníka. Alonzo se šťastně a nerušeně vrátil do jeskyně.

Následujícího dne za ním přišli brzy po poledni chlapci se závažnou novinkou. Simi se po ranním vystřídání hlídek sebral a ještě s jedním mužem odešel roklí potoka vzhůru. Oba se přitom často ohlíželi, takže bylo jasné, že nechtějí, aby je někdo sledoval. Smyslem tohoto výletu mohlo být jen a jen pátrání po zatím tajemné příčině smrti čtyř členů jeho malé posádky.

„Co teď, Iljapue? Je docela možné, že Simi najde tvé stopy, není přece slepý, je zkušený stopař a může na ně narazit, když bude tam nahoře obcházet a hledat místo, odkud by hrom mohl vycházet. To bys pak už dál nemohl svým hromem zabíjet. Co teď?“ měli chlapci starost.

Alonzo je nechal vymluvit a pak je uklidnil. Vyložil jim jako dospělým mužům a bojovníkům svůj plán.

„Já chci, aby se Simi dověděl, odkud střílím, já chci, aby se dověděl, odkud přichází hrom, který zabíjí jeho muže!“ prohlásil klidně k nejvyššímu údivu svých mladých přátel a pak se rozpovídal.

Jeho plán počítal s tím, že Simi, zkušený válečník, už nebude déle věřit v nadpřirozený, tajemný původ hromu a olověných kulí. Nalezl je přece v ranách svých padlých a takové koule přece nemohou být výsledkem působení nadpřirozených sil a duchů. Zcela určitě bude chtít toho, kdo je s hromem vysílá, vypátrat a zneškodnit. Proto se vypraví on sám nebo někdo z jeho bojovníků hlídat místo, odkud byla podle jejich názoru či odhadu smrt vysílána. Jestliže najde tu naši hradbičku z kamenů a stopy, bude místo znát a střežit. Nemůže je však hlídat z bezprostřední blízkosti, protože tam prostě taková možnost není. Ten, kdo bude hlídat, musí být schován a nejbližší možnost úkrytu je o dobrých osmdesát kroků dále, vzadu, dost daleko od okraje skalní stěny a tím i od toho, kdo tu tajemnou smrt vysílá.

Iljapu také změní taktiku. Za svůj příští střelecký úkryt si zvolí jiné místo, dosti hlubokou svislou štěrbinu vzdálenou od původního místa asi dvacet kroků, trochu vlevo. Odtamtud sice neuvidí na stezku, na pasoucí se lamy Katariho, uvidí však na úpatí skalní věže. Bude to o kus dál, cíl však bude o mnoho větší – bude střílet do skupinky kečujských bojovníků a tam určitě zasáhne někoho z nich, a nezabije-li, tedy aspoň vážně poraní.

Důležité je, že ze svého nového stanoviště uvidí přímo do údolí a bude mít tak dvojí možnost kontroly situace. Bude vidět Kečuy a bude si je moci počítat. Pro jistotu je budou pozorovat i chlapci a dají mu stádečkem lam znamení, jestliže bude někdo z Kečuů chybět, což by znamenalo, že je na hlídce nahoře ve skálách. Katariho lamy uvidí Iljapu při svém zalézání do nového místa střelby, než zmizí v té štěrbině.

Dohodli se, že Iljapu bude jednat hned následujícího rána. Katari dostal za úkol říci o tom svému otci, který měl za každou cenu udržet obyvatele údolí pohromadě. To nebylo těžké, protože pokojní, mírumilovní vesničané se báli vytáhnout z údolí paty ze strachu před tajemnou smrtí hromem. Až dosud si vybírala jen mezi Kečuy, kdo však může vědět, kdy se pustí i do Aymarů?

A tak se Alonzo opět vydal za předjitřní tmy známou cestou jako obvykle na své nové stanoviště. V posledním úseku své cesty se pohyboval se zvýšenou opatrností, aby nepadl do nějaké léčky. Věděl sice, že Indiáni vůbec, a tedy i Kečuové, jen velmi, velmi neradi a jen z velmi závažných důvodů vycházejí ze svých domovů v průběhu noci, a zvláště před svítáním, protože věří, že noc je nebezpečnou dobou, neboť je oblíbeným rejdištěm obrovské spousty zlých duchů.

Ještě před rozedněním se bez obtíží dostal na své vyhlídnuté stanoviště, do skalní štěrbiny. Usadil se v ní, jak jen mohl nejpohodlněji, a vyčkával, až se rozední. Z tohoto místa měl o mnoho lepší rozhled než z vrcholu skalního útesu, odkud viděl skulinou mezi narovnanými kameny jen na protější skálu a úzkým úhlem na malý kousek protější strany údolí, ke stezce.

Pak se začalo rozednívat, rychle, jak to v horách v této zeměpisné poloze je obvyklé. Naproti, na druhé straně údolí, už rozeznával stádečko sedmi lam. Chlapci si také přivstali a jsou už na místě. První paprsky slunce dopadají do údolí, objevují se tu a tam lidé, z domků vystupují modravé sloupce dýmu, vesničané si vaří snídani. Z pevnůstky vychází kečujský bojovník, nasazuje k ústům lasturu a troubí, několikrát za sebou. Na toto znamení vycházejí muži, ženy i děti z domků a míří k pevnůstce. Kečuové je svolávají, je doba střídání hlídek tam nahoře.

Z pevnůstky vycházejí ještě tři další kečujští válečníci a stavějí se na shromaždiště. Jak lidé přicházejí a shlukují se podle svých rodů, má Alonzo-Iljapu čas všechno to dění tam dole pohodlně sledovat. Něco se mu nezdá! Ale co? Už to má! Kečuové jsou jen čtyři a má jich být pět! Čtyři zabil, dva jsou nahoře na stráži, to je jednoduchý počet. Jedenáct bez šesti je pět a dole jsou jen čtyři. Kde je ten pátý? Je v pevnůstce? Nebo je na číhané, schován někde ve skalách, někde za ním?

Vtom už jeden z Kečuů volá vzhůru na oba strážné, asi povel, aby sešli dolů. Dobrá, teď se ukáže, kolik jich tam opravdu je! Pro jistotu mrkne ještě okem po stádečku lam na druhé straně. A vida, tady je potvrzení jeho obav!

Stádečko, hnané malou postavičkou, rychle odchází doleva do údolí!

Také z pevnůstky už nikdo nevyšel a stále jeden z Kečuů chybí! Alonzo se rozhodl! Počká ještě chvilku, až sestoupí oba strážci, a pak uvidí. Lidé ze vsi se rozcházejí, sčítání je zřejmě v pořádku, jsou tam všichni, nikdo nechybí. U paty skalní věže se vynořují dvě postavy zachumlané ve svých vlněných přikrývkách a přistupují ke skupince čtyř válečníků. Teď je ta pravá chvíle! Teď! Teď jejich těla tvoří velký, hustý chomáč, velký, spolehlivý cíl. Teď!

Doutnák dolehl k zápalnému otvoru a údolím se rozlehla rána. Hlouček kečujských bojovníků se rozletěl, jako když padne kámen do hejna ptáků! Jeden z těch čtyř však padá k zemi, pomalu, s hlavou zvrácenou nazad. Padá na zem a tam sebou křečovitě škube, svíjí se v bolestech. Tajemný hrom tedy opět zasáhl!

Alonzo se souká vzhůru do štěrbiny. Opatrně vystrkuje hlavu, přílbu drží v ruce, až má oči nad úrovní skály. Nikde nic, nikdo v dohledu, nic podezřelého nevidí! Nasazuje si přílbu, upevňuje podbradek, vysadí arkebuzu nahoru, opře se rukama a vyšvihne se vzhůru. Na okamžik se rozhlédne kolem sebe, nikde nic. Ve chvíli, kdy se sehne pro arkebuzu, zaslechne jakoby zafičení a ucítí hromskou ránu do zad! Bouchlo to do pancíře, až se otřáslo celé tělo! Kdyby nebyl v železe, měl by teď s největší pravděpodobností přeražený hřbet, nebo přinejmenším těžce polámaná žebra.

Alonzo padl, jako by ho podťal kosou. Padl tak, aby mezi ramenem a okrajem přílby viděl směrem, odkud podle jeho názoru kámen přilétl. Dá se prakovník touto lstí oklamat? Alonzo svou lest vylepšil ještě tím, že několikrát malátně pohnul nohou a pak ležel tiše, bez nejmenšího pohybu. Tady se vyplácí vědět, jak to na bojištích chodí, vědět, jak se chová raněný člověk! Pod okrajem přílby sledoval skalnatou plochu před sebou.

Nic, nikde ani ten nejmenší pohyb. Indiánské válečnictví – proti válečné lsti a zkušenosti bělocha. Souboj bojovníků, kdo z nich má lepší nervy. Alonzo dobře ví, že prohraje ten, kdo nervy ztratí, komu nervy povolí. Pohne-li se on, přiletí určitě odněkud další kámen, vržený zkušenou a zručnou rukou velkou silou z praku.

Kečujský válečník, pravděpodobně samotný Simi, ho může zasáhnout do ruky nebo do nohy, prostě někam, kde není chráněn pancířem. Může být také zasažen do hlavy a i přes ochranu přílby by mohl být prudkou ranou omráčen a tím ztracen. V bitvách tam nahoře, na náhorní rovině a na severu, viděl, co dovedou kameny vržené přesně a velkou silou z indiánských praků! Tak uplynula hezká chvíle, trpělivost zkušeného válečníka, který prošel řadou bojů, však přece jen přinesla své ovoce! Ukázalo se, že Alonzovy-Iljapuovy nervy jsou přece jen lepší.

Napřed zaznamenal koutkem oka nepatrný pohyb u skalního bloku vzdáleného asi šedesát kroků. Teď vydrž, musíš vydržet za každou cenu, říkal si, ten chlap tě chce vyprovokovat k pohybu, aby věděl, jak to s tebou vypadá!

Vydrž, vydrž, i když to není právě teď lehké! Tvůj protivník si musí myslet, že jsi mrtev! Alonzo cítí, jak mu zpod přílby stékají po tváři potůčky potu. Vydrž, musíš vydržet, jinak to s tebou špatně dopadne!

Pak se od skály odlepila postava oblečená ve vlněný tmavočervený šat ke kolenům, v jakousi košili bez rukávů, staženou v pase širokým vlněným opaskem. Je to šat bojovníka velkého inky, šat, který Alonzo viděl na tolika bojištích tam nahoře, od dalekého severu země až po jezero Titicaca.

V pravé ruce mu visí, pohupuje se připravený prak s vloženým kamenem, v levé třímá válečnou palici s hvězdicovitou bronzovou hlavicí. Na hlavě koženou čepici přes uši, na nohou kožené sandály připevněné řemínky. Blíží se rychle, našlapuje tiše a měkce jako velká kočka, jako horská puma, a oči mu svítí krutou radostí. Když došel tak na pět kroků k ležícímu Alonzovi, zastrčil prak za opasek a uchopil svůj válečný kyj oběma rukama. Ještě tři kroky, dva, jeden! Zvedl kyj nad hlavu a udeřil!

V tom okamžiku se Alonzo převalil na stranu a nastavil ráně kyjem arkebuzu, kterou zvedl oběma rukama nad sebe. Strašný náraz mu těžkou zbraň vyrazil z rukou, bylo to bolestivé, kyj však nezasáhl jeho tělo, jak měl Simi v úmyslu. Zato obávaná Simiho zbraň se nárazem o silnou, masivní hlaveň arkebuzy přerazila a bronzová hlavice ulétla, naštěstí stranou, Alonza nezasáhla. Kečuovi musely tím hrozným nárazem na okamžik strnout prsty a zápěstí obou rukou, protože jimi v té chvíli bezmocně zatřepal ve vzduchu a bolestně se zašklebil.

To už stál Alonzo pevně na nohou a očekával nepřítelův útok. Kečua vyrazil válečný pokřik a vrhl se na Alonza holýma rukama. Bask byl větší, Indián zase robustnější, a tak byly síly přibližně vyrovnány. Kečua se na něho vrhl jako horská divoká kočka. Zavěsil se na Alonza, na okamžik se potáceli a pak oba upadli v pevném, drtivém objetí na skálu. Tam se chvíli mlčky váleli a svírali, hledajíce slabinu nepřítele, aby jí mohli využít k svému prospěchu. Z jejich rozšklebených úst se ozývalo jen supění námahy boje. Simimu se podařilo v jedné chvíli uchopit Alonza za hrdlo, pustil je však rychle, když Bask využil svého pancíře a drtil Indiánovy prsty bolestným tlakem železného ohrdlí.

Chvíli se tak svírali a převraceli a nikdo z nich se nemohl dostat k nějakému rozhodujícímu chvatu či úderu. Pojednou Simi zasténal a jeho levá ruka pustila Baskovo zápěstí. Narazil bolestně na kámen a bleskurychle toho využil. Kámen byl velký asi jako jeho dvě pěsti a měl ostré hrany. Jeho levice ho sevřela, zvedla a udeřila do Alonzovy přílby, naštěstí dobře upevněné řemínkem pod bradou. Bask rovněž využil okamžitého uvolnění své pravé ruky. Přitiskl rychle svůj obličej k tváři nepřítele, aby tak mohl vystavit další ráně kamenem jen železnou přílbu, nahmátl u opasku svou dlouhou dýku s křížovou rukojetí a krátkým, bleskurychlým pohybem ji vbodl až po jílec nepříteli do boku.

Simiho ruka s kamenem se zastavila uprostřed nového rozmachu, Kečua vytřeštil oči a uvolnil objetí. Alonzo se vymrštil, ve skoku vytáhl dýku z rány a vrazil ji ještě jednou do těla nepřítele, tentokrát do prsou, rovnou do srdce. Bylo po boji!

Alonzo seděl hezkou chvíli vedle mrtvoly svého nepřítele a odpočíval. Boj – i když krátký – v takové nadmořské výšce si vyžádal vypětí všech sil a zcela ho vyčerpal. Kdoví, jak by dopadl, kdyby měl zápasit jen o něco déle – s protivníkem, který se v horách narodil a byl na tu výšku a nedostatek kyslíku zvyklý. Těžce lapal po dechu a cítil své srdce bít až někde v hrdle. Odložil těžkou helmu a nechal si ovívat zpocenou hlavu slabým chladivým větříkem.

Nemyslel na nic, cítil jen smrtelnou únavu a velkou, obrovskou úlevu z náhlého klidu. Jediné, co teď chtěl, bylo nic nedělat, nehýbat se, odpočívat a jen odpočívat! Potom se začalo pomaloučku a jakoby z velké dálky hlásit vědomí. Rozum mu našeptával:

„Pozor, někdo by sem mohl ještě přijít! Musíš co nejrychleji pryč, hochu! Slyšíš, Alonzo, či vlastně Iljapu? Musíš se ihned sebrat a zmizet odtud! A udělej něco s mrtvolou toho Kečuy, tady by ji třeba dlouho hledali! Musí ji najít brzy, co nejdříve a co nejpodivněji, aby to pořádně zapůsobilo!“

Konečně ho začalo tělo zase poslouchat. Zvedl se vrávoravě, uchopil mrtvého za nohy, odtáhl s největším vypětím sil na okraj skály a tam jej svrhl dolů do údolí. Doufal, že ho při tom nikdo neviděl, v té chvíli mu to však bylo téměř lhostejné. Pak se vrátil k místu boje, zvedl oba kusy přeraženého válečného kyje Kečuova, horní část s bronzovou hlavicí a kusem násady z ohlazeného dřeva si zastrčil vzadu za opasek a druhou polovinu násady, která vypadla z ochromené Indiánovy ruky, hodil dolů ze skály za mrtvým. Pak zvedl arkebuzu, hodil si ji na rameno a vrávoravě odcházel. Jeho jedinou myšlenkou bylo: odpočívat, spát, nic nedělat, spát!

Tentokrát nešel domů oklikou. Bylo mu zcela lhostejné, uvidí-li ho někdo ze vsi. Kečuů se nebál, nebylo pravděpodobné, že by vycházeli ze své pevnůstky, kde se cítili v bezpečí. Šel nejkratší cestou, sestoupil do údolí po stezce od náhorní roviny a zamířil do soutěsky potoka, aby se dostal co nejdříve do jeskyně. A tak se několika mužům, ženám a dětem rodu Vilči naskytla fantastická podívaná na dlouhého vousatého cizince, který se znaveným krokem malátně potácel nějakých sto kroků od jejich chatrčí, nedíval se napravo ani nalevo, nedbal štěkajících psů, kteří se báli k němu přiblížit. Děti vřeštěly strachy a schovávaly se za své matky, jež stály či seděly u domků a s otevřenými ústy sledovaly podivnou, strašidelnou postavu tvora, jakého ještě nikdy neviděly. Dívaly se za ním, dokud nezmizel v uzoučkém vchodu do rokle potoka. Byly určitě přesvědčeny, že viděly zlého ducha, jednoho z nejhorších, jací jen ve světě duchů mohou být.

Následujícího dne pozdě odpoledne přiběhli všichni tři chlapci do PHISI-UTY. Alonzo už byl vzhůru a právě se myl u potůčku, únava z předchozího dne byla tatam, s úsměvem vítal své mladé přátele:

„Tak co je nového ve vsi, chlapci?“

„Spousta nového…“ vyhrkl Pili.

„Všechno, všecičko je nové!“ vykřikoval Tarucha s vykulenýma očima.

„Je to všechno divné a zamotané a nevíme, co si z toho máme vybrat,“ doplňoval je Katarů

„Tak pojďte, hezky se poradíme a v klidu si o všem povíme!“ vyzval je Iljapu.

Každý z chlapců nesl něco v loktuši AWAYU, jejíž cípy měl přehozené přes rameno.

„Co to nesete, chlapci? Snad nejste na útěku z vesnice? To se stěhujete sem, ke mně?“

„Kdepak, to je pro tebe, Iljapue, jídlo,“ povídá vesele Tarucha. „Já ti nesu brambory a koření,“ chlubil se.

„A já, já jsem ti přinesl HUPCHU a trochu zeleniny,“ hlásil se Pili.

„A co jsi mi přinesl ty, Katari?“ pohladil Iljapu očima svého nejmilejšího a nejvěrnějšího mladého spojence. Ten se usmál:

„Já? No přece to, co máš nejraději! Maso! Táta zabil lamu a posílá ti celou kýtu!“

Vešli s dary do jeskyně a uložili potraviny na místa, kam patřily. Pak to chlapci už déle nevydrželi a vrhli se na svého velkého přítele hotovým přívalem otázek. Jak to všechno bylo? Vypravuj, Iljapue vypravuj přece! Alonzo se jen smál jejich mladistvé dychtivosti.

„Počkejte, chlapci, všechno pěkně po pořádku! Uděláme to tak, že mi napřed povíte vy všechny ty novinky ze vsi, a pak zase já budu povídat vám. Nejdřív ty, Katari! Co mi vzkazuje otec?“

„Dobrá! Otec mi řekl, abych ti vyprávěl o všem, co se u nás ve vsi událo, že už budeš sám nejlépe vědět, co máš dělat. Tak poslouchej!“

A Katari se dal do vyprávění. Dělal to rád, uměl dobře vyprávět, protože se uměl pozorně dívat okolo sebe a máloco mu uniklo. Uměl mluvit výstižně, ale stručně a jasně, jak to dovede většina Indiánů.

Začal událostmi rána minulého dne. Vyprávěl, jak pásl lamy a slyšel Kečuy troubit na lasturu a svolávat obyvatele vesnice. Slyšel, jak jeden z Kečuů volá na hlídku na skále, aby sešla dolů. V tomto okamžiku si povšiml, že to nevolá Simi, což se ještě nikdy předtím nestalo. To byla jeho záležitost, Simi jako velitel kečujské posádky vysílal a odvolával stráže. Jen on, a nikdo jiný! A Simi tam vůbec nikde nebyl, jen ti čtyři Kečuové. Proto odehnal své lamy ze smluveného místa, aby tak dal Iljapuovi znamení, že není všechno v pořádku, že se něco děje. Pak odběhl i on na shromáždění vesničanů.

„Také jsem si toho všiml, Katari,“ hrábl mu přátelsky Alonzo do pačesů. „Spočítal jsem si ty Kečuy tam dole a jeden mi chyběl. Že by to mohl být právě Simi, to jsem nevěděl, nikdy předtím jsem ho přece neviděl. Věděl jsem jen od vás, že nosí barevný opasek a v uších pestré vlněné třapečky náušnic jako odznak své hodnosti. Tyhle podrobnosti na tu dálku ale není možno rozeznat, aspoň ne zcela spolehlivě, zvláště když Kečuové stáli tak těsně u sebe. To tvoje znamení s lamami mi však rozhodně pomohlo. Myslím, že jsi mi tím tak napůl zachránil život. Pokračuj! Potřebuji vědět do podrobností, co se stalo dál.“

Pak sestoupili oba Kečuové z hlídky a ozval se Iljapuův hrom. Poranil těžce Uyvu a Uyva si to bohatě zasloužil, protože to byl po veliteli ten nejhorší Kečua na světě, pěkný tyran a zloděj, který bral vesničanům s přímo ďábelskou chutí vždycky právě to, co měli nejvzácnějšího, co měli nejraději nebo čeho měli právě nejméně. Iljapu dobře učinil, že si zvolil pro svůj hrom právě jeho, darebáka. Po výstřelu Kečuové odnesli těžce zraněného do pevnůstky, ponechali jednoho muže na stráži ve vchodu do dvorka a zmizeli uvnitř. Nahoru na skálu nevystoupil toho dne už nikdo, poprvé za celou dobu pobytu kečujské posádky v údolí Murmuntani zůstalo skalní hlídkové stanoviště střehoucí stezku tam dolů k moři bez bdělé hlídky.

Potom bylo ticho a klid, až se najednou ozvala dutá rána a pod skálami ležel bezduchý Simi, ošklivě rozbitá mrtvola. Jako první to uviděl strážce vchodu, ten zavolal ostatní a ti odnesli mrtvolu svého velitele dovnitř. Od té doby se neděje nic, v údolí je klid a ticho. Ti zbylí Kečuové mají zřejmě strach. Jsou uzavřeni ve své pevnůstce, ve vchodu se střídají po jednom na stráži a nikdo nevystupuje nahoru na skalní útes, hlídky se už nekonají. Zraněný Uyva prý zemřel. To je vše!

„Tak, a teď zase ty, Iljapue, teď je řada na tobě! Povídej, slíbil jsi nám to přece!“ končil své vyprávění Katari. A Iljapu se rozpovídal před třemi páry dychtivých očí o své malé soukromé válce proti Kečuům, o tom, jak odstřeloval hlídky, a posléze o svém velkém, i když tak krátkém boji se Simim, velitelem nepřátelských válečníků. Chlapci jeho vyprávění hltali, lapali každé slovo jeho poněkud tvrdé, místy ještě neobratné aymarštiny s planoucími zraky. Ten Iljapu, to je přece opravdový chlap, opravdový válečník bez bázně a hany, přítel podle jejich vkusu!

Své vyprávění zakončil slovy:

„Podívejte se, chlapci! Zabil jsem ve svém životě v bojích mnoho lidí. Zabil jsem je jako voják z rozkazu svého velitele a také proto, abych uhájil svůj holý život. Kdybych je nezabil já, zabili by mne. Zabít někoho je hrozně lehké, když víte, jak na to, když vás k tomu vycvičili. Je to hned hotové. Potom, když jsem byl nemocen, měl jsem spoustu času si všechno v klidu promyslet, hlavně to, Jak jsem až dosud žil a co jsem dělal.

Tehdy jsem se rozhodl, že už nebudu zabíjet, že už nikdy nevezmu jinému člověku život, že budu hledět, abych žil v míru, protože mír, to je to nejcennější, to nejhlavnější, co člověk potřebuje, klid a mír k práci, k životu v rodině a k životu mezi svými sousedy. A přišel jsem do Murmuntani, sem k vám, a znovu jsem zabíjel. Proč? Zavrhl jsem snad zase všechno to, co jsem si předsevzal? Ne! Rozhodně ne! Zabíjel jsem proto, že nechci, aby pár surových cizinců ztrpčovalo život celé vesnice mých přátel, vesnice lidí, kteří se mě ujali a kteří mi pomohli, když jsem už umíral.

Kečuové nejsou v právu, jestliže žijí z vaší práce a sami nedělají nic kromě toho, že vás hlídají. Nejsou rozhodně v právu, jestliže dobývají a obsazují cizí země, území, která jim nepatří! Kečuy zase rozdrtili a podrobili si moji lidé, bílí a vousatí, jako jsem já, také násilím a zbraněmi. To, co udělali Kečuové před časem vašim otcům a vašim náčelníkům, to učinili teď moji lidé zase jim. Také nejsou v právu, to je samozřejmé. Nikdo není v právu, když přepadá jiného, aby se sám obohatil a donutil toho druhého, aby mu sloužil. V právu je jen ten, kdo se brání násilí druhého. A co vy? Dohromady jste nic nezískali porážkou Kečuů. Vlastně jste se dostali bez vlastního přičinění z bláta do louže.

Moji krajané sice porazili vaše nepřátele, ale ani oni nejsou vašimi přáteli. Také oni si vás budou chtít podrobit a budou vás nutit, abyste pro ně pracovali. S tím musíte rozhodně počítat.“

„Dobře mluvíš, Iljapue!“ ozval se najednou hluboký mužský hlas od vchodu do jeskyně. Chlapci se polekaně přikrčili, Bask s pohotovostí bojovníka bleskurychle vytasil dýku a vyskočil do střehu.

„Tatay, tatay! – Tatínek, tatínek!“ vykřikl Katari, když do slabě osvětlené jeskyně vstoupil ramenatý Thokkeri. Alonzo zasunul s úlevou svou dýku zpět do pochvy a s úsměvem vyzval pokynem ruky nenadálého příchozího, aby s nimi usedl k ohni.

„Nechtěl jsem sem jít,“ omlouval se Thokkeri, „protože ctím vaše tajemství, chlapci! Když jste mi však vyprávěli o své jeskyni, uhodl jsem, že to bude tahle. Znám ji, protože jsme si tady v té rokli také jako kluci hrávali,“ usmál se slabě. „Také jsme byli kluci jako vy a prolézali jsme kdejaký odlehlý kout a měli svá tajná místa.

Vy jste ale důkladnější, než jsme byli my, vy jste si z jeskyně udělali opravdový domov, se vším, co má takový domov mít. Také tahle díra tu nebyla,“ ukázal Thokkeri na okenní otvor. „Ta mě vlastně přivedla, protože jsem si polohu jeskyně už přesně nepamatoval. Proč si ji na noc nezakryjete? Světlo je ve tmě vidět velmi daleko a opravdový bojovník musí umět myslet na všechno.“

Katari zahanbeně vyskočil:

„Dnes jsme na to zapomněli, táto! Ale jenom dnes, opravdu! Vždycky zakrýváme vchod i tohle okénko. Byli jsme moc netrpěliví a zvědaví na to, co nám bude Iljapu vyprávět,“ a hned rychle okénko zakrýval kusem hadru.

„Co ti stále říká náš děda?“ zeptal se Thokkeri svého synka dobrácky.

„Že válečník musí být statečný, trpělivý a vytrvalý,“ odříkal zahanbeně chlapec

„Tak vidíš! Statečný, trpělivý a vytrvalý. Jedno bez druhého a třetího má jen malou cenu. Důležité je spojit všechny tři vlastnosti, pamatuj si, všechny tři vlastnosti! Teprve pak budeš opravdovým mužem a dobrým válečníkem, platným svému rodu a celé vsi!“

Alonzovi se zdálo, že by se měl svých mladých přátel nějak zastat:

„Je to moje vina, Thokkeri, já jsem první zanítil oheň. Já jsem měl zastřít okénko,“ zabručel. „Vždyť sem stejně nikdo nepřijde!“

„Jak to můžeš s jistotou vědět?“ zeptal se prostě Thokkeri. A Iljapu, pán hromu a blesku, hrdina, vítěz nad Simim, cítil, jak se stydí a červená pod samozřejmostí Indiánovy logiky. Copak o to, opatrný on nikdy zvlášť nebyl! To musí přiznat, to nemůže zapřít! Rád riskoval, pocit nebezpečí ho vzrušoval.

„Proč jsi přišel, Thokkeri?“ zeptal se, aby změnil nepříjemný námět hovoru. „Stalo se snad něco vážného ve vesnici? Povídej!“

„Stalo a nestalo!“ odpověděl vyhýbavě Thokkeri. „Mám nepěkný pocit, že se spíš bude něco nepříjemného dít! Kečuové nevycházejí z pevnůstky a neposílají už hlídky nahoru na skálu. Nevíme, co si máme o tom myslet. Co budeme dál dělat? Poraď, Iljapue!“

„Nevím, co bych ti poradil, Thokkeri, teď právě nevím, opravdu nevím. Myslím ale, že bychom měli udělat jedno. Jestliže jsou Kečuové uzavřeni v pevnůstce – a stejně jich je už jen pět a jsou bez velitele – můžeme se zítra sejít u vás ve vsi a pohovořit si o všem. Nechceš, abychom se sešli s náčelníky rodů, třeba zítra před polednem? Třeba v domku náčelníka rodu Vilči, kde jsme se už jednou sešli, je to nejdál od pevnůstky. Myslím si, že Kečuové nemusí ještě o mé osobě vědět. Sejdeme se a popovídáme si o všem, poradíme se, co by se mělo udělat. Víc lidí víc ví! A ještě něco. Víš, Thokkeri, u nás v Evropě se říká, že ráno bývá moudřejší večera, a tak se na to dobře vyspíme!“

„Dobrá,“ souhlasil Thokkeri, „přijď, budeme tě očekávat, kluci pro tebe přijdou. Sám nechoď, nevíme přece, co se může stát. Jak si sám řekl, Kečuů je jenom pět, ale je jich pět a ty jsi sám,“

S těmi slovy se Thokkeri zvedl od ohně, pozvedl krátce ruku na pozdrav a zmizel ve tmě.

„Jdu spát, chlapci. Jděte za Thokkerim, jděte domů. Slyšeli jste, že máte zítra pro mne přijít a dovést mě do vsi. SARCHAPCHA, na shledanou!“

Když chlapci odešli, uložil se Alonzo na lože, ale přes veškerou únavu neusínal. Bděl ještě dosti dlouho a přemýšlel o své situaci a o řešení problémů svých přátel ve vsi. Probíral vše znovu a znovu a hledal možnost, jak pomoci pokud možno všem.

