František Flos

Taje afrických pralesů

PŘEDEHRA VELKÉHO DOBRODRUŽSTVÍ

Zpráva o vjezdu velkého holandského parníku do lourençomarqueského přístavu vylákala davy obyvatel na kamenné hráze.

Příjezd velikých lodí z Evropy do Afriky přináší pobřežnímu obyvatelstvu vždycky vzrušení, avšak na přelomu minulého a tohoto století bývaly evropské lodi v jižní Africe vítány s jásotem a s velkými nadějemi. Celý svět čítal denně zprávy o hrdinských Búrech, kteří bránili svou zemi proti hrabivým Angličanům, toužícím po zlatě a diamantech.

Kraj kolem města Kimberley a pohoří Witwatersrand byly pro Angličany nejlákavější kořistí! Avšak Búrové si chtěli své poklady ponechat pro sebe. A tak byla v jižní Africe rozpoutána válka. Statečným Búrům se sbíhali na pomoc dobrovolníci ze všech končin světa.

Z parníku Hock van Holland se na kamenné nábřeží vyvalily proudy mladých lidí, příští bojovníci, kteří doma odhodili nástroje, opustili selské chalupy, dílny, kanceláře i školy a vydali se za dobrodružstvím. Domácí obyvatelstvo je vítalo výkřiky, máváním a voláním slávy.

O vojenský stejnokroj nových vojáků se nikdo nestaral. Búrům stačilo, měl-li dobrovolník vysoké boty, kalhoty a kabát z pevné látky a byl-li zdráv; dobrou pušku, kožený pás plný nábojů a široký klobouk s kokardou mu přidali sami.

Dobrovolníci se stavěli do řad, a když vytvořili tři kolony, vydali se hned k severozápadu. Museli projít sedmdesát kilometrů portugalským územím, než dorazili ke Krokodýlí řece.

V čele druhé kolony se ozýval český hovor. Již během plavby se na lodi seznámili tři krajané: Karel Stránský, Antonín Drábek a Josef Svoboda. Karel Stránský byl z Polabí. Vychodil nižší průmyslovou školu a uchytil se jako strojník v cukrovaru, ovšem bez naděje, že se tam dlouho udrží; Antonínu Drábkovi, selskému synku od Mladé Boleslavi, vyhořela na podzim chalupa; a Josefu Svobodovi se znechutila řezničina. A proto se všichni tři velmi ochotně vzdali dosavadního povolání a šli hledat štěstí do zámoří. Nikdo z nich se však nepřiznal, že jej hnala do světa i touha po dobrodružství. Nebyli z rodu tuláků, ale spíš příliš zvědaví, chtiví a podnikaví mladí lidé. Věřili, že jen v daleké cizině na ně čeká život plný vzruchu, neobyčejných událostí a velkých úspěchů.

Po mnohých útrapách, hladu, žízni a úžasné únavě dospěli k cíli.

Byli zařazeni do armády búrského vůdce Cronjeho, vybojovali s ním několik vítězných bitev, avšak při útoku na výšinu u Spionkopu byl Karel Stránský raněn do nohy, Antonín Dvořák padl, zasažen kulí do čela, a Josef Svoboda zmizel v davu, který se vrhl na Angličany s nasazenými bodáky.

Se ztrátou krve ztratil Karel Stránský i vědomí a probudil se ze mdlob teprve na obvazišti. Tam se dověděl, že Cronje ustoupil na jih k řece Modderu, kde byl poražen anglickým generálem Robertsem, který nyní pospíchá ke Kimberley, aby město osvobodil. Všichni ranění v kimberleyské nemocnici se ulekli. Věděli, že búrská posádka ve městě je slabá a že se Angličanům neubrání. Jejich obavy se brzy splnily.

Válečná vichřice se přehnala do Kapska. 30. května roku 1902 se Búrové smířili se zlým osudem a uznali anglického krále za svého pána.

Karel Stránský se po třech měsících uzdravil. Zůstal sice ve svém srdci věrným a oddaným přítelem Búrů, ale musel se teď starat o to, aby nezemřel hlady.

Mnozí dobrovolníci se vrátili do svých domovů a někteří vstoupili do služeb Búrů a pomáhali jim v polním hospodářství anebo hlídali jejich stáda. Lidé dobrodružných povah se vypravili do Witwatersrandu, aby hledali a rýžovali zlato pro nově utvořené společnosti. Karel Stránský šel s nimi. Nenašel tam však štěstí, nýbrž jen těžkou práci, a proto se po čase vrátil do Kimberley. O příteli Antonínu Drábkovi věděl, že odpočívá ve společné šachtě pod výšinami Spionkopu, ale o Svobodovi již nikdy nezaslechl ani slova a tak uvázl sám v daleké cizině.

Karel Stránský velmi brzo pochopil, že se musí naučit angličtině, pokud chce získat lepší zaměstnání. Chtěl si vynutit přízeň macechy ciziny trpělivostí, prací a vytrvalostí. Tři roky těžce zápasil jako veřejný posluha, jako umývač nádobí v hotelu, jako čistič obuvi, kamelot a také jako číšník, ale nic si neušetřil. Žaludek dvacetiletého muže dobře tráví; a bílý muž nesmí chodit v městě bos a v hadrech, chce-li získat důvěru zaměstnavatelů. A tak po třech letech marného snažení o trvalé zaměstnání se Karel Stránský vydal do diamantových polí. U anglicko-holandské Společnosti Kimberley-Amsterdam požádal o práci a stal se hledačem nevzhledných kamínků a střípků, z nichž teprve brusiči vyráběli drahé a třpytné brilianty. Jednou se stalo, že v ležení vypověděl službu hloubící stroj. Stránský se protlačil hloučkem zevlujících dělníků a uchopiv páku snažil se ji stlačit.

„Co si to dovolujete, člověče?“ vykřikl dozorce a hrubě Karla odstrčil.

„Chci vám pomoci, jsem strojník,“ odpověděl Stránský klidně a směle hleděl dozorci do očí.

„No, jestli tomu rozumíte, tak to spusťte,“ řekl dozorce mírněji a poodstoupil, aby zahnal lelkující dělníky.

„Nejdřív musím zjistit, proč stroj nepracuje,“ odpověděl Karel a již zkoušel záklopky a převody a prohlížel ložiska. Po důkladné prohlídce pravil, otíraje si ruce: „Ještě štěstí, že stroj stojí. Za čtvrt hodiny by bylo po ložiskách a mohli byste ho hodit do starého železa. Kde je váš strojník?“

„Před dvěma hodinami jsem ho vyhodil jako nenapravitelného pijana. Proč se ptáte?“ odpověděl dozorce hněvivě.

„Protože se vám odměnil,“ řekl Karel, „písek v ložisku a klíny v šoupátkách se neobjevují náhodně.“

Hrubý dozorce zaklel, ale hned nato se otázal:

„Dovedl byste stroj spravit?“

„Jistěže, ale musel bych některé části rozebrat,“* odpověděl Stránský.

„Tak se hned dejte do práce!“ rozkazoval dozorce, „a snažte se, aby stroj zas brzo běžel. Promarnili jsme už spoustu času.“

„Dnes to nebude,“ odpověděl Karel s úsměvem, „snad zítra.“

„Jděte ke všem čertům!“ hněval se dozorce.

„Děkuji za vyzvání,“ řekl Stránský zdvořile a odstoupil od stroje.

„No, no! Snad jsem vás neurazil?“ slevoval dozorce ve svém hněvu. „Odpoledne se přijdu podívat na vaše zázraky.“

Karel Stránský si v pozdějších letech často vzpomněl na tuto rozmluvu, neboť právě tenkrát obrátila k němu cizina laskavější tvář. Celý rok potom obsluhoval stroj, ale jen pomalu a nerad si zvykal na život v táboře mezi černochy, míšenci i bílými dobrodruhy, jež sem náhoda svála ze všech končin světa, aby vybírali z hlíny kamínky, vypírali je, třídili a vážili. Ačkoli přísný kázeňský řád zakazoval hádky a rvačky, přesto museli dozorci neustále ulévat ohníčky svárů a často trestat provinilce. Největší tresty stíhaly zloděje. Společnosti totiž záleželo především na tom, aby ani jediný kamínek nebyl odnesen z ležení a nebyl prodán pod rukou.

Černoši přebývali v nízkých barácích a z tábora nevycházeli. Zato běloši a míšenci občas odběhli do města, aby tam prohýřili těžce získanou mzdu.

Správní rada Společnosti Kimberley-Amsterdam sídlila v paláci ve městě a do tábora vysílala týdně jen pokladníka. Stránský si na život v táboře těžce zvykal. Často ho přepadal stesk po příjemnějším prostředí. Dozorce sice brzy změnil své chování k mladému strojníku, vyhledával ho a chtěl se s ním spřátelit, ale byl to člověk hrubý a nevzdělaný, starající se jen o své zaměstnání, zábavu a zisk.

Tak míjel den za dnem, až neočekávaná návštěva správní rady v táboře přinesla změnu do života Karla Stránského. Předseda správní rady, anglický inženýr, věnoval zvláštní pozornost strojům, a tak poznal, že Stránský není obyčejný řemeslník, nýbrž teoreticky vzdělaný odborník. Ačkoli byl inženýr Smolett starší pán, přece se zajímal o mladé a snaživé lidi. Karel se mu zalíbil zevnějškem i odbornými vědomostmi, a proto se rozhodl prozkoumat i jeho povahu.

Vešel i do Karlova bytu a podivil se, jak si mladý strojník dovedl pěkně upravit chudou domácnost. Stolek, židle a skříň z mořeného dřeva a polní železné lůžko se složenými přikrývkami tvořily veškerý nábytek, ale bílé zdi a čistá prkenná podlaha vítaly hosta přívětivě a zvaly k pobytu. Inženýra mile překvapily květiny a knihy.

Knihy byly v táboře úkazem vskutku překvapujícím. Byly ovšem jen tři a dost odřené. A když inženýr Smolett po nich zvědavě sáhl, byl zklamán, neboť nebyly anglické! Na inženýrův tázavý pohled Stránský odpověděl:

„Jsou to české knihy, pane předsedo, jediná upomínka na mou vlast, kterou jsem tak lehkomyslně opustil.“

Na počátku tohoto století většina Angličanů mnoho nevěděla o Čechách, avšak inženýr Smolett aspoň věděl, že Karlovy Vary, v nichž se kdysi léčil, leží v Čechách.

„Mluvíte velmi dobře anglicky,“ pravil, „netušil jsem, že jste Slovan,“ a dodával: „Pochybuji, že jste zde spokojený, neboť člověk, který má rád knihy a květiny, miluje i společnost vzdělaných lidí. Kdybyste si přál vrátit se do města, našel bych pro vás zaměstnání v našich kancelářích.“

Karel inženýrovu nabídku radostně přijal. Na důkaz úmluvy si stiskli pravice.

A tak již příští měsíc se stěhoval do Kimberley, aby v paláci Společnosti pracoval jako úředník. Předseda, inženýr Smolett, se mu postaral o zajímavou práci a dobrý plat.

V novém prostředí Karel Stránský okřál jako zalitá květina. Nyní si mohl dopřát pohodlného bytu, pěkného prádla a šatů, knih a různých zábav. Seznámil se s ostatními úředníky a býval zván do společnosti. Mladý, sotva čtyřiadvacetiletý muž pěkného zevnějšku a vzorného chování byl všude vítán. Nikdo nepochyboval o jeho šťastné budoucnosti, neboť předseda správní rady Společnosti R. Smolett se netajil, že mladému muži přeje. Úmyslně nechal Karla projít všemi odděleními a tak se snaživý mladík všestranně zapracoval.

Po desítileté službě se Karel Stránský stal ředitelem jednoho oddělení, získal právo poradního hlasu ve správní radě Společnosti a byl — pánem.

Společnost Kimberley-Amsterdam měla své brusírny v Amsterdamu, středisku obchodů s diamanty. Doprava nebroušených kamenů z Jižní Afriky vyžadovala zvláštní péči a opatrnost. Vzácné zboží muselo být dovezeno do přístavu a tam svěřeno lodi a v Holandsku opět přeneseno do kanceláří Společnosti. Co tu bylo příležitostí pro nepoctivé lidi a co peněz musela Společnost platit za pojistky!

„Zakoupí-li Společnost letadlo nejspolehlivějšího typu,“ pravil jednou ředitel Karel Stránský na kterési poradě, „může se zboží dopravovat rychle, bezpečně a laciněji.“

A tak po třech měsících přistálo na letišti v Kimberley krásné letadlo a anglický pilot s mechanikem oznámili předsedovi správní rady, že nastupují do služby.

Prvního letu přes Afriku, ne příliš odchylného od směru poledníku, se zúčastnili předseda správní rady Společnosti a navrhovatel koupě — Karel Stránský!

Již po prvním letu shledal Karel Stránský, že je z těch, kdož se zrodili pro létání. Naučil se létat a prostudoval všechny obory, jež s aviatikou souvisejí. Byl vždycky šťasten, když vzlétl do nesmírného vzdušného oceánu. Nezanedbával své povinnosti jako ředitel Společnosti, ale stal se letcem amatérem. Dva roky nato sám pilotoval letadlo do Amsterdamu.

Anglicko-holandská Společnost Kimberley-Amsterdam oceňovala výhody při dopravě nebroušených kamenů vzduchem, a proto kupovala stále modernější stroje. Starších strojů se pak užívalo ke kratším letům. Společnost už zaměstnávala několik pilotů, avšak ředitel Karel Stránský byl uznáván jako mistr.

Když Společnost Kimberley-Amsterdam zakoupila v roce 1930 nejnovější letadlo amerického typu, odhodlal se již skoro padesátiletý Karel Stránský k letu z Kimberley do Káhiry bez přestávky. Bude řídit stroj sám; vždyť poveze veliké poklady: drahé kameny a syna! Letadlo nezatíží, neboť kromě Alana poletí s ním už jenom mechanik. Alan právě dokončil středoškolská studia a podle otcova i vlastního přání bude studovat na evropských vysokých školách. Otec a syn se neradi loučí na delší dobu, avšak Alanovu budoucnost může zajistit jen důkladné a všestranné vzdělání…

KAPITOLA I

Alan se připravuje na velký let

Byl konec února roku 1930. V dvoupatrové vile, v níž bydlel ředitel Karel Stránský se svým sedmnáctiletým synem Alanem, bylo celý týden živo. Služebníci snášeli šatstvo, prádlo, obuv, přikrývky, podušky, rakety, golfové hole, zbraně, pásy plné nábojnic a vše ukládali do košů, vaků a beden. Nejvíc byl zaměstnán mladý student. Co mu také jiného zbývalo, když neměl matku, která by pro svého jedináčka všechno nejlépe uspořádala. Již před třemi roky položili Alan s otcem její zlaté ruce křižem nad ztichlé srdce a sami dva odnesli vychladlé tělo, aby je pohřbili v hájku, v němž maminka za života nejraději prodlévala. Z oken vily viděli na bílý náhrobek, stále ozdobený květinami, a věřili, že i maminka se k nim z pahrbku dívá…

Když se ředitel Karel Stránský vrátil v poledne z kanceláře k obědu a spatřil řadu kufrů, vaků a košů, spráskl ruce a ironicky prohodil:

„Milý Alane, jestli si myslíš, že letadlo je dopravní parník, pak se hluboce mýlíš.“

„Ale dovol, tati, nemohu přece přijít do Evropy bez šatů, prádla a obuvi,“ bránil se mladík.

„Na to všecko stačí plná tobolka, můj milý. Za peníze koupíš v Evropě všecko, a lepší jakosti. Dvě košile, půl tuctu kapesníků a ponožek ti stačí.“

„Tati, dovol mi, abych si všechny ty věci směl vzít s sebou. Jsem na ně zvyklý a kdykoli vezmu některou z nich do rukou, vzpomenu si na Kimberley, na tebe a na maminku. Bez těchto věcí bych se cítil naprosto opuštěný a nesmírně by se mi stýskalo.“

„Nu dobrá, tak se tedy odpoledne pokus tu svou »nepostradatelnou« výbavu naložit do letadla. Mimoto si přeji, abys povečeřel s mechanikem v hostinci blízko hangáru a abys šel brzy spát do letadla, kde už máš připravené lůžko. Startovat budeme zítra ve tři ráno. Teď ale musím odejít, mám ještě v kanceláři moc práce. Tak na shledanou zítra při snídani někde poblíž rovníku!“

Než odjel naložený povoz k hangáru, šel Alan k maminčině hrobu. Loučil se nadlouho. Snad až za rok za dva mu tatínek dovolí přiletět na prázdniny, protože na cestu sedm tisíc kilometrů dlouhou se nemůže vydávat často. Alan sliboval mrtvé mamince, že na ni nezapomene, i kdyby ho osud zanesl na jinou planetu, a že se zas vrátí.

Ředitel Stránský byl přísný otec a vždycky vyžadoval poslušnost. Proto Alan splnil vždycky jeho rozkazy a již v deset hodin večer ulehl na pohodlné lůžko v kabině letadla. Nová letadla jsou dobře a účelně vybavena. Z pohodlných lenošek se dají upravit lůžka, z vysunovatelných desek stoly a záclonami lze rozdělit kabinu na útulné koutky. Každé dutiny je využito pro důležité potřeby, pro lékárničku, příruční knihovnu, pro nádoby a nástroje; ba v postranicích lenošek jsou složeny i zvláštní záchranné pásy, které při pádu do vody udrží cestujícího na hladině.

O tom všem Alan věděl, protože často podnikal s otcem krátké lety, a naučil se dokonce pilotovat letadlo. Usnul velmi brzy a bez obav. Čeho se taky obávat, když mechanik sedí na schůdkách a rozmlouvá s dozorcem hangáru.

Alan spal klidně a beze snů. Náhle však pocítil závan chladného vzduchu a vracelo se mu vědomí. Tu mu zas připadalo, jako by spadl do moře, jako by mu protivně páchnoucí voda zalévala ústa i hrdlo a jako by ho cosi táhlo ke dnu. Ucítil ještě náraz, zaslechl hukot vln a utonul…

KAPITOLA II

Zločin

Ještě odpoledne musel ředitel Karel Stránský vykonat spoustu práce. Nebroušené drahé kameny byly ovšem již vybrány a rozděleny podle velikosti a tvaru do kožených váčků, což vykonali úředníci, kteří nyní trojmo vyhotovovali seznamy. Na ředitele čekal jiný úkol. Bude nepřítomen čtrnáct dní, a proto musí sepsat rozkazy pro své oddělení, aby veliký a rozsáhlý podnik nevybočil z pravidelného chodu. Mimoto byla svolána na třetí hodinu odpoledne schůze správní rady, na níž budou projednávány důležité obchodní i správní věci.

Správní rada v Kimberley se starala především o naleziště, o tábory, o dělníky a o jejich dostatečný počet a náležitou práci. Ale také doprava surového zboží a jednání s místními úřady náležely k jejím povinnostem, i když byla jen odbočkou hlavního stanu v Amsterdamu. Tam obratní brusiči stonásobně zhodnocovali prosté kamínky, tam se obchodovalo a odtud přicházely peníze do Kimberley, jako krev ze srdce do údů.

Občas bylo třeba, aby některý vedoucí pracovník podnikl služební cestu z Kimberley do Amsterdamu. Osobní návštěva odpovědného úředníka, který si za léta získal naprostou důvěru, ušetřila mnoho dopisů. Proto si ředitel Stránský zapisoval všecko, co tížilo správní radu v Kimberley, co si přála i co navrhovala. Porada se protáhla na tři hodiny, a když předseda správní rady zval Stránského na večeři na rozloučenou, Stránský poděkoval a spěchal domů, aby se po skrovné večeři trochu prospal. Poručil služebníkovi, aby ho o půlnoci probudil a připravil mu kávu.

Rozkaz nebylo třeba udílet, neboť když sluha o půlnoci klepal na dveře ložnice, ředitel mu odpověděl, že se již strojí.

Podle ustáleného zvyku dojde ředitel do kanceláře Společnosti ve dvě hodiny po půlnoci a přijme z rukou pokladníka vak s kameny. Potom vstoupí do auta, které ho odveze na letiště. Dělo se tak z opatrnosti, neboť nikdo se nemohl spolehnout, že odlet letadla zůstane utajen před dobrodruhy čekajícími na vhodnou příležitost k loupeži.

Ředitel Stránský si sice vložil do kapsy pláště nabitý revolver, ale nemyslel přitom na nebezpečí, nýbrž na Alana a kladl si otázku, jak se synovi spí v kabině a neprobudí-li se při startu.

Šťastně došel do paláce, poděkoval vrátnému za pozdrav a vystoupil do prvního patra. Když překročil práh pokladny, ucítil prudkou ránu do hlavy a pak ztratil vědomí…

Po několika málo minutách vyšel z kanceláře pokladníka „ředitel Stránský“ a sestupoval po schodech. V ruce nesl těžký kožený vak, spíše torbu uzavřenou železným rámem a dvěma zámky. „Stránský“ si zdvihl límec pláště a stáhl širokou střechu klobouku jistě jen proto, že vanul chladný vítr. Přesto ale zaslechl přání vrátného, aby šťastně cestoval a zdráv se vrátil. Poděkoval vrátnému, který vyšel na chodník a díval se, jak „ředitel“ vstupuje do auta.

Auto se rozjelo k letišti tichými a pustými ulicemi města. Když vyjelo na silnici, muselo zmírnit rychlost, neboť je obklopila tma a jen světelné kužely, předbíhající auto jako světlonoši, vedly je po správné cestě.

Ačkoli šofér byl zaměstnancem Společnosti, přece přijal od laskavého „ředitele“ spropitné. Auto zastavilo před hangárem. Letadlo již stálo na volném prostranství připraveno k odletu.

Šofér váhal s návratem do města, ale když spatřil stín muže, patrně mechanika, který přicházel pro těžký vak, nesměl již otálet.

Jakmile muž s vakem vstoupil do letadla, div neupadl, jak se rychle obrátil.

„Cože? Nepodařilo se to?“ vykřikl na svého společníka.

„Jen klid, Pedro,“ pobízel ho druh, „všecko je v nej lepším pořádku, zavři dveře, sedni k mašině a leť!“

„A co ten na lůžku?“ otázal se Pedro, zlostně pohlížeje na nehybné Alanovo tělo. „Proč ses ho nezbavil? Na tebe není spolehnutí, Omare.“

„I mlč! Dal jsem mechanikovi a dozorci hangáru tolik voňavky, že se nevzpamatuji až zítra v poledne, a tenhle kluk dostal zbytek, který stačí na celý den.“

„Až se vzneseme hezky vysoko, tak ho vyhodíme,“ mínil Pedro a věnoval pozornost letadlu.

„Na vyhození je dost času, až se vzdálíme od Kimberley.“ řekl Omar a prohlížel si mapu.

Oba ničemové se dorozumívali hantýrkou. Znali se již dva roky. Setkali se ve Španělsku. Po mnohých příhodách se octli v Maroku, kde se dali najmout na nákladní loď plující do Kapského Města. Tam slyšeli o zaslíbené zemi, diamantových polích a o zlatonosných rudách v Transvaalu a neodolali svůdnému volání. V Transvaalu se dožili zklamání. Na vlastní pěst nebylo dovoleno sbírat diamanty ani kutat zlato. Majitelé kutacích výsad vyžadovali od dělníků tuhou práci, od které oba dobrodruzi prchali. Nouze je však donutila, že přece okusili trpkého léku. Trpělivě však čekali na příležitost k loupeži.

O chystaném letu se Omar dověděl od služebné jednoho z úředníků a obratný Pedro pátral po podrobnostech. Pedro byl člověk schopný všeho, i vraždy. V poledne se mu podařilo proklouznout do paláce a skrýt se v podkroví. Zde čekal až do noci. Nejprve srazil obuškem pokladníka, jehož spoutal a umlčel roubíkem, potom číhal na ředitele Stránského a překvapil ho při vstupu do kanceláře. Zajistil ho také pouty a roubíkem. Pak si oblékl Stránského plášť, nasadil si jeho klobouk a zdvihnuv těžký vak sestupoval zvolna do přízemí. Nezapomněl ani na ředitelovo lehké kulhání, a tak oklamal vrátného i šoféra.

Lupiči si vymysleli plán chytře. Poletí obvyklou cestou až do Chartúmu, tam však odbočí k východu přes Rudé moře do Cařihradu, kde Omar zná překupníka.

Mohutný Douglas pracoval skvěle. Letěl jako dravec a hřměl jako meteor. Nádrže byly plné, počasí nádherné, a tak lupiči nepochybovali, že po dvacetihodinovém letu spatří cařihradské letiště.

Až dosud se všecko dařilo podle plánu a lupiči se již těšili na několik let veselého a bezstarostného života, jež jim přinese zpeněžený lup. Krajinám ubíhajícím pod letadlem nevěnovali mnoho pozornosti, ba zdálo se, že na Alana zapomněli.

Alan se probudil teprve kolem desáté hodiny dopoledne. Hlava ho bolela a cítil, že se mu zvedá žaludek. Po chvíli se mu v mysli vyjasnilo a předměty, které se před jeho zraky dosud točily, se ustálily. Spatřil záda dvou mužů v pláštích a jejich skloněné hlavy. Byl přesvědčen, že je to otec, který pilotuje, a mechanik, jenž pozoruje ubíhající krajinu. Uspokojeně zavřel oči a znovu dřímal.

Ale již za několik okamžiků ho probudil prudký, trhavý pohyb.

S námahou otevřel oči. Na desce svítilo výstražné červené světlo.

Co se stalo? Alan poplašeně zdvihl hlavu, a opíraje se pažemi o lůžko, vyděšeně hleděl na cizí obličej. A když se pilot obrátil a rozkazoval: „Rychle padáky!“, Alan vykřikl, neboť poznal, že letí s cizí posádkou. Obličeje cizích mužů prozrazovaly strach.

Muži spěchali a na Alana zapomněli. Chvatně si přivazovali padáky na záda, a když větší z nich zdvihl kožený vak, otevřel boční dveře a vrhl se směle do vzdušně propasti, jeho druh skočil pohotově za ním.

Závan chladného vzduchu Alana zcela probudil. Rázem pochopil, že je zle. Poučil ho o tom pohled na výškoměr a rychloměr. Letadlo rychle klesalo a mladík si uvědomil, že se může zachránit před prudkým pádem jen klouzavým letem. Vzpomněl si, že v takovém případě je třeba vypnout motory a udržet stroj v rovnováze.

Stroj poslechl jako ušlechtilý kůň, zakroužil jako dravec, jenž se chystá spočinout na skalním útesu nebo na vrcholu stromu. Alan se pokoušel udržet letadlo nízko nad pralesem. Doufal, že při mírnější rychlosti klesne letoun do korun stromů jako do podušek.

Prožíval strašné okamžiky. Každou chvílí očekával náraz.“ Zřítí-li se letadlo šikmo, zasekne se do korun stromů jako nůž a rozdrtí se.

Alan teď neměl kdy přemýšlet o záměně osob v letadle, zato si uvědomoval, že při pádu letadla bude smrt rychlá. Přesto však, když viděl blížící se prales, si vzpomněl, jak se kterýsi letec zachránil tím, že vklínil letadlo mezi dva silné stromy.

Pud sebezáchovy je u každého tvora mocný a nutí ho, aby využil všech svých sil a schopností. Alan v poslední vteřině šťastně hnul volantem. Pak pocítil prudký náraz, při němž upadl a ztratil vědomí.

Letadlo se zakleslo do obrovské koruny stromu tak pevně jako klín do rozštěpu. Poděšený pták vylétl s křikem nad prales a zmateně mával křídly, jako by byl postřelen či uchvácen vichřici. Zlomené větve spadly k zemi a ohnuté ratolesti se narovnaly a po chvíli uklidnily.

Kapitola III

Alan se ocitá v novém světě

Jak dlouho ležel v bezvědomí, to Alan nevěděl. Když se však probudil, necítil již protivný zápach chloroformu ani bolest hlavy. Chvíli ještě ležel na podlaze kabiny a uvědomoval si, že katastrofu šťastně přežil. Na nakloněné podlaze se válely rozházené knihy, dveře bezmocně visely na jediném pantu a všude panoval nepořádek a nelad. Jen lenožky a lůžko, připevněné k podlaze pevnými šrouby, neutrpěly škodu. Ovšem daleko větší zkázu jistě utrpěl vnějšek letadla. Alan se o tom musí ihned přesvědčit. Teprve potom vypátrá, proč letadlo havarovalo.

Ve dveřích se Alan překvapeně zarazil. Na okolních stromech spatřil hejna velkých opic. Bílým plátěným šatem a sportovní čapkou na hnědých kučerách se štíhlý a udivený mladík jistě jevil černým tvorům jako nadpozemská bytost, protože sborem vykřikli: „Waka, Waka!“ a strnuly.

Na chvíli nastalo ticho. Když se Alan konečně vzpamatoval z překvapení, zpozoroval, že nahá těla černých tvorů nejsou porostlá srstí! Zároveň si uvědomil, že záhadní obyvatelé pralesa jsou velcí asi jako desíti až dvanáctiletí chlapci, ačkoli jejich obličeje vypadají staře.

Kdyby takovéto setkání zažil některý evropský jinoch, byl by snad prchl anebo se dopustil nějaké nerozvážnosti, avšak Alan byl Afričan. Pochopil, že černé bytosti na stromech jsou trpaslíci — Pygmejové.

A když se znovu ozvalo: „Waka! Waka!“, Alan se rozhodl sešplhat po stromě na zem. Nevěděl sice, jak na to budou malí divoši reagovat, ale risknul to, protože věděl, že by se ani v letadle neubránil. Snad bude moudřejší, pokusí-li se získat jejich přátelství. Na zbraň ani nepomyslil. Naposledy se ohlédl po útulné kabině a potom se směle spustil na nejbližší větev.

Jeho sestup působil na trpaslíky jako povel. S úžasnou opičí obratností se spouštěli z větve na větev a byli všichni na zemi dříve, než Alan dospěl k silnému kmeni. Naštěstí se mohl zachytit pevné ovíjivé rostliny a bez úrazu sešplhat.

Trpaslíci odstoupili a kolem stromu uzavřeli široký kruh. Alan stál chvíli bezradně. Potom se však rozhodl a popošel k nejstaršímu. Trpaslíci však před ním ustupovali. Alan na ně vlídně mluvil, podával jim ruce a usmíval se, ale divoši vytrvale ustupovali. A tak všichni poznenáhlu vyšli z pralesa na travnatou mýtinu, ne příliš rozsáhlou a jakoby zapadlou do pralesů.

Pod košatými stromy Alan spatřil rozdrbané chatrče, vyrobené z tenkých kmenů svázaných houžvemi a pokryté velkými listy a trávou. Když došel na ušlapané volné prostranství, poznal, že se octl v osadě. A protože divoši před ním stále ustupovali, usedl na kmen vyvráceného stromu.