KAPITOLA 10

Druhého dne nastalo velké pozdvižení v Murmuntani, když se mezi domky rodu Vilči objevil v doprovodu chlapců vysoký vousatý cizinec v lesklém pancíři a přílbě! Přišel bez arkebuzy, jen s mečem po boku. Černovlasé a černooké děti ve vlněných sukničkách se s vyděšenýma očkama schovávaly za sukně svých maminek, které je rychle popadly do náručí a samy se ze strachu a ostýchavosti běžely schovat do chýší. Nesmírně se obdivovaly Katarimu a Pilimu, kteří cizince doprovázeli, povídali si s ním jakoby nic, smáli se a dotýkali se ho. Muži a větší chlapci zachovávali navenek klid, i na nich však bylo vidět, že je zjev cizince, jakého ještě nikdy neviděli, vyvedl jaksepatří z míry.

V domku Ampary, náčelníka rodu Vilči, Baska přivítali shromáždění náčelníci všech čtyř rodů. Byl tam Thokkeri za rod Mamani a jakožto prozatímní náčelník celé vsi, celého Murmuntani, Uru za rod Č’oke a Čaru za rod Kondori. Chyběl stále ještě náčelník Paka, kterého Kečuové nedávno zajali a dosud věznili ve svém opevněném sídle.

Místo něho se ujal vedení porady Thokkeri, jakožto náčelník nejsilnějšího a nejváženějšího rodu v Murmuntani. Thokkeriho a Amparu už Iljapu znal z prvního setkání na témže místě a s oběma náčelníky rodů Č’oke a Kondori jej Thokkeri vzápětí seznámil.

Potom kolovala nezbytná brašnička s lístky koky a džbánek s čičou. Když si každý náležitě připravil své sousto koky, začal Thokkeri poradu.

„Sešli jsme se, milí přátelé náčelníci, abychom se poradili, co máme dělat. V podobné situaci jsme ještě nikdy nebyli, a proto musíme vše pečlivě rozvážit, abychom neudělali nějakou hloupost, která by mohla uškodit celému Murmuntani. Kečujští válečníci se uzavřeli v opevnění a nevycházejí už ani do vsi, ani nevystupují nahoru na skálu na hlídky. Je jich už jen pět a jsou bez velitele, protože Simi je také mrtev, padl rukou tady našeho přítele Iljapua stejně jako ostatní Kečuové. Mohli bychom je napadnout a zničit, je nás mnohém více a máme dostatek statečných mužů, kteří by se nebáli jít do boje. Musíme však myslet na našeho náčelníka Paku. Doufají, že na ně nezaútočíme, dokud ho budou mít ve své moci. Kdybychom je napadli, určitě by ho zabili. Jsou stále ještě nebezpeční, mají mnohem lepší zbraně, než jaké si můžeme opatřit my, a jsou to vycvičení válečníci. Útok na ně by nepochybně skončil naším vítězstvím, stál by však určitě několik životů našich lidí a docela jistě by byli mnozí z nás vážně zraněni. Myslím si, že by Paka byl určitě proti tomu, ztrácet naše lidi, naše bojovníky kvůli Kečuům.“

„Něco ale udělat musíme!“ vmísil se do Thokkeriho výkladu Uru.

„Pravda, takhle to přece nechat nemůžeme,“ přisvědčoval Ampara.

„A co ty, Čaru, co říkáš ty?“ dotazoval se Thokkeri náčelníka rodu Kondori.

„Já si myslím, že nemáme jinou možnost než zaútočit na ně, tvrdě zaútočit. Když zaútočíme znenadání, ostře a přímo, mohlo by se nám podařit Kečuy překvapit a našeho Paku zachránit. Museli by se starat o sebe a na něho by třeba ani nevzdechli. Mohlo by se to podařit! Musíme ho z toho dostat, to je naše povinnost!“

Alonzo-IIjapu zvedl po indiánském zvyku ruku, aby se přihlásil ke slovu:

„Dali jsme se do boje, a proto musíme boj dovést ke konci, k dobrému konci! Musíme! Říkám výslovně, dali jsme se do boje, protože v tomto boji patřím k vám, jsem jedním z vás. Musíme bojovat tak, abychom zvítězili s pokud možno nejmenšími ztrátami. Musíme ale také bojovat chytrostí tam, kde nemůžeme dosáhnout rychlého vítězství pouhou silou. Přemýšlel jsem o věci a myslím, že mám dost dobrý nápad – to ale posoudíte sami. Jak jsou na tom naši nepřátelé se zásobami?“

„Na tohle jsem už také myslel,“ odpověděl okamžitě Thokkeri. „Jsou na tom dobře, mají v opevnění spoustu zásob. Odhaduji, že by mohli mít ještě nejméně takových dvacet pytlů brambor a musí mít ještě také mnoho ČUŇA, sušených brambor. Ti se od plných misek nehnou. Ty jen tak nevyhladovíme,“ a neradostně se zasmál.

„A co voda? Jak je to s vodou? Bez té také nemohou žít,“ vyptával se dále Iljapu.

„Vodu mají také. Teče jim přímo přes dvůr malým kanálkem, odvedeným u začátku horní rokle přímo z potoka,“ vysvětlil Thokkeri.

Iljapu se zaradoval.

„Tady to máme, tady je dostaneme! Kanálek u rokle prostě uzavřeme a tím jim vezmeme vodu! Bez vody budou brzy vyřízeni, bez vody přece nebudou moci žít!“

„Ale to se přece nesmí!“ odporoval s úlekem Uru. „Voda se nesmí nikomu brát, voda je všech, lidí i zvířat. Duchové by krutě potrestali toho, kdo by kanálek uzavřel a vzal jim vodu. To by nikdo neudělal!“

Iljapu se rozhlédl po tvářích náčelníků a spatřil v nich potvrzení názoru náčelníka rodu Č’oke. Tady narazil na něco, co neznal a co dosud těžko chápal. Narazil na posvátnost vody a vodních zdrojů a kanálků v kraji, kde není vody nikdy nadbytek, na nedotknutelnost tekutiny, která znamená život pro všechno živé.

„Tak si tu Kečuy nechte!“ spustil vášnivě na obranu svého plánu. Musí své indiánské přátele přesvědčit, že zákony týkající se vody lze z velmi vážných důvodů ve výjimečných případech porušit. Chápal, že je voda nedotknutelná tam, kde je vzácností a nezbytnou podmínkou všeho života. Zákony teď ale musí na nějaký čas stranou, vždyť jde přece o životy a budoucnost celého Murmuntani.

„Nechte je tedy pěkně na pokoji!“ vyrazil podrážděně. „Ať tedy dál vězní Paku a ujídají vám z vašich zásob! Jste muži, nebo zbabělci?“

„Podívej se, Iljapue, duchové by nás určitě potrestali, Uru má pravdu,“ ozval se nesměle Ampara. „Kdybychom to udělali, měli bychom určitě špatnou úrodu a hlad by nás sužoval!“ přidal se Čaru.

„Počkej, Iljapue, nejsme žádní zbabělci, ale nesmíme opravdu porušit zákon vody! My smíme vodu jen rozvádět tam, kde ji potřebujeme, smíme ji užívat, ale nesmíme ji nikomu odepřít, když ji potřebuje. To by nás duchové opravdu potrestali!“ zahovořil i Thokkeri.

Co jen s těmi duchy pořád mají? Alonzo se v duchu začínal na Indiány zlobit. Jak se pak mají dostat k jedinému slabému místu opevnění zbytku kečujské posádky? To přece nesmí prohrát! Pověry stranou!

„Tak tedy ten kanálek uzavřu já!“ rozhodl se Iljapu. „Já se vašich duchů nebojím, mně neublíží, protože nejsem Aymara. Můj Bůh nedovolí, aby mi ti vaši duchové ublížili, je silnější, daleko silnější než oni.“

Náčelníci rodů s touto myšlenkou po delší debatě souhlasili. To by mohlo být opravdu dobré řešení. Oni sami se tím nevystaví pomstě duchů, protože oni sami zákon vody nijak neporuší, a jemu, příteli Iljapuovi, třeba opravdu nemohou nic udělat.

„Až Kečuům uzavřeme vodu, budou muset vyjít z toho svého opevnění, aby si pro ní došli. A tomu budeme muset nějak zabránit. Jak jsem viděl, teče potok asi tak osmdesát kroků od pevnůstky a v těch místech protéká dosti hlubokou úžlabinou. Tam, na druhou stranu té úžlabiny, postavíme deset mužů, s praky, aby zabránili pokusům Kečuů dostat se k vodě s nádobami a odnést si je naplněné do opevnění. Těch deset mužů se skryje za křoví na okraji úžlabiny a jeden z nich bude vždy na stráži, aby pozoroval pevnůstku, každé hnutí tam.“

„A co když se pokusí dojít si pro vodu v noci?“ namítl Ampara.

„Myslím, že se nepokusí,“ odpověděl váhavě Thokkeri. „Nevycházejí nikdy ven kromě hlídky ve vchodu. Žízeň by je ale mohla přece jen vyhnat…“

„To si beru na starost já, co se bude dít v noci,“ rozhodl Iljapu, „a také ručím za to, že nikdo beztrestně znovu neotevře kanálek z potoka. Vyberte mezi sebou jen těch deset mužů, kteří budou střežit úžlabinu potoka a přístup k němu. Ostatní muži musí být stále pohotově, kdyby k něčemu došlo. Každý ať má připraven svůj prak a zásobu kamenů, muži i chlapci, prostě každý, kdo umí s prakem slušně zacházet! Každý muž ať si opatří nějaký kyj, stačí příhodný, šikovný kus dřeva. Všichni musíme být ozbrojeni a připraveni, v každou dobu! Thokkeri, můžeš mi opatřit místo na spaní někde v chatrčích svého rodu? Odtamtud je k pevnůstce Kečuů nejblíž, chtěl bych být právě tam. Nejlepší by bylo, kdybych mohl být u tebe, v tvém domě. Šlo by to? Jestliže ano, jestliže s tím souhlasíš, navečer bych se k vám přestěhoval.“

„Samozřejmě, rád tě uvidím ve svém domě, Iljapue. Místa máme dost a dost, jen přijď, Katari ti pomůže přestěhovat se,“ odvětil Thokkeri. „Kdy chceš Kečuům přerušit vodu?“

„Přijdu kvečeru k tobě, vyspím se a před rozedněním ten přívodní kanálek Kečuům uzavřu. Co bude dál, uvidíme! Těch deset vašich mužů začne s hlídáním zítra dopoledne.“

Bask se rozloučil s náčelníky a vrátil se s chlapci do jeskyně. V Phisi-utě vyňal ze svého rance rohovinovou láhev se střelným prachem. Zkoumavě s ní zatřepal a vysvětlil chlapcům:

„Podívejme se, tak už mám prachu sotva na čtyři až pět hromů a blesků. No, nevadí, co se dá dělat, snad to bude stačit. Když se všechno povede tak, jak jsme se uradili, nebudeme hromy už potřebovat.“

Vyčistil pečlivě arkebuzu a pozorně ji nabil. Kvečeru se vydali vzhůru roklí, s posledním záchvěvem denního světla prošli horní soutěskou a vstoupili do Murmuntani.

V Thokkeriho nevelkém domku bylo nabito, že by nepropadl klas kukuřice, všichni muži chtěli vidět a pozdravit svého tajemného vousatého spojence a přítele. Když Iljapu vešel, nebylo v chýši k hnutí. Všude, na každém volném místečku na zemi i na plošině na spaní seděli muži, zahalení ve své překrásné, barevné vlněné pokrývky. Když chlapci s Baskem vešli, všichni povstali, aby vzácného hosta přivítali. Thokkeri návštěvu krátce přivítal jménem přítomných a na oplátku seznámil hosta se všemi muži z Murmuntani. Pro Alonza bylo nadmíru příjemným překvapením vidět kolem sebe tolik odhodlaných bronzových obličejů a zářících očí, v nichž nebylo ani stopy strachu z toho, co přijde, co budou muset vykonat.

„Thokkeri, příteli, máš těch deset mužů k hlídání úžlabiny potoka vybraných?“

„Tady jsou, Iljapue, dokonce TUNKA PAYANI, dvanáct jich je. Tady v naší vsi je celkem třicet šest mužů – bojovníků, a tak jsem je rozdělil do tří hlídek. Dohodli jsme, že se budou v poledne střídat,“

Všichni ještě krátce poseděli, vypili společně nějaký ten džbán čiči, podebatovali a šli každý do svého domku. Alonzo se s úlevou uložil na huňatou lamí kůži a okamžitě tvrdě usnul. Vzbudil ho ještě za tmy pohyb v chýši a vůně kouře z ohniště. Vstal, protáhl se, opásal se mečem, přivěsil k pasu dýku, zvedl tiše arkebuzu a chystal se vyjít z chýše, slabě osvětlené září ohně. U ohně seděla jakási žena v hnědém typickém oděvu aymarských žen, v oděvu z jednoho kusu jemně tkané látky z vlny, se čtyřmi lesklými copy na zádech. Překvapen hleděl Alonzo-Iljapu do pravidelného, hezkého obličeje indiánské dívky s velkýma hnědýma očima, v nichž se odrážel ostych a tak trochu i strach z toho podivného cizince.

„Co to děláš? Je přece ještě noc!“ otázal se.

„Mank’aňa! – Jídlo!“ zašeptala dívka a sklopila oči ke své práci. Z hrnce na ohništi nabrala plnou misku horké vonící polévky z masa a zeleniny a postavila ji před Alonza. Na druhou misku položila hromádku vařených brambor, z nichž se lehce kouřilo. Obojí přišlo Alonzovi velice k chuti. Dojedl a se slovy „bylo to dobré“ podal obě misky dívce. Rád by jí poděkoval; jak ale poděkovat, když aymarština to slovíčko děkuji prostě nemá? Úsluhy a laskavosti, to všechno berou Indiáni mezi sebou jako samozřejmost. Kdo má, ten druhému dá, kdo může pomoci, ten prostě pomůže. Nečeká na odměnu, protože ví, že až on zase bude potřebovat, nebude bez pomoci a sám. Indiáni děkují vlídným přijetím nabízené služby či věci, úsměvem, vděčným pohledem.

Když vyšel z chýše, začínalo se na východním obzoru slabounce rozednívat, za hradbou hor prosvítaly první náznaky nového dne. Sestoupil do koryta potoka a šel jím proti proudu. Asi po patnácti stech krocích vešel do ústí horní rokle. Protože bylo ještě stále šero, usedl na balvan a čekal. Nebylo mu zima, v žaludku jej hřála horká, dobrá polévka a příjemná vzpomínka na hezkou dívku, která mu tu polévku připravila a nabídla.

Jak se rozednívalo, rozeznal brzy místo, kde se od koryta potoka odděloval kanálek, nehluboká stružka vyhrabaná v zemi, jíž proudilo trochu vody z potoka. Pro jistotu si povylezl na okraji rokle několik kroků po skále do výše, aby si ověřil, zda je to ten pravý kanálek. Z výšky viděl docela jasně a zřetelně, že kanálek směřuje k pevnůstce Kečuů. Slezl tedy, několika kameny a trochou mazlavé hlíny kanálek ucpal a uzavřel. Potom si vyhledal příhodný úkryt za dvěma balvany, odkud viděl dobře k pevnůstce. Usadil se pohodlně za nimi, nasypal pozorně jemný prach do zápalného otvoru své arkebuzy a připravil se na další čekání.

Nebylo to nepříjemné. Slunce už vyšlo, příjemně mu hřálo do zad a všude kolem bylo takové ticho, že až začal podřimovat. Jen občas se násilím probral a zahleděl se k pevnůstce. Náhle sebou trhl.

Podél prázdného kanálku přicházel kečujský bojovník a prohlížel koryto stružky, aby zjistil, proč přestala do opevnění najednou téci voda. Alonzo se probral k horečné činnosti, protože válečníkovi chybělo sotva dvě stě kroků k uzavřenému ústí kanálku. Rychle za balvany poklekl, sehnul se, zakřesal a zapálil si doutnákovou šňůru. Dlaní lehce uhodil do boku arkebuzy, aby se jemný prach rovnoměrně sklepal do zapalovacího otvoru. Potom si opřel hlaveň arkebuzy o kámen a zalícil. Když se válečník přiblížil k ústí kanálku, pečlivě zamířil a vypálil.

Rána se rozlehla údolím a vracela se znásobena odrazem zvuku od stěn rokle. Kečujského válečníka prudký náraz těžké kule téměř úplně otočil kolem osy. Padl a ani sebou nepohnul.

Nebylo pravděpodobné, že by to byla lest. Kde by mohl odkoukat, jak se chová člověk zasažený velkou, těžkou kulí z arkebuzy? Přesto všechno se Alonzo ani nepohnul a klidně za balvany vyčkával. Když se ležící postava ani za dosti dloubou chvíli nepohnula, opatrně znovu nabil svou arkebuzu a čekal dál.

Když uplynuly dobré dvě hodiny, zazněla od pevnůstky signální lastura. Někdo z Kečuů troubil rozkaz k shromáždění všech obyvatel údolí. Kečua ležící u kanálku se ani nepohnul a Alonzo si byl už téměř úplně jist, že je opravdu mrtvý. Seděl však a čekal, s napětím čekal, protože teď, právě teď, kdy budou všichni vesničané shromážděni u pevnůstky, právě teď může přijít další bojovník, aby se přesvědčil, co se stalo, proč ten válečník není zpět v pevnůstce a co je s vodou.

Čas pomalu ubíhal a nic se nedělo. Na cestě podél kanálku se už nikdo neukázal. Alonzo byl napjat jako tětiva luku a stokrát raději by byl tam dole ve vsi, kde se právě odbývalo shromáždění. Co asi ti zbylí Kečuové zamýšlejí? Čtyři lidé proti celé vsi? Směšné! Mají však v rukou náčelníka Paku a ti Aymarové jsou za ta léta kečujské nadvlády tak zastrašeni, že se snad bojí i těch čtyř. A i když se už snad i nebojí, přece jen je v nich hluboce zakořeněna myšlenka neodporovat a vyhovět jim ve všem, co požadují. Panebože, jak málo si ti lidé uvědomují svou vlastní sílu! Jsou to chudáci!

Z těchto myšlenek a jednotvárného pozorování cestičky vytrhl Baska Katari. Přiběhl celý udýchaný.

„Iljapue, táta říká, že se máš vrátit do vesnice! Vyjednává právě s Kečuy. Když půjdeš korytem potoka, z opevnění tě nikdo neuvidí!“

Alonzo šel. Když už byl skoro naproti pevnůstce Kečuů a slyšel hučení hlasů lidí tam shromážděných, spatřil, jak proti němu běží Tarucha.

„Kampak, Tarucho?“ zastavil ho Alonzo.

„Mám jít honem otevřít vodu do opevnění, Kečuové prohlásili, že zabijí náčelníka Paku, jestliže nedostanou vodu do chvíle, kdy bude slunce na nebi nejvýš. Všichni říkají, že Paka nesmí zahynout pro trochu vody.“

Alonzo řízně, po vojensku zaklel.

„Tak tedy běž, hochu!“ procedil mezí zuby a zrychlil krok. Stále ta měkká povaha ušlápnutých vesničanů, stále se těch Kečuů bojí!

Ve shromáždění panovala chmurná nálada. Iljapu přišel ve chvíli, kdy už Kečuové zase odešli do pevnůstky. Marně mluvil do náčelníku, marně se dovolával jejich statečnosti. Všichni čtyři mu neustále opakovali, že by Kečuové zabili náčelníka Paku, kdyby je neposlechli a nedali jim vodu. Alonzo vyslechl všechno, co mu chtěli říci, mlčky a bez poznámek. Když se pak dožadovali jeho názoru a rady, řekl jim:

„Moje rada je jednoduchá. Zavřít jim zase vodu! I když to uděláte hned, ztratíme tím několik dní, protože vojáci už teď mají docela jistě naplněnu vodou kdejakou nádobu, kdejaký střep, v němž se udrží troška vody. Zkazili jste svou povolností drahocenný účinek překvapení. Teď už ti tam v opevnění vědí, na čem jsou a co mohou očekávat. Podle toho se tedy zařizují.“

„A co Paka? Zabili by ho!“

„To sotva, to by si rozmysleli!“ mávl mrzutě rukou Alonzo. „Zkazili jste i jedinou dobrou a nadějnou možnost, jak Paku dostat ven, z jejich rukou.“

Skupinka mužů zůstala stát s otevřenými ústy.

„Jak to?“ zmohl se na slovo Uru.

„Takto!“ zavrčel Iljapu. „Mohli jsme ho za vodu vyměnit, kdybyste se nedali zastrašit jejich siláckými řečmi!“

„Jak to vidím, udělali jsme chybu, Iljapue, velikou chybu!“ ozval se Thokkeri kajícně. „Udělali jsme chybu, teď to víme. Pomoz nám ještě, příteli, poraď nám, co máme dělat, abychom ji napravili!“

„Nejlepší bude, když teď půjdete domů a necháte mne přemýšlet! Musím si celou věc pořádně promyslet.“

„Pojď k nám, Iljapue, musíš se přece najíst. Je doba jídla a naše ženské už mají jistě něco dobrého v hrncích!“ pozval ho Thokkeri.

Alonzo si vzpomněl na onu příjemnou dívku s velkýma, oddanýma očima, která mu už jednou jídlo podávala, a šel rád s Thokkerim do jeho domku.

Tam byl už zřejmě očekáván. Na vyvýšené plošince na spaní byla rozprostřena nová, krásně barevná pruhovaná přikrývka z lamí vlny, na niž ho Thokkeri usadil. U ohniště seděly na zemi na rohožích ze suché trávy dvě ženy, jedna starší, podle podoby zřejmě maminka Katariho, a druhá, ona příjemná mladá dívka s lesklými copy. Je to Katariho sestra nebo nějaká příbuzná? Snad ne dokonce Thokkeriho druhá žena? Věděl, že hodnostáři a náčelníci Kečuů mívají více žen, to ano, ale Aymarové?

Až se sám sebe lekl, když se přistihl při této myšlence! Caramba, Alonzo, co se to s tebou děje? Pomyslel si v duchu. Starý voják, a začíná myslet na ženské sukně! Miloval svobodu, chtěl do světa, a proto se až dosud neoženil. Není přece starý, por dios, to tedy není! Třicet let, to přece není ještě tak mnoho!

Prostě se neoženil, i když k tomu měl nejednu příležitost. Ani si nevybral z ukořistěných indiánských žen, kterých byly tam nahoře spousty a spousty, každý si mohl vybrat, zejména po masakru v Cajamarce.

Zůstal tedy sám a radoval se ze svobody a volnosti.

„Copak mi chybí?“ říkal si vždycky, dokud pobýval po svém onemocnění u jezera Titicaca. „Vojákovou ženou je jeho arkebuza a milenkou jeho meč. Jsem volný jako pták v povětří, nic mě nepoutá k nikomu a nikam,“ ujišťoval se blaženě, když zběhl ze španělských oddílů. V jeho nitru se však začínal ozývat dosud docela slabounký, ještě nesmělý, ale kupodivu zřetelný hlásek:

„Jsi sice volný, docela volný, milý brachu, ale jsi sám, jsi hrozně osamělý, příteli, ztracený v tomhle labyrintu neznámých hor!“

Byl vždycky zvyklý na společnost, tam doma ve Španělsku na lidi pánova statku, tady za mořem na společnost svých druhů – vojáků. Jak tak uvažoval, přece jen by se mu daleko více zamlouval život v míru. Určitě to bylo daleko hezčí tam na pánově statku u Biskajského zálivu než krvavé řemeslo vojáka, život mezi drsnými, surovými chlapy, kteří se nebojí ani čerta.

Často vzpomínal na tichou pohodu rolnického života, na orání vonící půdy, na rušné dny žní, na jiskřivá rána a vlahé večery, kdy bylo tak milo posedět s přáteli v sadě nebo ve vesnické krčmě s kamarády a přáteli u skleničky vína. Jak to bylo příjemné, cítit ve svalech únavu poctivé denní práce a vychutnávat chvíle zaslouženého odpočinku.

V takových letních – a nejen letních, ale i jarních a podzimních – podvečerech zaléhal až ke statku téměř vždy zpěv, mládež zpívala staré, ale věčně krásné písně o koních, vojenských taženích, zpívala staré balady o lásce silnější než smrt, o vášni, srdcích a rtech zpitých láskou. Vždycky se tomu jen usmíval, cítil se tehdy nad takové pošetilé city vysoko povznesen. S děvčaty se rád bavil, rád tančil, to ano, to se mu líbilo. Chtěl však poznat svět, než se opravdově zamiluje a sváže svůj život s jednou ženou, s tou vyvolenou, a proto si dával bedlivý pozor, aby se nezamiloval příliš, na život a na smrt.

Jednou už měl namále, opravdu namále! Maria! Byla nádherná! Ještě teď vidí ty její velké, černé oči. Caramba, jak tehdy i on zahořel! Užuž to vypadalo na cestičku do kostela, před oltář a velebného pána. Ze zamilované idyly ho vytrhl pán, který ho vyslal náhle až na druhý konec země, do Malagy, pro nové koně. Maria byla tak krásně smutná toho večera před odjezdem, když se na sadě loučili! Plakala a on jí stíral slzy z tváří vroucími polibky. Byl pryč dva měsíce, a když se zase objevil doma u Biskajského zálivu a sešel se s Marií, to už její oči nezářily láskou, ale uhýbaly v rozpacích stranou. Proč? Už měla jiného…

Vyvoleným se stal Pancho, mladý nádvorník. Jak mu tehdy on, Alonzo, záviděl!

Copak asi dělá Maria teď? Kolik dětí už Panchovi porodila? A jestlipak je ještě pořád tak pěkná? Vzpomínal na všechno to jako na ztracený ráj, z něhož byl nemilosrdně vyhnán. Od té doby už podobnou pohodu nikde nenalezl – a snad ji až dosud ani nehledal. A nakonec to ani nebylo dost dobře možné, v tom neustálém válčení, v taženích proti Indiánům, v pachu krve a střelného prachu. V tom všem nebylo na lásku ani pomyšlení. Teď to začínalo být docela jiné. Teď, po dlouhé době života v odlehlé jeskyni, přišel do vesnice, po dlouhé době se dostal zase mezi lidi, mezi lidi prosté a neučené, viděl jejich terasovitá políčka na svazích horských údolí a zavodňovací kanály, vysokou, sytě zelenou kukuřici a řádky bramborových políček a ucítil tu nezapomenutelnou vůni vlhké země. Až ho ruce zabrněly touhou po obdělávání té země, která tak krásně voněla, po obracení půdy, sázení, okopávání a všem tom, co dělá muže rolníkem, srostlým neodlučitelně s půdou. To všechno nalézal, viděl a cítil v ovzduší vesnice aymarských Indiánů, svých nových přátel.

Jak rád by v takovém prostičkém prostředí zůstal! Ne na chvíli! Navždy. Jak rád by s nimi pracoval do úmoru, kdyby ho vzali mezi sebe.

Zase by se mohl hrabat v půdě, ve voňavé zemi, až by ho večer po práci bolel hřbet a on by uléhal na lože s pocitem dobře, užitečně stráveného dne. Vzali by ale mezi sebe bílého cizince? Chovali by se k němu, jako by byl jedním z nich?

Z těchto myšlenek ho vytrhla dívčí ruka, která mu podávala misku s hustou, krásně vonící polévkou, tak odlišnou od těch, jež si v jeskyni Kočičího domu vařil sám nebo s chlapci. Jak misku od ní bral, dotkl se jejích prstů. Dívka zvedla na malý okamžik sklopenou hlavu a rychlým pohledem se podívala do vousaté tváře cizincovy. Byl to měkký, milý pohled tmavých očí, trochu vystrašených, ale zároveň dobrých a přátelských. Alonzo se do těch hezkých očí usmál a dívka sklopila v náhlém zmatku rychle hlavu, tvář jí ztmavěla ruměncem a okamžitě se obrátila ke své práci u ohniště.

Alonzo se násilím soustředil na jídlo. Když všichni dojedli, rozvinul před Thokkerim svůj plán.

„Podívej se, Thokkeri, máme už jen jednu jedinou možnost a tu si nesmíme pokazit. Tentokrát už za žádnou cenu ne! Je ti přece jasné, že musíme udělat vše, abychom dostali ven Paku, to v první radě, a pak, v druhé řadě, pak se musíme zbavit inkových válečníků. Já ti povím, jak si to představuji, všechno ti vysvětlím. Když můj návrh přijmete, provedeme ho společně od začátku až do konce a uděláme všechno, co je v našich silách, aby to dobře dopadlo. Když ho nepřijmete, když se vám nebude zdát dobrý, pak vás poprosím o trochu jídla a vody a odejdu. Kam? Dál na západ, snad dojdu k Velké slané vodě.“

„A když tvůj plán přijmeme? Podaří se to? Co myslíš? A když se to podaří, zůstaneš tady u nás, v Murmuntani? Nepůjdeš k Velké slané vodě?“ skočil mu docela neindiánsky nedůstojně do řeči Thokkeri.

„Podaří se, když všechno dobře a důkladně připravíme a správně uděláme. A až se to podaří, až bude všechno zase v pořádku, pak bych tady ve vsi rád zůstal, opravdu velice rád, a žil bych tady s vámi.“

Při těchto slovech zabloudil očima směrem k ohništi, kde seděla dívka a něco kutila. Snad zaslechla Alonzova slova, snad ucítila jeho pohled. Právě v tom okamžiku zvedla i ona hlavu a jejich zraky se na prchavou chvilku setkaly. Okamžitě zas sklopila hlavu ke své práci, Alonzovi se však zdálo, že zahlédl radostný záblesk, který jí v očích zajiskřil.

„Tak tedy první věcí, kterou musíme udělat, je zajistit si Kečuy. Musíme postavit okolo jejich opevnění a u obou cest z údolí silné a spolehlivé hlídky. Proč? To je jednoduché! Kečuové by se mohli pokusit o útěk z údolí, protože se tu už zdaleka necítí bezpečni. Co by mohl jejich útěk pro nás tady znamenat, o tom už jistě nemusíme hovořit, to je nám nad slunce jasné.

V noci musí být hlídky ještě bdělejší, a snad by mohly být i silnější než ve dne. V tomhle nám musí pomoci všichni muži, mladíci i větší chlapci z Murmuntani, nikdo nesmí chybět. Musíte přemoci v sobě ten váš strach z duchů – ostatně žádní duchové tady nikde nejsou, můžete mi věřit. Kečuové musí vidět odhodlání a sílu vás všech, musí vidět, že se jich už nebojíte. Já se jim také ukážu, ve vhodné chvíli, abychom je ještě více postrašili.

Dále musíme opět zavřít vodu, to udělám zase já. Teď mají určitě na pár dní vody dost a nebude jim to v první chvíli moc vadit. Voda jím však jednou dojít musí, bez ní nemohou žít a pak se asi pokusí vyjednávat. V tom případě budeme chtít v první řadě, aby vydali náčelníka Paku. Dají nám ho, jestli nejsou dokonalí blázni, protože jen za Paku mohou dostat vodu. My jim ji dáme, splníme svůj slib, ale jen na krátký čas a nepřestaneme je obléhat.“

„A co kdybychom je přece jen nechali v klidu odejít a byl by pokoj bez boje a prolévání krve,“ vyslovil znovu svůj starý návrh Thokkeri.

„Máš pravdu, odešli by docela rádi a mohl by být pokoj. Jenomže byl by to pokoj s velkou nejistotou. Opakuji znovu, že moc a vláda Kečuů je sice rozbita a inka už dost dlouho není vládcem země. V odlehlých koutech a územích na okrajích jejich bývalé ohromné říše však zůstává celá řada menších kečujských posádek, jako je ta u vás a větších. O tom jsme přece už mluvili.

Oni sami teď taková odlehlá místa vyhledávají, soustřeďují se tam pod vedením svých náčelníků, inkových hodnostářů. Vybírají si taková místa, kde by mohli žít v klidu a bez obav před mými krajany. Docela určitě by takové zapadlé, nenápadné údolí, jako je vaše Murmuntani, neradi jen tak bez boje pouštěli z rukou. Sami nemají půdu, která by je uživila, byli by tu však pány vaší půdy a vašich rukou. Mohli by tu žít docela pohodlně z vaší práce ještě dlouhou řadu let, protože nevěřím, že by se tady, v těch opuštěných, vzdálených a řídce obydlených horských údolích moji krajané brzy objevili. Kečuové moc dobře vědí, že jde teď o ně, o jejich bytí a nebytí! Jestliže ty vaše tady odtud necháte odejít, musíte počítat s tím, že se spojí s dalšími a vrátí se a pak to s vámi rozhodně dobře nedopadne.“

„Tak tedy říkáš, Iljapue, že nesmí ze vsi pryč?“ zeptal se Thokkeri. „Jak bychom to ale měli zařídit?“

„Zbývá nám jen jediná možnost. Říkáš, že mají v opevnění spoustu jídla, snad na několik měsíců. Když jim dáme vodu – a své slovo musíme dodržet – mohou tu žít ještě hezky dlouho, než je vyhladovíme. Proto si myslím, že to musíme udělat takhle. Až budeme mít Paku, zaútočíme jednoho dne ze všech stran najednou na pevnůstku! Útok se musí podařit, slyšíte? Musí se podařit, jsou tam přece jen a jen čtyři chlapi! Budou se bránit, to je jisté, ale co nám mohou dohromady udělat? Poraní dva, tři, čtyři, nebo i někoho z nás zabijí, ale svoboda a volnost přece stojí za nějakou tu oběť, ne? Co říkáš, Thokkeri? Jsi přece bojovník! Co říkáte, náčelníci? Jde také o vás a vaše děti a rodiny!“

„Jsem válečník!“ uhodil se Thokkeri pěstí do široké hrudi, až to zadunělo. „Jsem válečník a umím se bít. Jsem sice víc rolník a raději obdělávám v míru a pokoji svou půdu, když to ale musí být, budu se bít ze všech svých sil. Jdu s tebou a ostatní náčelníci rodů půjdou určitě také, nejsou to žádní zbabělci. Ještě dnes svoláme shromáždění všech mužů. Máš pravdu, bude lépe, když i někoho z nás poraní nebo zabijí. Bude to oběť, kterou musíme přinést, když chceme, aby naše děti a jejich děti mohly žít v míru a pokoji, svobodně, ne pod nadvládou Kečuů! Ze srdce říkám, že rád padnu, když budu vědět, že moje děti budou žít svobodně, jako žili naši dědové, než přišla vojska velkého inky, porazila naše náčelníky a zmocnila se naší země a podrobila si ji! Rád padnu, když to naše Murmuntani bude moci zase žít po svém, bez toho věčného komandování Kečuů.“

KAPITOLA 11

Uplynulo pět dní. V údolí bylo celkem klidno. Kečuové zůstávali uzavřeni ve svém opevnění, i úzký vchod do chráněného nádvoří zatarasili. Nad zdí však bylo neustále vidět hlavu válečníka v kožené přílbě, hlavu hlídky, která tam setrvávala dnem i nocí.

Kečuové měli strach! Jistě jim nebylo volno okolo srdce, když viděli, jak se naproti za nehlubokou strží potoka střídají silné hlídky aymarských vesničanů, ozbrojených kyji a praky. Aymarové měli svá stanoviště na místech, odkud mohli přehlédnout situaci okolo opevněného sídla Kečuů, seděli tam ve dne v noci a bedlivě hlídali své protivníky.

Iljapu byl teď neustále ve vsi. Nezúčastňoval se přímo hlídkování, protože se domníval, že zatím není třeba, aby se Kečuové dověděli o jeho přítomnosti. Pobýval v domku náčelníka Thokkeriho, kde o něho všichni pečovali, jak mohli nejlépe. Alonzo tam pobýval rád, zvláště od té chvíle, kdy nenápadně vyzvěděl od Katariho, že ona dívka jménem Wara, to znamená v aymarštině Hvězda, je jeho sestrou.

Rád se na ni díval, když se otáčela v domě či na dvoře. Často ji přistihl, jak i ona jej sleduje a že se zardívá rozpaky, když se jejich oči při té či oné příležitosti setkají. Těšil ho její zájem, dívka se mu velice líbila. Několikrát se přistihl při myšlence, jak by to mohlo být asi pěkné, kdyby se stala jeho ženou a kdyby pak žili spolu tady, v tom tichém, líbezném údolí.

Katari ho neopouštěl ani na chvíli, zůstával s ním jako jeho pomocník, vždy připraven doběhnout tam či onam obstarat potřebné vzkazy a pokyny. Tarucha a Pili přicházeli rovněž často, pokaždé když měli chvíli volného času, protože si u svých rodičů vymohli, aby i oni byli bráni do hlídek jako mladí bojovníci. Alonza-Iljapua chodili navštěvovat i náčelníci rodů a další muži ze vsi. Přicházeli mlčky, zvolna, zahaleni ve své vlněné přikrývky, se zbraněmi v rukou, jak se sluší na válečníky, posedali na dvorku Thokkeriho domku na výsluní ke zdi a mlčeli. Mlčeli, dívali se beze slova a sval se jim v tváři nepohnul. Alonzo už věděl, že to není jen tak nějaká obyčejná, dotěrná zvědavost.

Věděl, že jejich návštěva je výrazem úcty a přátelství, že přijít takto k někomu na návštěvu je poctou. Naučil se už tolik z pravidel indiánského chování, aby věděl, že tyto návštěvy musí jen sedět, mlčet a čekat, trpělivě čekat, až on je osloví. Když je neosloví, je i tak dobře, i to je v pořádku. Tak je tomu vždycky a všude, kde se setkávají Indiáni s někým, jehož považují za něco víc, za výše postaveného, než jsou oni sami. Mlčel-li i on při takové příležitosti, dával tím najevo, jak velice si svých návštěvníků váží.

Šestého dne obléhání krátce před polednem nastalo to, nač Alonzo a celá vesnice s ním čekali. Od pevnůstky obsazené Kečuy se ozvalo troubení signální lastury. Vzápětí přiběhl Tarucha a celý udýchaný hlásil, že Kečuové chtějí mluvit s náčelníky. Alonzo se tedy zahalil do pestré indiánské přikrývky, jako ostatní muži – schoval tak svůj lesklý pancíř, přílbu ukryl pod ramenem – a odešel s Thokkerim ke korytu potoka, ke stanovišti hlídek.

Tam bylo živo! Všichni byli na nohou a hleděli s napětím k pevnůstce. Před opevněním stáli tři kečujští válečníci v plné zbroji, ve vlněných tunikách a kožených přiléhavých přílbách. Jeden z nich držel signální lasturu a právě se chystal znovu zatroubit. Táhlý, jakoby smutný zvuk se rozlehl údolím jako nářek duchů. Potom jeden z těch tří přiložil dlaně k ústům a zahoukal pánovitě:

„Náčelníci sem! Chceme s vámi mluvit!“

„Máme jít, Iljapue?“ otázal se rozpačitě Thokkeri.

„Ne, nechoďte, proč byste chodili?“ odpovídal Iljapu, stojící za skupinkou čtyř náčelníků. „Ty, Thokkeri, zavolej, ať přijde jeden z nich sem!“

S tímto řešením nebyli zase pochopitelně spokojeni Kečuové a vyžadovali, aby náčelníci přišli k nim. Nakonec se dohodli, že se bude vyjednávat přes roklinu potoka a že obě strany zůstanou každá na svém místě, na své straně rokle. Vyjednávání mohlo začít.

Náčelníci vyzvali Thokkeriho, aby s Kečuy vyjednával jejich jménem, jménem celého Murmuntani. Thokkeri zachovával pravidla indiánského zdvořilého vyjednávání a zeptal se tedy, co si bojovníci velkého inky přejí.

„Vodu!“ houkl kečujský válečník zkrátka.

„Nedáme!“ zněla stejně krátká, stručná odpověď Thokkeriho.

Rozvinula se podrážděná debata, při níž obě strany hájily urputně a výmluvně svá stanoviska. Kečuové trvali na tom, že vodu musí dostat, a to hned, jinak že zabijí náčelníka Paku. Aymarové zase požadovali, aby jim inkovi válečníci napřed vydali zajatého náčelníka, a pak že jim vodu dají, pak okamžitě otevřou kanálek.

Potom mluvčí Kečuů cosi zavolal a čtvrtý bojovník vyvedl z opevnění svázaného Paku. Byl na něho smutný pohled. Byl vyhublý, celý shrbený a potácel se slabostí. Kečujský mluvčí se postavil k němu

„Nepustíte-li vodu, zabiju Paku! Pusťte vodu! Chci okamžitě vidět, jak někdo jde nahoru otevřít přívodní kanálek! Pak počkáme, než sem voda doteče,“ volal pánovitě a významně si pohrával svým válečným kyjem. V jeho hlasu však bylo možno rozeznat utajovanou nejistotu a obavy.

Na druhé straně rokle mu odpovídalo posupné, výmluvné mlčení Aymarů.

„Budu počítat do desíti! Nebudeme-li mít do té doby vaše čestné slovo a příslib, že nám uvolníte vodu, zabiju bez váhání Paku!“

A hned začal počítat.

„MAYA… PAYA… IMSA… PUSI… PHISKA… SOCHTA… PAKALKO… KIMSAKALLO… LJATUNKA…“ protahoval a zvolňoval, protože se na druhé straně nic nedělo, nikdo se ani nepohnul.

„Tak nedáte?“

„Vrať nám Paku a pak dáme!“ houkl Thokkeri.

„Ne, nevrátím, pak byste nám vodu nedali teprve!“ zavolal zpět Kečua. Nevěděl zřejmě, co by měl teď udělat, jak se v obtížné, choulostivé situaci zachovat. Má ty vesničany poslechnout, nebo nemá?

A potom mu povolily nervy! Vykřikl:

„TUNKA! – Deset!“ pomalu zvedl kyj, chvilku vyčkal s kyjem nad hlavou a pak – jedinou ranou rozbil chudáku náčelníkovi hlavu! Pak s rozpačitým gestem ustoupil od mrtvého těla.

Zřejmě hned vzápětí svého činu litoval.

Lavinu zkázy, kterou tím uvedl do pohybu, však už nebylo možno ničím zastavit. Ukvapený, surový čin nesl vzápětí zlé ovoce. V houfu vesničanů to temně zahučelo. V tom okamžiku se rozhodl Alonzo využít situace a síly překvapení. Teď, teď je vhodný okamžik!

Bleskurychle odhodil přikrývku, na hlavu si nasadil lesklou přílbu, upevnil řemínek pod bradou, prodral se do popředí, vytasil meč a s výkřikem:

„Jdeme na ně!“ vyrazil kupředu, do nehluboké rokle potoka, aby se dostal na druhou stranu k pevnůstce.

Za ním jako první vyrazili jeho mladí přátelé Katari s Taruchou, Thokkeri a dva z náčelníků. To však nestačilo. Jejich příklad strhl ostatní, a tak v několika málo okamžicích už šplhali všichni muži a odrostlejší chlapci na druhou stranu. Když se Iljapu vynořil z rokle, bylo prostranství před pevnůstkou liduprázdné, leželo tam jen ubohé mrtvé tělo Pakovo s rozbitou šedivou hlavou, tělo náčelníka, který položil život za svůj lid.

Teď je nesmím nechat odpočívat, ani na okamžik! znělo Alonzovi hlavou. Jestliže teď polevím, jestliže se teď zastavím, už nikdy to nedokážeme! Musíme všichni do útoku, teď jde o všechno, teď, nebo nikdy!

Zatím vylezli z koryta potoka ostatní. Vedeni Iljapuem se rozestavili do dlouhé řady před opevněním a na jeho povel se rozběhli k útoku. Nad zdí se objevily čtyři hlavy v přílbách, zafičelo pár kamenů a jeden z útočících mužů se skácel.

„Na ně! Na ně!“ volal Alonzo, běžel a mával mečem.

U zdi rozestavil muže víceméně pravidelně dokola, vždycky dva a dva. Pak jim naznačil, jak jeden z nich má nastavit sepnuté ruce a pomoci druhému na zeď.

Sám šel opět příkladem. Jako schod mu posloužil balvan stojící poblíž vchodu, který s mocným vypětím sil jediným vzmachem přivalil ke zdi opevnění. Když se vyšvihl na zeď, uvítala ho rána válečnou palicí, která se však svezla po přílbě. Než se mohl Kečua znovu rozmáchnout těžkou zbraní, zasvištěl Baskův meč a kečujský válečník padl s rozťatou lebkou. Alonzo seskočil do dvorka a rozhlédl se kolem sebe. Útok, který tak náhle začal, právě skončil.

Na zemi se váleli všichni čtyři Kečuové v krvi. Posledního z nich právě dobíjel Uru. Překvapení náhlého útoku se povedlo! Celá akce byla zaplacena, kromě nešťastného náčelníka Paky, dvěma mrtvými a několika raněnými.

Aymarové, ještě udýchaní během, šplháním z rokliny potoka a vlastním bojem, ale pyšní a hrdí na svůj čin a úspěch, se vítězně procházeli po nádvoří pevnůstky a vyráželi hrdelně výkřiky vítězství. Tím krátkým bojem se z nich stali docela jiní lidé.

Ti, na něž dříve, ještě před pár dny, stačilo zadupat, křiknout, nevlídně se podívat, zatřást válečným kyjem v ruce a už se krčili, ti, jež bylo možno tak snadno zastrašit, zakřiknout, ti pokojní zemědělci a pastevci se změnili jako mávnutím kouzelným proutkem! Alonzo-Iljapu v těch hrdých bojovnících odhodlaných tváří a jiskřících zraků sotva poznával své přátele! I on sám zářil velkou radostí, že se útok, jím vyvolaný a vedený, dokonale povedl.

Dal otevřít úzký vchod do pevnůstky, který Kečuové před útokem zabarikádovali, a vyvedl Indiány ven, na volné prostranství. Muži zvedli téměř něžně tělo mrtvého náčelníka Paky a uctivě je položili do stínu. K němu položili těla ostatních dvou mrtvých bojovníků, jedním z padlých byl mladý, svobodný muž z rodu Č’oke, druhým byl strýc Piliho z rodu Vilči. Zranění byli ošetřeni a ukázalo se, že nikdo z nich není zraněn tak vážně, aby nebyla naděje na brzké uzdravení.

Pak přišel za Alonzem Thokkeri, který za vážností své tváře jen s obtížemi skrýval radost z úspěchu.

„Co teď, příteli Iljapue? Zvítězili jsme nad Kečuy jsi spokojen?“

„Moje úloha skončila, Thokkeri! Teď se už musíte rozhodovat sami, co bude dál! Co myslíš, že je teď nutné udělat? Řekni, co si myslíš!“

Thokkeri se zamyslel.

„Nejdříve musíme pohřbít své mrtvé. Mrtví tu nesmí zůstat přes noc, to by bylo špatné kouzlo pro celé Murmuntani. Ano, nejdříve musíme pochovat všechny mrtvé, Kečuy i naše. Potom budeme myslet na to, co bude dál.“

„Thokkeri,“ zeptal se Alonzo, „když je Paka mrtev, kdo teď bude náčelníkem údolí? Ty?“

„Ano, já! Náčelník tady ve vsi je vždy i rodu Mamani, náš rod je tady v Murmuntani první a vždycky byl první!“ odpověděl s trochou rodové pýchy nový náčelník.

Pozdě odpoledne se konal pohřeb všech sedmi padlých mužů. Mezi Indiány platí totiž pravidlo, že mrtví mají být pohřbeni tak brzy, jak je to jen možné, pokud možno ještě téhož dne, kdy zemřeli. Kdyby se tak nestalo, hrozilo by podle jejich víry vážné nebezpečí, že by nebožtíkův duch nebyl spokojen, cítil by se uražen prodlením, obcházel by okolo a mohl by lidem, hlavně těm z rodiny, škodit. Z téhož důvodu jsou indiánská pohřebiště vždy na místech dosti vzdálených od lidských obydlí. V Murmuntani bylo pohřebiště na jižní straně údolí, z dohledu vesnice, dosti vysoko na táhlém svahu.

Pro kečujské válečníky tam prostě vyhrabali dostatečně velkou jámu, mrtvé bojovníky tam naskládali a zasypal. Navrch pak navalili několik větších balvanů aby je nemohla vyhrabat zvěř. Nejslavnější pohřeb měl náčelník Paka. Jeho tělo ženy doma umyly, upravily a zahalily do jeho slavnostní náčelnické přikrývky. Potom muži jeho tělo srovnali do skrčené polohy, s koleny pod bradou, zavinuli do velké vlněné pokrývky a pevně ovázali provazy z lamí vlny.

Tak bylo odneseno na pohřebiště, kde už jiní muži vykopali hroby pro všechny tři padlé Aymary, asi tak na dvě délky mužské paže hluboké a tak široké, aby se tam mrtvé tělo pohodlně vešlo a aby tam ještě zbylo dostatek místa pro obětní dary. Pro tělo náčelníkovo vyhrabali hrob pod velikým balvanem, šikmo, z boku pod ohromný blok kamene, aby byl tím balvanem kryt a chráněn. Vyhrabanou jámu vyložili pečlivě velkými plochými kameny a v nedalekých skálách vyhledali veliký, největší plochý kámen, kterým měl být hrob zakryt.

Když bylo všechno připraveno, vyšel ze vsi pohřební průvod, sestávající pouze z mužů a větších chlapců, protože podle starých aymarských zvyklostí na pohřebiště směli při pohřbívání jen oni, ženám a dětem byl při pohřbu přístup zakázán. Přinesli na nosítkách mrtvé a muži z rodu Mamani s sebou přinesli velké hliněné džbány s čičou a váčky s kokou. Na pohřebišti si nejdříve všichni odpočinuli, poseděli, na počest nebožtíků popili trochu čiči, pochvalně o nich pohovořili, vyzvedli jejich dobré vlastnosti a zásluhy a každý dostal hrstku listů koky ke žvýkání.

Jako prvního pohřbili náčelníka Paku. Napřed uložili do hrobu skrčené tělo, zahalené v pokrývce. K nohám mrtvého a po straně těla nakladli řadu předmětů, jež podle jejich víry bude nebožtík potřebovat k životu na onom světě. Tak dostal do hrobu válečný kyj s ozdobnou bronzovou hlavicí, kyj, který dříve patřil jednomu z Kečuů, vlněný smyčkový prak, kamenný nůž s dřevěnou rukojetí, hliněnou misku na jídlo a hliněný džbánek na pití. Dále mu vložili do hrobu hromádku brambor, trochu bramborů sušených, dvě paličky kukuřice, hrst zrnek HUPCHY, trochu koření a do ozdobně tkané, pestré vlněné brašničky vložili hrstku listí koky.

Když nebožtíka takto vybavili na dlouhou cestu na onen svět, zasypali vše suchým, čistým pískem, udusali, uzavřeli hrob velkým plochým kamenem, a to vše zase zasypali pískem a štěrkem, aby po hrobu nezůstalo ani stopy.

Podobně, i když méně slavnostně, pohřbili i ostatní padlé muže ze vsi. Po skončení pohřbívání si zase obřadně odpočinuli, dopili čiču a opět žvýkali koku. Z pohřebiště se pak vrátili do svých domovů velkou oklikou, zcela jinou cestou, než kudy přišli, aby duchové nebožtíků, jichž se Indiáni velice bojí, nenalezli cestu zpět do vsi, k živým.

Zbytek odpoledne a večer byl věnován tiché slavnosti za ony mrtvé, při níž se jedlo a pilo na jejich počest, hovořilo se o nich a o jejich dobrých vlastnostech, povaze a ctnostech a vzpomínalo na jejich velké a pamětihodné činy. Od toho dne, od této pohřební slavnosti přestávali nebožtíci pro živé existovat, až na dvě příležitosti, kdy jich bude ještě vzpomenuto. Za osm dní po pohřbu vyperou ženy rodiny všechny zbylé svršky po nebožtíkovi, uspořádají okolo nich malou vzpomínkovou slavnost s čičou a hojným jídlem a ráno devátého dne od úmrtí půjdou ony vyprané svršky někam za vesnici spálit. Poslední, opravdu poslední vzpomínku věnují svému nebožtíkovi ve výroční den jeho smrti, kdy navštíví jeho hrob a přinesou mu oběti, trochu jídla, koky a nádobku čiči. Od hrobu zase odejdou velkou oklikou.

Alonzo-Iljapu se při pohřbech a slavnosti za mrtvé držel stranou všeho, co se ve vsi dělo. Byl si dobře vědom toho, že je ve vsi stále ještě cizím živlem, a nechtěl proto svým indiánským přátelům působit zbytečné potíže. Využil času, aby zašel do PHISI-UTY, do Kočičího domu, a přinesl si odtud svůj kožený tlumok se skrovným osobním majetkem. Tím přesídlil zcela do prostředí vesnice Murmuntani, prozatím ještě do jednoho z domků náčelníka Thokkeriho.

Následujícího dne hned ráno se sešli náčelníci rodů, aby se poradili o nové situaci. Ke své poradě pozvali též Alonza-Iljapua, protože se svými radami a účinnou pomocí v boji zasloužil o vítězství.

Thokkeri je přivítal už jako nový, obecně uznávaný náčelník. Vedl si ve své staronové funkci dobře a tak samozřejmě, jako by byl náčelníkem odjakživa. Poděkoval všem za statečnost a obětavost a pak se rozhovořil o tom, co by měli vyřešit jako první záležitost:

„Muži z Murmuntani, pobili jsme Kečuy, zbavili jsme se jich a naše údolí je zase po dlouhé době svobodné. Věřím, že lidé velikého inky se už nevrátí, aby nás sužovali znovu. Přítel Iljapu říká, že moc Inků je zlomena a že na náhorní rovině a jinde, od severu k jihu, všude, kam sahala jejich moc, vládnou dnes jeho bledí bratři. Vyslechněme nyní jeho názor a jeho rady. Je moudrý, to nám již mnohokrát dokázal, je zkušený, ať tedy promluví! Iljapue, mluv, posloucháme tě!“

Alonzo vstal a připravil se k řeči. Je to dobrá příležitost, musí jí využít.

„Muži z Murmuntani, náčelníci! Pozvali jste mne mezi sebe do shromáždění náčelníků, i když žádným náčelníkem nejsem. Je to od vás pěkné a já si toho velice vážím. Jsem cizinec, člověk z cizí země daleko za Velkou slanou vodou, jsem jiné barvy pleti, ale bojoval jsem s vámi, po vašem boku, jako bych byl jedním z vaší krve. Teď chcete slyšet můj názor na to, co by se mělo dělat, když jste se zbavili nadvlády Kečuů. Tady tedy je!

Thokkeri má pravdu, nemusíme se už obávat kečujských inků, jejich moc je zlomena. Z inkova příkazu tedy sem, do vašeho údolí, už bojovníci Kečuů nepřijdou. Zatím však ještě žijí a vládnou v zastrčených koutech bývalé říše, kam dosud moji bratři nepronikli, někteří inkovi náčelníci a těch se musíme bát! Ti by sem mohli znovu poslat své válečníky, aby si vás znovu podrobili a na to se musíte připravit. Myslím, že se musíte bránit, když už jste jednou svobodní!“

„Budeme bojovat!“ vykřikl Ampara a ostatní náčelníci pokyvovali hlavami v souhlasu.

„Já bych vám radil,“ pokračoval Iljapu, „abyste své údolí odřízli na nějaký čas od ostatního světa, aby o vás nikdo nevěděl a aby k vám nikdo jen tak nemohl. Dověděl jsem se, že sem do údolí vede stezka od hlavní cesty k Velké vodě přes hlubokou, úzkou rokli po visutém mostě z lan. Navrhuji vám, abyste ten most odstranili a zničili, tak aby nebylo vidět, že tam kdy byl. Potom sem nikdo nebude moci přijít, protože tu druhou cestu horskými údolími, kudy jsem k vám přišel i já,“ usmál se Alonzo, „tu druhou cestu znáte jen vy, já jsem tamtudy prošel jen náhodou a málem jsem při tom zahynul žízní. Tak by asi dopadl každý, a proto si myslím, že se nepřítele z té strany Murmuntani bát nemusí.

Tak budete žít nějaký čas, snad deset, snad dvacet let v klidu a míru, než se upevní panství mých bratří, Španělů. Já je sem nepovedu, já jsem se s nimi rozešel a oni sami sem k vám sotva půjdou. Jednak o vás nevědí a za druhé tu není žádné bohatství a zlato. A když tu není zlato, nevím, co by tu dělali a hledali!“

„To by šlo!“ ozval se zamyšleně Thokkeri.

„Ano, tak to uděláme!“ přizvukovali náčelníci. „Nic odnikud nepotřebujeme, máme tu v tom našem údolí všecko.“

„A co koka? Matka koka? Bez té by se nám tu těžko žilo!“ připomenul Čaru.

„Pro koku se dá dojít,“ namítl Alonzo. „Když půjdou jednou za čas dva tří muži tou delší, druhou stezkou nahoru na náhorní rovinu a koku donesou, bude to úplně stačit. Bude to dobré i jinak, protože se aspoň dovíme, co je ve světě nového. Novinky můžeme vždycky potřebovat.“

„Máš pravdu, Iljapue, máš docela pravdu a my tě poslechneme!“ uzavřel debatu Thokkeri.

„A co ty, Iljapue? Nezůstaneš tu s námi?“ zeptal se Ampara.

„Zůstaň, příteli Iljapue!“ ozvali se náčelníci takřka sborem.

„Já, náčelník Murmuntani, tě zvu, bratře Iljapue, abys tu s námi zůstal až do konce svého života! Bojoval jsi s námi a za nás, tvoje krev je i naší krví. Zůstaň s námi a my ti dáme všechno, co budeš potřebovat!“

Alonzo se široce usmál.

„Rád, bratři! Zůstanu tady rád a budu jedním z vás. Nechci vám být však na obtíž, to rozhodně ne! Nechci, abyste mě živili, uživím se sám. Jsem rolník jako vy, umím obdělávat zemi, aby mi dala své plody. Chcete-li tedy, abych zůstal, dejte mi kousek půdy, který bych mohl obdělávat a který by mne uživil. Dejte mi kousek místa, kam bych si mohl postavit domek, abych měl kde bydlet. Víc nechci a nepotřebuji!“

„Dáme, Iljapue, dáme ti půdu, právě tu, kterou měl nebohý Paka. To ti slibuji jako náčelník údolí!“ ozval se slavnostně Thokkeri. „A dáme ti ještě něco! Každý rod v údolí ti dá párek lam, mladých lam, abys měl své stádo, své maso, kůži a vlnu na oděv.“

Alonzo byl dojat přátelstvím těch prostých lidí. Tak rád by jim řekl „děkuji vám, přátelé“, v aymarštině však není slova díků.

Pak se všichni odebrali do opevněného domu, který kdysi patřil náčelníku Pakovi, do té doby, než mu ho Kečuové vzali a přinutili ho, aby si postavil domek mezi chatrčemi rodu Mamani. V prostoru opevnění byli tři domky, z nichž jeden, ten menší, postavili kečujští válečníci a lidé z údolí pro Simiho. V bývalém domě náčelníkově spali a bydleli jeho bojovníci a v třetím byly uloženy zásoby.

Byla to radostná práce, počítat pytle s čerstvými i sušenými bramborami, zásoby kukuřice a koření. To všechno se teď vrátilo do majetku vesnice, jež se tak stala poměrně zámožnou a dosti bohatě zásobenou.

Zatímco náčelníci přehlíželi kořist, šel se Alonzo podívat do obytných domků, aby viděl, jak inkovi válečníci žili. V obou domcích nalezl spousty lamích kožešin, nářadí a všeho toho, co bojovníci užívali, všechno ve špíně a nepořádku po léta téměř neuklízených obydlí. Vyšel raději z toho neutěšeného prostředí, posadil se na balvan u vchodu do opevnění a rozhlížel se po údolí.

Tak tohle teď bude můj domov! pomyslel si a v duchu si začal vybírat místo, kde by si nejraději postavil svůj domek. Udělám si ten domek raději trochu větší, než mají Indiáni, udělám si i okna a potáhnu je zvířecí blanou, jako jsme to mívali doma, v Evropě.

Z myšlenek jej vyrušili náčelníci.

„Bratře Iljapue, rozhodli jsme se, že ti dáme tyhle domky. Pro nás by to nebylo dobré kouzlo bydlet po mrtvých válečnících velikého inky, a tobě duchové mrtvých neublíží, máš proti nim silné kouzlo.