V chatrčích se krčily ženy a drobné břichaté děti. Nikdo z divochů neměl na sobě oděv, nikdo ani nejmenší ozdobu, jen kolem boků jim visely kusy stromové kůry nebo zástěrky z trávy. Těla trpaslíků byla souměrná a pěkně vyvinutá. Byli to silní, obratní lidé s vysokými čely, černými krátkými vlasy, rovnými nosy s roztaženými chřípěmi a velkými ústy plnými zdravých zubů. Jejich kulaté obličeje a široce rozevřené oči prozrazovaly mírumilovnost. Bylo zvláštní, že tito lidé nebyli tetováni. Z toho, že divoši měli malé ruce, Alan usoudil, že se nezaměstnávají těžkou prací.

Už hodinu seděl Alan uprostřed kruhu a byl bezradný. Bezděky si vzpomněl na knížku o Gulliverovi, který na svých cestách po světě také zapadl mezi trpaslíky. Ale Gulliverovi bylo hej, mohl si je stavět na dlaň jako neškodné panáčky, zatímco tito chlapíci mohli být možná velmi nebezpeční.

Pojednou se Alan rozhodl, že se pokusí o návrat do letadla, neboť pocítil veliký hlad. Avšak dříve než vstal, spatřil tři starce. Přicházeli od chatrných příbytků a přinášeli velké listy a jakousi nádobu.

Bylo zřejmé, že se blíží s bázní a úctou. Když položili listy, na nichž vonělo upečené maso, a tykev plnou tekutiny k Alanovým nohám, dávali hostu srozumitelnými posunky najevo, aby jedl. Potom zkřížili paže na prsou a pomalu ustupovali.

Alan se usmál, poděkoval, čemuž ovšem nerozuměli, a zdvihl maso k ústům. Bylo to ptačí maso. Příjemně vonělo, ale nebylo slané. Alan přesto snědl několik soust a zapil je lahodným, sladce nakyslým nápojem. Uhodl, že pije palmové víno.

Chování divochů se rázem změnilo. Protože host přijal pokrm a nápoj s libostí, stal se vítaným. Nepohrdl malým darem, byl tedy přítel.

Malí starci se zvolna přiblížili, jako by očekávali rozkazy. Alan nevěděl, co má dělat, a tak jim alespoň poklepal na ramena a pohladil je po tvářích. Tím otevřel stavidla jejich výmluvnosti. Starci štěbetali jako ptáci. Ale Alan nepostřehl z jejich štěbotu nic jiného než slova, která již zaslechl: „Waka, Waka“. Z tónů hlasů poznal, že se na něco ptají. Alan jim chtěl vyjádřit, že se míní vrátit k letadlu. Proto zdvihl paži, což černé hostitele patrně velmi uspokojilo. Kývali hlavami a plácali se dlaněmi do boků.

Tenkrát Alan ještě nevěděl, že kmen Tiki-Tiki věří ve všemohoucího Waku, bytost, jež sídlí na nebi a dává lidem zdraví a dobré úlovky. Patrně se tedy Alana tázali, je-li sám Waka, či jeho posel, a když Alan zdvihl paži, pochopili, že přišel shůry.

Starci doprovodili Alana do pralesa k obrovitému stromu, na němž uvázlo letadlo. Když viděli jeho rozpaky a neobratné pokusy vyšplhat se po tlustém kmeni, požádali ho posunky, aby usedl pod strom a rozběhli se do pralesa. Asi za půl hodiny se vrátili a přinesli pružné silné pruty ovíjivých rostlin a obratně je otáčeli kolem kmene. Vyrobili tak řadu hrubých prstenů, od paty stromu až ke koruně. Alan se jich mohl zachytit rukama, ba mohl o ně opírat i nohy a tak snadno vystoupit až do koruny, kde lezení bylo již lehké.

Alan vyzval starce, aby lezli za ním. Uposlechli sice výzvy, avšak usadili se na větve a dívali se za Alanem, který zmizel v trupu letadla.

Alan si oddechl. Avšak hned si uvědomil, že se musí laskavým hostitelům odvděčit. Přemýšlel, čím by je měl obdarovat. Neměl ani cetky a laciné drobné zboží, jímž běloši šidí domorodce při výměnném obchodě, avšak vzpomněl si na kterýsi cestopis, v němž cestovatel líčí, jak vzácnou věcí je pro domorodce drát. Otevřel tedy rychle skříň na nástroje a tam našel svitky železného, mosazného a měděného drátu. Štípacími kleštěmi oddělil z každého svitku několik metrů a vynesl je ven.

Cestovatel nelhal. Starci chtivě sáhli po lesklých drátech, švitořili, smáli se a potom bez rozloučení sjeli jako opice ze stromu a pospíchali k osadě. Mladý Wakův posel je obdaroval tak bohatě, že mu celý kmen nemůže být nikdy dost vděčný!

Alan potřeboval klid. Musel si promyslit tolik věcí, objasnit tolik událostí a učinit rozhodnutí o svém osudu.

Byl trosečníkem a zajatcem. A jako každý trosečník a zajatec horoucně toužil po návratu mezi své. Nejdříve musí prohlédnout letadlo, jenž by mu nejspíš mohlo umožnit návrat. Shledal, že havárie letadla nebyla způsobena nedostatkem benzínu. Proto hledal dále a zjistil, že se uvolnil list vrtule a že motor vyklouzl.

Znova se v Alanově mysli ozvala vzpomínka na dva dobrodruhy, kteří vyskočili s padáky. Tato vzpomínka byla provázena řadou důležitých úvah a otázek. Zachránili se? Uprchli, anebo budou hledat letadlo? Přivede je náhoda, nebo zlý osud zpět k Alanovi a pokusí se ho zabít? V které oblasti střední Afriky letadlo spadlo a kde a jak daleko je cesta spojující divočinu s velkou osadou, v níž by mohl nalézt průvodce, který by ho vyvedl z pralesů?

A protože se narodil v Africe, Alan si uvědomoval, jaké nebezpečí ho může ohrozit. Vždyť život bělocha ohrožují v pralese nejen četné šelmy, nebezpeční velcí býložravci, hadi a jedovatý hmyz, ale i domorodci. A proto se jinoch rozhodl, že bude krajně opatrný.

A co když selžou všecky pokusy o útěk? Jak si zařídí svůj život mezi trpaslíky, aby si zachoval jejich přátelství a snad i ochranu?

Alan prohledal všecky zásuvky, avšak mimo svou loveckou pušku a dlouhý pás s nábojnicemi jinou zbraň nenašel. Objevil ovšem kuchyňský nůž a různé nástroje potřebné pro opravu letadla, našel i několik kuchyňských potřeb a zajásal, když objevil sáček kuchyňské soli. Otec a mechanik se postarali, aby na dlouhé cestě netrpěli hladem a dali naplnit koš chlebem, suchary a konzervami: ba byly tu i dvě láhve piva a láhev vína. Ale všecko stačí tak na týden, nejvýš na dva, ale co potom? Mechanik patrně zapomněl na skříňce benzínový zapalovač a v pracovní kazajce, složené ve skříni, krabičku zápalek. Když Alan rozložil na lůžku peněženku, kapesní nůž, tři klíčky, kapesní hodinky, kalendářík a hrstku kovových mincí, smutně se usmál a nahlas pravil:

„Jsem tu jako Robinson, ale jsem bohatší. A když Robinson dovedl učinit z ničeho mnoho, proč já bych se měl lekat budoucnosti? Každý den mi přinese práci a snad mezi těmi malými chlapíky najdu i svého Pátka, který bude mým druhem a pomocníkem.“

Když Alan povečeřel, upravil si lůžko. Pak zamkl dveře a uložil se ke spaní. Usnul ihned. Neslyšel řev šelem vydávajících se na lov ani neviděl hvězdy třpytící se nad pralesy. Odpočíval v letadle bezpečně jako jádro ve skořápce, nebo spíše jako ptáček v dobrotivé boží dlani.

KAPITOLA IV

Alan kovářem

Pohled na hodinky vyspalého Alana poučil, že už je šest. Rychle vstal, umyl se a ustrojil, a než si připravil snídani, otevřel dveře, aby si vyvětral. Jak se však podivil, když na větvích pod letadlem spatřil známé tři starce. Patrně mu přinesli snídani, neboť jakmile ho uviděli, zaštěbetali cosi a posunky ho zvali, aby sestoupil.

U kmene stromu opět leželo na listech pečené maso a vedle hromádka ovoce. Alan by byl raději vypil šálek teplé kávy nebo čaje, ale nechtěl urazit domorodce, a tak rychle sestupoval po nezvyklém žebříku. Přinesl si trochu soli a velmi překvapil starce, když si maso posolil. Dnes mu chutnalo mnohem lépe, přesto však jedl střídmě. Zato snědl dvě hrsti lahodných peckovic.

Po snídani se vydal se starci do osady. Dnes před ním již nikdo z mužů bázlivě neustupoval, jen ženy a děti pohlížely na něho z úkrytů. Starci uvedli bílého jinocha do svých chýší, podobných spíše nepořádným ptačím hnízdům než lidským obydlím. Alanovi připadali tito lidé jako nejchudší z lidského pokolení. Neměli ani nábytek, ani nástroje, ani šaty, ani obuv, a mimo luk a šípy neměli ani zbraně. Neobdělávali půdu a živili se jen lovem a ovocem. Ale i ty jejich luky a šípy byly nedokonalé. Pružné pruty, napjaté pevnými tětivami spletenými ze žíní pakoně, a těžké hůlky s hroty z kostí nebo z ostrých úlomků kamene, to byla všecka jejich výzbroj, ba ani kopí neznali. Teprve později se Alan očitě přesvědčil, jací jsou obratní a vytrvalí lovci a jak statečně zápasí s levharty, lvy, nosorožci a snad i slony!

Alan prodlel celý den v osadě a nevycházel z údivu. Těšilo ho, jak trpaslíci zužitkovali jeho dary, jež starci spravedlivě rozdělili. Ženy si ozdobily krky a paže drátěnými náhrdelníky a náramky a muži zas využili drátu k zpevnění hrotů šípů a k výrobě ok na zvěř. A když Alan ukázal lovcům, že se dá z tuhého železného drátu udělat udice, a když je poučil, jak je třeba nastražit návnadu, aby po ní ryba chňapla, radostně vykřikovali a smáli se jako děti.

Blahoslavená budiž kresba, kde je slovo a písmo nesrozumitelné! Obrázku rozumí každý, třeba je kreslil učitel dřívkem v písku, jak to musel dělat Alan.

Čím více Alan poznával prostinký život divochů, tím více a usilovněji přemýšlel, jak jim usnadnit život a jak jim pomoci. Chtěl rozdávat dobro, aby nemusel přemýšlet o svém strašném osudu a netrápil se v zajetí nudou.

Rozhodl se, že v noci bude přebývat ve svém vzdušném paláci, ale za dne že bude žít s těmito pralesními lidmi, kteří ho tak vlídně přijali. A až se naučí jejich jednoduché řeči a prozkoumá širší okolí, požádá své přátele, aby ho vyvedli z lesů a pustin.

Lovci přinášeli Alanovi denně zvěřinu, buď antilopu, nebo různé ptáky, mezi nimiž jinoch poznával holuby, stepní kury a perličky. Většinu ptáků však neznal, stejně jako nedovedl pojmenovat různé ovoce a mladé výhonky křovin a stromů, jež snášely do osady ženy a děti.

Alan brzy pochopil, jakou vzácností byl pro lovce šíp, neboť náležitě zaostřit kost nebo třením přiostřit kámen na hrot vyžadovalo mnoho času a práce. V letadle bylo přitom kovů na sta šípů. Byly tu trubky v křídlech, dlouhé železné a ocelové dráty napínající kryt křídel a byly zde nástroje. A mladý trosečník by byl ochotně rozebral letadlo, jen aby divochům posloužil. Od té doby, kdy se přesvědčil, že nikdo už nevyprostí letadlo vklíněné do koruny stromu a nikdo je nepřinutí k létání, považoval aeroplán za majetek domorodců. Mohli se zmocnit trosek, kdykoli by se jim zachtělo.

Alan měl mnoho nástrojů: dvě kladiva, kleště, dláto, pilník, francouzský klíč, hoblík, pilu na železo i na dřevo, ruční měch, nýty, šroubky a matice, páku i kladku, nůžky na plech a nebozezy. Jen kovadlinu neměl, zato však tu byla velká kotva, na které se daly kovat drobnější věci.

Mladý běloch nevycházel z údivu nad uměním divochů rozdělat oheň bez zápalky a bez křesadla. Nikdy nevěřil, že se může zapálit dříví třením, a přece se o tom přesvědčil. Bylo k tomu potřebí dvou dřev různé tvrdosti.

Alan se zájmem pohlížel na ženu, která se chystala zanítit hromádku chrastí. Položila před sebe kousek dřeva, na jehož okraji bylo vyhloubeno pět důlků, z nichž až ke kraji byly ostrým kamenem vydřeny žlábky. Potom žena uchopila jiné dřívko, dlouhé a zahrocené asi jako tužka, a když hrot vložila do důlku, rychle dřívkem vrtěla mezi dlaněmi. Vrtěním se měkké dřevo rozrušovalo a přejemné, slabě dýmající piliny se z něho žlábkem sypaly na roští. Malý černoušek foukal do pilin, a než se Alan nadál, vzplálo chrastí jasným plamenem.

Mladý trosečník přenesl svou kovárnu do osady. Dal si zapálit hromádku tvrdého dříví, poučil dva černé chlapíky, jak mají udržovat dobrý oheň a čilému chlapci svěřil ruční měch. Z tlustého drátu chtěl Alan vyrobit hroty k šípům. Nejprve však musel drát rozsekat na kousky. Za chvíli se kolem něho sběhl skoro celý kmen. A když divoši viděli, jak mladý bílý muž vkládá dlouhou tyč do ohně a jak tyč zvolna červená a pak měkne tak, že se dá dlátem přeseknout, nadšeně vykřikovali. Někteří horlivci se dokonce pokusili zdvihnout odletující červené kousky. Ale hned nato poskakovali jako diví a ječeli bolestí. Alan je ovšem varoval předem, ale nikdo nechápal jeho slova ani jeho posunky, dokud si někteří nepopálili ruce. „Popálené dítě se bojí ohně,“ praví přísloví a tak i divoši se dlouho báli železných kousků, třeba již vychladlých.

První den Alan drát jen sekal a teprve v příštích dnech koval kousky do ostrých hrotů a nýtoval konce, aby pevně držely v dřevěných hůlkách.

Sám pak vystřelil první šíp do kmene stromu, a když divoši viděli, jak se hluboko zarazil a že zůstal po vytrhnutí neporušený, utvrdili se v přesvědčení, že bílý jinoch je Wakův posel, který sestoupil z nebe, aby je obšťastnil. Jestliže se až dosud odvážili kostěnými nebo kamennými šípy na velké šelmy, jak snazší bude nyní zápas se šípy železnými! A poněvadž pro železo neměli slova, neboť je neznali, nazvali železné šípy „Wakův dar“.

Alan se rychle učil řeči trpaslíků. Už věděl, jak se řekne muž, žena, dítě, luk, šíp, jídlo, voda, oheň, lov, gazela, pták, jísti, choditi, velký, malý, dobrý, zlý, a nepochyboval, že se brzy naučí řeči domorodců, neboť byla tak chudá a jednoduchá jako sám jejich život.

Pygmejové žili jako ptáci, celé dni shánějící potravu. Pobývali na jednom místě, dokud v něm nacházeli dost zvěře a ovoce. I jejich náboženství bylo jednoduché. Věřili, že Waka sídlí na nebesích a ke své víře nepotřebovali kněží ani čarodějů. Byli lstiví a obratní lovci, ale nekradli a nelhali, protože nebylo nic, po čem by toužili. Žili jako jediná velká rodina, jeden pro všecky a všichni pro jednoho. Mrtvé pochovávali do země, avšak víc se o jejich hroby nestarali; o posmrtném životě nevěděli nic. Zato věděli, že zvěř je plachá a chytrá, avšak trpaslíci nad ní vítězili zbraněmi, a proto si jich tak vážili.

Když Alan vyrobil hojnost železných hrotů, umínil si, že se pokusí udělat i kopí, k čemuž se mu výborně hodily ocelové trubky z křídel. Práce to byla ovšem obtížnější. Avšak když Alan vyrobil první dlouhý hrot, nasadil jej na pevný tenký kmen a vrhl jej před užaslými divochy proti stromu, do něhož se kopí zaklínilo jako šíp, skočili po něm lovci jako po zbrani, o které ani nesnili.

S kopím se mohou odvážit i na lva, slona či nosorožce. A tak teď každý malý lovec toužil po kopí a mladý kovář koval a koval a učil mladé divochy, jak mu mají pomáhat v práci.

Afričtí trpaslíci jsou nadaní, a proto se mezi Tiki-Tikii našli chlapíci, kteří sami dovedli zpracovat železné tyče a roury.

Alan vykoval i několik hrubých udic a rád uvítal pěknou rybu jako změnu ve svém jídelníčku. Své zásoby snědl již dávno a s lítostí teď pozoroval, jak málo soli mu zbývá, ačkoli s ní šetřil jako s drahým kořením. Obával se, že bez soli onemocní.

Nyní se již dovedl s divochy domluvit, a tak před nimi vyslovil přání prohlédnout si okolí. Divoši mu naznačovali, že k západu se prostírá jen prales, na jihu že jsou kopce a na severu a na východě že se rozkládá nekonečná step. Dvakrát za rok se step po dlouhotrvajících deštích mění v zelené pláně, které pak ale vyprahnou a promění se v suchou poušť, na níž zůstanou jen drobní savci, hadi a mrchožraví dravci.

Alan jako bývalý pilný student věděl, že v Africe může nalézt slané jíly nebo slané vody. Musí proto prozkoumat všecky potoky a slaná voda ho potom přivede k ložisku soli. A tak průzkum okolí považoval nyní za nejdůležitější a nejobtížnější úkol.

KAPITOLA V

Alanova výprava do okolí

Ačkoli byl Alan ještě velmi mladý a nezkušený, nevydal se na výpravu bez náležitých příprav. Důkladně prohledal všecky zásuvky a skříňky v letadle a sepsal si, co bude nutně potřebovat. Sekera, kuchyňský nůž, provazy, klubko motouzu, plechový hrnec, vidlička, lžíce a láhev byly nepostradatelné a žádoucí věci. Z lékárničky vybral jen po lahvičce jódové tinktury a čpavku, krabičku chininu a několik obvazů.

Když však složil všecky ty věci na podlahu kabiny, vážně se zamyslil. Cožpak drobné věci, především kompas, ty vloží do kapes, ale nástroje, nádoby a provazy musí někdo nést. Ale v čem, když lovci, kteří ho budou doprovázet, musí mít volné ruce, aby v nich mohli držet luky a šípy?

Kdybych měl aspoň koš nebo pytel! povzdychl si Alan a jeho zraky maně bloudily po kabině. Náhle se spokojeně usmál. Vždyť objevil pytel na dosah ruky. Stěny kabiny a čtyři lenošky byly potaženy krásnou látkou, ze které se dají pytle ušít. Jen jestli se najdou ve skříňce nitě a jehly? Ale ani tyto věci nemusel Alan dlouho hledat.

A tak bez lítosti prořízl krásnou látku na křesle. Doufal, že pod ní nalezne hrubší plátno obalující pružnou vycpávku. A vskutku se nezklamal. Bez váhání strhl obě látky a za chvíli již šil. Krejčí ani švadlena by sice jeho práci nepochválili, ale na to Alan nedbal. Za půl hodiny ukládal nástroje a nádobí do dvou pytlů. A nezapomněl ani na popruhy, aby si lovci mohli pytle zavěsit na záda jako lovecké batohy.

V osadě žilo kolem sta duší: šestatřicet mužů, dvaačtyřicet žen a asi dva tucty dětí. Alan se rozhodl, že si na výpravu vybere jen deset mužů, protože ostatní se musí denně starat o výživu žen a dětí. Výběr mužů nebyl snadný. Všichni chtěli odejít s bílým cizincem, avšak nikdo se neodvážil reptat, nebyl-li vyvolen.

Za pěkného rána se výprava vydala na cestu. Nejvíce pyšní byli ti, co nesli batohy a kotouče provazů.

Alan se toho dne poprvé objevil mezi trpaslíky s puškou na rameni, s pásem plným nábojnic přes prsa a s polním dalekohledem na opasku. Divoši kmene Tiki-Tiki neznali dosud pušku, a tak se divili, když Alan odmítl luk a svazek šípů.

Výprava brzy zmizela v suchém pralese1, v němž se lovci výborně vyznali, neboť na svých toulkách za zvěří pronikli do širokého okolí.

Jelikož výprava nenesla s sebou potraviny, musela se živit úlovky. Proto postupovala pomalu.

Alan se rozhodl pro směr severovýchodní, kde se podle zpráv divochů rozkládala nepřehledná step. Pamatoval si ze školy, že na mnohých afrických stepích vyrážejí čili „vykvétají“ po deštích různé soli až na povrch země. Děje se tak v místech, kde kdysi byla solná jezírka. Tato část stepi nezarůstá trávou, protože slanomilných rostlin je jen málo, a přece bývá velmi často navštěvována zvláště sudokopytníky, kteří sem přicházejí lízat sůl. Alan by byl šťasten, kdyby nalezl solné místo, neboť by přinesl sobě i kmeni Tiki-Tiki dar nad jiné vzácnější a potřebnější.

Suchý prales je domovem kožišinaté zvěře i mnoha ptáků. Za dne se tu zvěř skrývá i odpočívá a zvečera odtud vychází na pastvu či na lov — podle své přirozenosti.

Trpaslíci kmene Tiki-Tiki byli náruživí lovci. I na pochodu stále slídili po zvěři.

Na nevelké světlině, kterou vytvořil obrovský strom, vypudiv ze svého okolí všecky slabší druhy, postřehli malí lovci v listnaté koruně hejno ptáků. A když nejmladší horlivci chtěli ukázat bílému jinochu svou dovednost, dočkali se úžasného zklamání.

„Škoda šípů,“ prohlásil Alan a zamířiv puškou do koruny vypálil jedinou ránu, po níž se snášeli k zemi tři ptáci podobní holubům.

Malí lovci neupadli leknutím jako Robinsonův Pátek, zato se po ráně rozběhli a zmizeli v pralese. Úprk divochů byl tak směšný, že se Alan neubránil hlučnému smíchu. Vyrazil však jen dvě, nebo tři „chacha“ a zděšeně přiskočil k obrovskému kmeni, aby se skryl před zvířetem o málo menším než slon. Zvíře, patrně poplašeno ranou z pušky anebo podrážděno pachem lidí, vyrazilo z houštiny a slepě se hnalo k útoku. Jeho veliká úzká hlava, ozbrojená dvěma rohy za sebou, byla výstražně skloněna.

„Nosorožec!“ vydechl Alan bezděčně, když viděl, jak se zuřivé zvíře žene po světlině a jak jeho těžké a silné tělo drti podrost a proráží houštinami jako tank.

Strach trpaslíků před Alanovou puškou byl jistě veliký, avšak úzkost o jeho život byla ještě větší. Trpaslíci viděli nosorožce a pospíchali Wakovu poslu na pomoc. Naštěstí nosorožec zmizel a již se neobjevil.

Tiki-Tikiové pohlíželi s netajenou bázní na pušku, ale protože si ji Alan opět pověsil na rameno, zvolna se uklidnili. Sebrali holuby a pobízeli bělocha k rychlému odchodu.

Asi po dvou hodinách výprava vyšla z pralesa a spatřila do nedohledna se prostírající step. Okraj stepi při pralese tvořil dosud zelený široký pás porostlý hrubou vysokou trávou a skupinami křovin. Avšak za pásem se rozlévala jen šeď s hnědými skvrnami jako povrch nekonečného moře za sychravého dne a za bezvětří. Slunce pražilo, horký vzduch se tetelil a sálal horko jako z vytopené pece.

Výprava si musela odpočinout a postarat se o oběd. Proto se lovci rozdělili. Tři nejstarší divoši zůstali s Alanem ve stínu a snášeli dříví a suchou trávu na oheň: ostatních sedm se vydalo do stepi. Tři holubi stačí sotva pro jednoho jedlíka, a jsou-li staří, nebudou vůbec k jídlu.

Na afrických stepích neroste tráva v souvislém porostu, nýbrž tvoří jen veliké, od sebe oddělené trsy. A proto, když lovci zmizeli ve stepi, ani vlnění tuhé trávy neprozradilo, kterým směrem se dali.

Alan odpočíval a jeho zraky vnímaly zvláštnost pralesa. Koruny stromů tu nevytvářely klidnou rovnou nebo vlnitě prohýbanou čáru, ale čáru ostře klikatou; někde vybíhala vysoko do hrotů, jinde náhle klesala. Každý druh stromů zde totiž tvořil jednolitou skupinu a bránil své hájemství. V jižní Africe Alan viděl ohromné plochy porostlé trnitými neproniknutelnými houštinami i tamější lesy, avšak středoafrický prales byl docela jiný, divočejší a tajemnější.

Za dvacet minut snesli tři divoši hromady suchých větví, trávy a listí, a když jim Alan půjčil sekeru, radostně přesekávali větve a rovnali hranice. Teprve v době potřeby oceňuje člověk užitečný nástroj. Stává se jeho druhem a pomocníkem. Oheň si trpaslíci obstarali, neboť nedůvěřovali zápalkám, z nichž sice plamínek vyskočí, ale zároveň spálí prsty.

Lovci měli patrně štěstí. Již za hodinu se vrátili a přinášeli zvíře podobné srnci, jenže s nádhernými, spirálovitě točenými rohy. Alan ihned poznal, že je to kudu malý, zvíře známé po celé Africe.

Jak vítanými nástroji byly sekera a kuchyňský nůž! Jak rychle šla nyní práce od ruky, když divoši nemuseli sdírat kůži ze zvířete ostrými úlomky dřeva, kamene nebo ostré kosti. Kudu byl brzy zbaven kůže a rozrušen.

Lovci zanítili ještě dva ohně, napíchli kusy masa na pruty a obraceli je nad plameny, aby je upekli. Dovedli maso také sušit na slunci; zato ale neznali vaření masa, protože k tomu neměli vhodné nádoby,

Alan čekal na svůj díl, a když viděl, jak divoši obratně obracejí maso, aby se nepřismahlo, začal dumat o tom, jak je to možné, že tihle šikovní lidé žijí tak primitivně. V osadě nebylo jediné užitkové zvíře, ba ani pes či kočka; nebyla tu ani ochočená opice nebo papoušek, nic, nic, jen rozházené boudy. Jak musí divoši trpět v období dešťů pod nedostatečnými střechami a jak obtížný je lov, když se zvěř skrývá před lijáky a bouřemi! Nemají ani nádoby, jen tykve. A přece jsou nadaní, obratní a nejvýše stateční, protože musí odolávat ohromným zvířatům a nebezpečným šelmám. O bystrosti jejich smyslů se měl Alan přesvědčit velmi brzy.

Trpaslíci přerušili náhle oběd. Bez povelu se chopili zbraní. Dva muži s kopím se postavili Alanovi po bocích a ostatní zmizeli v travinách.

Chvíli bylo ticho. Ani Alan se neodvážil promluvit. Jen se ohlížel, odkud hrozí nebezpečí. Nepostřehl však ani hnutí v blízkém okolí. Až teprve po dlouhé chvíli se z výše ozval zvuk jako brnknutí struny a hned nato vítězný výkřik.

Napětí Alanových strážců polevilo a v jejich kulatých obličejích zahrál úsměv. Porozuměli výkřiku i dupotu bosých nohou.

„Pojď!“ vyzvali Alana a šli s ním po hlasech. Nemuseli jít daleko a již spatřili skupinu malých lovců kolem krásného zvířete, ležícího na boku. Jeden z mladých lovců se obratně spouštěl ze stromu a jeho obličej zářil radosti a pýchou.

Alan poznal zvíře na první pohled. Tvar kočičího těla, četné hnědé skvrny na světlé půdě jeho kožichu a hlava s krátkými boltci nemohly nikoho oklamat. Byl to levhart, nejkrásnější a nejnebezpečnější kočkovitá šelma, která leze i po stromech. Levhart se nebojí křiku ani ohně a i za dne se směle vrhá na kořist, člověka nevyjímaje.

Šíp zaražený hluboko do vazu zvířete skončil jeho loupežný život. Šíp jej zastihl, když se jako had plazil k táboru, aby si vybral kořist. Nejspíše ho přilákala vůně pečeně. Ale mladý lovec, který rychle vyšplhal na strom, aby získal lepší rozhled, mu překazil útok. Lovec teď radostně poskakoval kolem úlovku a vykřikoval:

„Wakův dar, Wakův dar!“

Ano, železný hrot prorazil levhartovi kůži a vnikl mezi šíjové obratle.

Divoši jiných kmenů by si byli vážili levhartí kožišiny a vítěz by si s ní ozdobil plece a prsa, avšak trpaslíci takové ozdoby neznalí. Radovali se, že byl zničen škůdce zvěře i lidí. A když vítěz vytrhl z těla levharta vzácný šíp, ponechali zdechlinu dravým ptákům, hyenám a žravým mravencům.

KAPITOLA VI

Alan hledá na stepi sůl

Za největšího vedra musela karavana odpočívat. Trpaslíci pochopili, že si Alan přeje, aby ho vedli do stepi, a také uhodli, že mají hledat vyšlapané stezky, po nichž chodívá rohatá zvěř. Nevěděli však, že Wakův posel hledá sůl.

Maso kudua jim stačí i na příští den. Praktický Alan přemýšlel, jak by divochům usnadnil přenášení břemen. Pytle, které vyrobil, stačily jen na přepravu nástrojů, nádob a jiných potřeb. Naštěstí výprava narazila na lesní potok, jehož vlažnou vodou uhasila žízeň, ale jak bude na stepi? Vodu lze nahradit šťavnatým ovocem, ale v čem je nést? A tu si Alan vzpomněl na košíky a lýkové torby.

Což o to, prutů bylo dost a pevná dlouhá tráva mohla nahradit lýko, ale jak se propánakrále vyrobí košík, aby byl dost pevný? Alan si usilovně vzpomínal na koše, až se mu náhle po spatření dvou větví ležících křížem v mysli rozjasnilo. Základ koše je přece dřevěný kříž, tvoří dno!

Smích a křik mladých divochů, kteří přinášeli plné hrsti pěkného ovoce, podobného kaštanům a velmi lahodné a osvěžující chuti, přinutily Alana k rychlému rozhodnutí. Ačkoli výprava byla po odpočinku teprve dvě hodiny na cestě, Alan rozkázal nevzdalovat se od blahodárných kolovníků. Přál si, aby zde jeho průvodci upravili tábor na noc, nashromáždili dostatek paliva a prozkoumali okolí, nejsou-li tu pelechy zvířat a doupata hadů.