Ty vlastně nepatříš do žádného rodu tady v Murmuntani. Rozhodli jsme se tedy, že tě přijme mezi sebe rod Mamani, kde budeš pokládán za bratra náčelníka Thokkeriho. Tohle místo patří rodu Mamani a až do příchodu Kečuů bylo sídlem náčelníka. Thokkeri říká, že mu plně stačí jeho domky, a tak tyhle budou tvoje. Budeš mít pohodlné obydlí, dost a dost místa, a bude se ti u nás aspoň líbit.

S úpravou domků ti všichni rádi pomůžeme, to je samozřejmé. V jednom z nich, v kterém se ti zalíbí, budeš moci bydlet, druhý budeš mít na zásoby a nářadí, jako to má tady v údolí každý. Budeš ho potřebovat, až si sklidíš první úrodu. Třetí domek bude majetkem všech, celé vesnice, budeme do něho ukládat přebytky zásob, asi tak polovinu z toho, co jsme odváděli Kečuům. Přijdou celému údolí vhod, kdyby nastal neúrodný rok nebo jiné neštěstí.

A abys tu nebyl tak sám, může s tebou bydlet Katari a za ním jistě budou chodil i Pili a Tarucha. Kluci si na tebe zvykli a mají tě rádi. Co tomu říkáš?“

Alonzo měl hrdlo zadrhnuté dojetím. Dokázal jen zachraptět svůj souhlas. Zvedl hlavu a pomalu si otřel slzy, jež mu Vytryskly z očí. Nestyděl se za ně, byly to slzy čisté radosti z přátelství, které mu Indiáni dali tak krásně najevo, slzy toho, kdo nalezl po letech strádání svůj nový domov.

DOVĚTEK

Co máme ještě dodat? Z Baska Alonza se stal aymarský rolník Iljapu. Arkebuzu postavil do kouta svého pečlivě vyčištěného a upraveného domu, odepnul meč a dýku a pověsil je na zeď. Sňal pancíř a přílbu. Snad je nebude muset už nikdy obléci, tak alespoň doufal.

Náčelníci dodrželi své slovo a dali Alonzovi kus půdy, který s chutí obdělával. Sázel brambory a kukuřici, drobil s potěšením hroudy voňavé země, zavlažoval ji pečlivě vodou přiváděnou kanálky z potoka a byl šťasten. Chodil oblečen jako ostatní Indiáni, od nichž se záhy lišil jen svým tmavým, hustým vousem.

Vesničané podle jeho rady skutečně odstranili v krátké době onen visutý most a zahladili každou sebemenší stopu po stezce do údolí. Odřízli se tak dobrovolně načas od světa a dali přednost míru a klidu pokojného života v osamělém horském údolí, kam je už nikdy nikdo nepřišel rušit.

Jen s velkými oklikami a s velkým časovým zpožděním se tu a tam dovídali od těch, kdo odcházeli dvakrát do roka nahoru, na náhorní rovinu pro listí koky, co se děje v bývalé říši inků. Mezitím byli podrobeni i poslední inkovi náčelníci a Španělé, přesně podle Alonzovy předpovědi, neměli o chudé okrajové území zájem.

Iljapu si po necelém roce přivedl do svého domova mladou ženu – Waru, dceru Thokkeriho a sestru Katariho. Tak se jeho svazek s aymarskými obyvateli Murmuntani ještě více utužil. Jejich děti se snad budou lišit od ostatních jen trošku světlejší barvou pleti.

Tak končí příběh o Baskovi, španělském vojákovi, který opustil svět krve a zlata a nalezl své štěstí v zapadlém koutku And, v životě vesničana, k němuž se vrátil z víru bojů a dobrodružství jako k nejkrásnějšímu snu.

DOSLOV

Celé naše vyprávění se opírá do značné míry o celou řadu skutečností, je umístěno do andských velehor, na jejich západní svah nad dnešním městem Arikou na břehu Tichého oceánu, nad nejsevernějším přístavem Chile, do jednoho údolí vysoko v horách, v nadmořské výšce okolo tří tisíc pěti set metrů. Tato údolí vyryly ve svazích And horské potoky a občasné vodní přívaly po výjimečně silných obdobích dešťů. Jsou to údolí značně odlehlá, jedno daleko od druhého, alespoň ta obývaná, ta, v nichž je voda ze vzácných potoků stékajících ze zasněžených vrcholů. Většina jich neteče daleko, sotva pár desítek kilometrů, a ztrácí se pak v nižších polohách v písku a štěrku suchého pásma mezi horami a pobřežím Tichého oceánu.

Příběh se mi začal rýsovat v roce 1969, kdy jsem se zúčastnil archeologického průzkumu údolí Copaquilla, který prováděl můj chilský přítel H. Niemeyer. V tomto údolí (nazval jsem je Murmuntani protože se mi ten název líbil) jsme nalezli přibližně takovou topografickou situaci, jak je v příběhu popisována, se zbytky čtyř skupinek osídlení, čtyř skupinek domků, obývaných s největší pravděpodobností vždy jedním rodem, to vše na březích potoka protékajícího údolím.

V horním konci údolí jsme nalezli nalevo pod skalnatým srázem dosti velké pohřebiště, odpovídající poměrně dlouhé době osídlení, pohřebiště, jehož existenci datují archeologové podle tamních nálezů do doby mezi dvanáctým a šestnáctým stoletím našeho letopočtu. V průčelí údolí, na vyvýšeném místě, odděleném od ostatní vesnice nehlubokým korytem potoka, jsou zbytky malého opevnění, sestávajícího ze tří domků obehnaných nevysokou zdí.

V základech domků jsme nalezli ve spodní vrstvě hojnost zlomků nádob z pálené hlíny s úpravou povrchu a dekorem odpovídajícím doznívání pozdního období tzv. expanzivní tí wanacké kultury. V celém areálu pak se běžně nacházely zlomky nádob a jiných předmětů odpovídajících aymarskému indiánskému osídlení z doby před vpádem Kečuů. V mladší vrstvě jsme nalezli v prostoru opevnění i zlomky nádob jednoznačně inkovského typu, kamenné hroty a nástroje typicky kečujské práce, zlomenou hvězdicovou hlavici bronzového válečného kyje apod.

Chilští přátelé – archeologové – usuzují, že v onom opevněném sídlišti žila po nějaký čas skupina kečujských mužů (nebylo nalezeno nic, co by naznačilo a doložilo přítomnost žen), snad skupinka válečníků, která odtamtud střežila důležitou starou stezku z náhorní roviny – altiplana – k Tichému oceánu. Nad zmíněnou pevnůstkou se tyčí srázný skalní útes, na jehož vrcholku jsem nalezl dosud existující nepatrné zbytky malé stavbičky z kamenů spojovaných blátem, snad zbytky malinké chatrče, snad jen zdi k ochraně před ledovým větrem. Z tohoto místa je dokonale vidět na dobře čtyřkilometrový úsek zmíněné staré stezky, vedoucí k mořskému pobřeží. Z údolí, z bezprostřední blízkosti onoho opevněného sídliště, vede vzhůru k ní stará, klikatá stezka, jež je v jednom místě přerušena dosti hlubokou strmou roklí či průrvou.

Na dně celého údolí, kam může zasáhnout umělé zavlažování z potoka, jsou všude, v každém vhodném místě, terasovitá políčka, ze značné části dodnes obdělávaná aymarskými Indiány, kteří sem docházejí z větší vesnice Chapiquiňa, vzdálené asi šest hodin jízdy na koni. Tito Indiáni si tu postavili celou řadu jednoduchých domků, v nichž žijí v době zemědělských prací, v době obdělávání pozemků a jejich zavlažování a v době sklizně. Mezi údolím Copaquilla (naším Murmuntanim) a Chapiquiňou je v jednom bočním údolíčku, kde je trochu vody, řada dalších občasně obdělávaných drobných pozemků. Toto údolíčko se nazývá Tonkolaka.

Zídky teras a celé uspořádání políček, jejich promyšlený zavodňovací systém kanálů, kanálků a stružek svědčí o velkém stáří, ba lze dokonce se značnou jistotou hovořit o předinkovském původu celého systému. Neměli jsme bohužel možnost ověřit si přesněji tento názor, vyplynuvší z povrchového pozorování, protože na terasovitých políčkách byla právě dozrávající úroda, o niž by byli Indiáni našimi vykopávkami a sondami připraveni.

Údolí končí velmi těsnou skalní brankou, kudy protéká velice pěknými, drobnými kaskádami potok a pokračuje dále dosti úzkou, špatně přístupnou roklí. Za ní, v místech, kde se údolíčko zase rozšiřuje, jsme nalezli v kamenitém srázu asi dvacet pět metrů od potoka jeskyni, ne sice tak dokonalou, jako byla PHISI-UTA, Kočičí dům našich hrdinů, ale přece jen dosti prostornou a dobře chráněnou před chladnými nočními větry, jež roklí protahují. Ve vykopávkách, jež chilští přátelé realizovali v jeskyni samé, byly nalezeny jasné doklady jejího osídlení, zlomky hliněných nádob, kameny do praků, úlomky a odštěpky, odpad při výrobě kamenných nástrojů, to vše z doby těsně před příchodem kečujských okupantů. Bylo nalezeno i ohniště a kosti zabitých zvířat (lam, alpak a guanak) a čelist divoké kočky.

Až sem tedy vše celkem odpovídá našemu vyprávění. Odpovídá i popisovaný způsob života Indiánů, rekonstruovaný podle archeologických nálezů a líčení starých kronikářů z doby těsně po příchodu prvních bílých dobyvatel. Odpovídá i dnešnímu způsobu života Aymarů, v němž se v izolaci horských údolí, kam přijde jen velmi málo cizinců, zachovalo ještě mnoho ze starobylých zvyků a obyčejů.

Jak to bylo s naším Alonzem? Ani on není tak docela jen a jen výplodem autorovy fantazie. Jakousi velice volnou předlohou k této postavě mi byla značně nejasná postava bělocha, prý Španěla, který prý – podle zápisu jednoho starého kronikáře – vítal roku 1540 kdesi v horách výpravu dobyvatele Chile Pedra de Valdívia. Jediná možnost, jak se tam mohl dostat, je ta, že z nějakých důvodů zůstal mezi Indiány, když se vracela z jihu do Peru výprava Diega de Almagra. Snad to byl dezertér, snad nemocný, který už nemohl dále, byl ponechán v některé indiánské vesnici a po uzdravení spojil svůj osud s Aymary.

Víc o něm nevíme Proč by ale celá jeho historie nemohla vypadat třebas právě tak, jak jsme si ji vyprávěli? Třeba byl zrovna takový, jak jsem si ho vymyslel. Proč bychom v něm nemohli vidět reprezentanta Starého světa, Evropy? A proč ne právě reprezentanta, který už má zrovna dost lesku a bídy feudální Evropy vůbec, a Pyrenejského poloostrova zvláště. Mohl mít právě tak dost krvavého válčení a nenasytné honby za zlatem a novými državami svých španělských pánů.

Možná že ten bílý cizinec z té staré kroniky takový nebyl. Možná ale, že takovým být MOHL! Já ho tak aspoň viděl ve svých představách, když jsem tento příběh začínal psát. Evropa měla a stále má ještě spoustu otevřených účtů s praobyvateli Ameriky, účtů z valné části zatížených v neprospěch nás, bílých.

A splácíme? Málo! Bohužel!

Autor

Arnošt Vaněček Zlato na Labutí řece

Z DOPISŮ STARÉHO PŘÍTELE Z AUSTRÁLIE

… také já jsem se hodně změnil, jak se řiká v námořnické varianci. „z A-1 clipperu v A-1 vrak“. Mnohdy po celý měsíc, co Angličan nazývá „absolute coma“, nejsem k ničemu, ničeho schopen. nemohu vzít ani pero do ruky. A stále je nutno psát tolik obchodních dopisů…

Právě před čtyřmi lety. jsem Vám psal. V tentýž den, kdy zemřel můj drahý přítel Josef Polák, jsem najal kabinu parníku plujícího do Neapole… Josef Polák byl podveden a ochuzen nějakými pány, o nichž se nesmi mluvit, neboť jistě měl značné jmění. Asi ti lidé, kteří ho připravili o podíl na zlatých dolech, jež potom velice vynášely, se postarali také o zmizeni jeho dalšího majetku… Můj přítel upadl v dešti na dlažbě v Perthu, když se vracel z večírku na rozloučenou. Nalezli ho pozdě k ránu v bezvědomí a v nemocnici, zakrátko zemřel. Mám za to, že byl zákeřně otráven rostlinným jedem… Dopište vládě a požádejte ji, kam se ostatní jmění podělo…

Musím končit, mám deset minut do uzavření pošty, neboť parník houká.

Objevil jsem Polákovy zápisky mezi lahvičkami s jedem na hroty šípů a hadími kůžemi a pomalovanými štíty.

V Perthu 1889

J. V. Ulrich

KDE JE CHLÉB, JE DOMOV

Nuže sbohem, městečko s větrem na náměstí! Sbohem, pane starosto! Sbohem, obutá bído s popraskanými podrážkami! V mé mysli kypí moře jako zelené těsto, jež se valí z díže. Ne nadarmo mi říkali přátelé „fantastiku“ pro mé řeči o vzdálených světech a o žhavých sluncích ciziny, když jsem střílel z plechové pistole pod podloubím, vkládaje papírové kapsle, růžové jako dívčí úsměv, pod zářící kohoutek. Dívčí úsměvy však zvadnou do večera jako utržená růže, ale všude je krásně pod dalekým sluncem a domov je tam, kde je chléb. Tam daleko je také bájná zvěř a zlato. Černá labuť. Městečko se už vznáší na poslední vlně vzbouřeného času, po němž jede má loď. Má plachetnice, do jejíchž plachet vane dech naděje. Houpá se na rozmezí moře a vzduchu a věž zámku je karmínová hvězda, jež mizí v oblacích, když vystěhovale! s modrými a červenými šátky na krku prohrávají své úspory, poddávajíce se rytmu lodi.

Zámek stál v parku, zeleném a temném jako kouzelný ořech s mnoha chodbami uvnitř. Vrata jsou vždy uzavřena a pan hrabě vyjíždí přímo do polí a do obory novou alejí, aby nemusil přes město, kde kočár byl málo pozdravován občánky v pruhovaných nohavicích.

Ať poštovní vůz zastavuje dále každý den před poštou, kde se ve výklenku krčí Madona pod silným pláštěm ze sněhu, který se jí na ramenou třpytí jako stříbro. V domě je sice obchod se střižním zbožím, ale zima, neúnavná tkadlena, z husté vlny sněhu tká a tká den a noc a noc a den. Koně odzvonili jitřní hodinu svými zvonky zavěšenými pod chomoutem a jedou přes klouzačky, jež jako dlouhé, sametové pruhy proplétají náměstí.

Vím, že pekař narovnal housky na bílé prkno a díval se skleněnou tabulí výkladní skříně na náměstí. Písmeno S, jež je uprostřed jeho jména, mu usedlo právě na nos jako zlaté brýle. Snad si kroutí hrot kníru, uschlého u žáru pece, a dí:

„Kampak odjíždíš, fantastiku, s bochníkem v balíku v podpaží? Říkals, že kde je chléb, je domov.“

A jak mluví, dech na skle utvoří bílé mračno, jež se za chvilku rozplyne. Ale zatím „fantastik“ vstoupil už do vozu a kočí práskl do koní.

Všechny vrány nemohou zůstat doma, říkám, a dost žebraček a žebráků se plouží okolo dveří domů, zvoníce hrnečky z plechu a s mošnami z dobré, ale už hodně otřelé kůže, jejich obsah patří do společné pokladny v chudobinci.

Byla hustá metelice, která zastírala všechna okna stejnými bílými záclonkami, a mráz tahal za uši školáky před školou naproti zámku; mezi nimi jsem také stál.

Spěchám k protinožcům, kde je teplo i lidem bez kožichu, říkal jsem si, když koně klusali z města úzkou soutěskou mezi domy, jež je spojena obloukem v bránu. Teplý bochník pod paží ještě hřál jako slunce zabalené v papíře a vydržel vlahý až k vlaku.

Kdo by chtěl být zahradníkem a stříhat trávu, řezat růže, pěstovat fialky a červenou mrkev v zámecké zahradě, když na druhé straně zeměkoule jsou stromy jako věže katedrál, opice v pralesích, černé labutě na řekách jako smuteční bárky! Oh, černé labutě! Obrázek s labutěmi byl nalepen v zahradním altánu, kde hrávala v letních podvečerech zámecká hudba. Tenkrát jsem se rozhodl, že odjedu poštou, vlakem, lodí do nesmírných dálek. K podivným lidem.

Krok navazuje na krok jako v řetězu sedmikrásek květ na květ o jarních slavnostech. Vysoko krouží ptáci a v břichu lodi rachotí železné tyče, traverzy a kolejnice, když se trup nakloní pod závanem vichru. Hlas železa přehlušuje hukot vln. Železa je třeba v nových zemích jako bečky kořalky a bedny s dynamitem a se zbraněmi a obrovské cívky papíru na plachty novin.

Je rok 1877. Loď taky veze mnoho lidí z různých krajin, kteří byli získáni kolonizační společnosti a nadějí na jiný život pod blankytnějším nebem, nežli je doma, v městech, kde černé továrny hučí a vrhají černý pyl sazí z kouřových květin až na prahy domů z červených cihel. Nekonečná města rachotí železem a prací. Dělníci a děti odcházejí ráno do továren a v jejich očích se leskne soumrak dne ve stínu strojů, jež jsou přibity obrovskými hřeby k podlaze nasáklé olejem, a hučí celý den, jako by byly stále hladový velkých soust času a práce. Kolo se točí napodobujíc pohyb země a kroužení nebeských těles. Oheň praská pod kotli a proměňuje vodu v hebkou páru, jež zdvihá kladiva a posunuje písty.

Zato hotely se koupají ve světle a paláce bank se ozývají přidušeným cinkotem zlatých peněz a šustěním papírů, jako by sama královna kráčela po schodišti s vlečkou ze starého hedvábí. A hle, tato tvář Starého světa, vykoupaná ve světle a navoněná ženami, rozveselená hudbou, cinkotem skla a rozpálená doušky vína a kořalky, je nám nedostupná, poněvadž my stojíme jen v továrním sále.

Proto jednoho večera jsme odhodili kladivo, lopatu a dláto a vtrhli jsme do přístavu, abychom jeli do jiné země. kde jsou obrácené poměry, k protinožcům, kde labutě jsou černé a pecky třešní rostou vně dužiny, takže se jazyk ani nemusí namáhat, aby je přehodil přes ohradu zubů. Tam ptáci chodí po nohou a sudokopytníci létají na křídlech. Vzhůru k protinožcům, kde chudým narostou chlupy jako kožich bohatých a kde je všechno obráceno naruby! Říkám té divné zemi „Alluria“, ať ji námořníci a zeměpisci jmenují jak chtějí, říkám jí země libovolného štěstí a nejfantastičtější krásy.

Ale loď byla pořádně prašivá a všivá a měla jen jednu třídu pro cestující, kteří byli přibráni jako doplněk železa a sudů s kořalkou v dolejších prostorách. Jednou se stále nakláněla na pravý bok a bylo nutné, aby železné tyče byly rovnoměrněji rozloženy. Byla to cesta dlouhá jako rozvinutá nit z klubka. Mohla být kratší, ale sazby na dopravu železa Suezem byly tehdy příliš vysoké, a proto jsme pluli okolo mysu a kotvili jsme ve všech přístavech, kde páchnou shnilé vody u zezelenalých kůlů. Bůhví že tato loď musila patřit samému pravnuku „Bludného Holanďana“, jenž měl milenky a obchody ve všech přístavech jižní polokoule, neboť jsme se zastavili kromě mnohých ostrovů také v Pernambuku a pak jsme se zase ochlazovali ve vodách Jižního ledového moře.

Kdovíjaké zboží jsme vlastně vozili po všech bouřlivých a klidných vodách! Těch několik tun obyčejného železa by se za těch sedm tisíc zeměpisných mil musilo proměnit v ryzí zlaté ingoty, aby se vyplatilo naložit je na tak dalekou plavbu, jak říkal můj přítel J. V. Ulrich, jenž znal nazpaměť všechny možné dopravní sazby a číslice dovozu a vývozu kakaa, zlata, cukru, rákosu, dříví, masa, vlny a obilí ze všech zemí, neboť byl obchodně vzdělaný a rozuměl světovému hospodářství. V zavazadle měl jeden z prvních psacích strojů na světě a knihu telegrafních kódů, větší než bible, neboť slova jsou velmi drahá jako celý pracovní den a sedm vět kabelovaných přes moře je tolik jako týden dělníkovy práce, když kácí blahovičníky. To však také každý nedovede, aby se rozmáchl železným ostřím, až odletují třísky. Někdo umí zacházet jenom s perem, jehož jemné ostří protíná cestu myšlenkám.

Byl konec prosince a zeleň s bělostí města pronikala jasným vzduchem. První dny byly zdlouhavé a vlekly se jak nákladní čluny v přístavu. Ulice, lidé a chléb vypadali napohled docela stejně jako na druhé straně polokoule, odkud jsme přijeli. Jen někteří lidé byli černí a pomalovaní žlutou a bílou hlinkou.

Někdy se nám zdálo, že je zde málo nového a že nalézáme znova svět, před nímž jsme prchali. Dosud zde nebyly žádné továrny. Jenom obrovské ohrady a sklady zboží. Ulice byly vydlážděny dřevěnými kostkami, na nichž si hrály děti s míči, vyhýbajíce se kočárům o dvou vysokých kolech. Seděli v nich jako sochy nehybně úředníci z vládního paláce a obchodníci; ujížděli k přístavu, aby dohlédli na vykládání z lodí.

Taková byla tehdy Austrálie, kam jsme přijeli.

Sedávali jsme na břehu moře anebo na hrázi, a držice horké hlavičky svých lulek v dlaních, dívali jsme se na práci lodníků a dělníků. Nevěděli jsme ještě, kudy bychom vstoupili do tohoto obrovského úlu na vodě a na zemi. Pak jsme několik dní pomáhali nakládat balíky vlny. Ulrich zmizel za okny jedné z pisáren, jejichž veliká skla byla obrácena do přístavu, a já jsem zůstal sám.

Dal jsem se do sbírání rostlin pro muzea. Můj pokoj v dřevěném domku na kraji města voněl květinami, jejichž krvavá, modrá a žlutá barva ležela na stole a po zemi. Byla to koupel z barev.

Vycházel jsem vždy na několik dní do nedalekého lesa a přinášel odtamtud rostliny. Byly jako cizí krásky oblečené v šarlat, světlo prosvítalo jejich plátky jako rubínovým sklem věčné lampy, modrá kopí protínala vzduch jako blesk. Hledal jsem černý květ, jenž by byl temný jako neprůhledná tma noci. Vůně prudkým barvám chyběla, zdálo se, že jim stačí pestrý šat. Duše snů z nich neproudila jako z květů, jež rostly tam doma u nás pod okny zámku a v zahradách kolem domků, v klínu staré Evropy.

Byl Nový rok 1878 v zářivém a horkém slunci, místo vosku kanul z větví stromů hrozen pryskyřice. Svátky byly oslaveny v zahradě guvernérova paláce hostinou. Muži byli v bílém a dámy v lehkých šatech s pažemi obnaženými, jež jen vzdáleně připomínaly vánoční sníh, ale hudebníci marně přivolávali ledový hlas koled svými trubkami a houslemi. Tehdy jsem už nosil šat vrchního guvernérova zahradníka a neposílal jsem už rostliny do dalekých muzeí. Během dlouhé cesty po moři se rozpadávaly a kroutily jak papír v ohni a jejich barvy pohasly, dříve než loď přistála k staré zemi. Také šeky za zaslané květiny přicházely zdlouhavě a byly stále na menší a menší peníz, že mi nestačil ani na jídlo.

Guvernérův palác z červených cihel byl napodobením gotických sídel a hradů v zelených parcích mateřské země. A kolem toho paláce jsem zřizoval park a zahradu 5 jezery a se stromy. Modrá voda jezírek se brzy zablyštěla v zelených plochách trávníků a do hlubokých jam se nořily černé kštice kořenů velikých stromů; jejich kolmo vztyčené listy však neposkytovaly stínu a blahovičníkové pně trčely jako vysoká kopí obrů, zabodnutá do země a dosahující k nebi.

Město Naděje, jak jsem stále říkal Perthu, leželo na břehu Labutí řeky, jež valila nažloutlé vody k přístavu Fremantlu, vzdálenému dvacet kilometrů, kde byl můj přítel Ulrich zaměstnán. Nesetkávali jsme se tak často, třebaže parníky po řece přijížděly a odjížděly několikrát denně; já, fantastik, jsem plnil guvernérovy sady rostlinami a stromovím a Ulrich sloupce v knihách ciframi a počtem beden s pomeranči, jež toho dne opouštěly přístav.

MĚSTĚ NADĚJE

V městě Naděje žila stará společnost, bohatá měšťanská třída, vlastnící obchody a lodě, pozemky s pomerančovými háji a vinice s hrozný velikými jako vousaté hlavy divochů. Až do odtržení Spojených států severoamerických od mateřské země Anglie vyprazdňoval se obsah anglických vězení na jejich břehy. Černoši pracovali lépe a vytrvaleji než bílí trestanci, vězeni se však stále plnila. Austrálie s nádhernou budoucností si žádala pracovní sily a osídlení.

Na sloupy dnešní společnosti v zemi neustále narážel proud nových přistěhovalců, kteří neměli nic nežli peníze na cestu a dovedné ruce. Chtěli získat pozemky a vysadit na nich tisíce oranžovníků. Jiní byli dobrodruzi, kteří šli za honbou vzácné zvěře, za hledáním démantů a zlata.

Slyšel jsem, že boháči tohoto města jsou potomky trestanců, jichž bylo do těchto končin dovezeno deset tisíc. Byli to většinou muži. Žen bylo málo. Zdálo se, že bude nutné, aby byly stvořeny nové Evy. Dříve byly dováženy také celé rodiny trestanců, ale to bylo jen zřídka, protože zločin obyčejně láme všechna pouta jednotlivcova s ostatními členy lidské společnosti.

Nedostatek žen trval. V jedné skupině 566 mužů bylo jen několik tesařů a jeden jediný zedník. Ostatní byli nádeníci nebo písaři a úředníci, kteří nedovedli stavět domy, zakládat pole, kácet les, kovat železo, dělat boty, šít šaty, zabíjet dobytek a péci chléb. Ve zvláštním nákladu žen v počtu 192 byly většinou jen samé poběhlice, sebrané na ulicích velkoměst. Mnohé z nich byly staré, slabé, nemocné a bláznivé, a jen některé byly vytrvalé, silné a schopné založit nové pokolení v zemi příštího blahobytu.

Také město Naděje bylo založeno skupinou deportovaných. Zásilky byly dováženy desítkami lodí. Roku 1790 připlulo pět plachetnic, které vylodily 1000 mužských a 250 ženských trestanců. Z toho za plavby zemřelo 263 lidí a z 200 nemocných skorbutem, úplavicí a horečkou mnoho dalších zemřelo později. Jiní byli tak slabí, že je v novém světě u protinožců očekával předčasný konec, který jim mohl být mnohdy od těch, kteří zůstali naživu, záviděn.

Smrt oblékala na sebe nejslavnostnější plášť, pokrytý vředy jako klenoty.

Měla dobré a kruté pomocníky: dozorce, kuchaře, nesvědomité úředníky a lékaře. Strava byla za plavby bídná, chléb plesnivý a maso shnilé. Ani voda nebyla čistá. Jen lodi byly pevné jako vězení samo. Rovník na ně dýchal jako žhavá pec, v níž se líhne bezvětří a nemoci. Plachetnice zkoušely všechny možné polohy, aby zachytily vítr, který by je mocnou paží posunul z tohoto pekla. Mnozí lidé měli pouta a koule na nohou; nejmladší z žen byla prý dvacetiletá travička Evelyna a nejstarší kapitán, zvaný Cruelty, jenž kdysi utýral na svém polopirátském škuneru k smrti půl tuctu námořníků a byl teď sám v okovech deportován do Austrálie. Trestanci byli hladoví a stravy bylo tak málo, že smrt mnohého zajatce byla zpozorována, teprve když hnilobný zápach z jeho rozkládajícího se těla pronikal už několik dnů bedněním. Ostatní trestanci zatajovali takové případy co nejdéle, aby porci určenou mrtvému mohli sami sníst.

Byla to strašlivá škola pro práci v novém světě! Ale ani tam se jim po vylodění nevedlo lip. Trest jim na pevnině nebyl ulehčen za dobré chování, nýbrž za mimořádný pracovní výkon. Byla proto tělesná síla nejlepším doporučením, a nikoliv dobré vlastnosti a mravní polepšeni. Mnozí z nich byli povýšeni za to, že krutým zacházením dovedli vybičovat sílu svých druhů k nadlidským výkonům za svištění biče. Slabší klesali pod tíhou poražených kmenů, umírali před zraky hrabivých úředníků, kteří bohatli. Na šest mužů připadala jedna žena. Přepadání a násilí. Dvě třetiny dětí byly bez otce. Lidský dav kvasil jako opojné víno, vládlo opilství. Pro nedostatek kovových a papírových peněz se platilo za zboží rumem, který se stal platidlem. Bylo to tekuté zlato. Rum byl penízem v láhvi, na němž nebyl vyražen profil žádného panovníka, měl v sobě všechny podoby tváří, jež vznikají z opojení. Byla jím placena i mzda.

Guvernér udělil třem vynikajícím pánům výhradní právo na dovoz rumu i na jeho prodej. Vznikly nejpustší krčmy a nebezpečné hospody. Vládní úředníci, osadníci, propuštěnci; vojáci a samotní trestanci se zcela oddali špinavému a výnosnému obchodu. Stávalo se, že se zločinec z nejnižších vrstev společnosti, díky své tělesné sile, stal váženým a bohatým člověkem, a slabší, ač obtížený menší vinou, hynul. Trest postihl nejvíce toho, kdo si jej nejméně zasloužil.

Kapitán Cruelty brzy zbohatl a byl průkopníkem. Říkal, že každému měl být přidělen stejný kus země, aby si byli rovni, ale nikdo ho neposlouchal. Měli prý začít stavbu své společenské jednotky za stejných podmínek. Bylo to však nemožné, poněvadž byl nedostatek žen. Mírou všeho byl rum. Kapitán Cruelty si však přivezl ve svém černém námořnickém kufříku balíček bankovek a sloupek zlatých mincí.

Evelyna kromě své výbavy měla šicí stroj, který jí byl darován na cestu do nové domoviny ředitelem trestnice; avšak nezasedla nadlouho za stroj zastaralé značky a jeho poniklované kolo se mnohokrát neotočilo, neboť se provdala za kapitána Crueltyho a po jeho smrti za mladého vraha z vyšší společnosti.

Tato kolonie zločinců byla zdatná a spolehlivá, úspěšná ve svém podnikání. Muži podnikali odvážné obchody, stavěli domy a káceli lesy. Bylo jim povoleno, aby najímali černé divochy a později i bělochy, vyvržené na tuto část pevniny z různých lodí, které tam přistávaly. Ženy byly krásné i ošklivé. Na této skupině zločinců brzy nebylo možno zpozorovat zvláštních rozdílů od jiných obyvatel. Vrahové měli stejně široké čelo jako básníci a poctiví listonoši, a ženy, jež se střetly kdysi v svém životě s mravními zákony, vypadaly nevinně jako mlékařky nebo kněžny s rysy zcela půvabnými.

Lidé nové osady se mezi sebou ženili a vdávali, uzavírali smlouvy, měli děti, jež chodily do školy a hrály si stejně radostně jako děti jiných rodičů, nepoznamenaných veřejně prstem zločinu a trestu. „Jsme všichni arcilotři“, ale někteří zastáváme vysoké úřady a hodnosti, užíváme svobodně majetku nespravedlivě nashromážděného a získaného dobrými podvody a počestnou lstí, jež nám získává pověst znamenitého a zasloužilého občana alespoň na několik desítek let. Tak všichni lidé jsou v tomto městě svobodni.

Je mi divné, že město, jemuž říkám Naděje, bylo založeno trestanci. Vrstva zločinců se za mnoho let proměnila v třídu bohatých měšťanů, pyšných na svůj původ, jenž však přece ponenáhlu zapadal do temna zapomenuti. V některých případech byly doklady o příslušnosti ke kmenu provinilců ukrývány v pancéřových schránkách bank a někdy také vhozeny do ohně a zničeny, neboť potomků se zmocnila vášnivá touha po bezvadné počestnosti a čistotě rodu.

Z tohoto prostředí pocházela Geraldina, jež se honosila, že jejími prarodiči byli Evelyna a kapitán Cruelty. Žila v rodině guvernérově po smrti svých rodičů, po nichž zdědila účast na „Společnosti pro vývoz ovoce“ a několik parníků. Geraldina si přála, abych jí pěstoval pod okny samé zázračné květiny. Stromy jí rostly příliš pomalu a květy se jí zdály málo barevné.

Potkával jsem ji v zahradách kvečeru, když kopyty svého koně rozmetávala písek po cestičkách parku. Počínala si jako divoká a šílená žena, posedlá touhou, aby nejvýstřednějším chováním vzbudila zájem. Pokládala se za pokračovatelku podivných činů svých předků a bylo v ní něco ze šílenosti kapitána Crueltyho, jež dával přivazovat lodníky ke stěžni svého korábu a mrskal je uzlovitými biči. Všechna temná krev posedlosti se ji valila v žilách.

Jednoho večera, když se projížděla parkem, potkala mě ve vzdáleném cípu na konci aleje. V bílém šatě vrchního správce sadů podobal jsem se poručíku Frenchovi, s nimž se scházela. Seskočila s koně a kráčela ke mně po zeleném trávníku. Stál jsem k ní zády a skláněl se nad květinou, modrou jako majolikový džbán. Zůstala za mnou, a když jsem se neobrátil, ačkoliv jsem cítil její dech na šíji, zvolala:

„Richarde, zpozdil jste se… čekám na vás dlouho!“ Obrátil jsem se. Poznala svůj omyl a zbledla zlostí. Mávla mimovolně na koně bičem, jehož konec se lehce dotkl mého rukávu. V té chvíli však bičík zapraskal v mé ruce a několik kousků jí padlo k nohám. „Protivní cizinci,“ řekla. Měla v kapse jezdeckého kabátu malý revolver.

Richard French však vystoupil právě z aleje a tím vše skončilo klidně. Brzy jsem byl nucen opustit své místo v guvernérových zahradách, neboť jsem ve svém loži nalézal jedovaté zelené mravence, otrávené trny a chlupaté housenky, jejichž dotknutí pálilo jako kopřivy, a hady. V mých snech mi šílená Geraldina bušila kopyty svého koně do čela a vrhala po mně otrávené oštěpy, Richard French střílel ze svého těžkého revolveru. Otrávila můj život a její stín, ploužící se mi v patách, mě vyhnal ze služby u guvernéra.

Místo v chladném paláci jsem bydlil pak zas v dřevěné chatrči za řekou, kam pražilo slunce: byla to žhavá pec, plná draků a hadů. Horečka mnou třásla jako pírkem. Richard French vystřílel ve své zlobě do mých snů celý pás patron, který měl ovinutý kolem těla jako kovové chřestýše. Pěstoval jsem pro Geraldinu veliké květiny, jež voněly láskou. Geraldina, je však destilovala v nebezpečné jedy, do nichž namáčela trny svých nehtů. Horečka mě unášela.

Geraldina jede na šicím stroji své prabáby, travičky Evelyny, středem ulice města Naděje. Z oken se dívají starci s vousy, dlouhými jako záclony, a házejí ji na cestu uschlé kytice. Geraldina sedí obkročmo na šicím stroji a práská bičem. Šicí stroj ujíždí velikou rychlostí a před ním utíká černoch s jazykem jako červený plamen a jeho údy žlutě pomalované se lesknou. Zdá se mi, že má černoch můj obličej, hlavu bělochovu s mými rysy. Všechna okna se zavírají, neboť přijíždí veliký kočár, v němž sedí Richard French. Černoch s mou hlavou na ramenou zmizel a koně klusají pustými ulicemi. Geraldina zastavila šicí stroj, na němž si, jak jsem spatřil, vyšívala svatební závoj, a vstoupila do Frenchova kočáru. Sedí tam ještě tři jiní mladí muži, kteří navštěvují guvernérův palác, a baví se, kouříce doutníky. Znám je všechny velice dobře. Ten mladík s červeným obličejem je Antonio, syn obchodníka, jemuž jsem právě včera svěřil zásilku vzácných semen; aby je prodal velkému semenářskému domu v Paříži, s nímž je v obchodním spojení. Mám jich málo a jsou opravdu vzácná. Obávám se, že mě ošidí. Myslím, že mám ve všem smůlu, ač dovedu tolik různých prací. Zatím takoví lidé jako Antonio se umějí sotva podepsat a doufají, že zbohatnou obchodem.

Ti druzí dva jsou tu hosty a prohlížejí si zemi, aby si vyhlédli půdu nebo zlatá pole. Zatím sedávají ve Weld Clubu na hlavní ulici a dívají se na černochy, kteří místo pomalovaných štítů nosí balíky se zbožím, a na Číňany v hedvábných pláštích i v hadrech.

„Nechtěla byste se s námi zúčastnit výletu dovnitř země?“

„Velmi ráda, chci poznat zblízka mravy divochů! Jsou strašnější než vaše, Richarde Frenchi?“

„Uvidíte, Geraldino! Mohli bychom si uspořádat malou honbičku.“

„S radostí. Honbu na klokany?“

„Nemáme zde klokany, myslím hon na domorodce.“

„Jakže, jste s nimi ve válečném stavu?“

„Víte přece, že je mír, ale střílíme prostě na každého, kdo se nám v cestu namane.“

Vzpomínám si na tento sen často, leže v bídné boudě z prken, za niž platím padesát dolarů měsíčně, zatímco jiní žijí v nadbytku a staví si velké domy z kamene.

Honba na domorodce je sen i skutečnost. Sám jsem viděl, jak prchají lesem, nízkým hnědým lesem do hloubi křovin. Říká se o nich, že jsou to lidé s nejnižší kulturní úrovní na celém světě. Je to pravda. Žijí jako zvířata a bydlí v obydlích z větví a hlíny, zbudovaných jen na jednu noc, stále putují z místa na místo. Tito hnědí protinožci jsou někdy takřka opakem lidského tvora, jak tvrdí hosté z Weld Clubu.

Mé úspory budou brzy vyčerpány a musím říci, že mě stále a stále pronásleduje neúspěch. Nevím ještě, co si počnu. Doufám, že se vzchopím, až se uzdravím z tohoto záchvatu nemoci a poznám lépe zdejší poměry. Země je nesmírně bohatá na zlato, ovoce a obilí, měď, cín, uhlí a železo. Pokusím se, abych unikl z tohoto prostředí. Za mou chatrči je na sta dřevěných domků stejně tak bídných a chatrných. Bydlí v nich většinou synové nebeské říše, mají dlouhé černé copy na zádech, a když vane vítr, přináší zápach k mému lůžku. Nepijí alkohol a pracují v přístavu a ve skladištích, aby se mohli vrátit domů s úsporami, s nimiž si otevřou krám v malé ulici miliónového města; usednou nehybně jako bozi, kouříce dlouhou dýmku, opřenou o zem.

Teď však pracují a mlčí. Kouří opium, které je škodlivé jako alkohol. Mohl bych si od nich koupit kus opia. Docela jistě pašují opium. Musím se však vzchopit z únavy a z omámení snem.

V dáli se modrá obrys hory. Do přístavu na Labutí řece vjíždí poštovní parník a cestující vystupují na břeh. Vidím domorodce, kteří házejí svými bumerangy a nabízejí je turistům ke koupi. Už je nepotřebují, domorodec dnes musí pracovat se sekyrou a s krumpáčem v lesích, nebo sloužit v domech bělochů. Jen v neznámém vnitrozemí loví a tančí jako dříve.

Bylo koncem března a léto dohořívalo v travnatých pláních. Hnědé lesy tmavěly na obzoru. Plachty v přístavu se nakláněly, jak loď vyplouvala na širé moře. Na guvernérově paláci odbíjely hodiny pátou a po hlavní třídě hrčí kočáry na vysokých kolech a s plátěnou střechou. Je to nádherná hodina, plná dusna. Páni však neodkládají své vysoké klobouky a deštníky. Dámy v bílých šatech vybuchují jako světelné rakety. U nás doma se zatím obloha jasní k jaru. Snili taje a hnědne. Zde však hoří poslední divoké květy léta. Vydám se znovu na lov rostlin. Přinesu nová vzácná semena.

Za týden se vrátím!

Přijel jsem do přístavu parníkem po řece. Můj přítel mi vyšel vstříc. Měl také vysoký klobouk jako zdejší páni a šedivé šaty, neboť právě vyšel z kanceláře. Vypadám proti němu jako muž z lesů ve vysokých botách a s pasem pobitým hřeby.

Vypravuji mu o svých příhodách a nesnázích. Směje se tomu, neboť on nevěří v žádné tajemné vlivy a Geraldina je mu směšná jako jiná výstřední žena ze společnosti na onom zvláštním malém městě, kde projíždějí kočáry nových boháčů a kde každý druhý z šesti tisíc obyvatelů je dobrodruh a hráč.

Ve Fremantlu, dvacet kilometrů vzdáleném od města Naděje, žije pět tisíc lidí, většinou dělníků v přístavu, nad nimiž pluje vrstvička obchodníků jako tučná a barevná olejová skvrna na vodě. Plachetnice se střídají, každý den buď přijíždí, nebo vyjíždí jedna loď.

Můj přítel už pevně zakotvil. Je klidný a rozvážný. Nepatří mezi dobrodruhy, kteří sázejí na jednu kartu. Jediný romantismus, který ho vábí, je romantismus obchodu. Jeho největší touhou je, aby uzavřel největší kontrakt na dodávku pšenice. Je to asi tak, jako kdybych já hledal nejnádhernější a největší květinu, jakou ještě nikdo nikde nespatřil. Myslím, že bude brzy úplně spokojen. Vypravuje mi o své kanceláři a o kabelových depeších, které pokrývají jeho stůl. Největší obchody uzavírá o žních, jež jsou právě o vánocích, kdy se v Evropě prázdní stodoly.

Oženil se s Clarou. Clara pochází z Fremantlu a rozumí dobře obchodu. Také se dobře zná s Geraldinou a nabízí se, že mě s ní smíří, což rozhodně odmítám. Můj přítel bydlí v novém domě vysoko nad přístavem a má kočár s jedním koněm. Jsou oba velmi příjemní a žiji příliš klidně. Jediné vzrušení je, když klesne cena vlny nebo obili.

Musím se brzy vrátit do města Naděje a potom půjdu do vnitrozemí s výzkumnou výpravou. Guvernér si na mě vzpomněl a napsal mi. Diví se, že jsem opustil své místo jako vrchní správce jeho zahrad. Nemohu mu říci proč. Není to pro mě.

Lákají mě další cesty a nová poznání!

Zařizuji se na cestu. Kupuji si výstroj, revolvery a botanické vybavení. Proto jsem také odmítl místo, jež mi nabídl můj přítel ve svém obchodě. Nemám rád zapisování číslic a počítání provize. Volá mě putování pod modrým nebem, ať je plno žízně a nebezpečí, jež stále číhá v pustinách. Můj přítel nepochybně zbohatne. Nikde na celém světě, kromě ve Spojených státech, nebyly nasazeny tak mocné páky k podpoře živností. Brzy vzniknou obrovské průmyslové závody, jež budou schopny soutěže na světových trzích.

Počet dělnictva neobyčejně stoupá, plachetnice a parníky chrlí do země stále proud dělníků. Parní stroje syčí už ve stech podnicích a brzy jich bude tisíc, jak mě Ulrich ujišťuje. Především parní mlýny na semletí australského obilí a pak továrny na zpracování kůže a vlny. Stoupá výroba konfekce a obuvi, strojů, psacích potřeb a tkanin, sedlářských výrobků, mýdla, vozů a kočárů a nábytku. Utvořilo se několik společnosti, které se zaměstnávají vývozem zmrzlého masa do Evropy. Dováží se stále mnoho výrobků z mateřské země a odjinud.

Noví obyvatelé chtějí pít dobrá dovážená piva. Dováží se tedy pivo a sklo. Porcelán, piana, hračky, galantérie, sukna, doutníky, chromolitografie a reprodukce olejových obrazů s madonami a světci. Barevná vlajka obchodu se rozvinuje v přístavech. Pojišťovací společnosti pojišťuji zboží, cestující, lodě proti požáru a počasí.

Vzniká burza v nádherném paláci, ozdobeném štíhlými sloupy, bohyněmi z mramoru a bronzu. Kolem ni se pnou banky s vrátnými v zeleném sukně, hojně obroubeném zlatem. Cedulové banky platí dividendu až sedmnáct a půl procenta, nejméně čtyři procenta. Celá země kypí jako obrovský kotel, pod nímž hoří strašlivý oheň.

Zlato! Proud zlata hoří. Zlato osvětluje zem jako požár. Můj přítel prodává a kupuje zlato v prutech a v cihlách kromě pomerančů, obilí, vlny a kůže. Od hlavního nálezu zlata uplynulo už asi třicet let, a přece jeho zvuk stále duní. Zlatá horečka potrvá déle nežli slavný „gold– rush“ v Kalifornii.

Chystám se na cestu a vracím se parníkem do města Naděje. Můj přítel a Clara stojí na nábřeží. Její šátek se proměňuje v třepetající se křidla běláska.

DO VNITROZEMÍ

Vypluli jsme 5. května parníkem Enterprise z přístavu Fremantlu. Byl to malý pobřežní parník o třiceti tunách. V přístavu se shromáždily velké zástupy obecenstva. Hudba hrála a naše vlajka se třepetala ve větru jako mořský pták. Vypluli jsme za hlučného volání slávy a přáni zdaru. Plavili jsme se do provincie Gascoynu, vzdálené sedm set anglických mil na sever.

Z paluby jsme zřeli širé moře jako nazelenalé sklo, plné mořské trávy, jež v noci slabě světélkovalo jako nebe. Pusté a skalnaté břehy pevniny nám zůstaly skoro po celou cestu viditelný. Nerostl na nich ani strom.

Za tři dny jsme přistáli v ústí řeky Gascoynu asi na dvě míle od břehu, poněvadž jsme pro mělčinu dále nemohli. Vylodili jsme svých dvacet šest koní s velkou námahou a to nám trvalo skoro celý den.

Bylo nás sedmnáct Evropanů a tři domorodci z jihu, kteří se nevyznali v této krajině. Rozdělili jsme se ve tři oddíly; první pod vedením Johna Forresta čítal sedm mužů a šestnáct koní a byl určen pro měření trigonometrické. Druhý oddíl byl veden vrchním měřičem Johnstonem a třetí Stuartem Carreym.

Poslední dva oddíly měly každý po lehkém, avšak pevném vozu, taženém třemi koňmi po dvou koních jízdních a po pěti mužích. Bylo nás v našem oddílu pět bělochů a jeden černoch. Měli jsme traverzovat řeky Gascoyne, Lyons a přítoky.

Nám však onemocněl kuchař, takže jsme ho musili poslat zpět na parník a já sám jsem se ocitl na jeho místě. Tak jsem byl kuchařem i botanikem, zastávaje dvojí poslání.

Byli jsme dobře zásobeni na cestu do vnitrozemí, kde není žádných mést ani osad, jen někde ovčácké stanice. Měli jsme ve voze plechovky s čajem, kávu a křišťálový cukr třtinový. Dva pytle s nejjemnější adelaidskou moukou, rýži, hrách a ovesné vločky na porridge, solené maso vepřové i hovězí, slaninu, zavařené ovoce, jemné džemy, zelený francouzský hrášek v konzervách, lisovanou sušenou zeleninu, hrozinky, skořici, hořčici, pepř a jiná vonná koření. Mohl jsem připravovat chutná jídla v pustinách jako v nejlepším hotelu v hlavním městě. Nezapomněli jsme ani na tabák pro naše dobré černé lulky, z nichž jsme hodlali dlouho kouřit večer u ohňů.

Večer plápolá oheň po dni cesty. Stan je už postaven, vystlán suchou trávou, a snáší se jasná noc, plná velikých jižních hvězd jako vajec na ošatce.

Je nás šest: Stuart Carrey, zeměměřič, Elyes, bývalý námořník a potom digger, vozka se znetvořenou tváří, King, básník a hráč na loutnu, kapitán Mayet, domorodec a já.

Všichni jsou zajímaví. Stuart Carrey je mladý, odvážný a prostý, druzí jsou záhadní a většinou zamlklí, kromě kapitána Mayeta, jenž býval důstojníkem a létal v balóně.

Pozoruji své druhy u ohně. Kouříme, domorodec přikládá do ohně suchou trávu a větve.

Kapitán Mayet hleděl vzhůru na nebe, kde se míhali velcí motýli jako dvě rozevřené dlaně, zlatě světélkujíce, a vyprávěl:

„Pode mnou byl lidský dav. Bylo kvečeru. Zamával jsem bílým šátkem a balón vzlétl. Letěl jsem. Dav byl pokryt tabákovým kouřem a tisíci mávajících rukou a klobouků. Dunivé hurá ke mně zalétalo jako ptačí sbor, když se rozednívá. Nakláněl jsem se přes okraj proutěného koše a hleděl jsem s rozkoší na město. Kočáry kolem louky byly jako mouchy a davy se proměnily v černou, kypící hmotu. Já jediný jsem letěl a stoupal nad nimi všemi. Světla měst, meče z majáků šlehaly do noci a na moři se houpaly jiskry parníků. Vítr mě unášel k východu. Noc byla jasná a vody dole se blyštěly. K ránu jsem viděl velké rudé slunce nad Španělskem a stříbrné vodopády v husté zeleni. Kouřil jsem doutník nad Madridem. Chtěje pozdravit davy v ulicích, manévroval jsem stále přístroji, abych se snesl níže. Zpozorovali mě a celé město se zastavilo. Cítil jsem na sobě milión pohledů, ale některé byly jak ostré špendlíky, že jsem zavrávoral a popel mého doutníku spadl do ulic.

Náhle jsem padal, město se ke mně blížilo velikou rychlostí. Zdálo se mi, že domy a věže rostou jako v pohádce. Pak nastal výbuch, neboť jsem narazil na střechu nějakého vysokého domu. Zůstal jsem zcela zdráv.

Prohrál jsem však sázku, že poletím celý týden. Už je tomu několik let a zatím se mnoho změnilo v aeronautice.“

Slýchali jsme ještě mnohokrát vyprávění o tomto slavném letu kapitána Mayeta, jenž skončil jeho útěkem do města Naděje; marně předkládal návrhy guvernérovi, že podnikne výzkumný let do vnitrozemí dosud neprobádaného.

Básník King hraje na loutnu a zpívá k jeho vyprávění; slibuje, že napíše báseň o kapitánu Mayetovi. Básníkův příběh je asi podivuhodnější, ale on o sobě mlčí a nikomu nic neřekne. Mluví o jiných básnicích, jako byl Richard Henry Horné, divoký a odvážný; uprchl z domova, aby se. dal najmout do mexického námořnictva; zase. uprchl, když mu bylo přes čtyřicet let, aby hledal zlato jako ‚gold-digger‘.

Nebo básník Adam Lindsay Gordon, jenž byl nucen prchnout ve věku dvaceti let pro nějaký přečin do Austrálie a měl mnoho různých zaměstnáni. Byl policejním strážníkem a jockeyem. vyhrál mnoho dostihů. Byl zřízencem, horníkem a dělníkem v přístavu. Byl také poslancem, a když se vzdal politiky, stal se ředitelem hřebčinců a závodníkem. Vyhrál třikrát za jediný den jízdu na dostizích jako pánský jezdec a psal reklamně básně na závodní koně. Zchudl roku 1870, když se domáhal soudním sporem nároků na starobylý titul Gordonů.

Tenkrát, dokončiv korekturu nového, vydání Balad ze křoví, zastřelil se z bambitky. Pozůstalé rukopisy byly na jeho přání spáleny přítelem.

Básník King chtěl psát balady ze zlatých rýžovišť a přál si, aby směl navštívit zlatá pole, jakmile se vrátí z výpravy. Byl jsem tak zaujat jeho výmluvností a nadšením, že bych ho rád do zlatých polí provázel. Možná že si také jednou koupím „klokany“, což je v peněžnickém žargonu jméno pro akcie zlatých dolů, neboť také skákají. King mi doporučuje, abych si přečetl Stephenovu povídku Trestanec číslo 1 a dobrodružné novely Henryho Lawsona. Učiním to, až se vrátím.

Není tu žádných cest. Nás vůz je jako loď na písečně poušti, řídíme se jen sluncem a kompasem a projíždíme snadno a bez překážek kterýmkoliv směrem. Krajina se rozprostírá do nedohledné dálky a rovina je porostlá nízkým křovím; jen tu a tam se zamodrá v dáli osamělý vrch jako náš Bezděz. Sbírám rostliny, většinou odkvetlé, a ukládám je do vozu. Stromy rostou jen na březích řeky a na jejích ostrovech. Blahovičníky se bělají jako břízy a podobají se smutečním vrbám. Řeka je už pouhé suché řečiště, široké jednu anglickou míli, v němž je voda jen tu a tam v níže položených dolících. Ale my ji můžeme dostat kopáním v řečišti skoro všude v hloubce čtyř až pěti stop. Má se za to, že voda proudí stále pod pískem. Řeka se valí na povrch úplným proudem jen jednou za několik roků, když se strhnou někde velké lijáky. Vypravuje nám o tom náš vůdce Stuart Carrey, jenž už několikrát vnikl s Forrestem do země. Je to prý strhující pohled, jak ohromné spousty vody letí řečištěm, kácejí stromy na březích a valí obrovské balvany žuly ze skal na hořením toku Gascoynu.

Je velmi sucho, nespadne ani krůpěj, ačkoliv je právě zimní období „deštivého počasí“. Sucho trvá už dva roky. Dva roky se klene bezmračné nebe nad žíznivou zemí.

A přece je tu dosti zvěře. Kazuárové, podobní pštrosům, pobíhají v houfech, křičíce v pláni. Rezaví klokani, z jejichž ocasu jsme si vařili dobrou polévku, dosahují výše člověka a váží až dvě stě liber. Papoušci, lori a kakadu, se hemži ve větvích jako barevné praporky, červené, modré a žluté.

Jedli jsme i ty papoušky. Někdy také kachny, když jsme dospěli k nějakým tůním. Sny o dávných zemích s barevnými ptáky se uskutečnily.

Byl jsem šťasten.

Na pochodu jsme se vždy rozdělili na dva díly. Stuart Carrey s dvěma muži vzal s sebou oběd a začal vyměřovat po řece vzhůru; já pak, vozka Elves a domorodec naložili jsme veškerý majetek na vůz a jeli jsme tak daleko, pokud jsem předpokládal, že by Carrey za ten den pokročil s vyměřováním. Vyhlédnuv dobré místo na nocleh, jel jsem k řece a projel jsem na koni suchým korytem od jednoho břehu k druhému, což bylo smluveným znamením pro měřiče, kde toho dne táboříme.

Mezitím pustil vozka Elves koně, jež spoutal na předních nohou, postavil stany a vystlal je suchou trávou; domorodec pak přinesl vodu a díval se, jak vařím oběd. Divil se tomu, neboť on by se byl u svého kmene spokojil s jedlými kořínky, semeny rostlin a mladým listím ze stromů nebo s chycenou žábou, plazem či hrstí barevných motýlů a nádherných brouků neobyčejné krásy a kudlanek nábožných.

Po obědě jsme pekli chléb na velké pánvi nebo po divošském způsobu ve žhavém popelu. Brzy nato jsem chystal večeři, kterou jsme měli s obědem takřka společně. Pak jsme sedali u ohně, kouříce z dýmek. Kapitán Mayet obvykle pronesl několik vět o létání v balónu a ponořil se zase do snění.

Byla noc a zdáli se ozvala kukačka jako v hodinách na naší venkovské hospodě, když je už pozdě a má se zhasínat. Ráno jsme bývali na nohou už před svítáním. Nedělní snídaně byla vždy slavnostnější než ve všední den; mívali jsme studenou pečeni, obyčejně kachnu, lívance a kávu. Takto jsme žili výborně – hůře však bylo s vodou, když jsme postoupili dále do nitra; kdekoliv jsme nějakou našli, byla slaná jak v moři. Byli jsme sice dosti šťastni, že jsme se dopídili lepší vody kopáním, účinkovala na nás však hůře nežli známá hořká voda budínská.

Přiblížili jsme se k jiné krajině. Několik sporých tůní. Zelené pastviny. Ovčácké stanice. Osadníci si naříkali na domorodce, že jim kradou ovce. Sami jim vzali ohromné plochy země na pastviny pro své ovce a zpustošili jejich loviště. Zabíjeli posvátného klokana se zrzavou srstí a jedli jej. Jsou to většinou squatterové, kteří si samovolně přivlastnili kus země, aniž se ptali vlády, a vyhnali divochy z kraje. Někteří squatterové jsou jako knížata na svém svrchovaném panství. Neobdělávají zemi, jsou majiteli stád. Půda je příliš suchá a obsahuje sůl, proto nerodí. Domnívali se, že jsme výběrčí daní, a málem by nás přivítali střelbou.

Na ovčáckých stanicích jsme zas potkávali bushmeny; žili v hrubých chatách ze dřeva nebo z kamene; osaměle a pustě jako otroci nemajíce, s kým by promluvili. Zapomínají skoro lidskou řeč, neboť slýchají v osamělých nocích jen bečení ovcí, štěkot psa a hvízdání větru.

Jeden z nich, vousatý a starý muž, nám vypravoval svůj příběh slovy temnými jako červivé plody, slovy, jež se nedala vřadit do žádného řetězce vět.

„Vždy jednou za několik let chci odejít. Tisíc němých tváří mi říká: Jdi! Nedávno tu byl dozorce, aby se přesvědčil o stavu ovcí, zda jsou dobře opatrovány a zda prospívají. Bude prý brzy stříž. Přijdou lidé s nůžkami a kovový cvakot naplní údolí. Střihači uzavřou sázky, kdo první ostříhá stou ovci za den. Cvrnkot nůžek zní do bečeni. Je nutné spěchat. Ostré čepele odstřihnou s vlnou často i kus kůže. čas jsou peníze a lodě čekají v dalekých přístavech na lisované balíky vlny. Chlapci probíhají mezí ovcemi s kbelíky a štětci. Jsou to malí domorodci, najati za hrstku hnědého cukru. Namáčejí štětce do asfaltu a potírají krvavé rány zvířat.

Když odejdou střihači, je pusto a hůř nežli dříve. Tenkrát sbalím své přikrývky na rameno, nesu je jako velký trombón a s holí kráčím někam k civilizaci. K lidem a k životu ve městě. Na křižovatce k městům stojí grogshanty. Hostinský mě vítá, protože mě už zná. Čepuje známou ďáblovu ohnivou vodu, džin, brandy a whisky, silnou a jedovatou, že by po ní padl vůl. Připravuje o rozum a o ušetřené peníze.

Propíjím nastřádané sny a hostinský s lstivou tváří je počítá dvojnásobně do útraty. Pak se vracím slunečním úpalem a papoušci pokřikují výsměšně na stromech. Konec je vždy stejný.

Nikdy neuvidím město s kočáry a s domy v zahradách a ženy v barevných šatech na procházce. Ovce se vlní jako šedé moře, rodí se překotně, jdouce na postřih.“

Jdeme dál. Patnáctého srpna jsme dorazili k poslední slané kaluži, jel jsem sám asi patnáct mil hluboko do kraje, ale nenašel jsem žádné stopy po vodě.

Řekli jsme si, že se vrátíme, vykonavše cestu dlouhou tři sta mil. Tu noc jsme seděli jako obyčejně u ohně, když jsme najednou zaslechli koňský dusot a za chvíli i lidské hlasy. Nemohli jsme hned uhodnout, kdo by to byl. Na naši ránu z pušky se ozvala odpověď z revolveru.

Byl to Forrest. Netrvalo dlouho a jeho veselá tvář se vynořila ze tmy gascoynské pouště. Bylo to vzácné setkání tak daleko od vzdělaného světa. Forrestovci, hladoví jak vlci, už přes čtrnáct dnů trpěli bídou, k zásobám uloženým na jedné ovčácké stanici to měli hezky daleko.