Sám se staral o jiné věci. Sekerou porazil tenký strom, kuchyňským nožem požal hrubou dlouhou trávu, nařezal otýpky pružných prutů a potom se pokoušel o košíkářské řemeslo.

Kdo má ostrou sekeru a kuchyňský nůž, snadno vyrobí kříž čili rám budoucího koše. Zato obtížnější je připevnit pruty, které mají vytvořit pevnou kostru košíku. Za chvílí Alan poznal, že krátké pruty jsou nanic, protože každý prut musí probíhat dnem a musí z něho zbýt ještě na žebra. A protože Alan nebyl zkušený košíkář, musel použít motouzu, aby se mu pruty z rámu nesmekaly.

Divoši jsou zvědaví jako malé děti a vše napodobují jako opice. A tak po chvíli sedělo kolem „mistra košíkáře“ pět učedníků a ostatní jim přinášeli potřebné suroviny.

Alan záhy poznal, že koš musí „stavět“ ode dna; a aby bylo dno pevné, proplétal mezi kříž a žebra nejdříve tenké proutky; vláčné trávy použije teprve až na vytváření stěn. Pro divochy to byla zábavná hra. Jejich prsty byly obratnější a silnější než Alanovy, a tak jim košíky rostly pod rukama.

Ale běda! Právě když Alan pomýšlel na pevnou vrchní obrubu, uvědomil si, že zapomněl na ucha! Co teď? Má svůj mistrovský výrobek zahodit? Nikoli! Ucha musí nahradit provaz, ale příští košík bude ucha mít!

Všichni lovci horlivě pracovali. Až chlad a dlouhé stíny upozornily, že se přiblížil krátký večer, neboť v Africe po západu slunce brzy nastává chladná noc.

Odložil tedy košíkářskou práci, a zatímco někteří zanítili hromady klestí a travin a připravovali večeři, ostatní pečlivě prozkoumali okolí. Nepověděli ovšem, protože to neuměli, kolik hadů přitom zabili, kolik krys a žab vypudili, ale vrátili se spokojeni. Nikde v blízkosti tábora nenalezli větší nebezpečné zvíře. Za noci budou střídavě bdít a hlídat, protože prales ani step nikdy nejsou bezpečné, i když hoří ohně. Již před večeří nanosili lovci k ohni náruče trávy, aby Alan nemusel ležet na tvrdé zemi.

Po večeři seděli lovci ještě hodinu kolem ohňů a naslouchali hlasům pustiny. Rohatá zvěř vyšla již zvečera na pastvu, a tak se ze stepi ozývaly výstražně hlasy velkých i drobných šelem, vytrvalé skřehotání zas prozrazovalo blízkost žab a houkání zvěstovalo, že se i sovy chystají na výlet. Nad plameny ohňů se slétal noční hmyz a občas prolétl jeho hejnem tmavý stín. A kdvž se rozmnožil na temné obloze počet třepetajících se hvězd, umlklo i štěbetání kolem ohňů a spánek se snesl na unavené lidi.

Ačkoli jsou v Africe dny velmi horké, noci bývají chladné. Proto Alana ještě před východem slunce probudil chlad. Alan nebyl vzhůru první; již dva lovci foukali horlivě do uhlíků zbylých pod popelem a za chvilku vyskočily hladové plamínky, které pojídaly suché listí a traviny. Kouř stoupal přímo vzhůru a dráždil čich ostatních spáčů. Donutil je tak, aby rychle vstali.

První a poslední myšlenku věnují divoši jídlu. Jsou jako ptáci, kteří se sytí celý den. Zbytky kudua sotva stačily na snídani, a proto když Alan poslal lovce natrhat plody kolovníků, vkládali je vždycky dříve dvakrát do úst než jednou do vyrobených košů.

Alan rozdělil náklad tak, aby nikdo z nosičů nebyl příliš přetížen, ale přesto vzal tolik ovoce, aby stačilo pro všecky, než najdou vodu.

Výprava vyšla do stepi vesele a statečně. Dupot nohou a hlučný hovor plaší hady a drobnou havěť, takže prchá do úkrytů. Horší jsou mouchy, včely a vosy, přilákané vůní ovoce. Proto si lovci natrhali trsy trávy a jeden také podali Alanovi, aby jím odháněl dotěrný hmyz. Cesta po stepi je neschůdná a únavná. Chodec se musí vyhýbat trsům a skupinám křovin, v nichž se obyčejně skrývají velcí hadi a šelmy.

Alan se rozhlížel dalekohledem po krajině. Tam daleko u pralesa spatřil kroužící dravce, kteří vypátrali zbytky v opuštěném ležení. Slunce připalovalo a lovci marně hledali stezku vyšlapanou zvěří, čím dále od pralesa, tím rychleji ubývalo zeleně, až se karavana octla v hnědé a šedé poušti, pokryté tvrdými stvoly uschlých rostlin, jež chrastily a lámaly se při každém kroku. Země byla rozpukaná a horká a zraky všech cestujících se upíraly k tmavé skupině v dálce. Dalekohled zvěstoval Alanovi, že je to háj nízkých stromů nebo keřů.

Teprve za dvě hodiny dorazili lovci k háji smutných a jaksi povadlých akácií. Stromy byly nízké, jejich pně porostlé hrubou kůrou, avšak jejich koruny byly rozložité jako veliké deštníky a vrhaly na zem žádoucí stín. Unavená karavana padla do stínu a velebila Alanovu moudrost, neboť bez plodů kolovníků by snad zašla žízní.

Neočekávaní hosté vyplašili ze stínu stromů kurovité ptáky, kteří se rozběhli do stepi.

I velmi unavení lovci rázem okřejí, jakmile spatří lovnou zvěř. Dva nejmladší lovci se rozběhli za ptáky, a když se vrátili pod akácie, každý z nich přinášel po pestrém ptáku velikosti bažanta. Podle žlutých štětiček na hlavě, podle pestrého zbarvení a podle běháků Alan poznal, že lovci ulovili jeřáby.

Jeřábi jsou velmi chutná zvěřina, avšak pro jedenáct jedlíků by byli dva jeřábi málo. Proto se lovci po odpočinku musí vydat na lov.

Na stepi nic neuloví. Musí hledat prolákliny, kde dosud je anebo byla voda. Jako v pouštích, tak i na stepích jsou oázy, místa, kde vyvěrá ze země voda. V pouštích rostou kolem takových vod křoviny a stromy, kdežto na stepích jsou bažiny zarostlé bodlinatými křovinami, sítinami a rákosím. A na těchto bažinách najdou lovci různé ptactvo. Je-li dost vody, jsou tam husy a kachny, volavky i člunozobci a často na sta pelikánů; je-li ale vody málo, uloví tam lovec jen sluky a chřástaly. Divoši neloví rádi ptáky, ale z nouze se často musí jíst, i co nechutná.

Po odpočinku, když se vedro značně zmírnilo, vydali se lovci na další výzkumy. Do večera musí ulovit zvěř, nebo budou nuceni vrátit se k pralesu.

Alanův dalekohled jim opět prokázal dobrou službu. Vlevo od vytčeného směru se objevily po hodinovém pochodu tmavé skvrny. Alan zamířil se svými průvodci k nejbližší a čím blíže k ní přicházeli, tím zřetelněji poznávali, že je to jediný strom, ale nahradil celý háj.

Obrovský baobab rozkládal do veliké šíře vodorovné větve a nesl tak velikou korunu, že by v ní mohla přebývat celá obec trpaslíků. Neshodil dosud listy, avšak jeho plody, podobné okurkám, nebyly dosud zralé.

Proláklina, v níž baobab rostl, byla jistě donedávna vlhká, ale zdálo se, jako by obrovský strom již všechnu vodu z půdy vysál.

Trpaslíci se však nedali odradit. Usekli několik větví a hrabali jimi hluboké jámy, které se po chvíli naplnily vodou.

O spodní vodě svědčily i nízké traviny v okruhu asi sta kroků. Baobab byl útočištěm všech tvorů z okolí. V koruně poskakovalo, švitořilo a svářilo se hejno drobných ptáčků, a když se objevili lidé, vznesl se z koruny párek dravců, patrně luňáků.

V měkké zemi bylo tu a tam vidět kulaté otvory.

Nad tímto objevem patrně zaplesalo srdce lovců, neboť rychle odložili koše a pytle a zkoušeli pružnost luků. Nejmladší se hned rozběhli, ale Alan uviděl, jak se brzy položili na zem a plazili se trávou. Vraceli se jednotlivě, ale každý z nich přinášel úlovek.

Alan dobře věděl, že kořistí lovců nejsou zajíci, ačkoli se jim ulovená zvířata podobala, nýbrž noháči afričtí, živící se trávou. Od zajíců se liší tím, že mají na nohou drápy, že jejich tělo končí dlouhým chvostnatým ocasem a že si vyhrabují pod zemí nory jako králíci. Mimoto Alan věděl, že pečínka z noháčů je velmi dobrá, a proto se už těšil na večeři.

Pod obrovským baobabem bylo dost suchých větví a na stepi tolik suchých lodyh, že o topivo nebyla nouze. Proto brzy zaplály ohně a lovci stahovali z noháčů kůže, vyvrhovali vnitřnosti a potom napichovali celá zvířátka na syrové pruty, aby si nad plameny upekli večeři.

Všichni se najedli dosyta, ba našli si i pamlsek, neboť na myrtových keřích našli bobule nakyslé chuti. Pamatovali ovšem i na snídani. Když jim ale Alan oznámil, že v dálce viděl ještě další baobaby, usínali bez starostí právě jako ti ptáci v koruně, neboť „zítra bude také den a něco se najde“.

Alan ležel pod mohutným stromem a opíral si hlavu o vyčnělý kořen, Vzhlížel do rozsáhlé koruny baobabu jako do klenby ohromného chrámu, který tu vyrostl na rozkaz a z vůle boží, aby byl ochráncem a živitelem všech, kdož v pustině zabloudí.

KAPITOLA VII

Úspěch i nehoda

Cestou Alan podle magnetické střelky pečlivě zaznamenal změny směru a čas, ačkoli se mohl spolehnout na své průvodce.

Věděl, že najdou cestu domů.

Nezkušený cestovatel brzy poznal, že další pronikání do pusté stepi je bezúčelné a že při hledání zvěře se musí spoléhat na šťastnou náhodu, protože na tvrdé půdě stepi nemohli malí lovci nalézt stopy. Rozhodl se proto, že se vrátí velikým obloukem opět k pralesu, kde by jeho průvodci mohli lovit. Změnil tedy směr a pilně se dalekohledem rozhlížel, nespatří-li na šedivé pustině tmavé skvrny. Bylo mu jako plavci na moři, který hledá ostrovy.

Baobab poskytl výpravě za noci ochranu. Ráno probudil nocležníky švehol ptáků. Včera vyhloubené jámy byly do rána plné čisté vody. Ještě před odchodem si Alan naplnil láhev vodou, aby měl cestou co pít. Lovci proti žízni raději pojídali nakyslé bobulky.

Po dostatečném odpočinku vyšli malí lovci vesele do pusté stepi. Umínili si však, že se nespolehnou na šťastnou náhodu, nýbrž že se vynasnaží něco ulovit.

Putováni v holé krajině je velmi jednotvárné. Proto každé hnutí na zemi nebo ve vzduchu probudí pozornost cestovatele. Asi za hodinu došli lovci do velké prolákliny, kde tráva dosud nevyhynula až ke kořenům. Zdržovali se tu drobní hlodavci a jejich hubitelé — dlouzí hadi. Alan před plazy rychle ustupoval, avšak malí lovci se jich nebáli.

Okolí bylo pusté. Neobjeví-li se na obzoru strom nebo tmavý pruh pralesa, nebudou kuchaři zavoláni k užitečné a milé práci a hodina oběda se posune do neurčita. Lovci věděli, v kterém směru je prales, jejich živitel, avšak šli poslušně za svým bílým vůdcem, který vlastně bloudil.

V poledních hodinách, když se vedro stalo nesnesitelným, musela výprava odpočívat na vyprahlé, ničím nezastíněné zemi. Nezbyla jim už ani kapka vody, ani sousto pokrmu, ale nikdo nereptal.

Na horké zemi v žáru slunce se špatně odpočívá a těžce dýchá. Bílý člověk pak s touhou i s lítostí vzpomíná na chladivý stín, na osvěžující vánek a na sklenku chladné pramenité vody.

Alan litoval, že zašel tak daleko. Po odpočinku, po němž údy zmalátněly, zkrátil oblouk a smutně se vracel s průvodci přímým směrem k pralesu.

Nevědomky zvolil správný směr. Již za hodinu spatřil dlouhý řetěz kopců a zaradoval se, neboť kde jsou kopce, budou i doliny a v nich snad i voda, nejvzácnější dar nebes.

Kopce v dálce rostly jen zvolna. Byla to vlastně jen řada chlumů, jež se v rovině jevily jako kopce a byly bohužel tak holé jako okolní step. Nebyla tam zřejmě ani zvěř, protože se nad chlumy v horském vzduchu nevznášel ani jediný dravec.

Alan však chlumy přece jen vítal. Doufal, že z nich bude širší rozhled. Proto statečně kráčel po jílové stráni do vrchu.

Když Alan vystoupil na oblý vrchol a rozhlížel se kolem, vybavila se mu v mysli vzpomínka na veliké rybníky uzavřené vysokými hrázemi. Z dálky se chlumy jevily jako řetěz kopců, ale teprve z vrcholů Alan viděl, že kopce tvoří nepravidelnou kruhovitou čáru a že uzavírají hlubokou kotlinu, v níž se leskla vodní hladina. Bylo divné, že na březích jezera nevyrostly trávy ani rákosí či či sítiny.

Alanovo srdce zrychlilo tep. Tušil, že našel, co hledal. Seběhl po úbočí a nic nedbal, že se mu nohy boří do měkké půdy. Když doběhl k vodě a nabral si jí trochu do dlaně a ochutnal ji, zajásal. Konečně našel jezero se slanou vodou! Voda byla sice také trochu nahořklá, ale Alan ji přesto vítal jako vzácný nález. Lízl si i okolního bahna a shledal, že je slané. Ba na nízkém břehu, kam se voda při vlnění rozlévala, našel krystalky soli!

Objev zdroje soli byl velmi užitečný, ale na oběd, vlastně na večeři, se teď nesmělo zapomenout. Proto Alan poslal polovičku lovců, aby si pospíšili směrem k pralesu a ulovili nějakou zvěř. Ostatní ponechal u jezera. Přemýšlel, jak by mohl získat a potom odnést drahocenný poklad. Vzpomínal si na saliny a na pole, do nichž se odvádí a rozlévá slaná voda, na solivárny s hromadami roští a plochými nádobami, v nichž se teplem podporuje vypařování vody. Věděl i o chaluhách, které lidé spalují a ze zbylého popela vyluhují sůl. Ale k čemu jsou tyto úvahy dobré, když nemá po ruce potřebné pomůcky!

A tak se nakonec rozhodl pro slané bahno. Za chvíli již lovci rýpali nožem slanou zemi a ukládali ji do košů. Alan by byl rád naplnil koše bahnem až po okraj, ale včas si vzpomněl na jeho váhu a na dalekou cestu.

Nejdůležitější bylo, že sůl našel a že pro ni může poslat, kdykoli ji bude potřebovat.

Lovci, které Alan vyslal na lov, patrně pospíchali, neboť když mladý běloch se svými průvodci vystoupil z kruhu chlumů, nezahlédl je na stepi ani dalekohledem. Protože však lovci zanechali za sebou stopy, mohl za nimi bezpečně cestovat.

Koše byly těžké, a tak šli hladoví nosiči pomalu. Než se schýlilo slunce k západu, spatřili unavení cestující v dálce sloupce kouře. Ihned přidali do kroku, neboť kde je kouř, tam bývá i oheň a nad ním se peče zvěřina. Jen tak pro nic za nic by lovci oheň nezanítili.

Naděje nosičů nebyla zklamána. Šťastní lovci otáčeli již kusy masa nad plameny, a když Alan se svými druhy došel k ohňům, vítala je příjemná vůně.

Mladým lovcům se podařilo zaskočit hejno perliček a ulovili jich tolik, že se všichni hladovci večer nasytí a že zbude ještě dost na snídani.

Karavana se opět octla v zeleném pruhu a zítra ráno dospěje nejdéle za hodinu k pralesu.

Dostatek potravy byl sice velmi žádoucí a příjemný, avšak vzrostlo i nebezpečí. Neboť kde je dostatek zvěře, tam jsou i šelmy. Za večerního soumraku zaléhaly až daleko do stepi hlasy zvířat vyšlých z pralesa.

Noc míjela pro tábor bez vzrušení. Ale přesto stráž malých lovců bděla. Doba před blížícím se ránem je pro stráže nejobtížnější. Dřímota zavírá i bystré oči a omamuje i ostražité smysly.

Také strážný z Alanovy výpravy si na chvilku zdříml a zpozoroval nepřátele, až když se nebezpečně přiblížili. Dvě statné hyeny se přikradly do tábora, aby zde ukradly něco k snědku. Patrně se jim zachtělo zbylých perliček, uchystaných k snídani. Neprozradily se ani obvyklým odporným chechtotem.

Vplížily se tiše jako lupiči.

Naštěstí pro tábor se malý lovec vytrhl z dřímoty, a když spatřil stíny velkých zvířat, nedbal nebezpečí a ozbrojen pouze kopím skočil na nepřítele. Bodl sice prvního lupiče mezi žebra, avšak druhý zloděj se vrhl na lovce a ostrými zuby se mu zakousl do levého ramene. Lovcův výkřik probudil ostatní druhy. Ihned se vzpamatovali a přiskočili zraněnému na pomoc. Zápas skončil velmi rychle, a když se Alan probudil, vlekli již lovci oba lupiče daleko do stepi, protože hyeny strašlivě páchly.

Když se divoši vrátili k ohni, schoulili se na zem, znova se oddali dřímotě. Avšak Alan byl tak rozčilen, že na spaní již nemyslel. Byl rád, že vzal s sebou na výpravu jódovou tinkturu a obvazy. Raněný divoch by byl trpělivě čekal až do rána, než by našel vhodný list, jímž ‘by si lánu přikryl, ale Alan se pokoušel o ranhojičské dílo ihned. Hyena nemá naštěstí ostré zuby, a proto se nezatínají hluboko do masa, nýbrž jen rozdírají pokožku. Alan přiložil na dvě dlouhé rýhy kousek vaty napojený tinkturou, aby předešel zanícení ran.

Divoch snášel bolest velmi statečně. Když mu Alan přiložil obvaz, který pevně ovinul motouzem, rozhlížel se raněný spokojeně i hrdě kolem, neboť považoval obvaz za ozdobu.

Lovci brzy vstávali. Před východem slunce se nejmladší rozběhli k pralesu, aby zaskočili zvěř, vracející se z pastvy.

Ulovili antilopu velkou asi jako srnec. A tak měli při snídani členové výpravy na vybranou: buď perličku od včerejška, nebo čerstvou zvěřinu.

KAPITOLA VIII

Alanovo překvapení

Výprava se vracela rychle k osadě. Cesta pralesem byla mnohem příjemnější a zajímavější než po suché stepi. Alan si všeho bedlivě všímal. Hledal především užitkové stromy, které by ovocem nebo mladými výhonky mohly sytit lidi odkázané jen na lov. Bavili ho však také pestří papoušci. Jsou stejní mlsouni jako opice a vyhledávají chutné ovoce.

V řídkých pralesích je živo. Milovník ptáků by tam spatřil kukačky, drozdňáky, bělořity, různé druhy holubů a jistě by zatoužil po lejskovi nádherném, pestrém ptáku s chocholkou na hlavě a s dlouhým, lyrovitě prohnutým ocasem. Zkušení lovci opatrně obcházeli velké plochy porostlé křovinami, jež jsou přirozenými skrýšemi zvěře i hadů, protože se nechtěli zdržovat lovem.

Alan pospíchal. Nyní, když věděl, kde najde sůl, spěchal „domů“. Chtěl vykonat mnoho důležitých prací. Zvolna, zato však trvale nabývalo v něm vrchu přesvědčení, že jeho dobrodružný pád mezi malé divochy byl účelný, že mu Prozřetelnost tak poskytla příležitost k dobrému dílu a že po jeho skončení mu nabídne i prostředky k návratu do vlasti.

Výprava musela přenocovat v pralese a teprve příštího dne kvečeru dospěla k osadě. Bylo tu dosud velmi živo, neboť domácím lovcům se podařilo ulovit tři divoké kance a velikou antilopu losí, takže nebude o potravu nouze.

Výpravu nikdo nevítal ani se nikdo na nic nevyptával, ale přesto se v očích domorodců jevila radost, že se bílý jinoch vrátil. Wakův posel je neopustil a jistě přináší v podivných nádobách dary. Jaké však bylo jejich zklamání, když uviděli, že v nádobách je suché bahno!

Alan pospíchal do svého vzdušného paláce. Doprovázeli ho tři černí chlapci, Kim, Ber a Ley, jak je jinoch nazval, aby mu připomínali drahé rodiště. Alan si totiž řekl:

Jsou malí, a tak jim stačí po třetině jména mého milovaného Kimberley.

Kim, Ber a Ley obzvlášť přilnuli k bílému jinochu a s radostí vykonávali, cokoli jim poručil. Přinesli mu ovoce a nanosili do všech nádobek z potoka vody, neboť Alan především toužil po důkladném umytí a převléknutí do čistého prádla.

Když se Alan umyl a převlékl, usadil se do pohodlného křesla a přemýšlel, co zítra podnikne, aby získal z bahna sůl. Pojednou bezděčně pohlédl na odloženou košili, trpce se usmál a řekl sám sobě: Vida, i na praní musí jednou dojít.

Pak se jeho myšlenky vrátily k dobývání soli. Slané bahno musí rozmělnit vodou v mělkých jámách a potom, až sedne, musí čistou slanou vodu opatrně sebrat a rozlít po pevné ploše, na níž se bude voda vypařovat. Kde ale najde takovou pevnou plochu, která by mu slanou vodu „nevypila“?

Alan náhle vyskočil. Křídla aeroplánu! Neleží ovšem vodorovně a slaná voda by se na nich neudržela, a proto je musí oddělit od trupu, spustit na zem a tam z nich vyrobit mělké pánve.

Pro jednoho člověka by to byla práce velmi namáhavá a zdlouhavá, ale dvacet učenlivých a ochotných pomocníků ji vykoná za den. Nejdříve však musí být vyhloubeny jámy. Jak Alan litoval, že mezi nástroji nenašel rýč ani motyku! Oba nástroje však dovede vyrobit. Z tlusté roury se dá dost snadno vykovat motyka a místo rýče vyrobí z plechu aspoň lopatu.

Příští den vstal Alan časně a dal si připravit oheň, aby mohl provozovat kovařinu. Kladivo, kleště, a zvlášť silné nůžky na plech mu usnadňovaly práci.

Samozřejmě že se kolem ihned seběhli nazí diváci a pomáhali i překáželi při práci. Když sbírali odpadky plechu, probleskla Alanovi hlavou myšlenka, že by mohl divochům ukázat, jak by se z plechových odřezků daly vyrobit nástroje podobné nožům. Vždyť by stačilo ústřižky zasadit do dřeva a hrany plechu na kamenech obrousit. Budou to sice špatné nože na bodání a krájení, ale na škrabání budou dobré.

Divochům se práce líbila, zejména když jim Alan půjčil pilku, aby si mohli z prutů nařezat vhodné kousky dřev.

Alan pilně pracoval a do poledne vyrobil dvě motyky a dvě lopaty. Nebyly dokonalé, ale přesto se jimi pracovalo lépe a rychleji než rukama.

Potom Alan ukázal divochům místo blízko potoka, kde si přál, aby mu vykopali jámy. Ještě téhož odpoledne nanosili chlapci dost plochých kamenů, jimiž Alan jámy vydláždil. Pak je naplnil vodou. Než se země dokonale napojila, voda z jam rychle mizela. Jakmile se ale voda v jámách ustálila, Alan poručil pomocníkům, aby do ní naházeli rozdrobený slaný jíl.

Dnešní den uběhl v pilné práci. Alan byl unavený, ale i spokojený.

Příštího dne časně ráno pospíchal Alan k jámám. Ubylo z nich sice trochu vody, ale vzácný poklad zůstal. Chlapci, kteří přiběhli za Alanem, zamíchali na bělochův rozkaz bahnem a přilili do jam vody.

Mezi nejvzácnější Alanovy věci náležely nádoby. Měl jen plechové umývadlo, plechovou konvici, dvě láhve, sklenici a plechový hrnek. Domorodci jiné nádoby než tvrdé skořápky neznali. Alan by jim byl rád pomohl, ale na výrobu nádob nebylo ani pomyšlení. A tak se Alan raději o nemožné věci ani nepokoušel.

Dnes chtěl pozvat mladé pomocníky, aby mu pomohli s křídly. Bude to nesnadná práce, ale dvacet párů obratných rukou nahradí nedostatek nástrojů.

Tiki-Tikiové pracovali pilně, a proto Alanovi zbylo dosti času uvařit si oběd podle své chuti. Mladé výhonky palem nahradily zeleninu a uvařené maso chutnalo Alanovi lépe než pečené a mimoto získal výbornou polévku.

Do večera leželo jedno křídlo pod stromem na zemi a zítra spustí pilní dělníci i druhé.

Voda v jámách se pěkně čistila a byla velmi slaná! Alan jásal. A nebylo divu, neboť člověk zvyklý na sůl ji nemůže bez újmy na zdraví dlouho postrádat. Odpařování vody na mělké pánvi bude již snadné.

Alan často přemýšlel o tom, jak získat potravu pro divochy, když nelze lovem zvěře opatřit dostatek masa. V takovém případě divoši opouštějí krajinu a vyhledávají jinou, jež je na zvěř bohatší. A tak se vlastně toulají bez domovů. Alan by je byl rád připoutal k půdě, která je mohla snadněji a bezpečněji uživit než lov. Ale k tomu bylo nutné naučit je obdělávat půdu. Úrodná země, krajina uzavřená pralesy a vodnatý potok se zdravou chladnou vodou vytvářely vhodné místo pro zemědělství. Jak má ale přesvědčit toulavé lovce o výhodách usedlíků, když jim nemůže předložit důkazy? Alan se naučil již tolika slovům Tiki-Tikiů, že se mohl s malými domorodci dorozumět. Od nejstarších lovců se pak dověděl, že někteří z nich vědí o velkých černých lidech, kteří bydlí v osadách na jihu a na jihovýchodě.

V dřívějších dobách — dokud kmen Tiki-Tiki žil u řek — ulovili trpaslíci často i slony, které buď lapali do velkých jam, tam je pak ubodali anebo je stříleli svými nedokonalými šípy. Tak získávali slonovinu, rohy pakoňů, a zvláště žíně, z nichž splétali tětivy pro své luky. Od soukmenovců sídlících na jihu se dověděli, že za slonovinu mohou výměnou obdržet různé potřebné věci, především železné hroty k šípům a obilí, z něhož lze vyrobit chutné pokrmy. Ale kmen Tiki-Tiki, u něhož Alan našel útulek, se nikdy o sblížení s vyspělejšími kmeny nepokusil a také nezměnil staré zvyky.

Alan dychtivě naslouchal a potom se ptal, zdali by lovci dovedli nalézt slonovinu.

Ovšemže by dovedli; dobře vědí, kde je nashromážděna a kde ji v pralese nalézt.

„Musíte ji snést do osady!“ zvolal Alan. A protože Wakův posel vyslovil přání, vydalo se dvacet mužů do pralesů, aby snášeli slonovinu do osady.

Alan nechtěl slonovinu pro sebe. Jako rodilý Afričan věděl o výměnném obchodě, a chtěl-li získat pro divochy obilí, především durhu, kterou pěstují skoro všechny černošské kmeny, musel za ni nabídnout jinou cennou věc. A protože Tiki-Tikiové neměli nic než slonovinu, museli ji snést do osady, aby Alan mohl přibližně určit její cenu.

Alan nechtěl získat jen mouku z durhy, nýbrž i zrní, neboť měl v úmyslu naučit trpaslíky tuto obilovinu pěstovat. Ovšem k tomu bude potřebovat obdělanou zem.

Lidé, kteří pěstují domácí dobytek, snadno obdělají půdu, avšak Tiki-Tikiové ji musí zpracovat vlastníma rukama a k tomu potřebují nástroje. A tak Alan koval motyky, zatímco se na pánvi rychle odpařovala voda a dno se pokrývalo zrnky bílé soli!

Ženy trpaslíků byly až dosud odsouzeny skoro k nečinnosti. Nezúčastnily se lovů, nestaraly se o prádlo a šaty, neuklízely v domácnostech, nic nevěděly o ručních pracích a ani jejich děti nevyžadovaly zvláštní péče; a jistě zní dost podivně, že se nestaraly ani o nejjednodušší ozdoby. Pekly jen maso a splétaly žíně na tětivy. Budou-li pěstovat obilí a užitečnou zeleninu, budou mít práce dost. Usedlé kmeny se usilovněji starají o trvanlivá a úpravná obydlí, jež jim poskytují více bezpečnosti a pohodlí než chatrné boudy z prutů a listí.

O tom všem Alan přemýšlel a umínil si, že krok za krokem půjde k cíli. Sám první kopal a ukazoval, jak se větvemi dá urovnat půda. Důvtipný člověk, který má dost dříví, vhodné nástroje a dobrý nebozez, dovede vyrobit hrábě, protože je už viděl, a až nadejde čas a bude to třeba, vyrobí i cep.

Po třech dnech se vrátili čtyři lovci a přinesli dva páry asi dvoumetrových klů, z nichž každý vážil skoro padesát kilogramů, o potom se již den co den vracely skupinky lovců tu s větší, tu s menší kořistí. Hromada klů rostla, a když se vrátili poslední lovci, napočítal Alan osmnáct klů celých a čtyři zlomky.

Největší kořist však přinesl nejmladší z lovců, skoro ještě chlapec. Když svůj nález položil Alanovi k nohám, jinoch vykřikl, klesl na kolena, a zdvihaje rám a na něm visící kulatý zámek, hlasitě zalkal: „Ach tatínku, můj drahý tatínku!“, neboť poznal rám z kožené torby, v níž byly uloženy surové diamanty, pro něž lupiči snad zbavili otce života.

Divoši ovšem nechápali, proč ta podivná věc bílého jinocha tak zarmoutila, ale tiše odešli, neboť projevy zármutku a bolesti jsou srozumitelné i divochům.

KAPITOLA IX

Alan zachrání část pokladu

V duchu Alan často prožíval ony strašné události od chvíle, kdy se probudil z omámení v padajícím letadle. Přemýšlel, jaký osud stihl lupiče, kteří s padáky vyskočili z letadla, aby unikli jisté smrti, dříve než se aeroplán pádem roztříští a snad i shoří.

Dosavadní Alanova činnost mezi trpaslíky načas zapudila z jeho mysli vzpomínky na minulost. Ale vzpomínky neodvanuly, naopak silně zabušily na bránu Alanovy paměti. Všecko okolní pro Alana rázem zmizelo.

Opět se viděl doma, v tom krásném, milém a pohodlném domě uprostřed zahrady plné květů, líbezných vůní i barev, vnímal otcův hlas, cítil přátelský stisk jeho ruky a slyšel veselý hovor přátel, s nimiž procházel lidnatými ulicemi města. A tak často na dlouhou dobu zapomínal na mýtinu v pralese, na sterá nebezpečí a na divochy, kteří ho sice uctívali a poslouchali jako božího posla, ale kteří mu nemohli nahradit domov a přátele.

Alan odnesl napolo zrezivělý rám z torby na diamanty do kabiny. Toho dne již nevyšel, ba odmítl i večeři a vypil jen šálek kávy. V kuchyňské špižírně již dříve našel krabičku čaje a krabičku mleté kávy, ale dopřával si vzácného nápoje jen zřídka. Zato dnes mu přišla káva velmi vhod.

Pomalu se uklidňoval. Potlačil vzpomínky a myslel na přítomnost. Vzpomínky jsou jako mořský odliv; vlny sice utíkají od břehů, ale přece se zase jaksi radostně a spěšně vracejí, třepetajíce bílými chocholy. Avšak čím je odliv silnější, tím je ústup vody patrnější a vracející se vlnky již nepřibíhají ke břehům. Hra moře se vzdálí a zraky pozorovatele hledí jen na omleté kamení a na špinavý nános na písku. A stejně tak i vzpomínky slábnou a milé obrazy blednou.

Alanovy myšlenky se bezděčně vrátily k lupičům. Co je stihlo, že ztratili kožený vak? Dobrovolně jej neodhodili, protože kameny by do kapes nepobrali. Možná že ztratili vak při seskoku; jistě by však dobrovolně neodešli bez kořisti, pro kterou se odvážili zločinu. V pralese číhá mnoho nebezpečí, ale dva silní a odvážní muži, kteří byli jistě ozbrojeni, by se dovedli z nebezpečí vymanit.

Alan dlouho neusnul. Těžké myšlenky mu zaháněly spánek. Usnul, teprve když se rozhodl, že se vydá na místo, kde malý lovec našel železný rám vaku. Ale spánek ho neosvěžil. Pobouřená obraznost mu předváděla nepříjemné sny.

Když ráno vyšel z kabiny, seděli již tři jeho čilí pomocníci — Kim, Ber a Ley — na větvích jako opičky a čekali na rozkazy svého milého pána. Dokud Alan nevyplenil skrovnou zásobu cukru, rozdával někdy chlapcům kostky. Tiki-Tikiové znali med, ale včel se báli více než šelem, a tak rádi přijímali sladký cukr.

Alan rozkázal chlapcům, aby přivedli muže, který našel v pralese železný rám.

V několika vteřinách sjeli chlapci z koruny a pelášili k osadě.

Bílý jinoch si zatím připravil snídani. Ještě ani nedojedl, když zaslechl výkřiky chlapců. Vyšel z kabiny a spatřil šťastného nálezce, jenž se na něho přátelsky šklebil.

„Pamatuješ si, kde jsi našel tuto křivou věc?“ tázal se Alan, ukazuje na rám.

Divoch vyrazil zvuk, který znamenal ano. A když se ho Alan ještě zeptal, půjde-li s ním, aby mu ukázal místo, kde věc ležela, divoch několikrát opakoval: „Ano, ano.“

„Připrav se na cestu, půjdeme tam ještě dnes,“ rozhodl Alan a lovec rychle šplhal ze stromu, aby se ve vsi ozbrojil lukem a šípem. Jiných příprav nepotřeboval.

Alan se nechtěl vydat do neznámých pralesů jen s jediným mužem. Dobře věděl, že cestování pralesem není procházka parkem. Proto si vybral ještě pět zkušených lovců a poručil jim, aby naplnili pytlíky sušeným masem. Pospíchal a nepřál si, aby se jeho průvodci zdržovali lovem. Když chtěl naplnit láhev vodou, upozorňoval ho průvodce, že na cestě je mnoho potoků a veliká stojatá voda, patrně jezero

Výprava se vydala přímo k západu. V pralesích je sice stín, ale za dne je tam dusno až k zalknutí. Alan se spoléhal více na pušku něž na luk a šípy a doufal, že na výpravě uloví nějakou drobnější zvěř.

Velmi se zaradoval, když asi po hodině došla výprava ke skupině nevysokých stromů s korunami z křivolakých větví. Mezi tuhými listy svítilo žluté podlouhlé ovoce. Podle tvaru stromů a podlouhlého, hruškám podobného ovoce Alan poznal divoký fíkovník, jehož ovoce je jedlé. To věděli i divoši, neboť je bez pobízení trhali a jedli.

Alan si umínil, že dá přenést mladé stromky fíkovníků k osadě. Jak jsou divoši pošetilí. Raději jdou hodiny cesty, aby si natrhali ovoce, než by se pokusili o pěstování užitečných stromů a křovin v okolí osady, pomyslel si bílý jinoch.

O sladkém ovoci věděli však také mravenci, včely a vosy. Proto se výprava musela vyhýbat spadlým a hnijícím plodům, obaleným hmyzem.

Vůdce výpravy cestou nikdy nezaváhal. I když „karavana“ musela obejít hustý porost, vždycky se vracel k západnímu směru. Porostu rychle přibývalo, půda měkla a ve vzduchu bylo cítit vodu. Tu a tam se objevovaly bažinky, kde vyvěrala z mechů a svěží bujné trávy voda, jež se sbíhala do mělkých úžlabinek a vytvářela síť potůčků.

I stromy změnily svou tvářnost. Jejich silné koruny byly pokryty spletí ovíjivých rostlin, až pod nimi stromy mizely. Liány, jež vyšplhaly až ke korunám, se opět spouštěly jako zelené opony protkané květy nejrůznějších tvarů a barev, zvláště na světlinách, na něž doráželo kruté africké slunce horoucími paprsky. Alan poznal, že mnohé ty krásné a podivné květy jsou orchideje, ale nezatoužil po nich. Věděl, že kdyby je utrhl, brzy by mu zvadly.

Malí lovci šli velmi ostražitě, neboť vlhký prales skrývá mnoho nebezpečí. Ba netrhali ani ovoce, jež mnohé keře štědře nabízely, protože ze zkušenosti věděli, že je jedovaté.

Naštěstí trvala cesta vlhkým pruhem jen půl hodiny a členové výpravy pak rádi vyběhli na planinu zalitou sluncem.

Zde si cestující odpočinou u příbuzného kmene Wambutti, jehož nepořádné chýše se skrývaly pod korunami mohutných stromů.

Alan spatřil asi dvacet černých naháčů. S křikem běželi výpravě naproti. Nelišili se od Tiki-Tikiů ani vzrůstem, ani obličeji. Úplně nazí až na zástěrky z trávy kolem boků nesli jedinou zbraň — luky a šípy, s hroty z kostí nebo kamínků. Oba kmeny se zajisté znaly, protože vzájemné šklebení bylo přátelské.

Ale zjev Alanův Wambuttie poplašil. Ačkoli mají afričtí domorodci, a Pygmejové zejména poměrně chudý slovník, jsou přece velmi hovorní.

Alanův sluch zachytil slova „Nzambi“ a někdy i „Indagarra“2 a pochopil, že divoši mluví o něm, protože se hlavy domorodců k němu bázlivě obracely. Alanovi průvodci odpovídali: „Waka,“ a pokládali si dlaně na hlavy a potom na břicha.

Když se Wambuttiové dověděli, že ostré železné hroty šípů a kopí dostali Tiki-Tikiové od bílého muže, odběhli a za chvíli přinášeli dary, které skládali k Alanovým nohám. Bylo to sušené maso a ovoce, rozložené na tuhých velkých listech. Darovali, co měli, a nečekali odměnu. Avšak Alan si umínil, že jim pošle nejen železné hroty, nýbrž i svitky drátů.

Alan souhlasil s navrhovaným odpočinkem a obědem. Čerstvé vody bylo dost a ve stínu obrovských stromů se na měkké trávě příjemně odpočívalo.

Vůdce výpravy pak bílému jinochovi oznámil, že brzy přijdou na místo, kde v husté trávě šlápl náhodou na železný rám. Divocí lovci mají výborný orientační smysl, protože si všímají okolí a podle velikosti a tvaru stromů určují pak směr.

Po odpočinku se výprava doprovázená muži kmene Wambutti vydala do pralesa. Naplnila jej křiky a štěbetáním, že vyplašila všecku zvěř a podráždila hejno opic. Někteří staří samci házeli ovoce a úlomky větví na povykující dav lidí.

Alan pozoroval tu a tam rozrytou měkkou půdu a podle stop poznal, že zde hospodařili divocí vepři. Nemohli to být líni nosorožci, protože ti vyhledávají raději měkké bahno, ani sloni, kteří zas milují čistou vodu, v níž se koupají a laškují.

Vůdce výpravy se náhle zastavil. Přiskočil ke stromu a snažil se ulomit silnou větev. Divoši postřehli velkého hada visícího z vodorovné větve jako silné lano. Avšak jeden z lovců chtěl patrně ukázat svou dovednost a napjal luk. Šíp proletěl vzdálenost asi desíti kroků jako blesk a projel hlavou plaza. Had se vymrštil jako pružné pero a spadl na zem. Dovedný střelec si úlovku nevšímal. Pátral po vzácném šípu, až jej nalezl zaseknutý v kmeni vzdáleného stromu.

Alan byl již netrpělivý. Obával se, že se vůdce přece zmýlil. Vždyť v pralese se podobá strom stromu, keř keři. Ale po chvíli se zastyděl za svou pochybovačnost, neboť divoch se rozběhl ke skupině tří stromových obrů a zarazil do husté trávy kopí. To znamenalo, že výprava je na místě.

Alan přispěchal k divochovi, a když rozhrnul trávu, spatřil — hromádku surových diamantů!

Bílý jinoch rychle poklekl a hledal a sbíral kolem rozházené kamínky.

Divoši sice nechápali, proč tak horlivě hledá ony drobné kamínky a ukládá je do kapes, ale přesto nepřihlíželi nečinně a hrabali se v zemi a výskali, kdykoli našli kamínek. Pak jej přinášeli bělochovi, který nyní, opíraje se zády o mohutný kmen, hleděl kamsi do dálky a nevšímal si podávaných kamínků.

Divoši jich našli a přinesli několik hrstí. A protože kamínky byly roztroušeny v širokém okruhu, zašli někteří horlivci dosti daleko.

Výkřiky nejvzdálenějších divochů probudily Alana ze zamyšlení. A protože všichni ostatní pospíchali za vzdálenými hlasy, zvedl se i Alan. Nové překvapující nálezy potvrdily včerejší Alanovy domněnky. Divoši totiž našli lidské kosti, a když kterýsi chlapík přinesl kousek látky, na níž byly přišity knoflíky, mohl si Alan přibližně představit, co se zde stalo.

Lupiči zde nepochybně přistáli v nešťastnou chvíli. Buď hned, nebo později byli napadeni šelmami. Jistě se bránili, avšak nakonec podlehli přesile. Šelmy je odvlekly a bezpochyby se několikrát vrátily k hodům. Roztrhaly i kožený vak a po nich dravci s opicemi dokončili dílo zkázy.

Od pádu do pralesa uplynuly již tři měsíce, tedy dosti dlouhá doba pro prales, v němž se skrývají tisíce drobných ničitelů. Alan pátral po padácích. Protože však horliví divoši nenalezli již nic než několik hadříků, hádal Alan, že padáky uvázly v hustých korunách stromů. Listí a spleti lián vytvořily v korunách tak hustou síť, že rozevřený padák jí nemohl prorazit a propadnout.

Výprava se spěšně vracela. Do hustého pralesa se snášelo šero. Lovci musí jit rychle, aby za světla došli do Osady Wambuttiů. Alan si odnášel všecky kapsy plné kamínků; nebyla to však ani pětina bývalého pokladu.

Bílý jinoch kráčel v zamyšlení a nevšímal si, jak někteří lovci se tiše plíží kolem výpravy a pátrají po zrádných šelmách, aby jim zabránili vrhnout se na lidi z boku. Ze zkušenosti věděli, že zvláště levhart provází skupinu lovců třeba hodinu, než se odhodlá k útoku.

V korunách stromů se ozvaly skřeky poplašených ptáků. Patrně mezi ně skočil serval. Ostrý šíp jej srazil z větve a zbavil drobné ptactvo a hlodavce zlého nepřítele.

Alan si prohlížel krásné krvežíznivé zvíře, asi půl metru dlouhé, jehož tělo bylo porostlé měkkou rudohnědou srstí, pěkně skvrnitou. Bylo mu servala líto, třebaže to byla šelma. Přírodě nelze nic vytýkat. Živí tvory mírné i divoké a tak udržuje rovnováhu.

KAPITOLA X

Alan se zúčastní lovu

Alan se vrátil do svého domova v koruně stromu jaksi nespokojen. Zachránil sice část zásilky, avšak nemohl se zbavit děsného obrazu, jejž mu malovala obrazotvornost. Jak strašný musel být zápas mužů v temnotách pralesa, než podlehli! A ten tajemný a zlý prales obkličoval také jeho malé obydlí a svíral ho do děsného objetí při každém kroku. A kdyby nebylo laskavých domorodců, byl by i on podlehl; a proto se jim musí odvděčit.

Dal se opět na krejčovinu a ušil z pevné látky, utržené z křesla, pytlík na kamínky, které snad někdy vrátí, propustí-li ho africké pustiny. Ušil také několik toulců, aby je mohli lovci nosit na krku.

Jako student čítal Alan o různých černošských kmenech, které obdělávaly zemi, pěstovaly užitečné stromy a chovaly dobytek a drůbež. Jako zemědělci byli známí Bantuové, kteří ovšem neopovrhovali ani lovem. Své úlovky i plodiny pak vyměňovali za evropské zboží, jež jim přiváželi potulní obchodnici. Alan věděl, že kdyby se jeho přátelé Tiki-Tikiové odvážili na dalekou cestu a setkali se s kmeny velkých černochů, mohli by výměnou za sloní kly obdržet obilí a zvířata, jež by časem rozmnožila jejich blahobyt. Vždyť tolik černošských kmenů chová hovězí dobytek i koně a ti chudší pěstují aspoň ovce, kozy a drůbež.

Alan se rozhodl, že pošle tucet nejstatečnějších Tiki-Tikiů k jihovýchodu, aby vyhledali osady černochů-zemědělců. Uznával, že je velmi obtížné poučit „své lidi“, co mají žádat za kly, protože je nesnadné popisovat něco, co divoši nikdy neviděli. A proto se rozhodl, že napíše zemědělcům obrázkový dopis, jejž dovede přečíst každý, třeba by se s poslem nedovedl dohovořit.

Alan byl výborný kreslíř. A tak začal na listy papíru, které vytrhl ze svého zápisníku, malovat durhu. A nakreslil nejen rostlinu, nýbrž vedle ní i nádobu plnou zrní. Na jiný lístek namaloval jamy, rajská jablíčka, luštěniny, banány, hrnce a mísy, slepice, ba i kozy. Když dopis „dopsal“, odešel do dědiny a snažil se vysvětlit malým spoluobčanům, co od nich chce. Vybral deset nejstatečnějších mužů a ustanovil dva nejstarší jako vůdce a vyjednávače. Vydají se k velkým černochům na jihovýchod a ponesou pět klů a dva zlomky. Alan jim půjčí oba pytle a dostatek provazů, aby mohli břemena lépe nést na zádech a aby měli volné ruce pro luky a kopí. Vezmou si s sebou maso na dva dny, potom se musí živit lovem. Vyjednávači budou žádat jen věci výrazně v dopisech vyznačené, nedají se ošidit a odmítnou zboží špatné a nádoby děravé. Mohou napovědět, že mají doma ještě mnoho klů, ale že si nepřejí, aby si pro ně přišli cizí obchodníci. Zpátky pocestují pomalu a budou bdít, aby zboží neztratili a nezničili.

Porady trvaly několik hodin, protože si Alan nemohl hned na všecko vzpomenout.

Aby bylo dostatek potravy pro osadníky i pro posly, podniknou Tiki-Tikiové zítra lov, jehož se zúčastní všichni lovci.

Nejčastějším úlovkem kmene Tiki-Tiki byly antilopy, noháči, gazely a z ptactva perličky. Lovci nepohrdli ovšem ani menšími hlodavci, vodními ptáky, zastavivšími se na potoce za přeletu, ani rybami.

Lov sliboval příznivý průběh, neboť již v první hodině ulovili muži kmene Tiki-Tiki dvě světle rezavé antilopy impala a k poledni zastřelil Alan z pušky antilopu jelenovitou, zvíře se špičatými boltci, světlými tvářemi a bílým hrdlem. Vyplašil z porostlin celé stádo a vybral si za cíl rohatého vůdce.

Po odpočinku se však štěstí od lovců odvrátilo.

Horliví lovci obklopili dolinu zarostlou křovinami a vysokou tuhou trávou. Tady jistě odpočívá zvěř a vyčkává večera, kdy vychází na pastvu do stepi. Úkolem dvou kopiníků bylo zvěř vyplašit a nadehnat střelcům čekajícím s napjatými luky.

Kopiníci hlomozili v houštině nadarmo. Vyletělo sice z křoví několik drobných ptáků, ale na ně bylo škoda šípů a nábojnic.

Alan ustoupil za keř, aby ho zvěř hned, jak vyrazí z houštiny, nezahlédla. Vtom se ale strhl křik a Alan spatřil scénu, až mu leknutím a hrůzou strnuly údy, divže pušku neupustil.

Z houštiny vyrazilo ohromné šedivé zvíře a hnalo se na malého lovce. Uskočil sice, ale hned nato vrazil zvířeti za levou plec kopí. Ohromný nosorožec, vyrušený z klidu, teď zuřil a snažil se nepřítele rozdupat. Po bodnutí se jako blesk obrátil a nabral rohem lovce, který přiskočil druhovi na pomoc. Bylo to hrdinství, jehož by se bílý lovec neodvážil. Nosorožec ubožáka odhodil a rozdupával jeho ubohé tělo.

Déšť šípů pokropil tělo zuřivého zvířete, ba i Alan vypálil obě rány do jeho krku. Ale nosorožec, přestože byl posetý šípy jako dikobraz bodlinami, hledal novou oběť. A protože jeho krvavé oči ji nemohly nalézt, znovu dupal a běhal dokola, aby se zbavil nepřátel. Opět a opět se do nosorožce zabodávaly šípy a opět dva odvážlivci ho napadli kopími. A tu jako by zvíře pochopilo, že prohrálo, dalo se na útěk. Avšak vytrvalých lovců se nezbavilo.

Nosorožec neuběhl ani sto metrů, když klesl poprvé. Rychle však vstal a prchal dál. Jeho mohutné tělo se ale kolébalo, hrbilo a zachvívalo, až se zhroutilo jako veliký šedivý balvan.

Lovci vyráželi vítězné výkřiky, přestože v proláklině ležely dvě oběti; jeden lovec rozdupaný, druhý zraněný.

Alan se rychle vrátil k houštině a vyhledal raněného. Vynesl ho z dolíku a uložil do stínu keře. Lovec byl těžce raněný. Levá ruka mu ležela bez vlády a z boku vytékala krev.

Opojeni vítězstvím nad velmi silným odpůrcem lovci nedbali ani na mrtvého, ani na raněného. Lovec padne na lovu jako voják v bitvě.

Pygmejové kmene Tiki-Tiki pohřbívají své mrtvé na místě, kde padli, a tak byl konečně pohřben i mrtvý lovec. Raněného druha přikázal Alan odnést. Neprobral se z mrákot, ani když byl ukládán na měkké lůžko z trávy, ani když mu Alan pečlivě a opatrně vymýval rány. Lovec měl zlomenou ramenní kost a proražený bok.

Dlahy na zlomeninu vyrobil Alan z prkénka, jež vylomil z lenošky, která byla již dávno zbavena povlaků. Malý lovec nabyl vědomí a hluboce vdechl až teprv, když mu Alan rovnal zlomenou kost. Statečně zapřel bolest, ale slzy mu přece vytryskly z vyjevených očí. Alan přiložil na zlomenou paži vatu a pevně ji přitáhl obvazem. A když připevnil motouzem k paži prkénka, oddechl si jako prve raněný.

S ranou v boku si Alan nevěděl rady. Proto rozředil jódovou tinkturu a ránu znovu vymyl. Potom přiložil na ránu gázu a poručil pomocníkům, aby přikládali velké lupeny, které měly odnímat horkost. Připravil pro raněného i dávku chininu pro případ, kdyby se objevila horečka.

Lékař by byl jistě klepl Alana několikrát přes prsty jako opovážlivého nedouka, avšak jinoch chtěl upřímně pomoci a pomáhal, jak uměl. Kromě toho si všemohoucí Waka zřejmě přál, aby se malý černý lovec uzdravil, neboť na něho neposlal ani prudké a vysilující horečky, ani nedovolil, aby se rány zanítily.

Výprava obchodních vyjednávačů, dobře zásobená pokrmy i radami, se vydala na dalekou cestu, a mladý běloch vodil zatím zbylé osadníky od práce k práci. Kdykoli měl volnou chvilku, přiběhl k raněnému, ale většinu času věnoval přípravám políček. Již si rozvrhl, kam co nasije a nasází, kam dá přenést a zasadit malé stromky. A když byl běháním unaven, kreslil budoucí obydlí. Rozhodl se pro roubenou chatu z třímetrových kmenů, ovšem chatu bez krovů a se širokou střechou, vyrobenou z tenkých stromků, na které přibije došky z dlouhé a tuhé trávy, takže jimi déšť nepronikne. Chaty budou bez oken a místo dveří budou mít rohože z trávy.

Bílý jinoch si v duchu rád představoval příští osadu Tiki-Tikiů: pěkné dřevěné hranoly chat kolem udupané návsi a za domky políčka zelenající se užitkovými rostlinami, zvláště obilím. Tohle všechno chtěl vykouzlit pro své malé přátele, aby jim usnadnil život.

KAPITOLA XI

Výměnný obchod

Dvanáct lovců kmene Tiki-Tiki kráčelo rychle pralesem. A protože neměli příliš těžká břemena a mohli se v nesení střídat, nic nezdržovalo jejich pochod. Alan svěřil poslání zkušeným a statečným domorodcům, kteří dokáží proklouznout, kudy by běloch neprošel, a předvídat nebezpečí, jemuž by se bílý člověk sotva ubránil.

Lovci nepotřebovali kompas. Za dne je vedlo slunce, v noci hvězdy. V pralese je vedl spíše pud. Africké pralesy pokrývají, zejména kolem velkých řek, v šíři i délce sta a sta čtverečních kilometrů. Zato na jihovýchodě tvořily jen dlouhé pruhy, uzavírající menší či větší stepi. Jsou-li stepi suché, jsou neobydlené a pusté, jsou-li vlhké a úrodné, jsou obydleny a nazývají se taweta čili šťastný kus země.

A takovou tawetu hledali Alanovi vyslanci.

První noc je zastihla dosud v pralese. Dříve než zapadlo slunce, postarali se lovci o čerstvou zvěřinu. K lovu je vybídl široký lesní potok, k němuž se zvečera přijde zvěř napít. Lovci se proto rozešli po břehu na čekanou. Spoléhali se na dobrou náhodu a doufali, že některé zvíře se přiblíží na dostřel; a brzy se dočkali.

Dva lovci spatřili v šeru zvíře, které bez obavy vstoupilo do vody uhasit žízeň. Dva šípy zasyčely skoro současně: jeden se vetkl zvířeti do krku, druhý do hrudi. Zasažené zvíře ihned kleslo do potoka. Alan by byl poznal, že je to lesoň bahenní, avšak lovci se nestarali o jméno antilopy, nýbrž o její maso. Plechovými, ale velmi ostrými noži rozrušili zvíře a dopřáli si k večeři chutnou lahůdku, kterou poskytují domorodcům zvířecí vnitřnosti. Plece, hřbet a kýty si vezmou lovci na další cestu. Všecko ostatní ponechají na místě pro menší lesní škůdce.

Maso lesoně je zachránilo od hladu, neboť když druhého dne vyšli asi v deset hodin ráno z pralesa, rozložila se před nimi do nedohledna suchá a pustá step, po níž musí celý den putovat a na níž by neulovili nic než hada nebo myš. Malí lovci se nezalekli pustiny. Na pokraji pralesa si natrhali ovoce a mladé šťavnaté výhonky, jež jim měly nahradit vodu. Na stepi nerostly blahodárné baobaby, ba ani křoví a rozpálená země vracela sluneční horko jako pec. Ale malí lovci šli vytrvale a teprve za poledních hodin odpočívali ve stínu vysokých, šedých, opuštěných termitišť.

Obzor byl uzavřen pralesem, k němuž lovci dojdou ještě odpoledne. A tak vyhlídka na lov a odpočinek v chladném stínu dodaly lovcům chuti k dalšímu pochodu.

Kolem čtvrté hodiny odpoledne dospěli poslové Tiki-Tikiů k pralesu, z něhož se ozývaly nelibě znějící skřeky. Lovci uhodli, že jsou to hlasy opic, a hned po nich pátrali. Nechtěli je lovit, ale přáli si, aby je opice dovedly ke stromům obtíženým osvěžujícím ovocem.

Brzy zastihli stádo paviánů, protivných tvorů s psími hubami a červenými lysinami. Toulavé opice dovedly v pralese nalézt nejšťavnatější a nejsladší plody. Tiki-Tikiové využili vhodné příležitosti natrhat si na nízkých stromcích ovoce podobné melounům. Opice se přestaly hašteřit a projevovaly nelibost nad přítomností lidi. Lovci si jich však nevšímali, a když se osvěžili, odešli.

Výprava měla dostatek masa, a tak mohla odpočívat. Lovci zažehli ohně a pekli antilopí kýty. Přenocují u kmene statného stromu a zítra před východem slunce se opět vnoří do pralesa.

Po obvyklém večerním koncertě, k němuž přispívala svými hlasy různá zvířata i ptáci, minula noc klidně. Ráno se ohlásilo štěbetáním a pískáním ptáků, tvorů v přírodě nejranějších. Lovci se vydali do pralesa velmi časně, a tak spatřili slunce až teprve v poledne, když vyšli do zelené krajiny. V hrubé povadlé trávě stály roztroušené skupiny stromů a na dohled bylo možno ve stínu korun spatřit chýše domorodců. Čím více se malí lovci blížili k osadě, tím více se divili. Viděli políčka, na nichž rostlo obilí nebo je pokrývaly rostliny s širokými lupeny. Lovci kmene Tiki-Tiki z toho všeho nic neznali. Nejvíce je udivila neznámá zvířata, která pila z potoka či odpočívala ve stínu stromů — a před lovci neprchala!

Náhle se z nedalekého háje vyrojilo půl tuctu černých postaviček a běželo lovcům s křikem naproti. Byli nazí a ozbrojeni jen dlouhými pruty. Když přiběhli k Tiki-Tikiům a obstoupili podivné hosty, lovci poznali, že jsou to chlapci, i když byli stejně velcí jako trpaslíci.

Tiki-Tikiové chlapcům nerozuměli, ale protože se děti rozestoupily a ukazovaly pruty k osadě, malí hosté pochopili, že jsou vítáni.

Chýše domorodců, rozestavěné ve velkém kruhu kolem ušlapané „návsi“, připadaly lovcům jako z pohádky. Kostry chýší byly hustě propleteny proutím a trávou. Každá okrouhlá chýše nesla vysokou kuželovitou střechu.

Tiki-Tikiové se nemohli dlouho rozhlížet, neboť z chat vybíhaly menší děti a ženy a zvědavě si cizince prohlížely. Odiv byl vzájemný. Hosté dosud nespatřili muže, patrně byli na lovu, a tak viděli jen několik starců sedících na kusech tlustých kmenů před největší chýší. Starci neprojevili údiv ani zvědavost.

Chlapci, kteří přivedli cizince do osady, zamířili k nejvyšší chatě. Šli za nimi. Když se zastavili před netečnými starci a složili svá břemena na zem, zdvihli paže na pozdrav. Starci jen spokojeně zakývali hlavami ze strany na stranu. Nejstarší chlapík, jehož kulatou hlavu pokrývaly bílé vlasy a z jehož brady splývaly dva praménky řídkých bílých vousů, promluvil na cizince obvyklou obchodní řečí — svahilštinou3, které však malí hosté nerozuměli. Tiki-Tikiové jen rozpačitě přešlapovali a ukazovali na sloni kly složené na zemi.

Zatím vystoupil z chýše asi čtyřicetiletý muž. Chvilku pozoroval malé lovce a posměšně se poškleboval. Když však jeho zraky ulpěly na klech, projevila se v jeho očích chtivost.

Tiki-Tikiové se muže lekli. Byl to obr nevídaného vzezření. Jeho pleť byla mnohem světlejší než pleť polonahých starců. Dlouhé vlasy měl zkrouceny v tuhé hranolky, jež tvořily na jeho veliké hlavě jakousi rohatou korunu. Na krku mu visela šňůra velkých skleněných perel a přes pravé rameno až k levému boku měl přetaženu levhartí kůži, jež mu pokrývala mohutná prsa. Na obrově předloktí a na dolních částech lýtek se leskly mosazné kruhy.

Tiki-Tikiové nemohli odtrhnout zraky od vznešené a pyšné postavy, která se honosila rudou sukní sahající od boků až po kolena a pásem, za nímž byl zatknut dlouhý nůž. Takovou nádheru jakživi neviděli.

Když náčelník zkusil několik nářečí, aby se s cizinci dohovořil, starci uctivě umlkli. Ale Tiki-Tikiové šveholili řečí, kterou náčelník patrně dosud nezaslechl.

Alan předvídal tuto překážku, a proto poslal dopisy. Když je nejstarší z lovců vylovil z pytlíku a podal vznešenému a pánovitému obru, jeho oči po chvíli zazářily a chytrý obr se spokojeně usmál, neboť pochopil, proč malí cizinci přišli.