Forrest nám vypravoval o domorodcích, kteří před ním prchali, domnívajíce se, že jsou stíháni trestnou výpravou. Měli tajné studně, které nechtěli ukázat bílým cizincům. Proto musil Forrest často zanechat vyměřování a hledat stopy, jež vedly k vodě.

Po dvou dnech odpočinku jsme se zas rozešli, abychom se shledali až za tři týdny na ovčácké stanici. Zabili jsme mnoho skopců.

Pak jsme se rozloučili, brali jsme se však všichni různými cestami k ústí řeky Gascoynu.

Parník pro nás přijel o den dříve, nežli jsme očekávali. Ale naše radost se brzy zkalily. Nějakou náhodou a neopatrnosti narazil na písčinu a zaryl se tak pevně, že nebylo naděje na vyváznutí. Naštěstí týž den připlula plachetnice pro vlnu, a nemajíc žádného nákladu, převzala vše i uhlí z našeho parníku, na svou palubu; tím byl parník zdvižen asi o osm palců. Musili jsme však čekat ještě celých osm dnů až do úplňku měsíce na příliv, aby parník mohl veplout na hlubinu.

Zatím jsme si krátili chvíli chytáním ryb, vybíráním ústřic mezi skálami a střílením ptáků. Improvizovali jsme i hudební kapelu. Tahací harmonika, dvě plechové píšťaly, třmeny jako cimbál a dvě plechovky od petroleje jako malý a velký buben. Každý večer jsme se procházeli na hřebenu skal nad mořem a vyhrávali při měsíčku.

Brzy jsme zas spatřili břehy a skály, plujíce po klidném moři až do Fremantlu.

V městě Naděje, kam jsme přijeli zvláštním vlakem, nás uvítaly davy obecenstva. Bylo po desáté večer a modrá obloha. Na terase Weld Clubu jsme popíjeli chladné nápoje a vyprávěli. Smluvil jsem ještě téhož večera s básníkem Kingem, že spolu vyjedeme na další cestu.

Na cestu za zlatem a za dobrodružstvím!

ČERNOŠKA Wl – W I

Byl jsem několik měsíců v perlařském městečku Roebournu. Potřeboval jsem peníze na cestu do zlatých polí s básníkem Kingem a doufal jsem, že vylovím perlu vzácné krásy a velikosti, jak jsem slýchal.

Jsem zaměstnán u obchodníka s perletí. Naši potápěči jsou kromě hrstky Číňanů většinou Australané; spouštějí se do hlubin moře dvanáctkrát i vícekrát denně. Opásáni šňůrou s kamenem potápějí se do moře. Jejich temnohnědá těla mizí ve vodě. Vynořují se s plnou sítí; větší díl úlovku jsou škeble, jež váží průměrně dvacet liber. Perly nejsou samy v tomto odvětví obchodu tak důležité a výnosné jako perleť. Vyvážíme ji do Evropy na výrobu knoflíků a ozdobných předmětů.

Starý svět, před nímž jsem prchal, napřahuje své drápy přes moře a vnucuje všem i zde své myšlení. Domorodci jsou ovládáni touhou, aby vydělali několik stříbrných peněz, za něž dostanou tabák a kořalku. Podivují se nám Evropanům a napodobují naše způsoby. Zdá se, že jejich původní zvyky jsou ztraceny. Jenom na evropské šaty si nemohou zvyknout. Odhazují sukně a oděv, které dostali od úřadů, a zůstávají nazí.

Hnědá těla a modré moře s oranžovými plachetnicemi. Abych vnikl k duši těchto zvláštních lidí, žijících tak prostě, odvedl jsem si do své chýše mladou dívku s tělem skoro černým jako ebenové housle. Jmenuje se Wi-wi, ale říkám jí Viviana. Je sirotek a patří obci, čítající dvacet hlav. Vykoupil jsem ji od náčelníka za láhev džinu právě včas, než mohla být zasnoubena s nějakým mladým mužem z jiného klanu. Sňatky uvnitř kmene jsou totiž zakázány. Zachránil jsem ji před zasvěcením a ukousnutím dvou článků malíčku levé ruky. Není to příliš bolestné; rány všeho druhu se jim rychle hojí, divoši jsou zvyklí otužilému životu jako zvířata a podstupují při slavnostech dospívání mučení bez nářku, aby dokázali svou statečnost.

Viviana unikla osudu málo záviděníhodnému. Mohla být třeba provdána za uvadlého starce, jenž si ji mohl koupit, neboť žena je na prodej a nemá žádné duše. Přivedl jsem ji do svého domku kvečeru, když soumrak padal na fialové moře.

Byla ozdobena prapodivným způsobem. Kolem těla měla ovinutou jemnou šňůru z bílé bavlny, takže vypadala jako ryba v síti, jejímiž oky probleskovala temně hnědá pleť. Rozplétal jsem tuto šňůru, dlouhou půl druhého sta metrů, minutu za minutou při světle svíček na hrubě tesaném stole, zatímco venku bledly hvězdy v rozpálené modři nebe. Její záda byla napudrována červenou hlínou a natřena hadím tukem.

Mohl jsem si bílé prostěradlo, na němž její obarvené tělo zanechalo krvavě červený otisk, pověsit na stěnu jako obraz, malovaný subtilními tahy. Ve vlasech měla sta drobných třpytných mušlí, které zvonily, když nakláněla hlavu. Měla oči s výsměšným leskem jako perleť.

Podivovala se mým předmětům, měřicím nástrojům a hodinkám a tomu, že jsem sbíral rostliny, jež jsem však nejedl jako její lidé, nýbrž sušil mezi listy papíru. Dovedla stavět chýše z listí a z kůry a chtěla udržovat celou noc přede dveřmi oheň, který zabraňuje zlým duchům, aby se přiblížili. Bála se za tmy, a proto jsem nechával v noci hořet svíci na stole. Přinesla také s několika jinými předměty i lebku své matky, upravenou v pohár, z něhož s úctou pila. Někdy vycházela na mořský břeh, aby přinášela našemu lovu štěstí. Tehdy si hrála s lasturami velikými jako mísy.

Večer jsem psával v kanceláři pana Frazera dopisy a přijímal objednávky na perleť. Perel bylo málo. Můj šéf se na mě díval teď s podezřením, domnívaje se, že jsem spolčen s domorodci maje černou dívku z jejich kmene. Moje společenské postavení bylo otřeseno. Frazer byl dobrý obchodník, ale divochy pohrdal, třebaže mu plnili bárky nejlepší perletí. Myslil jsem, že zanechám této práce a odejdu s Vivianou do pralesa a přijmu její způsob života. Ale myšlenkou na Kinga a na zlato jsem se přece jen zabýval daleko víc.

Vypravoval jsem o tom Vivianě, ale nemohla pochopit, jaký význam by mělo zlato. Řekl jsem jí, že zlato může splnit všelijaká přání a touhy. Ptala se, jestli může vzkřísit mrtvé. Říkal jsem jí o zlatých prstenech a náhrdelnících, ale ona měla nejraději svůj náhrdelník z peří a klokaních zubů.

Pan Frazer byl stále mrzutější, že žiji s divoškou, ačkoliv takové případy nebyly vzácné. Černé ženy projevily častokráte svým bílým mužům oddanost hodnou velkého obdivu, ačkoliv byly obvykle uloupeny svým kmenům. Když uprchlý trestanec Clarke, jenž žil mnoho let mezi černochy v liverpoolských nížinách, jsa postrachem majitelů stád, byl konečně znovu chycen, jeho čtyři černé ženy ho následovaly do Sydney, kde u vrat vězení čekaly den jak den, až se milovaný muž objeví.

Jiný trestanec byl v pralesích Tasmánie ošetřován černou ženou, a žádné hrozby ji nepřinutily, aby jeho útulek prozradila. Když se uzdravil ze svého zranění a ona ho nemohla následovat na útěku, zastřelil ji, aby mu nepřekážela, a prchl sám.

Viviana o takových příhodách věděla. Její perleťové oči se často chvěly bázní, když jsem odcházel. Bála se, že se k ní už nevrátím. Únosy černých žen nebyly žádnou vzácností. První osadníci, často hrubí a neotesaní lidé a trestanci, unášeli černošky, poněvadž měli nedostatek žen, a zacházeli s nimi jako s otrokyněmi, a naopak černoši z pomsty jim opláceli stejným a odváděli dcery bělochů z osad do svých táborů, kde žily ve špíně a v nepohodlí. A když se stalo, že kořist divochům mohla být odňata, nalézali pronásledovatelé jen jejich těla provrtaná pilkovitými oštěpy.

Konečně jsem zapomínal na starý svět doma, na měšťany s dlouhými dýmkami a s vodovýma očima, kteří se pohybují jako sovy v temných podloubích domů na náměstí. Psal jsem o svém životě příteli J. V. Ulrichovi. Byl znepokojen tím, že žiji s Vivianou, a Clara, jak psal, je zděšená a zoufalá a vzkazuje mi, abych Vivianu opustil, dříve než mne zničí svým divošstvím. Říká, že se stanu zoufalcem a pijákem džinu. Geraldina se asi také podiví této zprávě a bude se mi posmívat s Richardem Frenchem a s Antoniem.

Myslím, že jsem u všech těchto lidi měšťácké třídy velmi pozbyl na ceně. Ale na tom všem vůbec nezáleží, protože její nelidské srdce bude jednou zničeno. Sním o ráji lidstva a o rovnosti plemen v zemi, kde by nebylo chudých ani bohatých, ale zatím se chystám, že půjdu s básníkem Kingem do zlatých polí. jak jsem mu slíbil, a vezmu Vivianu s sebou.

Zmocníme se spolu australského zlata a pak koupíme velikou zemi a možná celý svět, kde založíme novou společnost, o jaké jsem kdysi snil před odjezdem z Londýna, čítaje socialistické noviny. K tomu potřebujeme zlato, očištěné a mocně, a nové písně básníkovy! Pak zbavíme zlato jeho moci, neboť už nebude mírou práce a hodnot. Chudí budou jíst ze zlatých talířů, poněvadž zlato ničí mikroby. Konečně také zničí sobectví a soukromé vlastnictví. Vytvoříme socialistickou obec.

Vzpomněl jsem si na úmysl kapitána Crueltyho, jenž se prý přimlouval, aby každému z deportovaných do nové země byl po vykonané práci pro novou osadu a po jeho propuštění z nevolnictví vyplacen stejný peníz nebo přidělen stejný díl půdy. Myslím, že bych tak učinil se zlatem, jež King a já snad získáme, avšak nejsem si ještě úplně jist, zdali by to nebyla setba, z níž by zas vyšlo mnoho příští nespravedlnosti. Je možné, že by vzešel nový počátek místo posledního konce složitých křivd.

Dosud tomu dobře nerozumím a vím, že je v zlatě skryta úžasná tajná síla, větší než v dynamitu, jež zdvihá hory a domy jako paže sněhovou vločku. Škoda že Viviana mlčí a usmívá se jen záhadně perleťovýma očima.

Konečně přijel básník King, ačkoliv uplynulo příliš mnoho času. Co však záleží na čase? Některé hodiny a léta prchají jak stádo divokých koní a některá minuta hoří tak jasným a dlouhým plamenem, že osvětlí několik let života.

King se objevil jednou v poledne, když jsem seděl na břehu moře a Viviana se hřála na slunci, ležíc jak peň z hnědého dřeva. Byla překvapena, že jsem ho uvítal jako svého bratra, a chtěla uprchnout, když jsem ji zavolal. Cítila, že jsem se jí vzdálil, položiv mezi nás stín nového příchozího. Slyšela, že mluvím o ní, a nedůvěřivě si pohrávala s klokaními zuby na svém náhrdelníku.

Vše, co jsem o ní říkal, mělo zůstat tajemstvím mezi mnou a Vivianou. Tušil jsem hned, že jemná vlákna mezi námi se trhají a praskají jako hedvábí. Šla před námi a chytala naše slova jemným divošským sluchem, který zachytí i šelest noční můry v hustém tichu černé noci.

Doma jsme usedli za stůl. Viviana si na rohožce sbalila hnědou cigaretu z dlouhých tabákových listů; zdálo se, že sni a nevnímá svět, ani kdyby vedle ní vyrostl kouzelný strom, hemžící se barevnými ptáky.

Rozmlouvali jsme potichu. King mi vyřídil pozdrav od námořníka Elvese, jenž se zatím plavil na pobřežních plachetnicích, které svážely vlnu a surový třtinový cukr do rafinerií. Vzkázal mi, že za námi přijede do zlatých poli, neboť se už nechce kolébat po moři.

Ptal jsem se na kapitána Mayeta. King se usmál a vypravoval:

„Ani byste neuvěřil. Kapitán Mayet s vějířovitými vousy se stal ředitelem banky na hlavní třídě. Zatímco jsme se domnívali, že myslí stále jen na létání balónem, všímal si příliš dobře hospodářství squatterů a chovu ovci a geologických útvarů krajiny. Zdá se mi, že už netouží po tom, aby jen vzlétl do oblak, nýbrž aby zhlédl pole, vhodná k osázení, a horniny, jež obsahují zlato, uhlí a měď. Navštívil jsem ho v jeho úřadě. Seděl za obrovským černým stolem, na němž bylo zlaté a mramorové psací náčiní. Ujišťoval mne, že: západní část země je plná nesmírného bohatství – minerálů a plodin, pralesů s tvrdým dřevem, pastvin s milióny ovcí. Divoši budou prý brzy vytlačeni ze země, rychle jich ubývá, neboť jsou nakaženi souchotinami a příjicí. Musíme prý počítat s tím, že rychle vyhynou, což prý není žádná škoda, naopak, je nutné, aby zmizeli, neboť ruší pokojné osadníky a nejsou schopni zastávat práci v továrnách jako dělníci. Zatím se tu potuluje mnoho dobrodruhů, pronárodů a Číňanů. Přednášel mi dlouhé sloupce statistik o lidech a o zboží, a zejména o stoupajících vkladech v peněžních ústavech. Nabídl mi, že mi půjčí mnoho liber šterlinků, jestliže se chci věnovat stálému zaměstnání. Ujistil jsem ho, že zůstanu pouhým obchodníkem s oblaky, jež se nedají měřit na metry.“

Hovořili jsme dlouho, až lampa zhasla a stín Vivíany se propadl do modrého šera. Smluvili jsme den odjezdu, když hvězdy už bledly v jasnícím se blankytu dne.

NEJISTÁ CESTA

Už několik dní jsme na cestě. Naši koně jdou zvolna krajinou a v mém srdci je smutek. A přece v něm jiskří naděje! Nížiny kolem nás jsou porostlé lesy truchlivé barvy. V dáli jsou kopce s pastvinami, kde se vlní stáda ovcí jako hřbety šedivých myšlenek.

S rytmem jízdy mi jdou před očima obrazy z posledních dnů v perlařském městečku. Pan Frazer mě propustil s divným úsměvem; byl rád, že po mém odchodu obnoví přísnou vládu a kázeň nad hrstkou černých potápěčů, k nimž jsem se prý choval příliš přátelsky; prý se nesnažili, aby vylovili víc než lovci u soutěžících podniků. A jeho úsměv znamenal ještě více, neboť už věděl o Vivianě, která přes noc zmizela. Rozplynula se v šeru s dýmem své cigarety. Zbyl po ní jen dlouhý provazec z bílé vlny, jímž byla omotána, když ke mně přišla.

Bylo jasné, že odešla navždy.

S rozbřeskem zasvítila na stole velká perla, žlutá jako malé slunce. Byl to Vivianin dar na rozloučenou. Nevím, kde ji našla…

Zmizela jako šíp ztracený v lese. Jsem tím velmi zmatený a nešťastný. Kdyby alespoň byla řekla, kam odchází! Mohl bych ji najít, až se vrátím z cesty za žlutým kovem.

Básník King mi porozuměl. Teď nepíše, vdechuje vůni volného života. Noviny odmítají jeho básně, jež jsou tajemné a mohutné jak příval poezie Whitmanovy, kterou mi někdy přednáší, když ležíme v trávě kolem ohně.

Většina listů a novin je v rukou předáků konzervativní strany, kteří jsou majiteli půdy a továren. Také John Forest je v čele konzervativců a jistě dosáhne velikých úřadů v zemi, kde podnikl tolik výzkumných cest se svým bratrem Alexandrem. Vítali ho jako hrdinu! Jsem s nim sice v dobrém, skoro přátelském poměru, ale nemohu se smířit s jeho názory.

Prodali jsme perlu bohatému Číňanovi a dívali se, jak zmizela ve váčku, skrytém někde v záhybech jeho řasnatého roucha. Byl to jeden z těch podnikatelů, kteří platí za své chudé copaté spolubratry předepsanou daň z deseti liber šterlinků do státní pokladny, aby pro ně kopali na zlatých polích a odváděli jim svůj výtěžek, sami zůstávajíce chudí. Tito čínští kapitalisté vykořisťují své bratry, kteří hynou hladem, zimnicí a nemocemi pro trochu třpytného zlata.

Přál bych si, abych našel tolik zlata, že by způsobilo změnu celého společenského řádu. Zlato, o jehož významu přemýšlí Karel Marx v Londýně v Děkanské uličce v Soho. Zlato, které je dosud měřítkem všech hodnot. Zlato, jež se leskne jako slunce. Zlato, napojené krví a prací.

Básník King mi vypravuje o Hogarthově rytině Chudý básník; muž píše verše v ubohé světnici, kde mu jeho žena zašívá roztrhané šaty. Dítě v posteli křičí a nad básníkovou hlavou na zdi visí kresba plánů zlatých dolů v Peru. Go jiného zbývá chudákovi než věřit a snít?

Koně jsem měl rád. Jejich hustou hřívu a srst. Oči zbarvené jako podzimní obloha s mračny. Večer jsme jim jako vždy svazovali přední nohy a pustili jsme je. Pohybovali se ve tmě jako obludné stíny. Díky Vivianě a její perle jsme si mohli koupit krásné koně a výstroj se stříbrným kováním, vlněné pokrývky a pušky.

Vedla nás touha, abychom brzy dostihli polí, kde se kope zlato. Viděli jsme už mnohokrát opuštěná ložiska, rozryté pláně a hromady hlíny a jámy, v nichž svítila kalná voda.

V potocích byla slaná a zkalená.

Vyrazili jsme z města právě v době, kdy se rozkřikla tisícihlasá pověst o novém vydatném nalezišti zlata. Zdálo se, že sám ďábel zatroubil na obrovskou zlatou trubku, že lidé ohlušeni jejími kovovými zvuky vstávali opojeni z lože uprostřed noci, jiní odhodili pera v pisárnách a ve vládních kancelářích, zavřeli své dílny, kněží opustili kazatelny, soudcové sňali paruky a taláry a přestali rozhodovat pře, lékaři vstávali chvatně od lůžka nemocných a pijáci opouštěli svůj pohár, neboť je zavolalo zlato. Ulice ve městech se vyprázdnily a okna hleděla tupě na shluk pustých domů. Osamělému chodci se zdálo, že kráčí ve snu mrtvým městem, kde se oblouky klenou zbytečně nad propastí nicotného času a dveře domů se otvírají do prázdna. Jako by válka svými krvavými ústy vysála všechen život a zanechala zdi jako ohlodané kosti, na nichž se dosud třpytila písmena nápisů: nábytek, piana, krejčí, klenotník.

Byla to podobná horečka jako tenkrát, když před mnoha lety nalezl černý pastevec ovcí doktora Kerra na povrchu kus zlata ve váze jednoho metrického centu. Tehdy se rovněž zastavil pluh ve vyorané brázdě a pisárny pustly, stáda ztratila své pastýře. Nadarmo se snažili nejvlivnější squatterové, aby zastavili ničivý proud lidí, prchajících od denní práce za zlatým přeludem; žádali guvernéra, aby vyhlásil stav obležení nad zemí a zakázal kopání zlata. Také majitelé továren a plantáží, loděnic a plavebních společností, obchodníci a jiní žádali ochranu proti bandám a zločincům.

Ale guvernér odmítl a vývoj pokračoval. Byla to doba plná pohnutých události a společenské základy mladé osady se otřásaly s temným duněním. Nesčetné lodi opuštěné lodníky uvázly v přístavech, jako by byly přitaženy bájnou magnetovou horou. Byli jsme rádi, když nás strhla vlna davu do svého náručí, abychom zapomněli na pustiny v ulicích měst.

Země byla rozdupaná a prach zvířen mnoha tisíci kročeji. Nepřehledná čára lidských těl se brzy vynořovala nad půdu zvlněnou pahorky a brzy mizela za obzorem. Koňské potahy a těžkopádné káry tažené voly, tu a tam vozík, v němž byli zapřaženi psi, člověk s trakařem. Pozorovali jsme tváře poznamenané bičem chtivosti, nachové jako z mahagonového dřeva, bledé jako porcelán, které pozlacoval západ slunce do bronzová, tváře žluté jako písek, lidi s hlavami beraními, koňskými, ježčími, prasečími a lvími.

Zdálo se, že země vypustila ze svého klína havěť i anděly, ženoucí se do pustin. Dav jako tráva sežehnutá sluncem anebo jako prales, jenž je unášen bouří, vytržen z půdy a jeho obrovské kořeny zatemňují oblohu. Dav posedlý vášní, s tělem o tisíci a tisíci šíjích, o tisících ňader a břich a o nesmírném množství pohlaví a očí, s jiskrami hněvu, bázně, naděje, radosti a šílenství.

Zvěř cítila postup davu a prchala jako před vpádem barbarů. Obzor se neustále vlnil a nabýval jiných obrysů, podle toho, jaké postavy vystupovaly do světla. Jezdci s širáky jako středověká jízda, advokáti a kupci s vysokými klobouky a námořníci s čapkami jako modré misky. Homolovité klobouky ze slámy se zdvihaly do modra jako zlaté sopky se zářícími boky a šikmé přímky bambusových tyčí vypadaly jako nakloněná kopí útočící jízdy, ale na jejich konci se houpaly těžké koše s rýží, s cukrem a s čajem a s ostatním majetkem synů nebeské říše. Na zádech jim visely krásné, černě copy, jež rozdělovaly plochu jejich plášťů na dvě stejné půle. Šli zvolna, jednotvárným husím pochodem. Jiní jednotliví muži měli na ramenou slabé pokrývky.

Ponořen do tohoto davu, cítil jsem, jak se křižují magnetismy těl.

Dával jsem se unášet vlnami zlaté horečky.

Podél cesty stály stánky obezřelých kramářů, dobývajících už teď zlato z rozvlněného davu. Prodávali všechny předměty, jež si spěchající lidé zapomněli doma. Oděvy, jehly, nitě, hřebeny, lžíce, nádoby a papír. Mohli jsme jet jenom velice zvolna v tomto proudu těl, koní, vozů a kár. Naproti mně seděl na voze mladý muž s bledou tváří, jenž se stále ohlížel zpátky, ale u jeho boku stáli oba rodiče a domlouvali mu chraptivým hlasem, ukazujíce mu prsty kostnatými a černými neustále vpřed. Byl asi jedním z těch, kteří nechtěli jít za zlatem, ale jež proud davu unášel proti jejich vůli. Tam někde daleko vzadu zapadaly třpytné hodiny klidu a vysněné stromy s porcelánovými květy a s listím ze zeleného hedvábí jako plášť mandarínův. Ale zástup postupoval a rodiče mu ukazovali zlatou cestu. Bylo nutno, aby se nakazil nemocí, jež zachvacovala všechen lid bez rozdílu národností, Angličany, Francouze, Němce, Američany, Slovany a Číňany.

Před několika dny jsem ještě netušil, že proud lidí tak vzroste. Čekal jsem na svého přítele Ulricha, až půjde z pisárhy. On byl také z mála těch, kteří vzdorovali zlaté horečce. Obával se, že přístav bude prázdný a zpustne jako hřbitov lodí, neboť námořníci opouštěli přídě a nikdo se nezajímal o nakládání vlny a ovoce. Pomeranče hnily v bednách a banány černaly jako temné srpky měsíce, nikdo je nenakládal. Ulrich počítal, kolik liber šterlinků tím ztrácí. Zboží, jež se dováží, bylo vyprodáno za jediný den a nakonec davy vnikly do skladišť a rozebraly zbytek. Posléze nebylo v obchodech ani ve skladištích ničeho.

Odbočili jsme od společné cesty a vjeli do vysoké trávy, jež nám dosahovala až k sedlu. Brodili jsme se jejími zelenými vlnami. Byli jsme už unaveni cestováním v davu.

Usnuli jsme pozdě v noci. Řeřavé uhlíky v našem ohništi zářily jako rudé hvězdy a les duněl táhlým větrem, protkávaným stříbrným zpěvem ptáků a sametovým hlasem kukačky. Zdálo se mi ve snu, že letím s mnoha cizími lidmi, jejichž tváře jsem jaktěživ nespatřil. Obrovský balón se podobal velrybě s lesklými šupinami. Na můstku stál kapitán Mayet v kostkovaném šatě a ukazoval nám stříbrné řeky a zlatá jezera v pustinách. Náhle uchopila naši podivnou vzducholoď veliká větrná smršť a mrštila ji do zelené náruče lesa. Lidé se rozběhli a ztratili se, jako by je země pohltila. Plameny vyšlehly. Kožený buben nám zazněl do uší.

Probudili jsme se. Byli jsme obklíčeni kruhem hnědých bojovníků, vysokých jak ebenově sloupy. Drželi oštěpy a jejich úzké podlouhlé štíty byly pomalovány čárami, nakreslenými žlutou hlinkou. Všechen děs, známý z pověstí a z knížek o lidožroutech, se nás zmocnil, že jsme ani nebyli schopni zdvihnout své pušky a vystřelit. Bylo by to také zbytečné. Snesl by se na nás déšť šípů s ozubenými hroty. Divoši měli na pažích a v zápěstí náramky a v uších i v nose kostěné kruhy. Jejich vlasy byly spletené v množství copánků, takže se jejich hlavy podobaly květináčům, z nichž visi proud úponků. Někteří měli v účesu obrovská pštrosí péra a jiní psí ohon.

Zdálo se, že jsme ztraceni, tento kmen si asi dosud neodvykl tradičnímu lidojedství a pojídal alespoň své děti, když se jich narodilo zbytečně mnoho anebo když byly příliš slabé. Smrt je sice totéž jako život, možná že lepší, ale některý druh smrti se mi hnusí, protože je nečistý a ponižující. Konec krásného žití v žaludku těchto divochů by byl stejně odporný jako v jámě s výkaly!

Odložil jsem tedy pušku, jejíž výstřel mohl jen uspíšit náš konec a obrátil se ke Kingovi. Usmíval se a kouřil doutník. Málem bych se dal také do smíchu, neboť pohled na tyto divochy, tak podivně vystrojené, připomínal nějakou smyšlenou hru na jevišti předměstského londýnského divadla.

V pozadí zaznívalo bubnování, jež zvyšovalo dojem hrůzy i přeludnost podivné hry. Náš oheň teď šlehal vysoko a odrážel ohnivé jazyky v oválech hlazených a štíhlých štítů. Kruh černých válečníků se rozevřel a po travnaté, mýtině k nám kráčel svalnatý muž beze zbraně. Na jeho těle chřestily náramky. Kroužek v nose náčelníkově se houpal, zakrývaje chvílemi jeho veliká ústa s tučnými pysky. Přistoupil zvolna ke Kingovi a vzal mu doutník z ruky, aby si jej zvolna vložil do úst. Jejich dutina se začernala, měl zuby jako všichni vyražené podle obyčeje. Řekl:

„Jsem tvůj černý bratr a chci, abys mi sloužil. Já jsem kdysi také sloužil bílému. Musil jsem. Bílý mě zajal. Musil jsem nosit těžké pytle a hlídat ovce. Pak jsem mu uřízl uši a snědl jsem je jako fíky. Prchl jsem. Umím běhat dobře! Skáču jako klokan! Přes keře a přes kopce! Vy oba mi budete sloužit. Vím, že máte zbraně, jež houkají jako hrom, ale my máme šípy. Mnoho šípů. Jedovaté hroty. Statečný se nebojí bolesti. Podívej se na mé tělo!“

Ukázal na svá prsa. Byly na nich hluboké jizvy jako temné růže. Byl provrtán oštěpy na mnoha místech. King mu s obdivem ohmatal rány a pak se zeptal:

„Nechceš mě sníst?“

„Nechci. Chci raději, abys mi sloužil; tvou práci mám raději. Sněden bys byl za chvíli, ale pracovat musíš dlouho, mnoho a mnoho měsíců, celý život.“

King řekl:

„Vidím, že jsi statečný král. Ale já jsem kouzelník. Ty víš, že voda hasí oheň. Bůh vody přemůže palčivého a žhnoucího boha, jenž sídlí v plamenech. Ale já ti ukáži něco jiného, ó králi! Dovol, abych si přinesl misku a láhev s vodou ze svého koše.“

Náčelník dovolil.

King vylil na misku kořalku, vhodil do ní hořící zápalku a vyšlehl modravý plamen.

„Běloši dovedou podivné věci, viděl jsem mnoho jejich kouzel, když jsem jim sloužil, ale bojí se bolesti. Černý bratr se nebojí. Uvidíš naše zázraky, bílý kouzelníku!“

Bylo nutno, abychom se oddali osudu. Zbytek noci jsme strávili hledíce beze slova do ohně. Netušili jsme, že by naše výprava za zlatem a za dobrodružstvím mohla skončit otroctvím u divochů, avšak doufali jsme, že se nám snad někdy podaří, abychom se vysvobodili z krutého područí.

Ráno jsme byli připoutáni provazem ke dvěma černochům a dali jsme se na pochod do nitra lesa. Slunce stěží pronikalo hustou clonou listí a dusný vzduch nám svíral hrdla. Za námi a před námi postupovala řada černých těl bojovníků, ozbrojených oštěpy, štíty a palicemi. Konečně jsme spatřili i ženy, hubené a nahé, z nichž starší byly pokryty znameními jizev na důkaz statečnosti. Nesly na zádech rohože z trávy, v nichž byl jejich všechen majetek, anebo malé děti, jež dosud nechodily. Ostatní dítka pobíhala kolem nás a nahlížela nám do tváří, zakrývajíce si rukou obličej.