Než náčelník přečetl dopisy až do konce, přiběhl ze sousední chýše jiný podivný muž. Byl skoro tak veliký jako náčelník, ale neobyčejně hubený, divže v něm kosti nechrastily. Hlavu mu pokrývala rudá látka stočená do turbanu, v jehož záhybech byla zastrkána dlouhá vlající ptačí pera. Také hubeňour měl na krku zavěšenou levhartí kůži, která mu však splývala jen po vpadlých prsou. Kolem pasu měl suknici z trávy a mosazný kruh mu svítil jen na levé noze; zato v levé ruce nesl kopí a v pravé jakýsi stvol s květinou.

Před náčelníkem nejevil bázeň ani zvláštní úctu a bez dovolení si hned prohlížel kly a cosi přitom brebentil.

Obr mu ukázal dopisy a hle, i hubeňour jim hned porozuměl a projevoval nevoli. Avšak obr nedbal na jeho projevy a srozumitelnými posunky zval cizince, aby zdvihli své zboží a vstoupili za ním do chýše.

Malí lovci byli u vytržení nad velkým prostorem chýše. Uprostřed stál oloupaný kmen, který nesl na příčkách střechu, takže se strop podobal hrubé pavoučí síti. Stěny uvnitř byly hladké a na nich visely vydělané kůže, kusy látek a zbraně. Lože z prutů, sítin a listí prozrazovalo, kde náčelník za noci odpočívá, a podivná lenoška, přivlečená odkudsi zdaleka některým obchodníkem, dokazovala, že pohlavár usedá také někdy na trůn. V pozadí byla vyhloubena jáma, plná vzácného zboží, jež náčelník získal výměnou s potulnými obchodníky.

Obr usedl na trůn, kdežto hosté se posadili na zem a obchodní jednání bylo zahájeno. Domácí pán bral list po listu a na prstech ukazoval, kolik žádaných věcí míní dát za slonovinu. Chtěl cizince sice ošidit, ale ne okrást. Byl chytrý a správně se domýšlel, že po prvním úspěšném obchodě přinesou trpaslíci nové zboží. Kdyby jim však teď zboží vzal, nikdy by již nepřišli. A mimoto náčelník ze zamračených tváří a vážných obličejů lovců poznal, že by bez nebezpečného odporu zboží nevydali, neboť i k velkým černochům se donesly pověsti o neobyčejné statečnosti a lstivosti malých bojovníků. Železné hroty šípů a těžká kopí dokazovaly, že se Pygmejové již setkali s národem, který zná neobyčejný význam železa. Z dopisů také náčelník poznal, že je kreslil někdo z bílých mužů. Bylo i podivné, že tajemný dopisovatel nežádá drát, a to stálo za přemýšlení. A protože se náčelník nemohl cizinců vyptávat, musel s nimi jednat jen obchodně. Náčelník rychle v duchu počítal, kolik kotoučů drátu, kolik balíků pestrých látek, kolik šňůr skleněných perel, kolik nožů a jiných podivných věci obdrží od bílých obchodníků za kly. Tam vzadu má schovaný i gramofon. Avšak náčelník toužil po tahací harmonice, neboť její vřískavé zvuky lahodily jeho sluchu.

Když si v duchu všecko spočítal, vyšel z chýše, něco vykřikl, a již za chvíli přinášely ženy na mísách maso, na ošatkách ovoce a v hrncích nápoje.

Masu lovci rozuměli, také ovoce ochutnali, avšak mléko po prvním napití odmítli. Zato jim chutnaly placky a kaše a chtivě obraceli zraky po nádobách s kvašeným nápojem.

Jednání se protáhlo až do večera. Domácí lovci se vraceli a přinášeli úlovky: antilopy, noháče a perličky.

Každý lovec si úlovek odnesl do své chýše. Až zvěř rozruší, přinese povinný díl náčelníkovi, hubenému čaroději a starcům, kteří spolu s náčelníkem tvořili jakousi vládu.

Pro cizince vyprázdnili domorodci jednu z chýší a naznačili jim, aby si do ní nanosili slámu a trávu.

Unavení malí lovci se již vzpamatovali z údivu a dlouho do noci si štěbetali o všem, co viděli.

Než ulehli, ozval se v osadě křik pasáčků, kteří přiháněli domácí dobytek, krávy, kozy a ovce, do ohrady. Domorodci tak chránili svůj dobytek před šelmami. Ale přesto se často stávalo, že do ohrad vtrhli čtyřnozí lupiči a vybrali si nejlepší kusy. Když byli přistiženi, zaplatili za svou odvahu kožišinou. Lev přicházel zřídka, protože miluje krajiny spíše hornaté, zato levharti, hyeny a rysové bývali častými hosty. Lišky, šakali a kunovité šelmy kradli především drůbež, ale běda jim, jestliže je přistihla černá hospodyně nebo chlapci, kteří na nich pak zkoušeli svou dovednost ve střelbě z luků.

Druhý den po snídani dali malí cizinci najevo, že by se rádi vydali k domovu. Avšak náčelník se chtěl ještě pochlubit bohatstvím osady. Ukázal jim nejen pole durhy, nýbrž i proso, různé luštěniny, melouny a ovocné stromy. Kolovník Tiki-Tikiové poznali, neznali však strom, z něhož po naříznutí teklo jakési mléko, ani rostlinu s obrovskými listy, z jejichž středu vystupoval silný klas s podlouhlými a prohnutými plody — banány.

Během dopoledne byl obchod projednán. Důvěřiví Tiki-Tikiové byli velmi spokojeni. Byli pyšní, jak znamenitě pochodili. Horší bude, jak všecko odvezou a odnesou.

Vždyť dostali dva plné pytlíky ďurliy a prosa, tři slepice a kohouta, tři velké hrnce a mísu, oddenky banánovníku i žlutě již plody, rajská jablíčka, jamy, hrsti luštěnin a různé užitečné hlízy.

Domorodé žerty uměly plést rohože, a tak si z nich malí lovci vyrobili torby a do nich uložili vzácné zboží. Velkomyslný a „štědrý“ náčelník jim přidal na cestu potravu a poradil jim. že slepice musí dostávat dvakrát denně zrní a vodu a že kozy nesmějí rychlým pochodem uhnat.

Náčelník’ rozdával mnohem raději rady než zboží, a proto i dovolil chlapcům, aby cizince doprovodili až k pralesu a pomohli jim vést vzpouzející se kozy. Hubený dlouhán -jim potom zadarmo ještě předpověděl šťastný návrat, ale jen ledabyle, protože mu trpaslíci nepřinesli dary. Tiki-Tikiové však přijali věštbu právě tak lhostejně, protože jí stejně nerozuměli.

Provázeni houfem dětí vydali se Tiki-Tikiové na cestu teprve po největším žáru. K pralesu dojdou do večera snadno a tam přenocují. Vraceli se cestou, kterou přišli.

Nejhorší byl přechod přes horkou a pustou step, avšak moudří lovci si natrhali dostatek ovoce. A pro kozy nalámali tolik olistěných větví, co jen mohli unést, a v hodinách horka je předložili žíznícím zvířatům. Do rodné osady se vrátili teprve za pět dní po odchodu ze „šťastné země“. Nejradostněji je přivítal Alan, neboť přinášeli věci, jež rozmnoží blahobyt malých osadníků.

KAPITOLA XII

Alan stavitelem a hospodářem

Ani za nepřítomnosti poslů Alan nelenil. Pro kozy dal upravit ohradu z trnitých keřů, pro slepice zřídil příbytek z opuštěné boudy a pro obilí a zeleninu byla již připravena políčka.

Alan zaučoval především ženy a děti, protože věděl, že by toulavé lovce při práci dlouho neudržel a že je musí jen zvolna zvykat na jiné zaměstnání než na lov. A tak Alan sám sil a sázel a ženy s dětmi horlivě přinášely vodu, neboť byly zvědavy, co bílý jinoch ze země vykouzlí.

Všecky nádoby používané při zalévání byly pak přeneseny do kabiny. O to se postarali Kim, Ber a Ley. Dbali, aby cestou nic nerozbili. Alan použije těchto vzácných nádob, až se dočká první úrody a naučí trpaslíky drtit obilí mezi kameny a ženy dělat placky z mouky a péci je na horkých kamenech. Teprve potom v hrnci uvaří první kaši a luštěniny pro obyvatele celé osady.

Do deštivých měsíců chyběly ještě asi dva týdny, když opatrný Alan poslal novou výpravu pro slaný jíl. Jakmile si divoši zvyknou na sůl, budou po ní toužit; tak ať si tedy opatří zásobu!

Prvních tropických bouři se dočkal Alan v listopadu. Deště se spouštěly skoro denně, ale pršelo jen od deseti hodin dopoledne do tří odpoledne. Potom slunce vynahradilo zemi svůj dočasný úkryt za bouřlivými mraky.

Tropický déšť tvory neosvěžuje, neboť horký vzduch plný par zmalátňuje tělo i ducha.

Alan se za dešťů skrýval v kabině, kde si četl otcovy české knížky, nebo si sepisoval slovníček řeči Tiki-Tikiú. Jeho učiteli byli Kim, Ber a Ley. Seděli na podlaze kabiny, oddaně vzhlíželi na bílého mladého muže a odpovídali na jeho otázky. Uzdravený lovec seděl pod stromem a čekal, až mu Alan přidělí nějakou práci, a byl šťasten, mohl-li jinochovi něčím posloužit.

Období dešťů trvalo tři měsíce. V době nečinnosti se Alan snažil zasvětit své malé služebníčky do tajemství písma a čtení. Napsané věty se však spíš podobaly psanému i kreslenému rébusu, protože černí žáčkové dobře rozuměli jen obrázkům, nikoli písmu.

Zaseté obilí i zasázené byliny rychle vzrostly, a jakmile přestaly deště, přiblížila se doba zrání.

Alan byl zaměstnán od rána do večera. Z tuhého plechu vyráběl dlouhé čepele. Divoši je pak naostřili, a tak se jimi dala řezat i sekat stébla. Muži potom nanosili dostatek plochých kamenů, jež tak uhladili, aby se na nich dalo drtit obilí. Když čiperné děti vyfoukaly z drti plevy a otruby, získal Alan první hrubou mouku. Uhnětl z ní placky, jak to vídal u své maminky.

I zvířata si již přivykla v novém domově. Však také byla dobře opatrována. Alan horlivě shromažďoval všechna snesená slepičí vejce, neboť si přál mít tolik kuřat, aby jimi mohl podělit každou rodinu. Věděl dobře, jak budou potom neúnavné shánilky potravy domorodcům užitečné.

I kozám se dařilo dobře a malí divoši si rychle zvykli na mléko. Ženy Tiki-Tikiů pochopily, že péče o zvířata náleží jen jim, a překvapovaly Alana důmyslem a vynalézavostí.

První placky upečené na rozpálených kamenech a první kaše uvařená z hlíz kolokázie byly pro malé lovce lahůdkou. Ale když jim po čase Alan předložil kaši z vařených banánů, mlaskali hodovníci tak, že bílý kuchař musel z veřejné hostiny utéci.

O rostlinnou potravu bylo tedy postaráno, neboť co se divochu ukáže a co může rozmnožit jeho pošo-jídlo, to divoch rychle chápe a již se toho nevzdá. A tak se Alan začal starat o lepší obydlí. V deštivých dnech, kdy lovci nevycházeli tak často na lov, poráželi muži na Alanův rozkaz tenké kmeny stromů, snášeli loňskou trávu a urovnávali půdu.

Poslové, kteří přinesli tolik výborných věcí od kmene velkých černochů, jistě vypravovali nejen o nádheře a bohatství obrovského náčelníka, nýbrž i o chýši, v níž přenocovali. A malí divoši uhodli, proč jim bílý jinoch poroučí, aby snesli tolik pevných kmenů, prutů a trávy.

Mladý „architekt“ Alan Stránský nezapomínal při projektování nových chýší na bouře a větry, jež bičují zemi v době dešťů, a proto pro budoucí obydlí navrhl pevné základy. Kostru chaty budou tvořit čtyři rohové kůly, hluboce zapuštěné do půdy, a jeden vyšší, středový kmen, jenž ponese střechu. K zesílení střechy budě použito tenčích kmenů, připevněných v rozích budovy a na vrchol prostředního kmene. Stěny budou vyrobeny z pletiva, jak to poslové viděli u velkých černochů.

Hned „po žních“ se Alan dal do obtížného díla. Náhodný cestovatel, jenž by zavítal k Tiki-Tikiům, byl by užasl při pohledu na trpaslíky, jak obratně sekají a řežou, jak pevnými liánami spojují kmeny zaražené do země a jak ženy hbitě proplétají pružnými pruty prostory mezi kmeny a vyrábějí stěny. Mnoho rukou vykoná mnoho práce, je-li po ruce dost vhodného materiálu, a tak již třetí den vcházel Alan do chaty, do níž vnikalo slunce otvorem vyříznutým ve stěně odvrácené od slunce. Pletivo stěn i kryt střechy byly tak husté, že nepropouštěly vítr ani vodu.

Alanova práce pro divochy vrcholila. Naučil je všemu, co sám buď dobře uměl, anebo o co se jen se zdarem pokoušel. Ale mladý muž nepociťoval uspokojení z dokončeného díla. Lekal se budoucnosti, kdy nebude moci již nic vymýšlet, nic vykonávat a o nic se starat. Potom se jeho hlava a srdce znovu naplní steskem jako nádoba hořkým nápojem, který bude nutno vypít. Touha po domově ho nikdy neopustila ani na den, a když se k ní přidala touha po styku se vzdělanými lidmi, Alan nesmírně trpěl.

Nikdo si neumí představit, jak trpí vyhnanec, jaký stesk, lítost, bolest a nesmírná touha po domově jej svírají.

Ale proč se tedy zdravý a statečný jinoch neodvážil k odchodu?

Rozvážný Alan by na takovou otázku snadno vypočítal několik důvodů. Po pádu do pralesa byl několik dní zmaten a ani netušil, ve které části Afriky našel útočiště. Letadlo bylo porouchané a tak těsně vklíněné do koruny stromu, že na jeho vyproštění nemohl ani pomyslit. Měl magnetickou střelku, která by mu sice bezpečně ukazovala světové strany, ale nemohla ho poučit, kterým směrem se má ubírat. Sídlí bílí lidé na západě, či na východě, na jihu nebo na severu? Jsou na cestě travnaté savany, nebo nepropustné pralesy, anebo suché nepřehledné pouště? Má ovšem pušku a mnoho nábojnic, ale ubrání se loveckou puškou velkým šelmám, nosorožcům, buvolům a lstivým levhartům? Nechají ho projít svým územím divoši, lidé žádostiví všeho nového, a když ho i nezabijí, nenastraží mu past, aby v ní zahynul a tak jim zanechal všechen majetek?

V mnoha cestopisech Alan četl, že bílí cestovatelé se odvažovali do pustin jen v doprovodu sta lidí, znamenitě vyzbrojených a zcela poslušných zkušených vůdců, kteří dokonale znali krajinu. Mimoto s sebou vezli nebo nesli zásoby pokrmů a nápojů a v leženích odpočívali ve stanech nebo na vozech.

Ale Alan neměl nic. Mohl odejít s puškou na rameni, s několika krabičkami konzerv, šťastně v kabině nalezených, a s nejmilejší knížkou.

Ale jak daleko by došel? Objev železného rámu z kožené torby, nález několika hrstí diamantů a lidských kostí volaly výstražně a radily k opatrnosti a vytrvalosti.

Vypravování poslů o kmeni velkých černochů zazářilo jako paprsek, který pronikl hustými korunami do tmavého pralesa. Koupil-1i náčelník sloní kly za tolik užitečných věcí, nekoupil je jistě pro sebe, nýbrž proto, aby je prodal obchodníkovi. A ten, ať bílý nebo černý, zná cestu z pustin do obydlených krajů. Lze ovšem předpokládat, že některý z obchodníků v dohledné době zabloudí k velkým černochům, avšak lze důvěřovat obru náčelníkovi a koneckonců i obchodníkovi?

Všecky tyto překážky, obtíže a úvahy Alan mnohokrát promyslil a s bolestí se přesvědčil, že musí čekat na šťastnou náhodu nebo spíše na vůli boží. Mnozí moudří lidé tvrdí, že tato víra je nejlepší a největší útěchou pro trpícího, avšak i voda z hluboké studánky se vybere a zdroj trpělivosti u mladého člověka vyschne, neboť je velmi mělký.

Alan byl zarmoucen a smuten a vlídní Tiki-Tikiové se obávali, že Wakův bílý posel opět tajemně odejde, jako kdysi tajemně přišel. A Alan se touhou, že chce odejít, ani netajil. Mluvil o tom již s divochy v jejich jednoduché řeči, ale malí lovci nevěděli, kam chce odejít, a divili se, proč chce jít od nich, když nikde není lépe než nyní v jejich osadě. Divoši nikdy nemluvili o lásce, snad neměli pro tento cit slova; také slovo oddanost neznali, ale pro Alana cítili víc, než co se dá vyjádřit slovy; lásku i oddanost. Byl pro ně ztělesněním bytosti, o níž jen tušili, že je nejmocnější, nejmoudřejší a nejštědřejší.

Dospívající hoši Kim, Ber a Ley by jistě umřeli žalem, kdyby měli opustit bílého pána. Nevěděli o rozdílu mezi pánem a služebníkem, protože mezi Tiki-Tikii nebyl nikdo ani pánem, ani poddaným, ale chlapci si sami vytvořili vztah mezi sebou a Alanem. Kdykoli Alan vyslovil přání, chlapci se radostně předstihovali, aby je splnili. Nazývali ho mezi sebou Njovo. Byl to pojem v jejich mateřštině neznámý; pro ně však znamenal souhrn dokonalosti. Také lovec, kterého Alan uzdravil, přijal toto slovo do svého chudého slovníku a rozuměl mu právě tak jako chlapci. Njovo byl posel boží.

KAPITOLA XIII

Alanovy tužby se naplňují

Nová výprava, která byla vyslána pro slaný jíl, přinesla nejvýš zajímavé a vzrušující zprávy.

Když se při návratu ze solné kotliny utábořila u pralesa, aby tam přenocovala, spatřil mladý lovec, který vylezl na strom pro ovoce, daleko na severu sloupy dýmu. A protože jeden člen výpravy si zle poranil nohu, bylo třeba návrat odložit.

Dva mladí lovci se rozhodli, že vypátrají, kdo zažehl tolik ohňů. V pustině jsou řídké jevy vždycky velmi důležité a lovec musí vědět, co se děje v jeho okolí. Bezpečnost vyžaduje, aby poznal, blíží-li se přítel, nebo nepřítel.

A tak se odvážní mladí lovci ještě zvečera vydali podél pralesa k severu. Teprve za hodinu spatřili i plameny a bylo jich více než prstů na obou rukou. Zvědaví Tiki-Tikiové došli dosti blízko a skryti za hustými kmeny stromů se udiveně dívali na veliké černé polonahé postavy, sedící kolem ohňů. Udivily je také veliké okrouhlé nádoby, jež visely na řetězech nad plameny. K malým lovcům zanášel vánek nejen hlučné hlasy, nýbrž i vůni masa a nápoje, který někdy píval bílý jinoch.

Protože nikdo v táboře nepostřehl zvědavé lovce, odvážili se ještě blíže. A tu jejich bystré zraky spatřily veliké světlé kupy, posunuté na dostřel šípem od ohňů, a za nimi černé předměty, jež se podobaly velikým chýším.

Leknutím div neupadli, když se náhle ze tmy ozval dosud neslýchaný řev. Nebyl to řev lva, ale v uších lovců zněl tak příšerně, že zděšeně prchali ke svým druhům. Než se zvědové vrátili do ležení, starší lovci již spali, a tak se dověděli o tajemných cizincích až ráno. A když zvědavý chlapík vylezl opět na strom a rozhlížel se kolem, oznamoval, že všecko, co včera v noci viděli, zmizelo, a že jen na severu se zdvihají mračna prachu.

Nebezpečí se tedy vzdalovalo.

Alan vyslechl zprávy vrátivších se členů výpravy se zrychleným dechem. Hned uhodl, co malé lovce poplašilo. Bílé kupy a černé chýše byly jistě stany a vozy, v nichž se bavili a odpočívali bílí muži, kteří podnikají vědeckou či loveckou výpravu. Dnes jsou vzdáleni na tři dny cesty a Alan musí za nimi! Vydá se na cestu hned, neboť nesmí propást příležitost, jak uniknout z pustiny.

Vezme s sebou jen nejnutnější věci: nejlepší šaty, čisté prádlo, dobré boty, pušku, nábojnice a láhev na vodu. Všecko ostatní rozdá malým osadníkům, aby na něho v dobrém vzpomínali. Náhle si však vzpomněl na surové diamanty a shledal, že především musí zachránit cizí majetek.

Rychle skládal věci do pytlíků. Když však spatřil své milé české knihy, vložil je do pytle nejníž, pod váček s diamanty. Než se nadál, byly pytlíky plné. A přesto tu leželo tolik drobností. Co naplat, nastrká je do kapes.

Nejlepší loučení je rychlé a krátké loučení. Alan stiskl všecky podávané ruce — tomuto projevu přátelství sám trpaslíky naučil —, pohladil všecky děti i ženy po tvářích a stále opakoval: „Vezměte si všecko, co najdete v mém domě, a buďte šťastni!“

Kim, Ber a Ley nesli pytlíky a uzdravený lovec, kterého Alan nazval Věrný, nesl vak vyrobený z rohoží a v něm ovoce a upečené maso.

Alan prošel celou obec a stále radil, co budou vyžadovat políčka i zvířata, a když vešel do pralesa, šli všichni obyvatelé za ním.

Na cestě nejdříve zemdlely děti a ženy. Zato malí muži šli vytrvale. V noci si výprava několik hodin v pralese odpočinula, a když ho příštího dne Tiki-Tikiové vyprovodili na kraj pralesa, požádal je bílý jinoch, aby se vrátili.

Kim, Ber a Ley však ukázali s úsměvem jen řady bílých zubů a Kim odpověděl za své druhy:

„Kam Njovo, tam Kim, Ber a Ley!“

A potom, nečekajíce na Alana, šli k severu a Věrný s nimi. Alan poznal, že se jich nezbaví, dokud nedohoní loveckou výpravu, a proto je neodháněl.

Když v poledním vedru Alan odpočíval ve stínu pralesa, chlapci na půl hodiny zmizeli a vrátili se s pytlíkem ovoce. Ale ani Věrný nelenil a slídil po ptácích, aby opatřil pro výpravu čerstvou zvěřinu.

Tak cestovali ještě tři dny. Naštěstí se nesetkali s nebezpečnými šelmami. Lovecká výprava, která tudy prošla, zapudila velká zvířata do širokého okolí.

Čtvrtého dne kvečeru uslyšel Alan dvě rány z pušky. Střelec patrně spěchal, anebo byli dva, protože se rány ozvaly ráz na ráz. Podle krátkého a ostrého třesku Alan poznal, že výstřely vyšly z moderních zbraní bělochů. Lovci tedy nebyli příliš vzdáleni.

Alanovy zraky však marně pátraly po stanech a vozech.

Teprve večer, když obešel pruh pralesa zabíhajícího do zelené stepi, spatřil Alan sloupy dýmu. Planulo tu asi deset velkých ohňů, kolem nichž seděli černoši a rozmlouvali. Když bíle oděný, velký a snědý muž spatřil mladého cizince provázeného čtyřmi černými chlapci, vyšel mu naproti a bezděčně pozdravil:

„Jambo, bwana! Vítej, pane!“

„Díky!“ odpověděl Alan anglicky a velmi se podivil, když mu černoch odpověděl v téže řeči:

„Přejete-li si mluvit s bílými pány, pojďte, prosím, se mnou!“

Teprve později se Alan dověděl, že zdvořilý černoch je vůdcem výpravy, že je Somálec a že se jmenuje Musga.

Alan tak pospíchal, že zapomněl na své malé průvodce. Sotva s černochem obešel ohně, spatřil stany a vozy vzdálené na dva dostřely od ohňů.

Musga vedl mladého cizince k největšímu stanu. Přední závěs stanu byl zdvižen, aby dovnitř mohl vnikat chladný večerní vzduch. Vnitřek stanu byl zařízen jako přijímací salón. Byl opatřen vkusným nábytkem a osvětlen pěknými lampami. U oválného stolu pokrytého aksamitovou přikrývkou odpočívali na houpacích židlích dva bílí muži. Zřejmě oklepávali popel z cigaret na krásný drahý koberec, neboť u každé židle ležely hromádky, ačkoli na stole vedle velikého podnosu s lahví vody a kruhem sklenek ležely popelníčky a zápalky. „Dobrý večer, pánové!“ pravil Alan, když vstoupil do stanu a uklonil se mužům, kteří si ho zvědavě prohlíželi.

„Dobrý večer!“ poděkoval muž, jistě padesátník, ale silný a zdravý, a potom hned dodal: „Ať jsem negr, příteli Blacku, není-li to zajímavě, že se v krajině u Albertova jezera setkáváme s bílým mládencem? Buďte vítán,“ pravil ještě, vstal, napřáhl k Alanovi ruku a silně mu potřásl pravicí. Podle zpěvavého hlasu a potřesení rukou Alan poznal, že muž je Američan: „Jmenuji se White,“ představil se, „Jerorne White a můj přítel Annibal Black“ je také potěšen, že se s vámi setkává.“

„Velice potěšen,“ souhlasil Black, hubený muž o trošku mladší než pan White, a vstal, aby také potřásl Alanovou rukou, „ale teď sedněte a vypravujte!“

„Jmenuji se Alan Stránský,“ pravil jinoch, všecek šťasten, že po roce opět slyší řeč vzdělaných lidí, „prožil jsem podivuhodná dobrodružství a dovolíte-li…“

„Snad tu nejste sám?“ otázal se Jerome White s úžasem.

„Sám běloch,“ odpověděl Alan, „mám však čtyři černé průvodce.“

„Snad ne ty děti, které sem zvědavě nahlížejí?“ zvolal udivený Annibal Black.

„Tři z nich jsou šestnáctiletí jinoši, čtvrtý je však dospělý muž,“ odpověděl Alan.

„To je nemožné! Zavolejte sem ty cvrčky, Mr. Stránský!

Alan zavolal na chlapce i na Věrného a všecky představil podle jmen, což překvapovalo i bavilo pana Whita tak, že si dvakrát přál být negrem.

„Jsem to ale pošetilec,“ prohlásil pan Black. „Vidím, že vy, Mr Stránský, i vaši malí průvodci jste cestou unaveni a jistě hladoví.“ Potom popošel k otvoru stanu a hlasitě zavolal: „Mr Musgo! Musgo! Pošlete sem laskavě Hippokrata!“ Pak se obrátil do stanu a vyslovil podivnou moudrost: „Hladový vyprávěč má dutý a prázdný hlas, a hladový posluchač má hluché uši. Nechrne všeho až po večeři.“

„Ať jsem negr, nemáš-li pravdu, Annibale, pojďme k večeři!“ souhlasil Mr White.

Vtom vběhl do stanu podivný člověk neveliké hubené postavy a vyholeného obličeje. Byl to herecký obličej tak pohyblivých svalů, že stále měnil podobu. Vyklenuté obočí, neobyčejně vysoké čelo, malé chytré oči, těžký a baňatý nos protažený skoro až k velkým, velmi pohyblivým ústům a krátká bradička se podobaly živé masce. Pohyby mužíkových rukou byly rychlé a i jeho malé nohy běhaly neslyšně sem a tam. Oblečen byl jako lokaj v panském domě a sloužil panu Blackovi jistě už několik let, protože četl pánovy rozkazy z pouhého hnutí.

Zastavil se ve vchodu do stanu, a zhlédnuv společnost malých černých chlapíků, přimhouřil levé oko a stáhl pravý koutek úst, což znamenalo úsměv, a očekával rozkaz.

„Odveď je, Hippokrate, do malého stanu, dobře je nakrm a napoj a ulož jako nemluvňata.“

Alan pronesl k trpaslíkům několik vět. Tiki-Tikiové cosi zaštěbetali, pak zdvihli svá břemena a poslušně šli za Hippokratem, na němž mohli oči nechat.

„Půjdeme do jídelny,“ pravil Jerome White, po odchodu černoušků, „kde se vám naskytne příležitost poznat některé členy naší výpravy.“

Pánové Black a White, odvádějíce mladého hosta ze stanu, nestarali se, kdo zhasne lampy a stáhne závěs, a jistě se také nebáli, že někdo něco ukradne. Mohli se zřejmě na své služebníky spolehnout. V pustině by zloděj s lupem daleko neutekl, a pak pánové Black a White platili tak štědře, že by se jenom pošetilý člověk dopustil krádeže a tím pozbyl výborného místa. Nemůže-li šibal ze svého lupu nic získat, zůstane poctivcem, avšak zlo jen dřímá v jeho nitru a probouzí se při nejbližší vhodné příležitosti.

KAPITOLA XIV

Alan je přijat za člena lovecké výpravy

Mezi stany visely na vysokých tyčích lampióny, takže pánové Black a White bezpečně kráčeli k velkému podlouhlému stanu. Alan napočítal ještě pět stanů menších a dále v šeru pět velkých vozů s oblými plechovými střechami, okny a dveřmi.

Když pánové vešli s hostem do osvětleného stanu, zastihli u dlouhého, bíle prostřeného stolu tři bělochy. Dva z nich hráli šachy a třetí si prohlížel časopis.

Všichni tři pozdravili a přáli příchozím dobrého večera.

Jerome White ihned představoval:

„Pánové, naše kolonie se šťastně rozmnožila. Mr Alan Stránský nás poctil svou návštěvou. Potřeste mu rukou, Mr Brinsley, a řekněte mu, že jste americký stopař ze Západu. Mr Karigan je kameraman a doktor Lewis vás, milý hoste, občas požádá, abyste mu ukázal jazyk, nebude-li ovšem někde honit brouky nebo sbírat byliny.“

Muži potřásli Alanovou rukou vskutku přátelsky, neboť doufali, že štíhlý mladík přinesl do pustiny zajímavé novinky. Stopař Mr Brinsley byl statný čtyřicátník. Jeho snědý obličej byl ozdoben černým svislým knírem a jeho orlí nos prozrazoval výbojnost. Kameraman Mr Karigan byl malý obtloustlý blondýn a mladý host si všiml, že ačkoli se ústa Mr Karigana usmívala, jeho oči byly nehybné, jaksi zastřené, a že jejich pohled byl když ne smutný, tedy aspoň vážný.

Doktor Lewis, štíhlý, asi padesátiletý muž, jistě nedbal ani o břitvu, ani o nůžky. Pěkný, zdravě zardělý obličej měl zarostlý rusými vousy, a tmavší, nazad sčesané vlasy a zaklesnuté za“ uši mu splývaly až na límec bílého flanelového kabátu.