Byli to členové kmene Arunta, kteří neustále cestovali po celé pevnině. Mohli jsme se tedy obávat, že nás povedou pustinami, toulajíce se bezúčelně obrovskou zemí, takže se už nikdy nesetkáme s lidmi, kteří by nás vysvobodili. Písek pustin, širé a nízké lesy, skály a hory, suchá řečiště řek, klamavé obrazy v pláních, mělká solnatá jezera jako popraskaná zrcadla v pustých pokojích, kam ani už nepřicházejí lidé, aby spatřili své smutné oči a upravili si pramen vlasů na čele.

Náš šat byl brzy rozedrán ostny, takže jsme se podobali tulákům a povalečům z nejbídnějších čtvrtí ponurých velkoměst. Vypadali jsme uboze vůči krásným divochům, jejichž temná kůže na tuhých a pružných tělech se leskla v slunci jako jemně hlazený mramor. Co nejdříve budeme nuceni, abychom se sebe shodili cáry evropského oděvu a košil. Pak půjdeme skoro nazí jako oni, slunce nás obarví jako je a nikdo nás nepozná. Budeme s nimi jist kobylky a myši a zapomeneme, že lidé žijí v domech a v hotelích, čtou nejnovější zprávy, jež proběhly kabelem, a že se prostírá k večeři.

Uvidíme i zvláštní obřady. A ženy, jak staví chýše a sbírají kořínky. Tajemná bytost Anža vkládá hliněné děti do lůna žen, říkávala Viviana… Jestli se také někde potuluje se svým kmenem po pláních a divočinách, asi také nosí těžké břemeno na zádech.

Je zase večer. Prošli jsme už dalekou cestu, jež se stále vzdaluje od civilizace a od davu jdoucího za zlatem. Na skalních štítech zářily v podvečerním růžovém světle vyryté a obarvené figury. Obrovský muž, had a emu. Poznali jsme, že jsme blízko posvátného místa, zasvěceného velikému ptáku emu. Všichni brzy uléhají, zítra bude slavnost.

KOROBORI

Ráno jsme byli probuzeni rachotem bubínků, který se rozléhal v klínu skal. Ozvěna se vracela a náš sluch byl zaplaven neustálým hřmotem, jako by promlouval nějaký strašný bůh chraptivým a výhrůžným hlasem. Dostali jsme k snídani kus ptačího masa, opečeného na ohni, opojný nápoj z listí pitcherie a kusy vonné pryskyřice, dobré jako křehké pečivo.

Všichni divoši žvýkali toto listí z keře a i my jsme okusili. Chutnalo ostrou kořennou vůní a pálilo v hrdle jak uleželá kořalka. Byli jsme omámeni a zdálo se nám, že muž, had a pták, vyrytí na skalních štítech, se dali do pomalého tanečního pohybu. Muž se otáčel, měl břicho červené a hlavu zlatou, had se svíjel u jeho nohou, lezl mu po těle a konečně se mu svinul na břiše a kýval hlavou. Emu tančil na vysokých fialových nohou, mával křidly, z nichž pršela dlouhá, vlnitá pera jako černé mračno. Vyrážel hrubé skřeky, které pronikaly hustou sítí bubínkových zvuků.

Černé pysky domorodců se pohybovaly při žvýkání listů a vyplivovaly černě zelenou kaši kolem ohně. Pak jsme byli přivedeni na rovnou plošinu dlouhou alejí stromů, v jejichž kůře byly vyřezány obrazy hadů, zvířat, mužů a všelijakých podivných scén, jejichž smyslu jsme nerozuměli.

Podivoval jsem se, jaká zvláštní tajemství skrývá svět; ani jsem netušil, že je někdy spatřím, když jsem doma snil své prosté sny o cizích zemích a o jejich tvářnosti.

A přece se mi v některých chvílích zdálo, že jsem už někdy určitě navštívil tato místa a že jsem pil už někdy z těchto pramenů děsu; a tu mě uchvátil pocit radosti, že nejsem cizincem v žádném dílu světa. Musím si pospíšit, abych všechno poznal, neboť je psáno na stropě nebes, že je nutno počít časně se setbou, aby zavčas uzrála žeň!

Pozoroval jsem, že můj přítel King cítí asi stejně jako já, jenže snad ještě lehčeji a vzdušněji. Usadili nás na malé plošině z červených kamenů, abychom viděli přesně na postup práce a přípravy k obřadům. Celá rovina před námi ve velikosti několika čtverečních metrů byla posypána udusaným pískem, který žlutě jiskřil. Kolem bylo už mnoho divochů, snad několik set, nejspíše se dostavily i jiné části kmene.

Byly přineseny nádoby, vydlabané ze dřeva kmenů a z vyschlých kulatých plodů podobných tykvím, jež zvučely jako kov. Divoši postupovali v řadě k dvěma obřadníkům, oblečeným v ohnivé měňavé pláště z papouščího peří, jež plálo v slunci modře, červeně, žlutě a zeleno. Ostrým nožem z tvrdého kamene otvírali oba obřadníci žíly na pažích bojovníků, zachycovali jejich krev do nádob. Vlažný zápach jako vůně temně rudých růží (jaké rostly pod okny našeho zámku tam doma) plnil vzduch, takže jsme dýchali těžce, opojeni žvýkáním listí pitcherie a zvukem bubínků.

Potom obřadníci polévali krví z nádob písčitou zem, až byla temně šarlatová. Z půdy, hojně zalité, se kouřilo.

Blížilo se k poledni. Byl znovu podáván opojný nápoj a listí ke žvýkání, jež zahánělo pocit hladu a stupňovalo schopnost k vnímání věcí vznešených a slavných. Někteří divoši si nacpávali bambusové dýmky nějakou bylinou a po několika tazích se svalili na zem. Jejich svaly se křečovitě pohybovaly.

Kněží v papouščích pláštích se vzdálili. A přišli jiní, měli mísy s modrou, žlutou, černou a bílou hlinkou, různé lopatky a tyče, ozdobené vyřezáváním. Bili do krvavé půdy a nanášeli barevné hlinky v podobu, jež se rýsovala kus po kuse před naším udiveným pohledem. Pracovali úžasně rychle, snad několik hodin, snad jen chvíli a snad celý den, neboť jsme zapomněli pojem času, jsouce opojeni výtažkem.

Prožíval jsem rychle celý svůj život, sám jsem rýsoval v písku, kropil jej svou krvi, stavěl jsem města a hráze, budoval.

Čas vyzdvižený ze svých ložisek a před námi v písku narýsovaná postava obrovského emu s maličkými křídly. Měl mohutné a pružně nohy, na nichž se výhradně pohybuje velikou rychlosti jako šílený cyklista. Kolem nakresleného emu byly stopy jeho drápů a šlépěje nahého chodidla, vedle se prostíralo natažené tělo, asi sedm metrů dlouhé, tělo plasticky stvořeného muže s rozpjatýma rukama. Mohl objímat nekonečnou oblohu, zelenavě sinou, a po jeho boku byly otisky obřích rukou mystického božství Baiarrta a podoba první čtvrti měsíce a had.

Obřad představoval prosbu divochů k božstvu Baiama, aby zmnožilo především živou zvěř a ptáka emu. jenž byl vítaným a žádoucím úlovkem, poskytujícím cenný a lahodný tuk. Černé skvrny v obrysu ležícího těla znamenaly tuk, malé ovály ze žluté hlinky představovaly vejce, modrá barva játra.

Zazněl veliký a dunivý chór zpěvu. Tázal jsem se krále, co to znamená.

„Vznešené prosby. Tajemná slova.“

Později jsem pochopil jeho odpověď. Slova písně jsou úplně nesrozumitelná samotným zpěvákům i kněžím. Zpívají je jako papoušci, nechápajíce smyslu. Snad někdy v dávném věku těmito slovy černí učenci, a králové označovali hvězdy nebo vlastnosti bohů a snad ještě dnes plní nějaký úkol, třebaže jsou vyslovována ústy nevědomých divochů. Tato slova byla vzácná a bylo nutno, aby byla opatrována a zachráněna před ztrátou. Červená barva, připravovaná z páleného okru, byla stejně vzácná a domorodci věnovali mnoho námahy, aby ji získali. Žlutá, okrová hlinka byla pro ně cennější než zlato.

Zpěv trval. Divoši pohlíželi k nebi s výrazem radosti a tloukli do země kyji, ale jen mimo místo posvěcené vědry jejich krve. Obraceli se tak k oběma božským bytostem, jež dříve žily na zemi, kde spolu bojovaly, až posléze z ní uprchly. Dobrá bytost vzlétla na hvězdy a zlá do černých hlubin země a přikryla se těžkým pláštěm kovů a kamení. Větší část obřadů a zpěvu byla věnována duchům zlým a děsivým, neboť o dobré nebylo potřeba se tolik zajímat.

Zpěv ustal a zdálo se, že všichni zkameněli a upadli do podivného spánku. Spali vstoje, vleže i vsedě jako ztuhlé sochy, a přece viděli všechno kolem sebe otevřenýma očima, jež se skelně leskly opojením. Byla to chvíle odpočinutí. Nikdo nás nehlídal, ale nemohli jsme ani pohnout nohou, abychom uprchli, neboť i my jsme byli omámeni kouzlem a nápojem.

Měsíc svítil a rudě plál oheň, z něhož se vinul chvost páchnoucího dýmu. Ocitli jsme se na jiném místě, několik kroků od plochy s kresbami v krvavém písku.

Tohoto tance se zúčastňují jen muži. Ženy seděly v pozadí nedaleko stromů, měly kůži z klokanů a z jiných zvířat nataženou přes hubená kolena a držely tenké hůlky z tvrdého dřeva. Takové byly jejich bubínky. Začaly zase Svou chraptivou hudbu bubnů a jejich těla se vlnila. Shromáždění tanečníci byli úplně nazí a jen domorodec řídící tanec byl oblečen v plášť z klokaních kůží. Hlavu měl okrášlenou vysokým chvostem z peří. On i tanečníci byli pomalováni na štíhlých stehnech a na pažích.

Tanečníci se připravili a ten před nimi v kožešinovém plášti začal bit hůlkami, jednou o druhou na znamení, aby Se ještě víc přiblížili; postavili se do jedné řady a on se jediným pohledem přesvědčil, jsou-li všichni na svém místě. Hůlkami dal ženám znamení, aby spustily hlučněji.

Muži se tancem rozněcovali více a více, vůdce bil hůlkami rychleji a rychleji, dosahuje šíleného tempa. Byli jsme u vytržení nad prudkým vířením černých těl, na nichž svítily žluté kresby hlinkou a bílé skvrny na nohou, měníce se v podivuhodné obrazce. Jak dlouho tanec trval? Měnil se. Vůdce zdvihl obě hůlky nad hlavu a vířeni bylo ukončeno jedním velikým skřekem, jako by vyletěl naráz z jedněch úst.

Pak nastala přestávka. Unavení tanečníci byli vystřídáni jinou skupinou mužů. Ti měli na hlavách téměř dva metry vysoké sloupy z trávy a z papouščího peří, které je proměňovalo v štíhlé obry, míhající se slavnostně a zvolna na pozadí modrého nočního nebe. Jejich píseň zněla vážně a uklidňovala nás po šíleném víření prvního tance. Byla to jiná část korobori, slavnostních tanců, které se konají každého večera po dva až tři týdny. Obávali jsme se, že za tu dobu budeme úplně zničení pouhým díváním na tyto hrůzné a hlučné obřady. Náhle nás oba obestřelo bezvědomí a jen v mrákotách jsme cítili, že nás odnesli někam do sluje, kam zaléhal hluk tábora jen tlumeně. Vnímali jsme ve snu, že se strhla velká živelná bouře smyslů, roznícených tancem, kterou jsme nesměli uvidět. Tato část posvátného obřadu měla být navždycky utajena před všemi cizinci.

Druhého dne začínaly obřady už v poledne. Slunce bylo jako žhavé železo. Vše, co jsme toho dne měli spatřit, nasvědčovalo tomu, že jsme měli být zasvěceni do některých nejtajnějších zvyků, abychom se vžili do prostředí, z něhož pro nás nebude uniknutí. Věděl jsem už od Viviany, že domorodci nemají rádi křik dětí, a proto jsem se nepodivil podivné operaci, již jsme uviděli.

Myslím, že pravým důvodem tohoto obřadu, jenž měl svými následky omezit možnosti plození, byla skutečnost, že při primitivním hospodářství a způsobu obživy kočovného lidu bylo potřeba, aby počet členů této společnosti byl omezen. Tentokrát bylo obětní místo proměněno v jakýsi lazaret, kde na rohožích leželi muži. Byli to ti, kteří měli se svými ženami už dvě nebo tři dítky. Kněží se přiblížili a měli mísy, z nichž vyjímali malé nástroje z kamene, položené na žhavých uhlících. Mohli jsme jenom z dálky sledovat jejich počínání. Prováděli bolestivou operaci, ale ani jediný sten nerozčeřil hlubokou tišinu žhavého ticha. Horkými hroty vyvrtávali nový otvor u kořene pohlaví ležících mužů, aby už nikdy nemohli mít děti. Operace byla vykonávána v zájmu celého kmene a byla oslavována tancem a opojnými nápoji.

Požádal jsem náčelníka, aby nás propustil. Odešli jsme do svého příbytku. Byl to stan z větví a z hlíny, v němž byla uložena většina našich věcí. Ujednali jsme spolu s Kingem, že se dáme na útěk ve chvíli, kdy budou tance nejprudší. King mě ujistil, že divoši nepřeruší své slavnosti, aby nás pronásledovali.

Za světla svíčky jsme vybrali nejnutnější předměty ze svých zavazadel. Nikdo nás nehlídal, domorodci se spoléhali na opojnou moc nápojů, jež nás hodně oslabily, a na to, že se nám nepodaří najít cestu ze skal a z lesa a přes širé pustiny.

Báli jsme se myslet na to, jak daleko jsou místa, kde žijí bílí lidé. A přece jsme neustoupili.

Prchali jsme. Na konci lesa jsme objevili své koně bez sedel. Jak obrovská byla naše radost! Zvuk bubínků slábl, až jsme se konečně ocitli v hlubokém tichu.

Neustávali jsme ve svém útěku a neznali jsme odpočinku. Pod ranami z našich pušek klesala mračna zářivých papoušků, jež jsme si opékali nad ohněm. Jeli jsme pořád na východ doufajíce, že narazíme na nějakou řeku a na ovčáckou stanici. Teď jsme znovu zatoužili po tom, abychom byli raději unášeni proudem šíleného davu a naše cesta byla beznadějná.

Vypadali jsme jako uprchlí trestanci z kolonizačních táborů, otrhaní a s výrazem pronásledovaných, ale nikdo nás nestíhal, ačkoliv divoši jistě věděli, kterým směrem prcháme. Dovedou i podle kaménku, jímž bylo na cestě pohnuto před několika hodinami, poznat stopu.

Pozdě odpoledne jsme odpočívali v houštinách pod obrovským stromem. King mlčel a psal si nějaké zápisky. Vzpomínal jsem na klidný život v perlařském městečku a na Vivianu, jež se tiše plížila šerem mě jizby jako kočka. Za námi byl krutý a příšerný sen divošských obřadů. Chtěl jsem se vrátit do Roebournu, řídit lov škeblí a bavit se podezřívavými úsměvy pana Frazera, ale nebylo možno se vrátit.

Musím znovu navázat na přerušenou cestu za zlatem. Tušil jsem, že skály na obzoru a celý kraj v této části pevniny vydá ohromné bohatství, že zaplaví svět jako vlna štěstí. Snil jsem znovu o báječném Eldorádu, kde lidé usedali k hostinám nazí, poprášeni zlatou vrstvou kovového písku, který na nich utvořil zářící krunýř. Chtěl bych všechny lidi na světě povléknout šatem z vrstvy zlata, pod níž by zmizela jejich původní barva kůže, takže by nebylo ani bílých, ani černých, ani rudých nebo žlutých lidí. Zahnal jsem nesmyslný nápad, neboť původ světa je přece v jeho mnohosti a ve hře nesčetných tvarů a barev. Tak jako květiny jsou fialové a růžové, kameny modré a žluté, hlína černá a rudá, vody zelené a modré, nebe se všemi odstíny, tak je třeba, aby byli stále a vždy odlišní, překvapující a jiní, než jsem já. Uvědomil jsem si, že záleží na vnitřní jednotě.

Náhle se rozlehl jemný smích, tichý a lehký, jako by se smálo dítě nebo dívka za nedělního rána. Smích se nesl lesem a padal na nás. Vyskočili jsme, smích neustával, vlnil se, kypěl.

Někde tu musí být člověk. Věděli jsme, že cestovatelé v pustinách slýchají klamavé hlasy a podléhají sluchovým přeludům, ale tento smích byl příliš zřetelný a blízký. Obávali jsme se, že nás divoch, vyslaný z tábora, už dostihl a teď se nám vysmívá, neboť všechny cesty jsou zataraseny a snad i obklíčeny. Nebo se někdo posmívá mým myšlenkám, jež jsou pošetilé?

Smích, zpočátku jemný a zastřený jako slova břichomluvcova, se rozléhal jasněji a pak zanikl. Ulehli jsme pod strom. Spali jsme celou noc velmi neklidně, střídajíce se ve bdění. Když jsme ráno vstávali, spatřili jsme v koruně nad hlavou velkého ptáka. Požíral ještěrku, všiml si nás a ustal na chvíli v jídle. Tu jsme uslyšeli znovu smích, nejprve slabý a hebký. Jako včera.

King a já jsme se na sebe podívali. Hlasitěji a hlasitěji stoupal smích z ptačího hrdla, smál se nám a naší pošetilé výpravě, našemu útěku a všemu. Byl to lidský smích se všemi modulacemi, ženský, mužský, stařecký a hlaholicí, pronikavý a řezající. Bušil nám do spánku a do hrudi hrůzněji než bubínkové chraptění v táboře. Teď se zasmál jako ďábel z hlubin bouřících pekel, neboť k ničemu se nedá přirovnat strašlivý, hrubý a drsný jekot smíchu. Byl to kookaburra neboli chechtající Jackas, obyčejný ledňáček obrovský. Pták posvátný domorodcům, poslouchajícím se zálibou jeho koncerty. Domnívají se, že se vysmívá jejich nepřátelům a zlým duchům.

Oddechli jsme si; přece však jsme byli ještě stísněni jeho smíchem, jako by nám hlásal neštěstí a vysmíval se všem našim plánům a všem krokům v této zemi.

Prchali jsme, popohánějíce koně patami bez ostruh.

ZÁBLESKY ZLATA

Daleká rovina se vlnila vysokou trávou. Zapomněli jsme na divochy a na chechtavého ptáka, oddávali jsme se klidu. V dálce hory a před námi hustá zeleň. Oheň praskal pod kotlem, v němž jsme si vařili oběd. Dali jsme se na sever, šťastní a osmahli sluncem. Za několik dni jsme došli na místo, kudy vedla cesta davu, zdupaná milióny kročejů.

Do zlatých poli jsme přišli pozdě. Všechna místa určená k těžbě byla obsazena. Jaké zklamání! Kolik námahy bylo zbytečně vyplýtváno! Proč jsme lip nezvážili naše záměry? Teď už je pozdě…

Na místě přednedávnem ještě pustém vyrostlo město z dřevěných bud a z domků, postavených ze železných konstrukcí, přivezených na nesčetných vozech a na hřbetech koní. Byla to bezútěšná a hrůzná změť hmoty, střech z rýhovaných plechů a komínů, jež zahalovaly tábor šedivým dýmem. Postavili jsme si stany na pokraji tohoto provizorního městečka.

Ráno, sotva zazněl výstřel z guvernérova stanu s vlajkou, začínala práce. Všichni zlatokopi se řítili vpřed, majíce lopaty a krumpáče na ramenou. Doufali v šťastný den, kdy vyloví z hnědé naplavené hlíny zlatá zrnka a jemný prach. Do daleka zněl rachot, jako by se valil veliký vodopád nějaké neviditelné řeky. Byly to kolébky, na jejichž kovových sítech se přesýpal kámen a kyz, aby z nich byl oddělen těžký, zlatý písek, který padal ke dnu. Klapot, rachot a hrčení zvučelo a přehlušovalo slova. Kolébky stály těsně vedle sebe na břehu, že dělník mezi nimi sotva prošel.

Z polí a z kopců nad potokem sestupovaly roje lidí s nákladem zlatonosně hlíny v soudcích, na trakařích nebo v pytlích. Země byla daleko široko provrtána šachtami a jámami, podobajíc se medovému plástu s buňkami až pětadvacet stop hlubokými, oddělenými jenom tenkými stěnami; nebylo vzácnou událostí, že se tenké stěny probořily a zasypaly některého z diggerů.

Užaslí hleděli jsme celý den na strašlivou práci a hemžení lidu, zklamáni, že nevidíme kusy zlata, ležící na povrchu země, jaké našli kdysi pastevci a zlatokopi a jež nazvali WELCOME a WELCOME STRANGER. Viděli jsme jen chudé lidi, nesoucí krumpáč, lopatu a cínovou mísu – a to byla často jejich všechna výzbroj, s niž se dávali do práce. V cínové míse propírali nakopanou hlínu.

Ani jsme se nenadáli, zaujati tímto podivným divadlem, a slunce klesalo za obzor. Z vládního stanu zahoukl nový výstřel. Šachty se vyprazdňovaly a kolébky se zastavily, aby v nich usnulo přeludné dítě s tvářemi z rudého zlata. Všichni lidé se ubírali ke stanům, k tisíci stanům po mýtině a na svazích kopců. Ohně zaplály a zalily podvečerní šeď. Dým, oheň, pokřik a zvonění nádob, v nichž byla připravována prostá jídla, chudá polévka a chléb příštích boháčů, kteří snili. Na ulicích se peklo maso a v horkém popelu hrubý chléb, vařil se čaj, slazený surovým hnědým cukrem.

Stíny klesaly na zem a kolem stanů nastával klid. U planoucích ohňů seděli diggeři, kouříce z dýmek, hovořili a bavili se. Mluvili o svých úspěších, o výsledcích dne, o nadějích a někdy vzpomínali i na domov v různých končinách světa. Ale já jsem stále myslil: všude je domov, kde je chléb. Jenomže zde byl chléb těžký, pečený na popelu nadějí.

Sprosté obličeje, udeřené pěstí zisku, se skláněly nad chudým soustem a sprostá kořalka čpěla z láhve, jež kolovala od úst k ústům. Snílkové, jejichž tváře byly bledé a vysílené sněním o rozkoši, k niž jim dopomůže mdlá záře zlata, skrytého v špinavé hlíně. Navštívili jsme ulice s dřevěnými boudami a křiklavě malovanými štíty, na nichž byla napsána vznešená jména: Eldorádo, Prince of Wales a jiná. Z nitra zaznívaly opilé výkřiky, smutný třesk rozbíjeného skla.

„Stop your drinking whisky, stop your shaking dice,“ zpíval hluboký hlas v kouři z dýmek v dřevěné boudě.

Japonské a černošské nevěstky vyhlížely z oken zastřených zeleným organtýhem a ukazovaly své bílé oči a nahá ramena.

Zastavili jsme se před dřevěnou nízkou chatrčí, nad níž byl zavěšen štít s nápisem General Store; byl to hlavní sklad zboží a zároveň hospoda, kde se nalévala kořalka a vykupovalo zlato. O ohlazené tyče, jež podpíraly podstřeší, se opíral zády námořník, maje ruce v kapsách a hliněnou krátkou dýmku v ústech. Měl vysoké boty až po kolena, dlouhou kostkovanou kazajku a placatou bílou čepici. Kolem něho stálo několik diggerů v pruhovaných košilích a s rudými šátky na krku. Jeden z nich měl na pravém rameně pečlivě svinutou pokrývku a k ní na prsou přivázanou drvoštěpskou sekyru, v levé ruce držel kbelík na vodu.

Ke dveřím právě přijížděl nový host statné postavy a bezvousého obličeje. Seděl na koni a pravou rukou táhl na provaze druhého koně, na němž byly přivázány cestovní potřeby. Byl to zajisté úspěšný bohatý digger, budil zvědavost i samotného hostinského a majitele skladu který vyhlížel ze dveří. Dva krásné koně a takovou výstroj! Na pokraji silnice stál v pokorné vzdálenosti černoch a černoška; ona zahalena v dlouhý šátek, podobný širokému prostěradlu, a v něm se jí na zádech krčilo malé dítě. On byl oblečený úplně po evropsku. Měl dlouhé kalhoty, jež se elegantně zužovaly k patám, zapjaté na gumu přes roztrhané střevíce. Jeden šos kostkovaného redingotu byl už dávno utržený a na jeho místě visely z kabátu dlouhé třásně. Vysoký klobouk z šedivé plsti nestačil, aby pokryl divoké houšti jeho vlasů. Jen zanedbaný básník z hlubin nejbídnějších ulic velkoměsta by se byl mohl podobat tomuto synu křoví a pustin.

Cizinec seskočil a černoch přivázal jeho koně k hladkému sloupu. Všichni doufali, že cizincův měšec bude plný zlatého prachu a kousků zlata, že bude kolem sebe štědře rozsévat plnými hrstmi. Žádné zboží nebylo dosti drahé, aby nemohlo být šťastnému zlatokopu výhodně prodáno.

Cizincův obličej zakrýval širák. Poručil whisky všem, kteří stáli okolo nebo seděli, opřeni o stůl. Vešli jsme dovnitř, abychom se mohli dívat.

Dal odvážit zlato. Podíval se, jestli pult, na nějž vysypal zlatý prach, není provrtán jemnými dírkami, aby nebyl ošizen. Prohlédl kupcovy nehty, aby za nimi neuvázlo mnoho zlatého prachu. Znal už takové případy, které končily nemilosrdnými výstřely; krádež se mezi zlatokopy trestá smrtí. Konečně odpočítal bankovky a schoval je za ňadra. Jednu z nich, padesátilibrovou, přibil na stěnu a požádal, aby ho upozornili, až propije poslední penny.

Bylo zvykem přibíjet bankovky na zeď s nápisem „Na propití“ a hostinský psal své účty dvojnásobnou křídou.

Cizinec smekl širák a tu jsme poznali znetvořenou tvář kočího a bývalého námořníka Elvese! Byl už opilý a nebyl by nás poznal. Sáhl do svého měchu a nabral plnou hrst zlata. Křičel: „Zlato, zlato všem!“

Rozhodil je. Plavý blesk naplnil místnost jako zlatá plachta lodi. Lidé se váleli po zemi a sbírali zlatý prach jazykem. Lízali zlato jako psi rozlitou krev. Nastala vřava. Světlo zhaslo. Za chvíli venku zazvonila nocí kopyta dvou koni. Poznali jsme, že Elves odjíždí.

Zdálo se nám, že jsme se ocitli na pokraji rozbouřené sopky. Vrátili jsme se pod širé nebe, a protože byla temná noc, dali jsme se každý na jinou stranu. Ztratili jsme druh druha.

Odjel jsem do města Naděje, ale básník King možná zůstal v táboře zlatokopů. Už nikdy jsem ho neuviděl…

KAPITÁN MAYET

V bance na hlavní třídě bylo útulno. Venku pleskal déšť do čtvercových dlaždic z červeného blahovičníku a u pokladny v přízemí bylo živo. Zlatokopové ukládali váčky se zlatým prachem do zásuvek se svým jménem, farmáři přinášeli peníze za prodané ovoce. Kapitán Mayet se díval na tento ruch okénkem ze své kanceláře. Radoval se a plesal. Bylo mu, jako by se vznášel do nebe v nějakém kouzelném balóně, který se nerozbije. Zazvonil telefon, nový vynález, a ohlásil se kapitán Armády spásy.

Pěkný kapitán, zavrčel Mayet do svého vousu nad telefonem. Ať tedy přijde kapitán Bis, neboť konečné obchod je obchod.

Přišel za půl hodiny a nabídl kapitánu Mayetovi velkou položku dlužních úpisů Armády spásy. Byl to dobrý obchod i pro banku, jež se tvářila vznešeně, neboť Bis nabídl 20 % provize z upsaného kapitálu.

„Jsem kapitán božího ducha, řediteli, a velím v bitvě proti vojsku hříchu, zla, neřesti, opilství, smyslnosti a lakoty. Kdykoliv udeříme ha buben a zadujeme v naše trouby, jak nám poručil náš generál Booth a Beránek boží, neřesti se dají na ústup!“

„Zajisté. Poručil vám také, abyste prodávali bondissues?“

„Ovšem. Bohatí musí přispět na naše dílo, na naši polévku chudým, opilcům bez přístřeší a nezaměstnaným zlatokopům.“

„Koupím podíly na zlatých dolech, kapitáne.“

„Dobře že mi o tom říkáte, pane řediteli. Je u nás v noclehárně jakýsi bývalý vozka a námořník se zohavenou tváří. Vrátil se ze zlatých dolů. Veřejně se zpovídá, leží na zemi a křečovitě vzdychá. Křičí: Vím o zlatých dolech a všechno jejich zlato vám házím pod nohy jako své hříchy, abyste je pošlapali. Jsem hříšný, chtěl jsem mít krásný obličej, ale kůň mi ho rozbil kopytem. Chtěl jsem zlato, ale našel jsem jenom hnusný hřích a nevědomost… Je to náš nejlepší případ, který táhne. V křečích leží v naší modlitebně a říká nějaká slova o zlatých dolech a mluví o papírech s plány a o podílech. Ale nemůžeme z něho nic vypáčit, ani když mu hrozíme vyloučením z Armády spásy, ani když mu sebereme temně modrou uniformu, kterou má tak rád…“

„Pošlete mi ho sem, já ho vyzpovídám,“ řekl Mayet. Potom dodal: „A co uděláte z výnosem své půjčky, pane kapitáne?“

„Postavíme ohromný hotel pro ovčáky, squattery, zlatokopy, lovce a pro všechny, kteří zatouží po teplé vodě a po dobré posteli po všech útrapách v pustinách a na zlatých polích.“

Kapitán Mayet byl nadšen. Byl by se sám rád rozhovořil o svých plánech, o vybudování drah a telegrafních linek, o miliónech ovcí, které udávají cenu vlny na celém světě, o uhelných a měděných dolech a o armádě nezaměstnaných zlatokopů a dělníků, které tak zaměstná, že na to do smrti nezapomenou. Ale radši mlčel, neboť mluviti stříbro. Bis pokračoval:

„Naši konkurenti, Řád červeně hvězdy, s nimiž jsem však stále v přátelských stycích, hodlají postavit chrám s největším sálem na světě, kde bude kázat příští Kristus, definitivní Spasitel světa. Myslím, že se s nimi spojíme. V jiném poschodí bude obrovská čajovna s nejlepším čínským čajem a džezovým orchestrem. Na terasách zřídí krámy a různé obchody. Příští Spasitel bude prý kázat výhradně pro bohaté, sedadla v síni za sto až dvě stě liber šterlinků. Kristus bude oblečen v bílé hedvábné roucho, na rukou zlaté náramky. Rty červeně obarvené, aby se nepodobal tomu ubohému člověku, sňatému z potupného kříže. Žádný ubohý Kristus chudých, ale jemný a kultivovaný člověk s hlasem pěstěným u učitelů zpěvu a herců! Kázáni, jako když slavík zpívá, oslaví pilné boháče a majitele továren, dolů a lodí a hotelů.“

„Koupím si lístek,“ řekl kapitán Mayet. „Banka by měla koupit všechny lístky na toto kázání a prodávat je potom se ziskem.“

„Palác ještě nestojí,“ odpověděl Bis.