Doktor Lewis se Alanovi zalíbil na první pohled. Jeho modré oči za silnými skly brýlí zářily vskutku přátelsky a jeho zvučný hlas lahodil sluchu. Doktor Lewis pravil k Alanovi:

„Že se dospěli zabíječi zvířat a zvědaví lapači nevinných tvorů vydají do afrických pralesů a savan, na to jsem si již zvykl, ale že už také chlapci, odpusťte, chtěl jsem říci mladí muži, to mne překvapuje. Nuže, přiznejte se, Mr Stránský, ke kterému druhu náležíte?“

.“Až po večeři, doktore!“ zvolal Mr Black, který se usadil v čele stolu a zaklepal nožem na sklenici.

Pánové usedli rychle ke stolu a Alan uposlechl vyzvání Mr Whita, aby se posadil po jeho pravici.

Dva černí služebnici, oblečení jako lázeňští číšníci, přinášeli plné mísy. Opět po roce okusil Alan výbornou polévku, pojedl upravené a chutné maso, pochválil rybu a moučník, a když mlčenliví číšníci přinesli mělké košíky plné ovoce a nalévali do tenkých porcelánových šálků libě vonící kávu, zapomněl na stan i na prales a chvíli si myslel, že hoduje v nejlepší velkoměstské restauraci. Pánové pili víno s vodou a míchali obě tekutiny v libovolném poměru.

Když po večeři, při níž se hosté bavili o denních příhodách, zůstalo na stole jen ovoce a několik lahví s odlivkami a pánové si zapálili doutníky nebo cigarety, Alan porozuměl pohledu Mr Blacka a začal vypravovat.

Neodchyloval se od pravdy, jen o smutném konci lupičů a o záchraně části pokladu pomlčel.

Všichni běloši naslouchali velmi pozorně a s vřelým účastenstvím. Alan uměl vyprávět, neopakoval se, nechlubil se a svá dobrodružství líčil velmi živě.

Když posluchači vyslechli Alanovo vyprávění, nebyli uspokojení. Ukojilo sice jejich zvědavost, jako první napití zažene dlouhou žízeň, avšak po chvilce zamyšlení zasypávali Alana otázkami a žádali po něm podrobnosti. Chtěli vědět více o jeho rodině a studiích, o příčinách, proč se vydal na nebezpečnou cestu. A Mr White litoval, že nemohl nafilmovat pád letadla a zaříkal se:

„Ať jsem negr, jestli se nevydám mezi ty černé skřítky a nezvěčním to vaše vraní hnízdo v koruně stromu.“

„Ráno se podíváme na ty vaše černé průvodce,“ pravil Mr Black. „Zapomínáte však, pánové, na nejdůležitější věc. Mr Alan, dovolte, mladý muži, abych vás tak nazýval, to druhé vaše jméno se tak špatně vyslovuje, tedy Mr Alan, jak jste všichni, pánové, poznali, spěchá, aby se navrátil domů. Chápeme jeho touhu a rádi bychom mu pomohli. Pohříchu jsme však vzdáleni od moře více než čtrnáct set kilometrů a k Viktoriinu jezeru to je, počítám, nejméně dvě stě padesát kilometrů. I kdybychom vám, milý mladý příteli, dali třeba dvacet průvodců, vyčítal bych si, že vás posílám do jistého nebezpečí. Zkusil jste již dost nesnází a jen dobrotivé Prozřetelnosti musíte děkovat za své zachránění.“

„Ať jsem negr, dovolím-li, aby Mr Alan od nás odešel,“ zvolal vznětlivý Mr White. „Povyšuji vás na svého druhého kameramana, Mr Alane, a až si nachytáme do svých bedniček dost obrázků, vrátíte se s námi do Mombasy, vsednete na některé lepší necičky a poplujete domů k tatínkovi.“

„Výborně!“ souhlasil doktor Lewis. „Odmítnete-li, Mr Alane, znamenitý úřad u Mr Whita, přijmu vás jako eléva.“

„Vážení pánové,“ pravil Alan dojatě, „zahrnujete mne, ač mne neznáte, nesmírnou laskavostí.“

„To není laskavost, ale povinnost bělocha k bělochovi,“ řekl Mr Black vážně. „Chcete-li zůstat s námi, jste vítán a jsem přesvědčen, že bude nejmoudřejší, přijmete-li naše pozvání. Ještě tři měsíce budeme lovit a potom se vrátíme k moři, než opět nastane doba dešťů. Souhlasíte?“

„S radostí a s hlubokou vděčností, vážený a dobrotivý pane,“ odpověděl Alan a potom si musel se všemi spolustolovníky znova potřást rukama. /

Tak se stal Alan členem výpravy, kterou podnikali dva američtí milionáři, pánové Jerome White a Annibal Black, do nitra Afriky.

Nebylo dosud deset hodin, když Mr Black vstal od stolu. Tím byla večeře a beseda skončena.

„Naše ložnice jsou ve vozech,“ pravil Mr White, když si všichni popřáli dobré noci a když odváděl Alana ke svému vozu. „Do stanu vklouzne za noci všelijaká nepříjemná havěť, které je tu všude plno, ale do vozů nemůže, jak uvidíte. A také tam není tak teplo jako pod stany.“

Po schůdkách vešli do prostorného vozu osvětleného stropní lampou. Vnitřek byl opět vkusně a prakticky zařízený. Okna byla otevřena, avšak zatažena hustou drátěnou síťkou. Bylo zde jen tolik nábytku, kolik je ho v ložnici zapotřebí. Při bočních stěnách se dala sklopit dvě pohodlná lůžka. Jedno z nich už bylo připraveno ke spaní.

Mr White byl praktický muž. V několika minutách upravil i druhé lůžko a hned se chystal ke spánku. Neobtěžoval Alana otázkami a zhasl lampu. Když však uslyšel Alanův šepot: „Za tatínka a za maminku“, bezděky povzdychl.

V táboře se vstávalo časně. Alan, osvěžen spánkem na pohodlném lůžku, vstal dříve než Mr White. A když se ohlížel po umývadle, probudil se i jeho spolunocležník. Mr White poděkoval za ranní pozdrav a ukázal na těžkou oponu. V malé místnosti stálo umývadlo a vedle plný džbán čerstvé vody. Alan se rychle oblékl a chtěl počkat na Mr Whita, ale laskavý hostitel ho vybídl, aby šel do jídelny, kde již služebníci prostírali k snídani.

Sotva Alan vystoupil z vozu, překvapeně vykřikl, neboť na schůdcích seděli Kim, Ber a Ley. Věrný stál opodál a opíral se o kopí.

„Co tu děláte?“ zvolal Alan. „Proč ještě nespíte?“

„Hlídáme tě, Njovo.“ odpověděli Tiki-Tikiové sborem.

Alan se zasmál a zeptal se:

„Už jste jedli?“

Věrný ukázal dvě řady bílých zubů a pohladil si břicho:

„Velcí černí muži nám dali mnoho dobrého jídla.“

Ze schůdku Alan viděl, že v táboře černochů je rušno. Vůdce výpravy, veliký Musga, udílel patrně rozkazy, protože černoši, odění v dlouhé, v bocích přepásané košile, stavěli se do řad a odcházeli různými směry. Alan se podivil, že většina černochů nese na bocích nábojnicové pásy a přes ramena pušky.

Když Alan vešel do jídelny, zastihl tam jen Mr Blacka a stopaře. Zrovna vyslýchali černocha, za jehož pasem vězel dlouhý lesklý nůž.

Černoch patrně přinesl dobré zprávy, protože Mr Black kývaje hlavou řekl:

„Dobře, počkej venku, po snídani se tam podíváme.“

Černoch se dotkl svého čela a odešel. A teprve tehdy si Mr Black uvědomil, že mu Alan přeje dobré jitro.

„Děkuji,“ pravil a odklopil víko kovové nádoby, v níž bylo nejspíš dušené maso. „Lituji, že vás dnes nemohu pozvat na lov,“ dodával, vybíraje si pokrm na talíř. „Zvěd přinesl zprávu, že spatřil nosorožce, který dosud vyspává. Na takového ospalce se musí opatrně, viďte, Mr Brinsley? Ale proč nejíte? Nesmíte se přece zbytečně zdržovat.“

Mr Black posunul nádobu s masem před stopaře, který se dal hned do jídla.

Alan usedl ke stolu a přál si kávu. Vtom však vstoupil do jídelny doktor Lewis a zvolal na číšníka:

„Dvakrát kávu, ale dříve dušené ledvinky také pro dva.“ A teprve potom pozdravil: „Dobré jitro vespolek,“ a usedl vedle Alana. „Jak vidím, vyspal jste se do růžova, mladíčku. A doufám, že vás v noci nerušili šakali ani hyeny svými líbeznými zpěvy. Obávám se, že se dnes musíte spokojit s mou společností, neboť jak vidím, Mr Black se chystá opět na lov a Mr White již včera oznamoval, že bude s fotografem vyvolávat obrázky.“

„Těším se na vaši milou společnost, doktore,“ pravil Alan zdvořile, „a slibuji, že budu pozorným a poslušným žákem.“

„Uvidíme, uvidíme,“ smál se doktor. „Á, tady už jsou ledvinky. Tak dobrou chuť!“

Mr Black a stopař se krátce nato rozloučili a odešli.

Alan si na ledvinkách znamenitě pochutnal. A když mu číšník předložil konvičku černé kávy a konvičku smetany, byl blahem bez sebe.

„Nedivte se, mládenče,“ smál se doktor. „Až uvidíte naši karavanu, voly, osly, ovce i kozy a spížní vozy, vyvstane vám na mysli vzpomínka na stěhování národů, jak o něm vypravují dějepisci. Ani Židé nevezli tolik zboží z Egypta jako my.“

„Smím vás obtěžovat otázkou, doktore?“ řekl Alan ostýchavě.

„Třeba desíti, mládenče! Co byste-rád věděl?“ svoloval doktor žertovně.

„Octl jsem se náhle na novém světě,“ přiznával se Alan, „a jen neobyčejná laskavost vás všech mi dodává odvahy, abych se otázal…“

Doktor Lewis se hlučně zasmál.

„… abyste se otázal, odkud nás sem vítr zavál, co zde děláme a proč nás zde černí starousedlíci trpí? Nuže, všecko po pořádku.

Pánové Black a White jsou Američané ze čtvrtého pokolení. Abyste rozuměl. Jejich pra a třeba prapradědově přišli buď z Anglie, nebo z Irska do Ameriky s holýma rukama, ale s velkou chutí a odvahou, aby v zaslíbené zemi dolarů zbohatli. Šlo to dost těžce, ale vytrvalý, pracovitý a šetrný člověk docílí úspěchu. Myslím, že mírná zámožnost prvním průkopníkům stačila.

Druhé pokolení už mělo pevný základ a dovedlo se ohlížet po bohatších zdrojích příjmů, než jsou řemeslo, podomní obchod a zemědělství. Jmění rodiny pomalu rostlo, a když se z řemesla vyvinula továrna nebo když z kramářství vyrostl obchod a obé se zvětšovalo jako koruna stromu, jehož kořeny se živily v úrodné zemi, hrnuly se dolary na hromady a do pokladen.

Třetí pokolení již pracovalo jen v kancelářích a zaujalo místa ředitelů, šéfů závodů a bankéřů a to čtvrté, jehož představitele znáte jako Mr Blacka a Mr Whita, nemá nic jiného na práci, než aby přijímalo zisky z podniků jim skoro neznámých, aby se bavilo a rozhazovalo peníze. A to je snad také dobře, aspoň se peníze dostanou mezi lidi.

Pánové Black a White jsou staří přátelé. Okusili již řadu rozličných zábav, a proto se vypravili do Afriky, aby jim země černochů nabídla něco nového. Mr Black je vášnivý lovec velké zvěře, Mr White je velký lovec záběrů. Vleče s sebou nejlepší přístroje a profesionálního kameramana a zachycuje život divokých tvorů, jak hnízdí, jak shánějí potravu, jak spolu zápasí, jak vítězí či jak hynou. Jeho občasná filmová představení jsou velmi zajímavá. Mr Black je odvážný lovec se zbraní v ruce a Mr White je pohotový pozorovatel všeho zajímavého.“

„A vy, doktore?“ zeptal se Alan všecek zaujat doktorovým vypravováním.

„Ach, na sebe jsem zapomněl. Já jsem jen host. Vědecký ústav ve Philadelphii, s nímž spolupracuji, uslyšel o chystané výpravě pánů Blacka a Whita a požádal je o dovolení, abych se směl zúčastnit jejich výpravy, ovšem za předpokladu, že oba bohatí páni zaplatí za mne všecka vydání. A protože pánové dovolili, jsem zde jako lékař výpravy a mimoto sbírám pro ústav hmyz a pro sebe kytičky.“

„Navštívil jste již někdy Afriku?“ otázal se Alan.

.“Před třemi roky jsem osm měsíců chytal hmyz a sbíral kytičky v západní Africe,“ odpověděl doktor Lewis. „Tenkrát jsem měl jen deset průvodců a stan, a proto jsem se nesměl vzdalovat příliš od pobřeží.“

„Zde tedy cestujete pohodlněji a bezpečněji,“ řekl Alan, když si uvědomil, s kolika lidmi a s jakým vybavením výprava cestuje.

„Pohodlně ano, ale v Africe není bezpečný nikdo. V karavaně našich milionářů je šedesát střelců ozbrojených puškami a bodáky. Ti nás mají bránit proti chtivým domorodcům. Mimoto máme šedesát honců a nosičů ozbrojených luky a kopími, dvacet vozků, tucet sluhů, kuchaře, holiče, kováře a sedláře, stany, vozy, stáda, zkrátka máme všecko, na co si vůdce výpravy Mr Musga mohl vzpomenout, protože pánové Black a White skoupě nepočítají dolary. Tak, a když nyní všecko víte, vydáme se také my na lov. Samozřejmě že neponeseme jen síťky na motýly, lahvičky na brouky a torby na květiny, nýbrž pušky, protože člověk nikdy neví.“

Alan radostně souhlasil a vyšel s doktorem z jídelny, aby se připravil na zvláštní lov. Jakmile vyšli, první bytosti, které spatřili, byli tři černi chlapci a Věrný.

„Kdo vás sem poslal?“ tázal se Alan.

„Hlídáme tě, Njovo,“ odpověděli chlapci a Věrný udeřil kopím o zem.

„Běda, doktore,“ povzdechl si Alan, „obávám se, že se nebudou chtít vrátit domů.“

„A proč byste se jich zbavoval? Sám je najmu. Jako soli potřebuji rychlé pomocníky, a ten starší chlapík nás může hlídat, až v zápalu lovu zapomeneme na bezpečnost. Jen jim řekněte, aby šli s námi!“

Jednou se však musí vrátit domů, říkal si Alan v duchu, avšak neměl srdce je odehnat. Vždyť cítil, že je má rád, jako oni milují jeho.

„Až později,“ řekl Alan bezděčně nahlas, a doktor Lewis, jako kdyby uhodl jeho myšlenky, se zasmál a opakoval po něm:

„Až později!“

KAPITOLA XV

Klidný lov hmyzu a vzrušující lov záběrů

„Nikde jsem nenašel tolik a tak nádherných cibulovitých rostlin jako na savanách po deštivém období,“ vykládal doktor Lewis Alanovi na cestě k pralesu. „Mám plný pytel cibulí, které jsem vyrýpal. Doufám, že zpestřím naši botanickou zahradu nevídanými květy.“

„Skromné kytičky sem ještě nezabloudily,“ mínil Alan.

„Chyba lávky! Najdete zde prvosenky, zvonky, brčály, kosatce, verbeny, krtičníky, kakosty i orseje, vstavače i lobélie,“ vykládal doktor Lewis, a shýbnuv se, podával Alanovi pěkný kyprej.

Doktor Lewis nezapomínal při výkladu na lov. Tu a tam mávl síťkou a již z ní vybíral poletující drobný hmyz, který ukládal do krabiček.

Když Kim, Ber a Ley poznali, co bílý vousáč chytá a sbírá, rozběhli se po krajině a přinášeli mu všecko, co běhalo i poletovalo, ba i stonožky a pavouky. Kim dokonce opatrně přinesl štíra. Domníval se, že přináší vzácný úlovek.

„Pravé loviště je u pralesa, kde kvetou keře, anebo na lesní světlině, kde hnije ovoce a dříví,“ pravil doktor Lewis a již se rozběhl za krásným motýlem, kterého šťastně polapil. „Je to okáč, ale místo hnědých barev hýří blankytnou a lesklou modří,“ liboval si doktor, a usmrtiv motýla, vložil jej do krabice.

Zdálo se, že doktor nemá dnes štěstí. Protože nikde nenašel kvetoucí keř ani ovocný strom. O mravence, vosy a mouchy nedbal. A protože i ve stínu bylo horko, navrhl odpočinek pod košatým stromem, kde si zapálil cigaretu. Alan s díkem odmítl tento „pamlsek“, poněvadž se dosud nenaučil kouřit.

Na protější nedaleký strom vyšplhala popínavá rostlina a teprve v řídké koruně stromu rudě rozkvetla.

Kim, který tam náhodou pohlédl, dotkl se Alanova kolena a pohodil hlavou. Vtom Alan spatřil motýla, který chtěl nejspíš mlsat sladkou šťávu, ale zároveň i zobatého černého ptáka, jenž si chtěl smlsnout na motýlovi. Již třepetal křidly a otevřel zobák. Náhle pískl a odletěl.

Protože Alan vstal, aby lépe viděl na motýla, pohleděl i doktor do koruny a překvapeně hvízdl:

„Toho chlapíka bych měl rád ve sbírce, škoda že je tak vysoko.“

„Pro mé hochy není žádný strom dost vysoký,“ řekl Alan a promluvil na malé Pygmeje. Všichni tři se hnali ke stromu, ale Alan svěřil síťku jen Kimovi a ukázal mu, jak má motýla lapit.

Doktor Lewis udiveně hleděl na chlapce, který si ve šplhání nezadal s opicí. Zdálo se, že šplhá celým tělem, rukama, nohama, zády i hlavou. Když dolezl blízko k motýlovi, zasekl nohy kolem kmene, takže měl obě ruce volné, a jediné mávnutí stačilo, aby se motýl třepetal v síťce.

Za minutu byl Kim dole. Levicí svíral síťku jako pytlík, aby mu motýl neuletěl. Doktor Lewis jásal. Tak dávno toužil po velikém modráskovi, jehož hořejší křídla jsou dvakrát delší než dolejší a jenž je tak krásně zbarven jako paví pero.

„Kdybyste si, Alane, zblízka přičichl k motýlovi, pochopil byste, proč pták pohrdl tučným soustem.“

Motýl vskutku páchl tak ohavně, že se Alan odvrátil, ale doktor se smál a ukládal kořist k prvnímu úlovku.

„Není sám ten křídlatý tchoř,“ vykládal doktor, „zvláště zdejší bělásci páchnou skoro všichni; je to jejich zbraň proti vyhubení.“

Nikdo si až dosud nevšiml, že Věrný zmizel, jakmile vešli do pralesa. Až teprve nyní, když pomýšleli na návrat do tábora, volali na něj, neboť se domnívali, že někde odpočívá pod stromem. Ale Věrný již čekal na kraji savany a u jeho nohou leželo pěkné zvíře, velké asi jako roční srnec, se žlutým pásem na hřbetě dosahujícím až k boku a s krátkými růžky na malé hlavě.

„Vida, chocholatka žlutohřbetá,“ zvolal Alan, „kdes ji ulovil?“

Věrný mávl paží do pralesa a vyslovil jen jediné slovo:

„Oběd.“

Doktor se smál, když mu Alan slovo přeložil a potom vážně řekl:

„Važte si takových průvodců, kteří se dovedou postarat o sebe i o vás. Ten malý chlapík nechce být živ z milosti a sázím se, že chce chocholatku sám upéci.“

„Domnívám se, že jedná správně,“ mínil Alan.

„Ano,“ odpověděl doktor, „ale Mr Black dovoluje sice lov na vlastní pěst, avšak všecky úlovky musí být dodány do společné kuchyně. Výprava potřebuje denně mnoho masa a z přivezených zásob se živíme všichni, jen když je lov špatný.“

V táboře bylo živo. Hlouček černochů rokoval nad obrovským tělem nosorožce dvourohého, kterého Mr Black vskutku zastihl, ale již bdícího, a složil ho dvěma ranami.

Alan si mohl poprvé bez nebezpečí prohlédnout velikého býložravce, který nedosahoval sice délky nosorožce širokohubého, ale vážil jistě dvanáct třináct centů.

Mr Black již odpočíval v jídelně a líčil Mr Whitovi, jak výborná je zbraň Express 500.

„Jsi veliký řezník, příteli Blacku,“ prohlásil Mr White, „a já se vskutku bojím, že postřílíš všecka velká zvířata, než je zachytím do své kamery. Zítra si vyjdu s Mr Kariganem za pěkným kusem, a ať jsem negr, povím-li ti kam.“Mr Black věděl, že se přítel nevychloubá, neboť oba pánové měli své zvědy a ti žárlivě střehli „své objevy“, totiž místa, kde spatřili velké zvíře.

„Lituji, že na tebe nemohu čekat,“ odpověděl Mr Black, „protože zítra se hneme k severu. Podívej se na mapu, nyní jsme asi zde,“ pravil a zarazil hrot tužky do mapy. „Tam v horách tvoří Bílý Nil veliký záhyb k východu a do něho se vlévá půl tuctu řek. Mr Musga tvrdí, že v krajině Suli ulovíme slony i lvy a v řece Aswě snad i hrochy! Vyrazíme časně ráno, už jsem rozeslal rozkazy.“

„Výborně! Jděte sami. Přijdu za vámi, až zde vyřídím svou věc,“ prohlásil Mr White.

Alan si vyžádal mapu, aby se podíval, kam ho letadlo zaneslo. Na mapě viděl ohromnou neprozkoumanou poušť, prostírající se na východě, a vyslovil před doktorem obavu, že by se vášnivý lovec Mr Black mohl odvážit podél řeky až do Súdánu.

„Zbytečné starosti. Pánové Black a White se musí podle smlouvy s Musgou vrátit do Mombasy. O přechod přes poušť se ani nepokusíme, nýbrž se vrátíme k jihu po jejím okraji,“ vykládal doktor.

Pro Alana dal Mr White upravit prázdný spížní vůz na slušnou samostatnou ložnici a zároveň pozval jinocha, aby zítra zůstal s ním a dopřál si neobyčejné podívané.

„Mí zvědové objevili znamenité zvíře, o němž nesmí přítel Black vědět, nebo by je skolil pro svou loveckou slávu. Vyrazíme, dříve než se dá karavana na pochod.“

Odpoledne se v táboře odpočívalo, ale než se slunce schýlilo k západu, vyšel Mr Black se svými náhončími na jiné vyhlédnuté místo. Vrátil se teprve za dvě hodiny a náhončí přinášeli podivné rohaté zvíře s bílými štětinami na široké volské hubě a s bílým koňským ocasem. Alan poznal pakoně, který je v jeho vlasti chráněn zákonem, aby ho hrabiví angličtí střelci nadobro nevyhubili.

Alan spal ve své ložnici tak pevně, že musel přijít sám Mr White, aby ho probudil, protože nikdo z černých sluhů se neopovážil dotknout spícího bělocha.

Bylo ještě šero a chladno, když se výprava bez snídaně vydala k pralesu. Kim, Ber, Ley a Věrný, kteří hlídali nové Alanovo obydlí, se bez vybídnutí přidali k výpravě jako věrní panoši bílého pána. Ozbrojeni luky a šípy kráčeli jako lovci i jako stráž a lhostejně odmítali posměch velkých černochů.

Silná rosa smáčela obuv bělochů a občerstvovala všechny rostliny. Co bylo ještě poupětem, již pukalo, aby květem pozdravilo ranní vlídné slunce, které se za málo hodin změní v mučitele.

Alan se divil početnosti výpravy. Několik mužů ozbrojených puškou mělo chránit karavanu, zatímco čtyři lidé nesli různé přístroje. Všudybylové Kim, Ber a Ley pátrali po perličkách či jiných kurech; snažili se opatřit snídani. Obratně vystřelovali šípy, neboť pro každého Tiki-Tikie je luk a šíp první hračkou a později první a jedinou zbraní. Věrný je vedl a sykavě jim rozkazoval, kterou skupinu vysokých trav nebo křovin mají obstoupit, aby zvěř zaskočili. Ostatní členové výpravy o černoušky nedbali a nedali se jimi zdržovat.

Mr White pospíchal a znovu se stopařů vyptával na vypátranou zvěř; Alanovi však neprozradil, co ho tak časně vylákalo z pohodlné ložnice do vlhké stepi.

Věrný a tři malí lovci doběhli k pralesu před výpravou a spokojeně se usmívali. U jejich nohou ležely tři pěkné perličky a dva černí ptáci podobní havranům s výrůstky na kořenech silných zobáků.

Sotva Mr White spatřil úlovek, pohrozil žertovně prstem malým lovcům a nazval černé ptáky zoborožci havraními. Doktor Lewis ho totiž již před měsícem na ně upozornil. Ostatní členové výpravy jen pohrdlivě pohlédli na úlovek. Černoši netouží po ptačí pečeni a škubání peří považují za nedůstojnou práci pro lovce a bojovníky. Tím ať se obírají ženy! Velcí černoši vůbec ukládají všecky těžké a obtížné práce ženám, a když sami neloví nebo nebojují, jen se povalují a klábosí.

Stopaři vedli Mr Whita pralesem tak jistě jako stepí, aniž se sebenepatrněji odchýlili od severozápadního směru. Když výprava kráčela již asi hodinu, změnil se prales právě tak, jako se měnila půda. Lidé museli vystupovat na nevysoké pahorky a opět sestupovat do vlhkých údolí. Přirozených mýtin přibývalo, jak si je vynutily veliké stromy s rozložitými korunami. Celé háje stejných stromů se od vysokých křovin odlišovaly barvou kůry a listí. Široké a tlusté listy visely v hustých chomáčích jako povadlé. V lesním šeru přímo svítily velké žluté plody. Občas zaharašily a rozkývaly se pruty keřů a prozrazovaly prchající zvíře. Co chvíli vyletěl z podrostu pták, vyrazil skřek a letěl přímo do korun stromů.

Stopaři se nyní již plížili a posunky napomínali k opatrnosti. Našli místo, kde včera objevili zvíře, ale dnes se po něm marně ohlíželi. Malí lovci sice nevěděli, co mají hledat, ale prolézali podrostem jako hadi a jejich bystrým smyslům nic neušlo.

Náhle vyklouzl z houštiny Věrný a vyčkav Alanova příchodu tiše hlásil:

„Pod vysokým stromem sedí veliký chlupatý muž a v koruně nad ním žena s dítětem.“

„Co to ten cvrček šveholí?“ otázavše Mr White mrzutě, ale když mu Alan přeložil Věrného zprávu, očitě se zaradoval. Poručil všem průvodcům, aby se k němu přiblížili a složili náklad. Pak ihned vyjmul fotoaparát a kameru.

Když měl všecko připraveno, zavolal Mr White Věrného a posunky mu dal najevo, že chce vidět chlupatého muže. Věrný jen kývl hlavou, šel k houštině a rozhrnuv pružné pruty němě zval Mr Whita, aby šel za ním. Mr White chtěl chlupatého tvora nejen vidět, nýbrž přál si též přiblížit se k němu tak blízko, aby mohl filmovat a fotografovat.

Když před ním Věrný rozhrnul pruty keře, strnul i otužilý Mr White při pohledu na statnou gorilu. Gorilí samec, lidoop dosahující velikosti vzrostlého muže, seděl pod mohutným stromem, opíral se zády o silný kmen a klidně pojídal žluté ovoce podobné pomerančům. Příznivý větřík neprozradil blízkost zvědavých lidí, a proto seděla gorila klidně.

Nepatrné hnutí Věrného upozornilo Mr Whita, aby se podíval do koruny. Nepořádně složené a spletené větve, na nichž listí dávno uschlo, vytvořily jakousi děravou boudu nebo roztrhané hnízdo, před nímž seděla druhá gorila a v náruči hýčkala černého tvora, podobného černošskému dítěti. Také samice dosud nepostřehla přítomnost lidí, neboť si spokojeně broukala.

Mr White se brzy vzpamatoval a již si určil místo, kam postaví kameru. Nepoplaší-li gorily, získá záviděníhodné snímky. Posunkem poručil Věrnému, aby gorily hlídal, a potom se tiše odplížil. Teprve za chvíli Věrný postřelil, že se vpravo asi na deset kroků od něho vynořuje z houštiny černá bednička s lesklýma očima a že se hned potom ozývá slabý hrkot, jako když voda běží po drobném kamení.

Ani hrkot přístroje samce dosud nevyrušil. Z hromádky si vybíral nejlepší ovoce. Zato jeho paní manželka shůry viděla, že se pod korunami něco děje a vyrazila varovný výkřik.

Samec se rázně vzchopil a udiveně se rozhlížel. Mezi nejstatečnější muže patří jistě hrdinní vojáci. Do prvních řad statečných lze těž právem postavit lovce divoké zvěře i lovce novinových zpráv, avšak lovec snímků je ze všech nejstatečnější.

Mr White musel přece vidět, že veliký a silný samec je znepokojen a jistě též věděl, že se lidoop zuřivě vrhne na nepřítele, avšak zanic na světě by nebyl ustoupil. Naopak posunul kameru blíž k lidoopu. Snad se domníval, že zvíře postraší a dožene k útěku. Ale rozzlobený samec neutíká, zejména má-li chránit rodinu.

Gorila sedící v koruně a tisknoucí mládě jednou rukou k hrudi rvala větve z boudy, házela je na zem a přitom řvala. Její řev popoháněl ozbrojené průvodce. Běželi Mr Whitovi na pomoc. Alan utíkal v čele. Doběhl v okamžiku, kdy se lidoop rozběhl a roztáhl paže, aby nepřítele objal a rozmačkal.

Alanova puška byla zbytečná hračka, která by lidoopa nezastavila. Mr White byl tedy ztracen a Alan bude svědkem jeho strašného skonu.

Ještě pět skoků!

Alan nemohl zavřít oči, musel se dívat. A tu spatřil černého mužíčka, statečného Věrného, jak skáče před hopkujícího samce. Věrný napřáhl kopí a chtěl je vrazit do nahých prsou gorilího samce.

Samec zlomil kopí jako stéblo a hned nato skočil na Věrného a porazil ho. Byl by ho roztrhal, kdyby se nezalekl rány, jež mu způsobila palčivou bolest v rameni.

Když Alan viděl, že zuřivé zvíře jižjiž rozsápe Věrného, zapomněl na svou nedostatečnou zbraň a vypálil na zuřící opici. Jistě mířil na hlavu, ale ruce se mu tak třásly, že hrst broků zasáhla jen opovo rameno. A přece byla jeho rána šťastná, neboť překvapená gorila se spustila na všechny čtyři a směšnými skoky prchala do houštiny jako zajíc.

Mr White přestal natáčet a všecek poděšený běžel k ležícímu Věrnému. Také Alan k němu pospíchal a velmi se zaradoval, když viděl, že Věrný je živ. Když mu však chtěl pomoci při vstávání, klesl mu Věrný do náruče a jeho levice se bezděčně dotkla nohy, jež nemohla unést tíži těla.

Zatím zde bylo až příliš lidí. Mr White, který se obával, aby mu jeho lidé gorilu nepoplašili, poslal je předtím dosti daleko, a tak mu ve chvilce nebezpečí nemohli pomoci.

Litoval sice upřímně, že byl Věrný poraněn, ba pocítil i vděčnost k svému malému zachránci, avšak musel se přemáhat, aby hlučně nejásal. Natočil scénu, kterou se nemohl dosud nikdo pochlubit. Jeho film předvede před zraky udivených diváků nejen velikého lidoopa, nýbrž i zápas zuřivého obyvatele pralesa s malým lovcem ozbrojeným jen kopím!

Na Alanovu žádost Mr White poručil černochům, aby z pružných kmenů a trávy vyrobili nosítka, neboť když Alan prohmatal nohu Věrného, jeho prsty se přesvědčily, že lovcova stehenní kost je zlomena. Naneštěstí nemohl jeho bolest zmírnit. A tak mu aspoň ovázal kapesníky zraněné místo a sám ho opatrně položil na nosítka.

Ber, Kim a Ley chtěli Věrného nést, ale i velcí černoši uznali statečnost malého lovce a ochotně zdvihli nosítka. Vyhýbali se stromům, aby na ně nenarazili a nezpůsobili tak raněnému bolest.

Karavana se rychle vracela k ležení, ale dorazila k vozům až k poledni.

Jak se Alan zaradoval, když jim přicházel naproti doktor Lewis, který se po ránu zatoulal a opozdil! Nechtěl-li za karavanou běžet pěšky, musel čekat na návrat Mr Whita.

Doktor Lewis Věrného důkladně prohlédl. Potom zlomeninu srovnal a opatřil dlahami, jež stáhl pevným obinadlem. Věrný snášel bolest bez nářků.

Mr White pospíchal. Poručil, aby černoši rychle zapřáhli po třech párech volů do vozu, a karavana se vydala na cestu bez oběda.

Vozkové řídili potahy k pralesu a tak se vozy pohybovaly ve směru sklánějícího se slunce k obzoru.

Věrný ležel na Alanově lůžku. Tři černouškové mu přinášeli vodu a ovoce. Mr White, doktor Lewis a Alan seděli v prvním voze a rozhlíželi se kolem. Doufali, že spatří hlavní skupinu a dohoní ji na cestě. Ale dostihli ji teprve až kvečeru. Utábořila se na vhodném místě bez křovin, jež zvolil Mr Black.

V táboře bylo velmi živo. Stany nebyly dosud zdviženy a ohně zažehnuty. Náčelník výpravy, Mr Musga, pobíhal po tábořišti, poroučel, spílal a popoháněl černochy k rychlejší práci.

Když vozy opozdilců dojely do tábora, postaral se doktor Lewis především o raněného a dal jej přenést do svého vozu.

„Nic se nestarejte, milý příteli,“ těšil Alana, „za měsíc bude chlapík chodit a za šest neděl bude běhat. Statečný trpaslík, který se nebojí ani gorily, zažene i nemoc. Chcete-li však pro mne něco udělat, podívejte se do kuchyně po nějakém soustu, hladem bych až zpíval.“

Alan by byl jistě dlouho hledal v tom zmatku spížní vozy a kuchyňský stan, ale vševědoucí chlapci ho vedli přímo. Kuchař měl sice plné ruce práce, přece však vyhověl přání bílého pána a naplnil mu koš studeným masem a chlebem. Pak zavolal muže, patrně míšence, oděného jen do krátkých spodků a pruhované košile, aby nesl za pánem koš. Chlapík, v obličeji všecek zarostlý černými kudrnatými vousy, zdvihl koš, ale hned jej upustil, jakmile se k němu Alan obrátil tváří.

„Jaký hlupák!“ vykřikl kuchař a ohnal se po vousáčovi, který nečekal na ránu a vyběhl ze stanu.

„Nechte ho běžet,“ chlácholil Alan kuchařův hněv, vybíjející se v nadávkách na línou čeládku, „mí hoši koš odnesou.“

Černí chlapci již sebrali rozházený chléb a se smíchem vyrazili s košem ze stanu.

Alan nevěnoval všední příhodě ani chvilečku přemýšlení. Netušil, jak rozmarný osud svádí lidi a křižuje jejich cesty, aby se buď lhostejně minuli, anebo znova prudce srazili.

KAPITOLA XVI

Lovy na savaně

Při opožděné večeři nebyla nouze o látku k zábavě. Mr Black živě líčil, jak se marně snažil přiblížit se k párku podivných zvířat velikých a hnědošedých jako osli, ale s bílou hlavou, na níž stály vzpřímené uši. Nejpodivnější prý byly jejich běhy, od těla až ke kolenům proužkované jako nohy zeber.

„Hm, okapi pruhovaná je příliš plaché a nezdvořilé zvíře,“ pravil doktor, „jistě nečekala na váš pozdrav z kulovnice.“

„Nečekala, ale musím ji ulovit,“ odpověděl Mr Black a pleskl dlaní o stůl. „Mr Brinsley mne vedl po větru, a proto nás zvíře zvětřilo.“

Mr Brinsley, zjevně uražen, si popotáhl svislý knír a cosi bručel o lovcích, kteří poplaší každou zvěř, když se ohánějí po komárech.

Ať jsem negr, nechytím-li okapi dříve do své kamery, než ty na ni zamíříš,“ prohlásil Mr White. „Můj statečný obránce je pro mne vyhledá a přivede mě až ke stádu.“

„Rád bych znal takového zázračného chlapíka,“ posmíval se Mr Black mrzutě. „Dnes jsem ulovil pouze obyčejnou gazelu a čerstvé maso stačí jen na jeden den.“

„Nemůžeš ho vidět, leží raněn po zápasu s gorilou,“ řekl Mr White ledabyle a nyní se těšil z překvapení, jež jeho řeč ve společnosti vyvolala.

Posluchači nejdříve vykřikli údivem, ale potom vyjadřovali pochybnosti a posléze vtipkovali o Whitově myslivecké latině.

„Pánové, vaše nevíra mne uráží. Úmyslně jsem vás překvapil. Mr Alan vám však může vylíčit pocity lovce, který vypálí z brokovnice na tvora většího, než je dorostlý muž, v okamžiku, když zuřivé zvíře porazilo jeho sluhu.“

Všichni rázem ztichli a Mr White vyprávěl, jak Věrný objevil gorily a jak potom došlo k zápasu s lidoopem.

„Toho malého chlapíka musím mít!“ zvolal Mr Black, který se až dosud hněval na svého stopaře.

„Ani za tvou Express 500, myslíš-li Věrného,“ zvolal Mr White vesele. „Věrný je můj. Povýšil jsem ho na vůdce stopařů. Myslíš-li ale lidoopa, musíš si ho nalézt.“

Alan se musel smát, když si vzpomněl, jak se pánovi pošklebovali jeho „cvrčkům“, když se malí lovci poprvé objevili v táboře.

Doktor Lewis se také usmál a řekl:

„Zatím je, pánové, můj. Dokud se pacient neuzdraví, musíte se zříci jeho služeb. Těšíme se však, že nám Mr White zítra ukáže svůj film.“

„Zítra nám sotva stačí čas na zábavu,“ řekl Mr Black, odkládaje příbor a ubrousek. „Dnešní zastávka potrvá jen přes noc. Již zítra vjedeme do savany, kterou nám Musga stále slibuje.“

Časně ráno uviděl Alan karavanu v celé slávě. Spací a spížní vozy, tažené dvěma až třemi páry volů, vyjely za úsvitu, kdežto lovci se rozešli po stepi. Alan, který s doktorem Lewisem a třemi statečnými strážci kráčel vedle doktorova vozu, v němž ležel Věrný, mohl přehlédnout celý dlouhý průvod. Viděl řadu oslů, obtížených pytli a koši. Na konci karavany se zdvíhal prach zvířený kopyty hovězího dobytka, ovcí a koz. A protože honci a kočové křičeli a práskali biči a dobytek bučel a mečel, Alan se nedivil, že lovci šli raději po stepi.

Na severu a na východě se po ránu modraly hory, ale čím více se karavana přibližovala, tím jasněji vystupovaly olesněné kopce tvořící hradbu často přerušovanou údolími.

Slunce již znamenitě připalovalo, když se karavana protáhla jako dlouhý had údolím, a před zraky lovců se objevila nová krajina, krásná a svěží jako dobře pěstovaný park.

Teprve nyní poznal Alan, jaký je rozdíl mezi stepí a savanou. Ačkoli se step za doby dešťů zazelená a rozkvete tisíci cibulovitých rostlin, její krása pomíjí velmi rychle. Zato savana s rozmanitými háji je půvabná vždycky, a to proto, že se na ni často snáší rosa i blahodárný déšť i v dobách, kdy na step praží slunce anebo se po ní honí horké a suché větry. Zdejší rozlehlá krajina byla nadto svlažována řekami a potoky, jež sbíhaly z kopců.

Když Alan všecek zaujat pohlížel na zvlněnou krajinu porostlou bujnou trávou, nad níž rozpínaly nevysoké akácie deštníkové koruny křivých větví a šťavnatých listů, upozorňoval ho doktor Lewis, že na dohled nejsou nikde křoviny a liboval si:

„Požehnaná je krajina bez křovin. Kde nejsou na africké savaně křoviny a bažiny, tam také není nejhorší nepřítel lidí, nebezpečná moucha tse-tse. Ale o tom se přesvědčíme teprve večer, až černoši zažehnou ohně. Jsou-li tse-tse přece jenom zde, ohlásí nad plameny svou nevítanou návštěvu.“

Vůdce karavany Mr Musga určil za tábořiště mělké údolí mezi dvěma kopci. Bylo dostatečně daleko od lesa, aby strážci mohli zpozorovat každého návštěvníka, který by se chtěl vplížit do tábora. Spací a spížní vozy seřadil na vrcholu chlumku jako malou pevnost, kterou uzavíraly stany v kruhu.

Kuchaři poslali do stanů oběd teprve ve tři hodiny odpoledne, protože ani sto lidí nemohlo zdolat všecky práce a kuchaři si museli postavit stany a polní kuchyni sami.

Nedočkaví lovci pánové Black a White prozkoumali již před obědem nejbližší okolí, a sotvaže odložili příbory, vydali se na další výzkumy. Před večerem se savana naplní nejrůznější zvěří.

Také Alan s doktorem Lewisem vyšli se zbraněmi na ramenou, avšak milejší jim byly polní dalekohledy, jimiž objevovali stáda antilop různých druhů, ba spatřili u lesa i žirafy a zahlédli klusající stádo pruhovaných zeber.

Náčelník karavany Musga nelhal; zde byl vskutku pro lovce ráj. A tak Mr Black bude denně „řezničit“ a Mr White bude „chytat obrázky“ do černé krabice, až oba své vášně ukojí.

Kina, Ber a Ley nezapřeli svou loveckou přirozenost. S malými šípy se sice neodvážili na velkou zvěř, ale přesto ulovili zvíře podobné okapi. Také nohy uloveného zvířete byly nad koleny ozdobeny bílými pruhy. Bylo však menší a doktor Lewis je nazval bongo lesní.

„Bude to pochoutka,“ sliboval Alanovi, který však byl všecek zaujat pozorováním vlnící se trávy.

Také Kim, Ber a Ley pozorně hleděli na vlnící se trávu a na sotva znatelnou čáru, táhnoucí se od lesa. Překvapením zasykli a nedbajíce již na úlovek, položili šípy na tětivy a chystali se k rozběhu. Avšak doktorův velitelský hlas je zastavil. Mírný a rozvážný učenec strhl v mžiku pušku s ramene, chvilku mířil do vlnící se trávy a potom vypálil dvě rány rychle za sebou. Tráva se prudce rozvlnila. Pak se objevil a zase zmizel tmavý hřbet a bylo po všem. Vysoká stébla trav se ani nehnula.

Malí lovci se již nedali zdržet. Rozběhli se k místu, kde se zvíře snažilo vzepnout. Obešli je v kruhu a se šípy na napjatých tětivách se plížili blíž a blíže.

Skoro současně zasykly dva šípy a potom malí lovci již běželi bez opatrnosti k místu, kde se tráva opět rozvlnila. Jejich veselé výkřiky zvěstovaly vítězství.

Alan s doktorem Lewisem pospíšili k chlapcům, kteří již udupali okolní trávu. Běloši spatřili levharta skvrnitého, jehož světle žlutá kožišina byla poseta černými skvrnami.

„Aj, aj!“ zvolal doktor Lewis. „Kdo by se nadál? Teď se podíváme, jestli jsem chlapíka trefil.“

Chlapci obrátili páchnoucí šelmu na břicho. Že jejich šípy zastihly cíl, bylo jisté, neboť jeden šíp vězel v krku a druhý v boku krásného zvířete. Jedna z kulí doktora Lewise šla patrně mimo, druhá však vnikla mezi lopatky a smrtelně šelmu zranila. Oba šípy malých lovců potom uspíšily její konec.

Společnost se sešla až k pozdní večeři. Mr Black ulovil gazelu Grantovu, krásné, rezavě plavé zvíře, jehož hlava byla ozdobena mohutnými vroubkovanými rohy lyrovitého tvaru.

Mr Black byl velmi spokojený a utrousil i několik žertovných poznámek, když Mr White líčil, jak se přikradl s kamerou ke stádu pasoucích se antilop.

„Protože jsem chtěl získat detailní záběr, posunul jsem kameru do údolí. Koruny akácie mě výborně zakrývaly. A tu jsem si usmyslel, že postoupím ještě o pět metrů a že tak zachytím celé stádo. Postup se zdařil. Ale představte si, pánové, to neštěstí, ba mohu říci katastrofu! Sotva začnu natáčet, překvapilo mne zemětřesení způsobené černými obludami. Kamera letěla vpravo a já vlevo. A když jsem se vzpamatoval, zahlédl jsem prchající stádo divokých vepřů! Pánové, hloupí, mizerní vepři mi zkazili krásný film!“

„Naštěstí ses vrátil celý, a jestliže jsi musel svou kameru sbírat po kouskách, není jí škoda; beztoho tím kolovrátkem jen plašíš zvěř,“ škádlil Mr Black zarmouceného přítele.

„Já že plaším zvěř?“ odpověděl Mr White nakvašeně. „Bouchám já snad celý den pánu bohu do oken a chlubím se, když náhodou a leknutím některé zvíře padne?“

Doktor Lewis, chtěje uhasit ohníček nesváru hned v počátku, vypravoval, jak ulovil levharta, aniž viděl cil. Jeho zážitek vzbudil všestrannou pozornost.

„A jak jste, doktore, poznal, že se plíží trávou levhart?“ zeptal se Mr Black, který byl jako každý lovec žárlivý na cizí úspěch.

„Chlapci Mr Alana jej poznali,“ odpověděl doktor Lewis pravdivě.

„Úžasné!“ zvolal Mr Black. „Myslím, mladý příteli, že jste přivedl do tábora nejznamenitější stopaře a lovce.“

„To je chvály pro náhodu!“ zabručel nespokojeně americký stopař.

„Není to náhoda, Mr Brinsley,“ pravil doktor Lewis vážně. „Pygmejové, čili srozumitelněji pro vás trpaslíci, jsou odjakživa lovci, a protože mají nedokonalé zbraně, musí po všechen svůj život pozorovat zvěř a její vlastnosti. Již od dětství se mladí učí od starších a sbírají zkušenosti a cvičí se v pohotovosti a obratnosti. A tak ačkoli jsou postavami malí, přesto přemáhají velkou a silnou zvěř. Také v Americe předstihovali rudoši bílé lovce a nikdo jim loveckou obratnost neupíral.“

Mr Brinsley byl již delší dobu nespokojen. Uměl vystopovat zvěř, avšak v Africe bylo tolik nevídaných zvířat a tolik nepředvídaných setkání, že si Mr Brinsley často nevěděl rady. V amerických horách útočil na lovce třeba medvěd grizzly, avšak jinak než krátkozraký a zuřivý nosorožec nebo úskočný a nebezpečný levhart.

Hovor v jídelně náhle ustal a všichni stolovníci nachýlili hlavy, neboť zaslechli hrozivý hlas. Byl to vzdálený řev, jako když se za lesy blýskne a zabručí hrom. Po chvíli se řev ozval blíže a hned potom zahoukly dvě rány z pušky.

„Hlupáci!“ řekl doktor Lewis. „Král pouště přišel navštívit naši dobytčí ohradu a hlídači ho zahnali. Teď se, Mr Blacku, načekáte, než zase přijde.“

„Jakže, lev?“ vykřikl Mr Black a vyskočil. „Honem pušky, Mr Brinsley, půjdeme ho přivítat.“

„Půjdete zbytečně,“ pravil doktor Lewis klidně. „Lev si ještě nezvykl na rány z pušky, a proto utekl a dnes v noci se již nevrátí. Mimoto je dnes ještě malý měsíc a ve tmě byste lva sotva uviděl. Nabídněte mu zítra nebo pozítří kozu nebo ovci opodál ohrady, a bude-li uvázané zvíře bečet, lev si pro ně jistě přijde.“

„Doktore, kolik lvů jste již ulovil,“ zeptal se Mr White posměšně.

„Ani jednoho,“ odpověděl doktor, „také jsem ho v přírodě nikdy neviděl, ale věřím lovcům, kteří lov na lva již mnohokráte popsali.“

„A jak já ho zachytím do kamery, když je tma?“

„Buď se s ním potkáte náhodou, anebo si na něj posviťte, ovšem bez výčitky, když po vás skočí.“

Mr Black a stopař neposlouchali doktora a vyběhli z jídelny. Po chvíli se ozval dupot a rychlý hovor. Mr Black patrně zavolal nejbližší honce a pospíchal k dobytčí ohradě.

„A my se teď půjdeme podíval na Věrného a potom spát,“ navrhoval doktor Alanovi.

Před stanem seděli jako obyčejně Kim, Ber a Ley. Už také večeřeli a nyní netrpělivě čekali.

„Byl tu lev, Njovo,“ pravil Kim.

„Slyšel jsem jeho řev,“ odpověděl Alan, „ale proč jste se nešli také podívat?“

„Protože jsi nešel ty,“ pravil Ber a Ley dodal:

„Musíme tě chránit.“

Alan se usmál, pohladil své malé strážce po tvářích a šťastní chlapci klusali za ním.

KAPITOLA XVII

Na návštěvě v osadě

Jak doktor Lewis předpověděl, Mr Black se vypravil k ohradě nadarmo. Zastihl rozčilené strážce a vyslechl zprávu, že noční host poplašil všechna zvířata. Jeden z černochů se chlubil, že se nelekl a že dvakrát na lva, přikrčeného ke skoku, vystřelil. Bil se teď pěstí do prsou na důkaz, že lva trefil a že ho zítra ráno jistě najde mrtvého. Ostatní strážci dobytka nejspíš trochu pochybovali o střelcově dovednosti, protože snášeli palivo k ohňům, aby nezvaného hosta udrželi v bezpečné vzdálenosti. Ale přesto přese všecko chyběly ráno dvě ovce, jež kterási šelma zadávila a odnesla. Ani po mrtvém lvu nebylo stopy.

Lovecký ráj měl také svůj rub. Noc co noc stříleli strážci na noční lupiče, a přesto se drobná zvířata ztrácela z ohrad.

„Kde je mnoho mírné zvěře, tam je také mnoho šelem,“ poučoval doktor Alana, „a protože šelma lapí mnohem snadněji krotké zvíře v ohradě než plaché v savaně, budou se loupeže opakovat. Mr Black zesílil stráže a bude se stopařem také hlídat.“

Třetího dne zrána se vůdce karavany Musga chystal se dvěma spížními vozy a s dostatečným průvodem na východ.

Doktor Lewis o Musgově výpravě věděl a zval Alana, aby se jí také zúčastnil.

„Jistě vám, Alane, neušlo, že jsme se na svém putování dosud nesetkali s domorodci, a přece je zdejší krajina obydlena. Opatrný Musga se vyhýbá osadám úmyslně. Nejspíš domorodcům nedůvěřuje a nechce jim ukazovat všecko bohatství karavany. Protože se však naše životní potřeby musí doplňovat, například moukou, zeleninou, ovocem a drůbeží, vyjíždívá občas jen s dvěma vozy a provozuje výměnný obchod. Přejete-li si, pojedeme s ním a dobře se pobavíme.“

Alan rád souhlasil. A protože vůdce výpravy nic nenamítal, vydal se časně ráno s malou výpravou na cestu. Projížděli rozkošnou krajinou. Po nočním chladu byla savana svěží. Velké krůpěje rosy se houpaly na stéblech trávy jako šňůry svítících perel. Lehký ranní větřík pohyboval pružnými stvoly a probouzel koruny akácii z dřímot. Drobní modří a fialoví ptáci se v hejnech spouštěli nad traviny. Lapali ospalý hmyz, který nevzlétne, dokud se ho nedotknou teplé sluneční paprsky.

Voli šli dosti rychle a vytrvale a vozy se kolébaly jako čluny na rozvlněné řece. Rohatá zvěř se vracela z ranní pastvy a vyhledávala nejhustší trávu. Zde se položí a bude klidně přežvykovat. V této době ji nasyceně šelmy nebudou znepokojovat.

Doktor zahlédl v trávě hejno ptáků podobných koroptvím, a když i Alan souhlasil, že by čerstvá zvěřina poskytla chutný oběd, seskočil z vozu a dal si podat pušku.’

„Vaše brokovnice, Alane, bude vhodnější než má kulovnice,“ prohlásil a hned ještě dodal: „Zajděte rychle asi sto kroků vlevo a já se pokusím, abych vám hejno nadehnal.“ ale nemusel se namáhat, protože z vozů už seskakovali tři černí všudybylové.

Teprve při snídani se Kim, Ber a Ley dověděli, že jejich Njovo odjel s vousatým mužem na savanu a hned se hnali po zřejmé stopě jako ohaři.

Za půl hodiny vozy dohonili, a protože s velikým Musgou nebylo radno žertovat, vylezli na zadní vůz a vezli se. Jakmile je spatří mocný Njovo, ani přísný Musga se neodváží je pokárat.

„Kdo vás sem poslal?“ zvolal Alan a doktor se hlasitě zasmál.

„Waka,“ odpověděli všichni tři a zdvihli luky na důkaz, že budou svého pána chránit.

„Řekněte svým černým stínům, aby šli se mnou, čtyři honci nadeženou zvěř lépe než jeden.“

Chlapci rychle pochopili úkol a zahájili léč. Alan dosud nedošel na určené místo, když se asi na čtyřicet kroků před mladým lovcem vzneslo hejno ptáků. Třeskly dvě rány rychle za sebou, a když dva ptáci spadli do trávy, černouškové po nich skočili. Hnědě kropenaté ptáky s tmavými hlavičkami a šedomodrými volátky Alan dobře znal. Stepní koroptve bylo možné koupit na trhu i v Kimberley.

Alan i doktor pospíšili za vozy. Avšak chlapci se ještě rozběhli do savany. Jejich lovecký pud jim nedal, aby stále nepátrali po zvěři.

Kolem desáté hodiny dopřál Musga potahům půlhodinového odpočinku ve stínu deštníkových stromů. Jakmile vozkové odpřáhli voly, aby se mohli napást, sami se položili do stínu a svačili.

Běloši pozvali k snídani Mr Musgu, a doktor, který na nic nezapomínal, předkládal jako hostitel na podnosech hostům studenou pečeni a placky. A samozřejmě nezapomněl ani na dobrý nápoj. Alan si pochutnával na studené černé kávě, která výborně zahání žízeň, i na černoušky se dostalo. Ale sotva snědli poslední sousto, již se zase rozběhli do savany. Jejich smích po chvilce prozrazoval, že něco našli. A vskutku se již jako diví hnali ke stromu. Kim a Ber přinášeli v náručí po zvířátku velikosti zajíce. Jen zarmoucený Ley klusal za nimi s prázdnou.

Ani Alan, ani doktor neviděli dosud něco tak roztomilého. Byl to párek antilop chocholatek schovávavých, který doplní oběd. Tak se dostane na všecky.

Když se výprava vydala na další cestu, Alan s doktorem šli ve stínu vozů. Bylo takové horko, že jim přešla chuť běhat po savaně. Jen černouškové byli neúnavní.

Krajina měnila stále svůj vzhled. Bujnou trávu savany vystřídaly skupiny či řady různých stromů, jež předváděly zrakům nová a nová seskupení.

Mezi poměrně nízkými akáciemi vznášely se metlovité koruny keřů podobných kaktusům. Ve vidličnatě rozvětvených rozčepýřených korunách dum visela veliká, krásně zbarvená hnízda nepořádných ptačích stavitelů.

Když Alan ta rozcuchaná hnízda spatřil a vyslovil nad nimi svůj údiv, doktor Lewis ho vyzval, aby si je prohlédl zblízka. Jaké ale bylo Alanovo překvapení, když místo hnízd uviděl bohaté trsy nádherně kvetoucích orchidejí!

Doktor Lewis je ovšem plenil a celé trsy ukládal do vozu. Litoval, že nadlouho neudrží tu krásu květů — kožovitě pevných či jako z vosku vyrobených.

Malí černí lovci spíše oceňovali dužnaté sladké plody. Také Alanovi je nabídli. Jinoch shledal, že jsou velmi chutné, i když mají vláknité oplodí.

Když slunce dostupovalo nejvýš a nutilo všecky tvory, aby vyhledali stín, cestující konečně spatřili skupiny stromů a pod jejich korunami šedivé a hnědé střechy. Přidají-li do kroku, dojdou za dvacet minut do osady, kde najdou stín, a především dostatek vody, po níž toužila jejich vyprahlá hrdla.

Obec byla jistě velká, protože pole pronikla daleko do savany. Alan poznával kolokázie, tykve, rajská jablíčka, durhu, podzemnici olejnou, ale na některé plodiny se musel přece zeptat doktora. Také užitečné stromy byly kolem obce nasázeny. Rostly tu nejen dumy, nýbrž i palmy olejné, kolovníky a banánovníky.

Jakmile vešli běloši provázeni černoušky do osady, sbíhaly se z obdélníkových, kolnám podobných chýší děti a volaly: „Mzuuga! Bwama!“, což doktor přeložil: „Běloch! Pán!“

Z domorodých mužů nespatřili běloši ani jediného. Černošský mrav totiž vyžaduje, aby domácí páni po obědě vyspávali. Ovšemže mnozí z osadníků už cizince viděli, především pan král a jeho první ministr, jinak kmenový čaroděj, ale čím déle budou cizinci čekat, tím spíše pochopí a ocení vznešenost černého monarchy.

Musga však neuznával dvorní obřady. Chtěl především rychle směnit své vzácné zboží za plodiny a drůbež, jež se popelila u každé chýše. Dal proto spustit u vozu postranní prkna a vyložil na ně jako na pult kotouče drátu, skleněné perly, náhrdelníky z černých a modrých korálků, barevné stuhy, balíky kartounu, mosazné náramky a prsteny, tabák, prázdné plechovky od konzerv, kapesní nože, nůžky, sekerky, pilky, hřebíky, hrnce, ale i harmoniky, trubky, zvonky a píšťalky, zkrátka všecko jarmareční zboží. A také jako zkušený a ostřílený trhovec zatroubil na křídlovku a potom vyvolával:

„Přivezli jsme krásné a drahé zboží, kdo chceš obchodovat, pospěš si, než odjedeme.“ a děti se rozprchly po osadě, aby roznesly neslýchané noviny.

Již za chvíli běloši, odpočívající ve stínu velkého stromu, pozorovali vzrůstající ruch v osadě.

Musga využil chvíle klidu, než se kupci nahrnou ke krámu, k podivnému opatření. Vykládal cosi malým lovcům a potom dal každému dutou hůl, asi metr dlouhou, a hrst měkkých bobulí. Chlapci se smáli a pak na povel pana Musgy vylezli hbitě jako opice na strom a usadili se v husté koruně!

„Kdyby snad zdejší lidé nebyli dost rozumní a ohrožovali nás, stačí, pánové, když zdvihnete pušky. Střílet se ovšem nebude. Na vystrašení vesničanů stačí bobule vystřelené foukačkami. O to se postarají naši malí všudybylové,“ prohlásil Musga a odešel prodávat, protože k vozům už pospíchaly ženy, aby si prohlédly vzácné zboží.

Vozkové vypřáhli unavené voly, nanosili jim píce z vozů a vody z blízkého potoka a potom se přiloudali ke krámu hlídat zboží a v čas potřeby hájit majetek bílých pánů.

Zboží okouzlovalo zraky žen. Věděly již, co může zvýšit jejich krásu. Vlasy měly spleteny v podivné tuhé koruny, na šíjích jim visely šňůry zubů a sukýnky z trávy jim na bocích držely pěkně pletené pásy z bílého a žlutého lýka. Některé krasavice, nejspíš dosud svobodné, si zatkly za ušní boltce čerstvé květy.

Musga ženám vykládal, co požaduje za své zboží, a ženy — očitě potěšené — se rozběhly k chýším. Za chvíli se vracely a přinášely v lýkových i proutěných nádobách durhovou mouku, různé hlízy, vejce, slepice, tykve, v dřevěných hrncích med, olej i mléko.

Osadníci byli lidé tak mírní, že doktor uznal za zbytečné, aby s Alanem hlídali. A tak vybídl Alana ke krátké procházce. Doufal, že na polních plodinách najde hmyz, a také se nemýlil. Již po chvíli spouštěl do lahviček se širokými hrdly lesklé mandelinky, krásné kovově zářící zlatohlávky, velká slunéčka, tvrdé nosatce a chrobáky.

A potom náhle zvolal:

„Za ním, za ním!“

Alan uposlechl a rozběhl se za velikým černým motýlem, jehož průhledná a lesklá křídla jako lístky slídy nebo plátky tenkého skla byla poseta jasně červenými a zelenými skvrnami.

Alanovi se podařilo přiklopit motýla tropickou přilbou. Ale jakmile ji trochu nadzdvihl, motýl uletěl.

U potoka chytil doktor dva velké tesaříky, a když viděl nádherná šídla a velké vážky kolébající se nad vodami, litoval, že nemá síťku. Trochu rozmrzele se pak vrátil s Alanem pod strom, aby si důkladně prohlédl dnešní úlovky.

Trh byl v nejlepším proudu.