„To nevadí, kupte mi lístek a hezky v první řadě! Mohu si to dovolit, abych kupoval věci, které ještě nejsou a které teprve budou. Taková koupě je smlouvou na příští zisk. Což nekupuji obilí, které ještě neroste, ba není ještě ani zaseto, a vlnu, která ještě není postřihána, a maso zvířat, která dosud žijí a pobíhají? Koupím třeba sto lístků na kázání příštího Krista, protože vím, že půjdou na dračku a že jejich cena stoupne o sto procent. Je jisté, že boháči opravdu potřebují svého Krista, elegantního a výtečného řečníka, jenž by kázal o znamenitosti zisku a o trpělivosti chudých. Hned si spočítám, kolik takový palác s několika tisíci sedadel vynese. Žádná místa k stání, ovšem. Kdo na to nemá, ať neposlouchá kázáni, stejně by tomu nerozuměl.“

Kapitán Bis se usmíval. Uvědomil si, jak skvělá budoucnost čeká jeho Armádu spásy, když za ní bude stát samotný milionář Mayet. V duchu počítal, kolik to vynese.

STAVBA DRÁHY

Dráha roste, kolejnice zvoní. Probouzím se časně, a sotva slunce vysvitne, vidím dva matné železné pruty. Zatím se nelesknou, ještě po nich nepřejela žádná těžká a rychlá kola železničních i nákladních vagónů.

Vstávám po několika hodinách spánku, do něhož stále buší motyky a kladiva na náspu. Prší a déšť bije do plechové střechy mé chaty úsečný rytmus: zlato-zlato-zla– to! Někdy se mi zdá, že zlato skutečně prší a že se hnědé dřevo domku potáhlo zlatým leskem.

Lidé z mého oddílu pracují i v noci při ohních, které skoro uhasínají za stálých a táhle zvučících lijáků. Mám kožený plášť, po němž stéká voda, a vysoké boty z červeného kaučuku, ale někteří dělníci mají na nohou jen děravou obuv nebo králičí kůže a hadry. Padají a hynou jako hmyz. Jsou to bývalí zlatokopové, kteří nic nenašli a ztratili odvahu, lovci zvěře a králíků, zkrachovaní farmáři, uprchlí lodníci a hráči karet, jimž už nezbylo nič do nové hry.

V láhvi po jejich boku však stále stříbrně šplíchá kořalka. Láhev koluje od úst k ústům. Od rtů ryšavých a rozpukaných ke rtům dosud ještě svěžím. Někdy se s nimi napiji, ale nejčastěji musím mít pistoli připravenou k ráně, abych zabránil výbuchům hněvu mezi včerejšími přáteli, kteří spí vedle sebe na palandách a pijí, než usnou, ze společné láhve.

Podnebí je tu dráždivé. V nitrech lidí neustále praská nějaká ta poslední naděje z minulého života, již si přinesli sem k protinožcům. Navíc musím dbát na svou bezpečnost, neboť je tu Antonio; pracuje v mém oddílu jako dělník. Říká se, že ho Richard French vypráskal svým bičíkem z terasy Weld Clubu pro falešnou hru.

Antonio žil už dlouho jen z milosti několika svých bývalých přátel po onom velkém úpadku svého obchodu a ví, že jsem ho obvinil ze zpronevěry vzácných semen, která měl poslat na můj účel do Evropy. Musím se mít na pozoru, protože i Geraldina ještě stále bdi u svého plamene hněvu a Antonio je dosud její přítel.

Ostatně bylo by mou povinností, abych byl jako pravý dozorce velmi přísný, abych stál s bičem a pistolí nad divokým davem, v němž sen o lidském bratrství pořád ještě dřímá. Mohlo by se říci, že jsem dostal toto místo jen a jen pro svou přísnost a rozhodnost. Znají mě z výpravy do vnitrozemí. Navíc jsem i zeměměřič a společnost spěchá, aby stavba železnice byla brzy dokončena. Zboží čeká v přístavech, lodi nedočkavě hvízdají. Australská pšenice zaplaví evropské trhy a vytlačí z nich americkou!

Prší. Koleje vzrůstají do nitra země a já myslím na své zlaté doly, k nimž se bude také brzy stavět dráha; ale tato železnice, na níž pracuji, povede do zelinářských polí a k pomerančovým hájům, kde se červená zlato kulatých plodů.

Mohl jsem mít pět set akrů půdy od guvernéra, ale nemohu čekat na úrodu až osm let. Sklizeň jablek ze čtyřiceti akrů vynese 3200 liber šterlinků až po osmi letech práce. Já však spěchám, čas burácí nad mou hlavou jako peruť černé labutě, jíž musím nasypat zlaté zrní, vyrvané z kamenných útrob černé země. Čerň z ryzího zlata je jako žhavý paprsek, obtočený kolem prstu.

Jsem však také uchvácen jeho mocí, kterou má nad světem a nad lidmi. Je to však moc, jež dlouho nepotrvá. Ale zatím ve zvuku zlata zpívá všechna krása krajin, tváří a lidského hlasu. Nechci čekat osm let na dozrání své žně. Zlato v hlubinách země už dozrálo!

Kdybych byl toužil jako kapitán Mayet po obyčejném bohatství, mohl jsem se stát ředitelem banky na hlavní ulici vedle Weld Clubu. Nebo akcionářem plavební společnosti. Ale nechci, abych byl jen bohatý, plebejsky a měšťácky bohatý. Chci zlato, které zušlechťuje dotekem! Můj přítel Forrest je členem zednářské lóže svatého Jana z Perthu. Myslím, že se jím také stanu. Dosud nevím. On se jistě jednou stane i guvernérem Austrálie.

Zatím je zlata v Jižním kříži málo. Zlatá pole sice vydají ročně milióny liber šterlinků, ale potřebuji také investice. Doly jsou v daleké pustině a zásobování vázne. Podílnici musejí kupovat stovky velbloudů – a každá karavana stojí moc peněz. Viděl jsem jejich oči rozkolébané mořem a ustrašené: jak rádi vystupovali na břeh! Jejich těla byla temná jako hnědý písek, jejich hřbety se podobaly vlnám. Pocházejí z pradávné krajiny a jsou stejně tak starobylí jako asyrští bojovníci.

Jsou to velbloudi z rodu těch zvířat, na jejich hřbetu se houpaly dary svatých tří králů, především zlato, symbol moci a slunce. Jednou boky i těchto zvířat budou obtíženy zlatem, ale nejdříve musí donést vodu, mouku a sušeně maso dělníkům v dolech.

Je to všude tak zvláštní! Ve škole naproti zámku mi říkával učitel, že chléb je důležitější než zlato. Rád vyprávěl o zlatokopu, který měl plné kapsy drahocenného kovu, a přece zemřel hlady.

Vy tam doma na širokých lánech jste žali, sklízeli. Máte dobrou úrodu. Jizera je kalná po dešti, ale už zítra ráno v ní zase poteče stříbrně průhledný proud a modrozelené vážky usednou na stonky pod jeřabiny. My zde od žni nezávisíme. Naše nejhlavnější naděje je zlato. Pořád se otevírají nové a nově doly; jsou to obrovské skály, roztržené jako dračí tlama. Do jejího nitra jsou spouštěny vozíky na drátěných lanech. Nové doly se už prostírají v délce několika set mil – Coolgardie, Jižní kříž. Kimberley, Kalgoorlie, Bunnarroo, Ashbburton.

Tisíce lidí proudí do země písku a skal, žizně a smrti. Pět až šest tisíc zlatokopů se potlouká ve vnitrozemí a většina z nich najde hodně zlata. Ale to také znamená pět až šest tisíc bochníků chleba ve váze dvou liber; k tomu by bylo potřeba už velký kus pole tam u nás doma.

Zde však je všeho dost, a kdyby zde bylo víc našinců, dobrých hospodářů, musili by zbohatnout. Jeden kilogram mouky stojí u pobřeží 20 haléřů, cukr 25 haléřů. Ale v zlatých dolech je všechno mnohem dražší, platí se i za doušek vody. Lidé jsou tam zarostlí a v jejich vousech je zlatý prach. Za kus chleba ti zaplatí cokoliv!

Už neprší. Když jsem šel kolem Antonia, přeměřil si mě zlým pohledem. Opíral se o motyku a díval se mi někam doprostřed čela, jako by tiskl prstem spoušť revolveru. Vrátil jsem se do kanceláře v baráku a uslyšel, jak telegrafní přístroj cvaká mosaznými zuby.

Přistoupil jsem k přístroji a hlásím se. Ústřední správa stavby žádá situační zprávu a upozorňuje, že z druhé strany postupuje stavba trati mnohem rychleji. Máme sebou hodit…

Jsme v padesáté míli a počet mých dělníků klesá, vozy s nemocnými odjíždějí zpátky po trati. Mrtvé pohřbíváme pod náspem. Budou se nad nimi točit kola vagónů a uslyší zvuk těžkých nákladů letících po trati Na každou milí připadá nejméně šest mrtvých, ale společnost na to nehledí. O tom se v hlavni kanceláři nezapisuje žádná statistika. Ostatně ve zlatých dolech je to ještě horší. Nedávno bylo mnoho dělníků pohřbeno výbuchem v Cresswick Mines.

Práce se blíží nezadržitelně ke konci.

Jelikož vládní dráhy dostavěly koncem srpna předešlého roku, byl jsem na zahálce. Ministr veřejných prací mě chtěl poslat na sever, abych tam dohlížel na stavbu telegrafní linky do zlatých poli, ale já jsem slušně odmítl. Je tam příliš nezdravo. Už jednou jsem měl onu zlou komáří horečku.

Rovněž stávka, o niž se Antonio pokoušel, aby mě obvinil před společností, že jsem zavinil zpoždění stavby, na mě působila nepříznivě. Poznal jsem, že byl jen nastrčen, aby způsobil zmatek, neboť někteří členové Weld Clubu uzavřeli sázku, kdo dostaví dráhu dřív Přece jsem vyhrál a ubohý Antonio byl vyhnán s posměchem.

Zdejší zemský sněm určil, aby dávno už dostavěná dráha, kterou jsem měl pak spravovat v ústřední kanceláři, nebyla otevřena, dokud se nepřistáví! ještě dvanáct mil. Tak jsem se ocitl na holičkách.

Naštěstí anglická společnost staví zde velkou dráhu za výměnu v pozemcích a její generální ředitel žádal našeho ministra, aby mu někoho poslal. Nemeškal, a tak jsem byl zas jmenován inspektorem dráhy. Staví se také ze dvou konců a má být 245 mil dlouhá. To je asi 60 mil našich.

Nesmíte si myslit, že trpím nějakou nouzi, to zde není. Posílám domů směnku na deset liber šterlinků na pana Neumanna. Jsem podílníkem na velkých zlatých dolech. Získal jsem svůj podíl od námořníka Elvise, jehož jsem nalezl v lese těžce zraněného. Bylo to ještě v oné noci, kdy jsem ho spatřil v krčmě, kde rozhazoval zlatý písek. Nedojel tehdy daleko, přepadli ho lupiči z buše. Odevzdal mi obálku, na níž byla napsána adresa kapitána Mayeta, a papíry, které svědčily, že je vlastníkem pozemků v Kalgoorlii. Postoupil mi svůj podíl na těchto dolech. Je nás několik: kapitán Mayet, Alexandr Forrest. já a ještě jeden cizinec.

Elves mi ještě odevzdal lístek s výstřižkem z novin, kde je nějaká příhoda o neštěstí slečny Elvesové. Je mi to divné, nikdy se nezmiňoval, že má sestru nebo dceru. Je to kousek žlutého papíru, několik let starého.

Nesnažím se, abych to rozluštil; skoro každý z nás v tomto kraji chová nějaké tajemství ve svém nitru. A když je nemá, tedy aspoň vzpomínky na domov.

Právě jsem se vrátil do města Naděje, kam mi došel list z domova. Posílám další směnku na sedm liber šterlinků na přilepšenou pro svou matku. Opakuji, že naši dělnici by se tu měli dobře, je po nich stále velká poptávka. Staví se zde o přítrž. V žádném domě nebydlí více rodin pohromadě. Skoro každý si brzy postaví dům nebo velkopanskou vilu, když jen trochu šetří. Se zlatými doly to také začíná lépe vypadat.

Nyní jsem dostal první měsíční podíl z jedné společnosti. Jiný díl v druhé společnosti jsem zase prodal s výdělkem. Ředitel banky, kapitán Mayet, mi stále doporučuje dobré papíry a všelijaké podíly. Jsem s ním spokojen, ale nevím, jestli mu mohu zcela důvěřovat. Zas nás donutil, abychom koupili nové velbloudy z Malé Asie. Ani král Alexandr, když pochodoval asijskými krajinami, neměl snad tolik krásných zvířat s rolničkami a s bílou srstí. Je to hodně drahé, jak si můžete představit. Ale co se dá dělat? Měli by už začít se stavbou železnice k našim zlatým polím, aby se nám ulevilo. Kapitán Mayet se o to jistě postará, má velký vliv ve vládních kruzích. Pak už nebude potřeba stále připlácet a kupovat velbloudy.

Před nějakým časem tu koncertoval krajan, houslista Frančík, pozvali ho na hostinu u guvernéra. Sama Geraldina mu podala bílou kytici. O básníku Kingovi nejsou dodnes žádné zprávy, obávám se, že asi někde bídně zahynul jako chudý zlatokop.

Zlatokopové jsou nyní velmi znepokojováni útoky domorodců, i chovají se k nim velmi nepřátelsky. Zpočátku se dobře snášeli, domorodci nabízeli ryby a ovoce výměnou za tabák a za moderní zbraně, které však vůbec nestřílely. Později si bílí brali všechno bez náhrady a násilím. Těm černým se to nelíbilo a začali napadat bělochy.

Proto se naši zlatokopi dobře vyzbrojili. Domorodci mají jedovaté šípy a oštěpy a veliké dřevěné meče; působí zábavně, když jimi mávají nad hlavou. Rád jsem se díval na jejich hry a boje, když spolu zápasili, namazáni mastí z chřestýšího sádla a z roztlučeného dřevěného uhlí. Někdy se ještě ve mně ozve vzpomínka na divošku Wi-wi, ale slaběji a slaběji, na mou mysl prudce útočí stále nové a nové dojmy. Dříve jsem se musil bránit vzpomínkám jako cestovatelé maličkým mouchám, které v hustých rojích přepadnou každou živou bytost; malé mouchy pokryjí hustou vrstvou lodi, vozy, lidi, koně, takže původní barvu nelze už poznat. Oči ani ústa se nedají otevřít, mouchy všude zalezou.

Jednou jsem potkal na své cestě takovou oběť much. Tělo se podobalo suché mumii. Bráním se vzpomínkám, které vnikají do všech pórů těla. Bzučí v duši a zabíjejí…

Tyto řádky jsou historií katastrofy, vlastně dvou událostí, jejichž souvislost je mi už jasná. Kapitán Mayet a jemu podobní lidé se zasloužili, aby příval neštěstí rozdrtil stavby, plány a sny.

Dozvěděl jsem se, že námořník Elves, tehdy ještě považovaný za muže, byl stižen náboženskou horečkou a šílenstvím. Prokletě zlato! Elvesovi se zdálo, že je u svého cíle. Nabyl ohromného bohatství, jímž by udivil celý svět. Mohl si koupit brilianty Sáry Bernhardtové, jež tenkráte byly prodávány v dražbě, aby umělkyně mohla zaplatit své dluhy. Mohl závodit s milionářem Vanderbiltem juniorem, který právě oslavoval otevření svého nového paláce maškarním bálem, jehož se účastnilo několik tisíc nejbohatších osob západní polokoule.

Ale to všechno bylo Elvesovi ničím, když poznal, že je stále vzdálen svého štěstí jako dřivé, neboť už musí navždy – až do své smrti – zůstat jen panem Elvesem se zohavenou tváří. Jeho tělo je ztuhlé prací, jízdou v sedle a jeho hlas je drsný po džinu. Oči má vybledlé hleděním do dálek. Už se nikdy nemůže stát jemnou ženou s čistou tváří z doby, kdy se v Anglii projížděla na koni po boku svého snoubence. Čas byl neodvratně ztracen. Ani kdyby si v obličeji znetvořená slečna Elvesová, oběť koňského kopyta, dala ukovat zlatou masku na obličej sršící melancholicky svůdným přísluním mladosti – bylo by pozdě.

Nikdy jsem netušil, že námořník Elves byl vlastně ženou. Nyní už vím vše. Byla to kdysi mladá dívka, jež jezdila na koni po zelených pastvinách anglického venkova. Četl jsem o tom v novinách (byl to vlastně ten starý výstřižek z novin), že kůň jí kopytem rozbil tvář. Její milenec ji proto opustil a ona uprchla z domova a nikdy se už nevrátila. Obávala se, aby ji nenašli, a proto čítávala v přístavu listiny vyvěšené na tabuli, obsahující jména přistěhovalců a turistů. Hledala zlato jako lék proti svému neštěstí. Je to podivné, že láska je podrobena takové maličkosti, jako je několik rysů, smazaných úderem koňského kopyta. Nikdy bych tomu neuvěřil. Byl bych měl rád divošku Wi-wi, i kdyby jí byli provrtali nos a navlékli jí do něho kostěný kroužek domorodých krasavic nebo ji ukousli podle zvyku oba články malíčku.

Zohavená tvář paní Elvesové byla opravdu strašlivá – ale co na tom záleží?

Z tohoto rozporu vzplálo náboženské šílenství, které bylo vy užitkováno ředitelem Mayetem a kapitánem Armády spásy panem Bisem.

Bankovní krize byla kapitánu Mayetovi velmi vhod. Těsně předtím než se provalila, podařil se mu výnosný obchod, na nějž rád vzpomíná. V zemi byly desetitisíce Číňanů, kteří sem podloudně připluli. Zlatokopové je nenáviděli, ti žlutí pracovali za nejnižší mzdu a při nejskromnějším živobytí ještě uspořili peníze. Nenáviděli je více než stávkokaze na šachtách, kde se dolovalo po horničku, neboť na otevřených polích byla pomalu sklizena všechna zlatá a lehká žeň a bylo nutné pronikat hluboko do země.

Také my jsme se v dolech na pozemcích, objevených Elvesem, musili zařídit po hornicku. Obrovské skály se zdvihaly nad šachtami jako křídla zkamenělého ptáka, lidé sestupovali do hlubin v proutěných koších na drátěných lanech. Výbuchy dynamitu rvaly zemi. Nahoře drtily stoupy kámen protkaný zlatem. K pohánění strojů bylo potřeba páry, ale vody bylo poskrovnu, a navíc byla znečištěná. Pomýšleli jsme na to, že postavíme obrovský vodovod, jednak pro parní stroje, jednak pro vypírání zlata z drobného štěrku. Chystali jsme se zužitkovat tříště a štěrku rtutí, abychom získali amalgam zlata. Od té doby velbloudi nenosili jen pitnou vodu, ale i rtuť. Slíbili jsme dělníkům podíl na zisku, aby nám neutíkali, kdykoliv se rozkřikla falešná pověst o novém nalezišti.

A právě tehdy vypukla nenávist vůči Číňanům nejsilněji. Žlutí občané byli skromní a prohrabávali zbytky opuštěných hromad na polích, hledajíce drobty zlata, prali prádlo a pekli chléb a dělali všechny práce, jimž se pyšný a zasněný zlatokop vyhýbal. Když se blížili husím pochodem do zlatých polí a na jejich bambusových holích se kolébal jejich majetek v uzlu, byli uvítáni kamením, nadávkami a kletbami. Jejich stany byly spáleny na popel a jejich majetek rozšlapán okovanými botami bělochů, byli zneuctěni uříznutím copu.

Guvernér vyslal vojsko, aby potlačilo bouře a zjednalo pořádek. Ale Číňané se nedali odstrašit a zase zakládali osady, stavěli stany, vařili rýži a pili čaj. Některá města, rychle vyrostlá na zlatých základech, byla obsazena jen Číňany. Mnozí z nich se stali rybáři a zahradníky. Ale nenávist bělochů jim šla v patách.

Jestliže ani zásah vojska nepomohl, co ještě zbývalo? Do věci se vložil bankéř Mayet. Pozval do své kanceláře novináře a podplatil je. Všechny noviny otiskovaly na předních stranách zprávy o nových a bohatých nalezištích zlata za mořem. V krátké době byty z Austrálie vyvezeny tisíce a desetitisíce Číňanů, lodní společnosti bohatly. Ale nové naleziště neexistovalo; ubozí cestovatelé, kteří si koupili lístek za poslední úspory, našli tam za mořem jen pustou zem.

Poznal jsem, že kapitán Mayet je schopen velkých podvodů. Jako oni lodníci, kteří lákají ostrovní divochy od jejich sladkého odpočinku pod palmami líčením blahobytu v jiných krajích, a pak je prodají do otroctví na třtinových plantážích.

A potom přišla ta druhá katastrofa, horší než ta první. Udeřila do Austrálie jako nečekaný blesk. Všechno se v několika dnech zhroutilo, ideály zmizely přes noc.

Krize bank způsobila velký pokles mezd a bídu. Banky padly. Úspory byly vyplýtvány. Stavby byly přerušeny. Myši ohlodávaly knihy ve skladištích. Dým z požárů kroužil nad lesy. Králíci ohlodali ovocné stromy. Školy byly zavřeny. Nebyl chléb a perly byly bezcenné. Voda v zlatých dolech vyschla a velbloudi byli pobiti na cestách, protože klesali únavou.

Černoška Wi-wi byla někde v pustinách a její tělo bylo obíleno sádrou na znamení smutku. Ovce vyhubly na kost a pastevcův roh duněl temně do dalekých lesů.

Tehdy na mně vynutil kapitán Mayet podpis, že se vzdávám podílu na zlatých dolech, které jsou opuštěny a nedávají ani unci zlata. Forrest také naléhá, abych prodal.

Aféra za aférou. Kapitán Mayet putuje na několik dni do koloniálního vězení. Stará část je vystavěna z opuky ještě pro původní trestance, přístavek je z červených cihel jako koloniální nemocnice. Byl však brzy propuštěn. Má vlivné přátele: Geraldina, French a možná že i Alexandr Forrest nebo jeho bratr John mu pomohli.

Teď vím, že mě kapitán Mayet podvedl. Ale je už pozdě. Z ohromné stavby snu o zlatě vypadává cihla za cihlou a všechno se řítí se strašlivým třeskem. Volná země potřebuje zahradníky, vinaře, dělníky. Má zdravé podnebí. Mám tedy vůbec ještě nějakou naději?

Ano, mám dvě ruce!

ČERNÁ LABUŤ

Byl jsem na konci své cesty. Díval jsem se z okna bytu na hlavni ulicí, jak déšť splachuje prach a smáčí město Naděje. Dlažba byla čistá jako parkety a kočáry hrčely lehce jako bubnování černošských žen při slavnostech v buši. Liják smazával v mé duši všechna dobrodružství, vůni dalekých plání, pokrytých trávou a květinami.

Lesk zlata se zamlžil. Netoužil jsem po ničem než po tom, abych odjel domů. Mé cestovní zavazadlo bylo připraveno. Domů!

Doma se snáší vlhký podzimní vzduch na omšelé střechy městečka a v parku strhává vítr ze stromů listí. Zde listí neopadává, jenom kůra z kmene stromů padá jako starý, obnošený šat a obnažuje holý peň jako kosti starého těla.

Srdce se mi svírá nesmírným steskem; chodím po pokoji jako v pohřební síni kolem připravených beden, v nichž jsou nashromážděné památky: štíty, hroty oštěpů a lahvička s jedem, dřevěný dopis s řezbami a dlouhá šňůra Wi-wi.

Po kolejích dráhy, kterou jsme stavěli, ujíždějí vlaky přímkou dlouhou tři sta mil bez jediného záhybu. Kolem dokola jsou pole žloutnoucího obilí. Vím, že i pro mě by tady byl chléb, ale není tu domov.

Nuže sbohem, horká země s papoušky v měnivém peří! Vrabci na starém stromě doma na dvoře jsou moji staří přátelé, kteří na mě nezapomínají. Na mostě, pod nímž teče Jizera, stoji kamarádi s rybářským prutem a házejí širokým obloukem vlasec do proudu, aby vylovili rybu k večeři. Jejich vlasy jsou šedivé jako moje, a oni volají:

„To se už vracíš domů, fantastiku?“

Je pozdě odpoledne a mnozí jdou z továrny po prašné cestě, houpajíce rukama, mají oči zamžené dálkou let a nad nimi svítí kusy obnažených skal. Mají modré košile a vrásky v jejich tvářích jsou písmem starostí a práce.

Také jsi ničeho v životě nedosáhl, můj příteli Cyrile, seděli jsme spolu v jedné lavici ve staré škole naproti zámku. Jak asi vypadáš po tolika letech? Ošuntěly jako starý strom na podzim, máš rozpraskané boty, neboť jsi celý den kráčel za kolečkem po štěrkované cestě za továrnou, a tvůj zelený klobouk, smáčen hojnými dešti a potem tvého čela. podobá se staré a rozpadávající se prašivé houbě. Myslíš si, že vezu domů zlato? Věříš, že budu mít jeden z těch krásných domů se širokými okny do velikých pokojů, kde v zimě sálají obrovská kamna z bílých kachlíků a podlaha tiše praská pod rozvážnými kročeji, zatímco venku na náměstí hustě sněží?

Ach, k jakým trpkým koncům vedou sny, na hony vzdálené od života! Vracím se, obtížen jen zkušenostmi a stářím.

Prší. Půjdu naposled do města, abych se rozloučil se známými. Jsou to většinou lidé z Weld Clubu, které už tak dlouho znám, úředníci z guvernérovy kanceláře. Ale moji přátelé už zde nejsou. Básník King, Elves, vlastně paní Elvesová, Ulrich a jiní. Ulrich mi už koupil lodní lístek na cestu parníkem Gera. Myslím, že nikdy nepochopí, jak toužím po svém domově, zakotvil zde už na dobro. Má rád svůj obchod a Clara je také zdejší. Mají dům, zahradu, děti a účet v bance.

Geraldina na mě nijak nepůsobí, její zlý vliv ustal, jako když z uvadlé květiny vyprchá nebezpečná vůně. Už se mi nezdává o této šílené ženě, mé sny jsou klidné. Provdala se za Richarda Frenche, za toho setníka, jenž chtěl při stávce ve stříbrných dolech házet na dělníky vědra s hořícím dehtem. John Forest byl jmenován lordem a členem panské sněmovny, je zatvrzelým odpůrcem sociálních reforem a osmihodinové pracovní doby. O čem mám mluvit s takovými lidmi?

Něco mě tísní u srdce. Je to stupňující se touha po domově? Nebo všechna ta léta šílené honby za zlatem a práce na stavbě železnice? Od včerejšího večera je to strašně, jako by se mě dotkl otrávený divošský oštěp. Nebyl to asi dobrý džin, co jsme ve Weld Clubu pili. Chutnal nějak divně, jako by v něm byl přimíchán jed. Bláznivá myšlenka!

Jdu a prší na mou hlavu. Z domů zní hudba, slova hádky, píseň, čerpání vody, zvonění prodavačů ledu, kteří si opírají průhledné a zamlžené hranoly o ramena, a kroky listonošů po schodech, zvuk letadel v širé obloze. Černoši jdou, jsou oblečeni v bílé košile, jdou po chodníku a zpívají si nesrozumitelná slova. Číňané mlčí a nikdy se neohlédnou. Běloši kouří a spěchají. Moje loď už kotví V přístavu.

Nastává večer. Velká černá labuť se snáší ke mně jako oblak z hustého, dýmu. Zazní snad strašný výkřik divokého ptáka – nebo je to zpěv uchvacující a sladký jako noc, v níž je možno zabloudit a už se nevrátit? Je to černá labutí píseň. Padám někam db hloubky, hřmí to jako v dolech Kalgoorlie, když odstřelují skálu protkanou zlatem.

Ach, co se to se mnou děje? Proč vrávorám a ztrácím rovnováhu? Zdá se mi, že slyším píseň zlatokopů, nebo je to snad píseň dělníků tam u nás doma?

Bože můj, jaká slabost… Černá labuť se dotýká mého srdce a nastává tma. Posledním zbytkem vědomí chápu, že zítra odpluje má loď s jednou prázdnou kabinou. Odnese na vlnách blíž k domovu jen moje jméno.

Dne 6. prosince 1900

Tělo zůstane tady navěky.

KONZULÁT V PERTHU Dne 6.prosince 1900

Odpovídajíce na Váš dopis s plnou moci ze dne 11. října, sdělujeme, že hotovost z pozůstalosti po zemřelém Josefu Polákovi, majiteli zlatých dolů a inspektoru drah, představuje částku ve výši 2,11.9 liber šterlinků.

Podle přiloženého odpočtu kurátora mezistátního majetku byla částka zaslána pánům V. Ulbrich et Co., Fremantle, jakož i tyto předměty:

stříbrně hodinky

mosazný řetízek se zlatou sponkou

pár knoflíků do manžet

knoflíky a brýle,

jež představují celou pozůstalost.

KONZUL

podpis nečitelný