Musga opatrně vybíral plodiny, některé věci odmítal, ostatní ukládal do vozů. Když uznal za dobré, sám zavěsil šňůru perel nebo korálků na černou šíji dámy a jejímu kloučkovi přidal foukací harmoniku nebo píšťalku. A když synům nejlepších zákaznic narazil na černé kudrny papírové čepice, pestřejší a vyšší, než nosil sám pan král, nastal všeobecný jásot.

Za půl hodiny hlučela osada jako náměstí venkovského městečka o pouti nebo o výročním trhu a do křiku a smíchu se mísil vřískot harmoniky, kvičení píšťal a rachot bubínků.

Křik, smích a neslýchaný hluk pohněvaly pana krále a jeho ministra tak, že se pán a vládce osady rozhodl, že cizince potrestá a vyžene. První ministr a obecní čaroděj se rozběhl mezi chýše a hrozbami donutil ospalé muže, aby hned vstali, ozbrojili se kopími a přidali se k náčelníkovu průvodu.

Vládce a pán, statný, asi čtyřicetiletý muž, zastrkal si do vlasů pera, na krk si zavěsil půlměsíc z mosazného plechu, přes rameno si přehodil levhartí kožišinu a ozbrojiv se těžkým kopím vyšel z královské chýše. Beze slova a zamračeně pohlédl na tucet černých bojovníků a hned potom zamířil k vozům cizinců.

Kouzelník se zdržel oblékáním. Ale když přiběhl za královským průvodem k vozům, ženy před ním ustupovaly a děti se dávaly na útěk, neboť maska, kterou si nasadil na obličej, naháněla strach i dospělým. Na hlavě mu seděla vysoká čepice z travin a přidržovala masku ošklivého umrlce. Z prázdných očí visely culíčky jako hádci a z rozšklebených úst čněly dva kančí trháky. Kouzelníkova hruď vězela v levhartí kůži a pod nahým břichem mu až na paty splývala sukně.

Pan král přišel vskutku nakvašeně. Avšak při pohledu na tak bohatý a krásný krám vychladl jeho hněv tak rychle jako žhavý popel politý studenou vodou. Chytrý Musga měl pro krále připravené dary.

„Přicházím,“ pravil, „z dalekých zemí a přináším ti od svých pánů dobré zprávy a krásné dary. Zde přijmi čarodějnou destičku, v níž uvidíš svůj obraz lépe než v hladině vodní,“ dodával Musga a podal náčelníkovi lesklý předmět.

Pan král přijal zrcátko velikosti dvou dlaní velmi milostivě. Maličko poodešel a usedl na oj vozu. A když se podíval do zrcátka, všecek se radostí zatetelil.

Musga zatím už zase obchodoval a nevšímal si ozbrojenců ani čaroděje. Ale to byla chyba, neboť čaroděj bývá často mocnější než král. Může přivolat déšť, zažehnat nemoci lidí i dobytka, usvědčit různé provinilce a dělat všelijaké menší zázraky s jedovatými hady, kterým ovšem dříve vylámal duté zoubky.

Musga byl nejen neopatrný, nýbrž i zlomyslný. Jako náhodou srazil čaroději s hlavy čepici. S ní spadla i strašidelná maska. Čaroděj, zbaven největší a nejpůsobivější ozdoby, byl drzostí a lakomostí cizince, který mu dosud nenabídl jediný dar, vzteky bez sebe a vychrlil na Musgu strašlivou kletbu. Pak poručil ozbrojeným průvodcům, aby cizince zajali.

„Dej pozor,“ varoval ho Musga, „tady poroučí král. Ty mlč a zažeň raději vosu, která ti doráží na nos.“ A jako náhodou zdvihl Musga levici, a vtom něco třikrát plesklo do čarodějova obličeje. Na čele, nosu a bradě naskočily čaroději tři červené skvrny.

Ženy poděšeně vykřikly, ozbrojenci překvapeně ustoupili, ale spokojený pan král, který nevěděl, co se dělo, se chechtal, až se za boky popadal, když uviděl užaslý a šklebící se čarodějův obličej.

Král byl na vrcholu blaženosti. A když dostal ještě kapesní nůž, nůžky, balíček tabáku a štůček pestrého kartounu, poručil, aby ozbrojenci přinesli pytel mouky a dva pytle jamů.

Musga si zatím usmířil překvapeného čaroděje. Na krk mu pověsil stuhu s pěti barevnými kotiliónovými řády a k tomu mu přidal nůž a pět loktů květovaného kartounu na plášť. Také všichni ozbrojenci byli obdarováni. Jen ospalí muži, kteří se líně loudali ke krámu, vyšli naprázdno.

Krám již byl rozebrán a spížní vozy naplněny. A Musga pomýšlel na návrat.

Alan s doktorem Lewisem se výborně bavili. Domorodci je zvědavě obcházeli a bázlivě na ně pohlíželi. Avšak když viděli, že bílí cizinci sedí klidně, a že jednomu z nich dokonce vychází z úst dým, rozprchli se a ženy a děti vypravovaly pak ostatním, že podivní cizinci nevěstí pro osadu nic dobrého, protože nemluví ani nejedí.

A přitom by běloši jedli velmi rádi, jen kdyby jim byl někdo něco nabídl. Tu přiběhl Musga a radil k brzkému odjezdu bez oběda. To samozřejmě vyvolalo nelibost jak u doktora, tak u Alana.

„Máme před sebou dlouhou cestu a musíme ji vykonat za světla. Nerad bych tu přenocoval, nevěřím čárodějovi. Dary sice přijal, ale kdovíco má v hlavě. Upečeme si na savaně koroptve, chlapci je už oškubali a připravili na rožeň,“ oznamoval Musga.

„Pojďme tedy hned,“ vyzval doktor Alana, „na savaně nás Musga dohoní.“

To už se však o bílých cizincích dozvěděl také král a přicházel se svými průvodci, aby si je zblízka prohlédl.

Doktor Lewis byl šprýmař a nikdy nepropásl příležitost k jakékoli švandě. A tak teď rychle vyskočil a pokloniv se, mávl po způsobu francouzských mušketýrů svou tropickou přílbou tak hluboko, že se div země nedotkl. Pan král to zajisté považoval za projev zdvořilosti a úcty, a proto provedl týž umělecký úkon. A protože rychle chápavý Alan napodobil doktora, předstihovali se chvíli dva běloši a černý potentát v umění, kdo dovede širším a hlubším obloukem mrsknout pokrývkou hlavy. Když doktor skončil toto kratochvilné cvičení, uctivě se králi poroučel a přitom zpěvavě vykřikoval:

„Alane, rychle se rozlučte, pan čaroděj nám asi chystá překvapení!“

Alan podal králi ruku na rozloučenou a přátelsky mu potřásl pravicí. Nemohl se však ubránit úsměvu, když viděl, jak si král pak prohlíží prázdnou dlaň.

Alan ani netušil, že za kmeny stromů se skrývají jeho malí strážci s napjatými luky. Když však Tiki-Tikiové viděli, že Alan klidně odchází, postupovali přískokem od kmene ke kmeni, dokud nevyšli na savanu.

Odpočinutí a sytí voli šli rychle. Vozkové kráčeli vedle naložených vozů, jen Musga seděl na pytlech a pozorně se rozhlížel kolem.

Za hodinu byli již hluboko v savaně, takže mohli zažehnout trávu a suché větve a upéci si koroptve. V půlhodině budou upečené. A protože omastek a sůl byly po ruce, bude pečínka dobrá a bude tím lépe chutnat, že jí bude málo. Na pečení chocholatky nebylo totiž dost času.

Zatímco Kim a Ber obraceli koroptve, aby se nepřismahly, Ley se ztratil. Neměl co dělat, a tak vylezl na akácii, a pátral po zvěři. Vtom však spatřil něco podezřelého a běžel se na to podívat.

Velký lovec by se byl patrně prozradil, avšak černoušek Ley se prodíral mezi trsy trávy jako lasička a připlížil se k tlupě černochů ozbrojených luky a šípy. Ley poznal, že černoši se snaží obejít Musgovo zatímní tábořiště. A nesměl by být dítětem přírody, aby nepochopil zlé úmysly skrývajících se mužů; jistě se nevydali na lov, nýbrž na loupež.

Ley se dlouho nerozmýšlel. Njovovi hrozí nebezpečí, a proto musí letět, aby svého nejmilejšího pána varoval. Nedbal již, jestli rozvlní traviny, a hnal se jako o závod k vozům. Jakmile doběhl — sotva dechu popadaje — k ohni, odskočili Kim a Ber od rožně a uchopili své luky.

Když Alan přetlumočil Leyovu zprávu, pospíšil doktor Lewis pro pušku. Zkušený Musga však klidně řekl:

„Pozor na koroptve, bylo by jich škoda. O potměšilého čaroděje se postaráme. Bude se trochu střílet, ale jen do vzduchu. Nepochybuji, že zdejší domorodci vědí, co střelné zbraně dovedou. Jakmile uslyší rány a hvizd kulí, zahodí luky a nezastaví se až v osadě.“

Vozkové a poháněči potahů se rozestavili kolem vozů s puškami připravenými ke střelbě. Budou pálit, jakmile útočníky spatří. Zato Kim, Ber a Ley vklouzli do travin jako zvědové.

Čaroděj byl moderní válečník. Svou malou armádu rozdělil a podnikl útok ze tří stran. Skoro současně zahouklo pět nebo šest ran. Z travin se ozvaly zděšené výkřiky a potom dupot bosých nohou. Prchající bojovníci se již neskrývali. Pádili jako poplašené stádo chocholatek schovávavých a za několik minut zmizeli z dohledu.

„Koroptve jsou upečené,“ hlásil Musga a odešel k vozům pro mísu a příbory.

Zatímco Alan svolával své malé lovce, doktor Lewis již krájel svou pečínku a velmi si liboval:

„Pospěšte si, mládenče, aby na vás také něco zbylo. Příště ale musíte zastřelit párek pštrosů.“

Malí lovci se vraceli a přinášeli velké luky, které udatní černoši zahodili, jak správně Musga předpověděl.

Přestože byl nepřítel zahnán, Musga s odjezdem pospíchal. Nechtěl, aby noc překvapila výpravu v savaně. Levharti, lvi a nosorožci by mohli být mnohem nebezpečnější.

Sloupy dýmu vystupujícího z tábora, zlatavě žlutá obloha na západě a náhlé ochlazení vzduchu poháněly malou karavanu k rychlému pochodu. Noc již skláněla svůj tmavý plášť, aby jím přikryla zemi. Vidina žádoucí večeře byla již na dosah.

KAPITOLA XVIII

Lovecká dobrodružství na savaně

Jakmile Alan s doktorem vstoupili do jídelny, poznali, že ovzduší je dusné jako před bouřkou. Lovci divoké zvěře se zle kabonili. Jen lovec záběrů se škodolibě usmíval.

Příchodem opozdilců se nálada trochu zlepšila, neboť doktor dovedl žertovně vylíčit obchod v osadě i nezdařené přepadení na savaně. Jakmile se však Alan otázal Mr Whita, co se mu podařilo ulovit do kamery, Mr Black poklepal nožem na sklenici, dal si přinést láhev vína a vody, a vytáhnuv z kapsy zápisník, zabral se do čtení poznámek.

Mr White pohodil hlavou směrem k mrzutému příteli, posměšně se ušklíbl a potom podrobně líčil, jak se mu podařilo přiblížit se s kamerou ke stádu zeber.

„Natočil jsem si nejen stádo zeber, když se pokojně páslo, nýbrž i jeho zběsilý, útěk, když je napadl levhart. Celý svět překvapím svými filmy,“ chlubil se a pozdvihnuv sklenici připil požehnané savaně.

„Váš ctěný druh a přítel, Mr Black, není jaksi nadšen,“ popichoval doktor Lewis.

„Ehm, přítel Black nebude šťasten, dokud neuloví lva. Je po něm všecek posedlý a považuje i nosorožce, kterého dnes zastřelil, jen za bídného šakala. Snad ještě slon by ho mohl trochu potěšit.“

Mr Black cosi zabručel a stopař, chtěje mrzutému lovci dokázat, že lovecké štěstí je vrtkavé a že se již zítra může příznivě obrátit, sliboval, že z této krajiny neodejde, dokud nenalezne lví doupě.

„Právě proto se odtud hneme,“ vybuchl Mr Black. „Četl jsem, že lva lze nejspíš potkat v horách, a proto již zítra vyrazíme k horám.“

„Ať jsem negr, jestli se hnu odtud!“ zaříkal se Mr White.

„Mluvím jen o sobě a Mr Brinsleym,“ odpověděl prudce Mr Black. „Nikoho nezvu, darmo by mi zvěř plašil. Vezmu s sebou jen tři stany a část kuchyně. Mnoho štěstí a dobrou noc!“ Nato Mr Black vstal a provázen stopařem rychle odešel.

„Nehnu se odsud ani za království,“ tvrdil mistr White tvrdošíjně, „mí zvědové zahlédli žirafy u lesa, který zabíhá jako jazyk do savany. Pánové, zvu vás na pěknou podívanou, ovšem spojenou s nepohodlím, protože musíme přenocovat v pralese, abychom byli skryti. A za ranního slunce se vydám za žirafami. Vyrazím na cestu zítra odpoledne. Dopoledne budu ještě vyvolávat.“

„Půjdete taky?“ zeptal se doktor Alana.

„Rád bych,“ odpověděl jinoch. „Nocleh v pralese mě neleká a mimoto vidím raději zvířata přirozeně žít než bolestně umírat.“

„Výborně, mládenče, výborně!“ vykřikoval Mr White pochvalně. „Musíme proto využít každé příležitosti, než lidé všecka zvířata vyhubí.“

Na cestě do pralesa Mr White div radostí nezpíval. Včerejší záběry se krásně podařily a dnes měl kolem sebe milovníky přírody a tři šikovné černoušky, kteří pro kameru jistě něco objeví. Před zraky lovců hmyzu, i filmových záběrů se objevilo několik velmi vábných pohledů na krajinu i na překvapená zvířata. Mr White se však nechtěl zdržovat a fotografoval jen leikou. Doktor Lewis, Alan a černouškové chytali hmyz a filmař Karigan dohlížel na nosiče, kteří nesli kameru s příslušenstvím a upečené kýty chocholatky.

Dvakrát musela výprava přebrodit potok. Doktor Lewis při té příležitosti pátral po vodním hmyzu. Čiperní černouškové zas objevili ryby velké jako bělice. Než se kdo nadál, už byli ve vodě a rejdili jako vydry. Všichni tři srazili k sobě paty a hnali ryby pod vymletý břeh, pod nímž rostly dlouhé traviny. Poplašené ryby se rozprchly, několik jich však přece hledalo úkryt v travinách. A to si černouškové přáli. Po chvilce vyhodili na břeh pět lesklých ryb. Alan již znal jejich dovednost, a proto čekal s pružným tenkým prutem, na nějž úlovky navlékal.

„Kvečeru budou dobré,“ mínil doktor a navrhoval, aby se výprava nevzdalovala od vody.

„Zažehneme-li u vody ohně, přiletí mračna komárů a jiné létavé havěti,“ odporoval Mr White. „Na kraji pralesa to bude lepší.“

Zvědové, kteří vedli Mr Whita, s ním souhlasili. Oznamovali, že nedaleko u vyhlédnutého místa je také voda.

Slunce stálo ještě dost vysoko, když výprava došla k pralesu. Stopaři radili, aby si Mr White připravil kameru, protože zvěř vyjde brzy na pastvu. Mr White poslechl dobrou radu a již za hodinu si liboval.

Nikdo z členů nezpozoroval vycházející zvěř, až dalekohledy objevily náhle celá stáda. Odkud přišla? Z pralesa nebo vstala z travin, kde odpočívala. Mr White po tom nepátral.

Dlouhé stíny pralesa se položily na savanu. Mr Whita to nijak nepotěšilo. Musel projít úzkým pruhem pralesa, než našel osvětlenou lučinu, a štěstí mu přálo. Zastihl stádo pasoucích se antilop. Již zdvíhal ruku, aby spustil spoušť, když vtom se přihnalo asi tucet nohatých a dlouhokrkých zvířat. Lovcovo srdce se prudce rozbušilo a Mr White jen s přemáháním zdusil radostný výkřik:

„Pštrosi!“

Mezi šedými samicemi vynikali čtyři krásní samci. Mohutná těla pštrosů byla pokryta hustým černým a zkadeřeným peřím, kdežto dlouhá péra na křídlech a v ocase svítila jako bělounký a načechraný sníh. Antilopy se pštrosů nepolekaly a noví hosté se pásli hned s nimi, uštipujíce křehké rostliny i lapajíce hmyz.

„To je podivuhodné,“ šeptal Alan doktorovi, „znám pštrosy z farem, ale nikdy jsem si nepomyslil, že se pasou s ostatní zvěří.“

Doktor Lewis, skrývající se s Alanem za tlustým kmenem stromu, pravil:

„Je to vzájemně se podporující společnost, milý mládenče. Rohatá zvěř znamenitě větří a dlouhokrký pštros zas lépe vidí. A tak se společně chrání před plížícím se nepřítelem. Obávám se, že Mr White chce natočit několik kilometrů filmu. Musíme mu to zatrhnout. Pošlete své černoušky, aby mu stádo poplašili.“

Ale vtom již stádo prchalo, neboť Mr White si je sám úmyslně poplašil.

A protože se stmívalo, vracel se Mr White radostně se svými přáteli do ležení. Byly zde již připraveny kupy suchého paliva a služebníci čekali jen na rozkaz, aby je zapálili. Tiki-Tikiové připravovali ryby a ukazovali velkým černochům, jak se pečou ryby bez pekáče.

Mr White pochválil předkrm a litoval, že chlapci nenachytali více ryb. Dnes mu chutnalo všecko a již podruhé připíjel Africe, jež připravila lovcům tolik neobvyklých záběrů a tolik nádherných překvapení.

„Člověk si vyjde za žirafami a nafilmuje pštrosy! Není to báječné?“ liboval si.

„Máte pravdu,“ souhlasil posměváček doktor, „ale tahle příhoda není překvapující, neboť již ve Starém zákoně čteme, že Saul šel hledat voly svého otce a našel království“

„Ať jsem negr…vykřikl Mr White, ale doktor ho konejšil:

„Co dosud nejste, Mr White, můžete ještě být.“

Černoušci zatím vykládali Alanovi, že zítra upletou síť z lián a ze sítin a nachytají k obědu ryb pro všecky.

Strážné ohně měly zahnat šelmy, ale přilákaly hmyz. Stopaři obcházeli kolem ohňů a švihali dlouhými pruty do trávy, neboť ohně lákají také hady.

Savana zahalená tmou utichla. Jen v pralese se ozývalo houkání bílých sov a lelkové křičeli jako hrkačky koledníků o velikonocích.

Byla bezměsíčná noc. Zato hvězdy zářily různými barvami, žlutými jako tekuté zlato, zelenými jako smaragdy a modrými jako roztavené safíry. Ze savany táhla vůně travin a s tichem padala do Alanova nitra i tajemná temná tesknota. Afrika je země smutku, jehož se bílý člověk nikdy nezbaví a jejž si nedovede vysvětlit.

Alan nemohl usnout. K smutku se připojila touha po domově, po klidném životě s knihami a přáteli, ale především lačnil po zprávách o milovaném otci. Žije jako tulák s vlídnými, avšak cizími lidmi, zatímco jeho otec, je-li živ, jistě se trápí a hledá svého jedináčka. Je vskutku podivné, jak mysl pobouřená vzpomínkami vzdoruje unavenému tělu! I když se Alan nutil, aby usnul, a snažil se zapudit vzpomínky a tesknotu, přece se znovu a znovu vytrhoval z dřímoty a jeho sluch by byl raději zachytil zvuky než ono mrtvé ticho. Všichni ostatní spali. I plameny ohňů ulehly a jen hraničky řeřavých větví rudě svítily, ale i ty se zvolna rozpadávaly.

Náhle se ozval varovný výkřik. Malá černá postavička zdvihla žhavou větev a točila jí, takže se kolem ní chviličku míhaly žhavé kruhy. Potom větev vzplála. A než se Alan vzpamatoval, již i Ber a Ley mávali hořícími větvemi a křičeli.

„Co se děje?“ tázal se ospale Mr White, ale doktor Lewis se neptal, nýbrž uchopil kulovnici a pátravě se rozhlížel. Kterýsi stopař přihodil na oheň suché klestí, a když oheň jasně vzplál, spatřil doktor zvíře — poděšené hořícími větvemi —, jak rychle šplhalo po kmeni.

Doktor zamířil, a než šelma dolezla ke koruně, zahřměl výstřel. Zadní nohy zvířete se marně smekaly po drsné kůře. A když druhý výstřel ochromil i přední nohy, zvíře těžce spadlo k patě stromu.

Nikdo nepochyboval, že nevítaný návštěvník je opět levhart.

Ale šťastný střelec řekl jako na omluvu:

„Je mi líto, že také obdivovatel přírody musí střílet, když strážcové usnou. Ty, Kime, zasluhuješ odměnu a také ji zítra dostaneš. Dobrou noc,“ přál doktor všem a ulehl, jako kdyby se nic nestalo.

Alan si vzpomněl na doktorovo poučení, jak rohatá zvěř hlídá čichem a pštrosi zrakem. Avšak černouškové, jejichž smysly, jako u každého lidského tvora, jsou oproti smyslům zvířat nedokonalé, přesto instinktivně vycítili, že Njovovi hrozí nebezpečí. Jak se jim má a může Alan odměnit?

Křik ptáků a toulajících se opic probudil bělochy. Zahanbení strážcové bedlivě hlídali až do rána a teď už vařili, takže mohli bílým pánům nabídnout hned snídani.

Mr White pospíchal. Chtěl zastihnout zvěř na ranní pastvě.

Zvědové nepřivedli štědrého pána nadarmo. Již po půlhodině spatřil Mr White nejkrásnější obraz.

Východ slunce je nejslavnější chvíle v každé části země i na moři, avšak na středoafrické savaně je to slavnost, které se zúčastní na tisíce a tisíce tvorů pozvaných k hostině. Zelená savana, prostoupená buď skupinami nebo řadami nízkých stromů, je do nedohledna poseta zvířaty nejrůznějších velikostí a tvarů. A když teplé sluneční paprsky rozehrají vzduch nad zrosenými travinami, že se blahem tetelí, zavane krajem nakyslá vůně a probuzený hmyz zahraje na obrovské varhany v nejhlubších i v nejvyšších tónech píseň beze slov. Nejpočetnějšími hosty jsou tu různě antilopy s rohy krátkými a stočenými, dlouhými i přímými jako kopí nebo lyrovitě prohnutými.

Ačkoli bílí muži již častokrát viděli východ slunce, přece stáli drahnou chvíli dojati obdivuhodným obrazem. Avšak Mr White nezapomínal na účel výpravy. Stopaři ho dovedli na kraj pralesa tak blízko k stádům, že snadno mohl zvířata zachytit na citlivý pruh filmu.

Šest rudožlutě skvrnitých a nohatých zvířat natahovalo dlouhé krky a mrštnými jazyky oškubávalo šťavnaté listy z větví stromů. Mohutná prsa, štíhlé nohy a ocas s chvostem na konci připomínaly koně, kdežto hlava s malými výrůstky a odstálými boltci zas antilopu. Chce-li žirafa cokoli sebrat se země, musí široce rozkročit přední nohy. A Mr White byl šťasten, když mu jedno ze zvířat ukázalo, že může spásat i trávu.

Žirafy jsou zvířata velmi plachá, a tak stačil nepatrný pohyb anebo jen zachycený lidský pach a žirafy se daly na útěk. Jejich cval vyloudil úsměv na obličeji bělochů. Žirafy se kolébaly jako velbloudi a dlouhými krky klátily vpravo vlevo.

Černouškové Kim, Ber a Ley vstávali velmi časně. Jak se včera uradili, upletli sítě. Za půl hodiny po návratu bílých mužů do ležení přinesli skoro plnou trávní síť lesklých a již vyvrhnutých ryb. Na rychle rozdělaných ohních se po chvíli pekla snídaně pro všecky.

Návrat do hlavního tábora byl veselý. Všichni byli spokojeni. Nejšťastněji se však tvářil Mr White, neboť jeho „úlovky“ byly nad očekávání vzácné a bohaté.

Také doktor byl spokojen. Jeden ze stopařů nesl sbalenou kožišinu, která ještě včera zdobila a chránila krvelačnou šelmu. Doktor již věděl, koho bude zdobit a chránit před zimou, až se vrátí do vlasti. Nezapomněl však na včerejší slib a statečné černoušky bohatě obdaroval.

KAPITOLA XIX

Setkání se Ivem

Sotva se doktor Lewis s Alanem umyli a chtěli si trochu odpočinout v prostorné jídelně, strhl se v táboře zmatený křik a vylákal je před stán, k němuž přibíhal komorník Mr Blacka. Jeho obličej prozrazoval nejen únavu, ale i strach.

„Rychle, doktore, rychle,“ volal sotva dechu popadaje, „musíte hned se mnou. Mr Black byl těžce raněn.“

„Co se stalo?“ ptal se doktor Lewis a tušil neštěstí.

„Lev porazil mého pána a rozdrásal mu prsa. Jen rychle, rychle!“ odpověděl Hippokrat a již opět uháněl.

„Ono se řekne rychle, ale jak?“ broukl mrzutě doktor, avšak již pospíchal k svému vozu, aby tam sebral potřebné léky, masti a obvazy a naházel je do tlumoku.

Hippokrat nelenil, odběhl jen proto, aby popohnat sluhy, kteří na rozkaz náčelníka Musgy sedlali osly. Vozy tažené voly se kolébají příliš pomalu a na cestu pěšky nelze také pomyslit; ale osly lze pohánět. Hippokrat přece tvrdí, že vykonal cestu za tři hodiny.

Mr White zatím doháněl včerejší přerušený spánek, jakmile však zaslechl zprávu o přítelově neštěstí, vyběhl z vozu a tak spěchal, že působil jen zmatek.

„Pojedu s vámi, doktore, dovolíte-li,“ řekl Alan a chystal se na cestu tak spěšně, že zapomněl na své tři černé strážné andělíčky, kteří však nezapomněli a už mu přiváděli osedlaného ušatce.

Po čtvrthodině ujížděla malá karavana k severovýchodu. Vedl ji Hippokrat. Chlapci se přičiňovali, aby líní osli běželi.

Hippokrat nemohl vylíčit, jak přikvačilo na Mr Blacka neštěstí. Věděl jen, že se raněný lev vrhl na střelče a nebezpečně ho poranil. Stopař Brinsley a tři náhončí přinesli prý zkrvaveného Mr Blacka do stanu. Moudrý Hippokrat hned věděl, že jen lékař může milého pána zachránit, a proto se ihned vydal na cestu. Naštěstí měl po ruce čtyři osly, na nichž výprava přivezla stan a potraviny.

„Byl Mr Black při vědomí, když ho nosiči položili do stanu?“ zeptal se doktor Lewis a spokojeně si oddechl, když Hippokrat odpověděl, že s pánem mluvil a ten že mu schválil jeho úmysl jít pro lékaře.

Po hodině jízdy se ráz krajiny změnil. Před cestujícími se objevily kopce a ty se valem blížily. Za dvě hodiny pospíchala již malá karavana mezi kopci. Potom však nastal obtížnější úsek, protože zvířata musela jít stále do vrchu. Konečně se octla na malé náhorní rovině, poseté balvany, houštinkami keřů a skupinami štíhlých stromů podobných jasanům.

Pro lovce šelem nebylo jistě vhodnějšího místa. Jednak se mohl právem domnívat, že zde mají šelmy doupata, a mimoto poskytovala náhorní rovina nerušený rozhled po savaně, rozložené dole jako mapa. Bystřiny sbíhající po stráních poskytovaly dostatek výborné vody a i vhodného paliva bylo všude hojnost.

Když doktor Lewis, Mr White a Alan vešli do stanu a spatřili na lůžku Mr Blacka, očitě se ulekli. Mr Black, bledý a dosud všecek zakrvácený, se podobal spíše mrtvole než statnému lovci, který nedávno vyzýval krále zvířat na souboj.

Nikdo z náhončích se nevyznal v ranhojičství. Stopař Mr Brinsley se díky bohu moudře rozhodl, že špatná pomoc je horší než žádná, a krvácející rány aspoň ovázal.

Při vstupu bělochů pootevřel Mr Black jen jedno oko, a když přistoupil doktor Lewis k loži, jen se slabě ušklíbl.

„Nejdříve potřebuji mísu převařené vlažné vody,“ poručil doktor Lewis, „ a potom klid. Proto prosím, abyste všichni odešli. Ne, nepotřebuji nikoho, jen jednoho z černoušků. Až Mr Blacka ošetříme, zavolám vás.“

Pánové uposlechli, váhavě odešli a Mr Brinsley, který vyšel s nimi, jim vylíčil průběh nešťastného zápasu.

Všichni usedli do stínu stromu a pozorně naslouchali stopařovu líčení:

„Včera večer nám zvědové oznámili, že vystopovali na travnatých úbočích skály zvláštní malé gazely. Mr Black se ihned rozhodl, že na ně podnikne lov. Stále toužil ulovit něco nového.

Vydali jsme se na lov časně ráno, abychom zastihli gazely na ranní paši. Štěstí nám přálo. Na příkré stráni Mr Black složil dvě zvířata menší než srnec. Jedno kleslo v ohni, druhé však po ráně vyskočilo a potom se zřítilo do nehluboké prohlubně. Nebylo ztraceno. Shledali jsme, že do prohlubně je z protější strany snadný přístup.

Mr Black zavolal jednoho z honců, aby s ním šel pro gazelu, zatímco jsem rozkázal ostatním dvěma, aby mrtvé zvíře snesli ze stráně.

Náhle se ozval z prohlubně výstřel a hned po něm druhý! Každý lovec bezpečně tuší, co se děje, když jdou dva výstřely rychle za sebou. Proto jsem se rozběhl za pánem a div jsem leknutím neupadl. Nad ležícím lovcem stál statný lev. Ale než jsem zacílil, sekl tlapou. Po mé ráně se svalil. Kule mu vnikla uchem do hlavy. Několika skoky jsem byl u Mr Blacka. Domníval jsem se, že je mrtev. Jeho kožený kabát byl na rameni roztrhán a prsa měl zalita krví. Zatím přiběhli náhončí a společně jsme odnesli bezduché pánovo tělo do stanu. Mr Hippokrat se ihned vydal do ležení. To je tak zhruba vše. Nevím, co bych vám měl ještě říci. Nevím, jak a kde se Mr Black setkal se lvem, ale podle polohy gazely soudím, že Mr Black zastihl lva, když odnášel raněné zvíře.“

„Probudil se Mr Black z mrákot, než jsme přijeli?“ zeptal se Mr White.

„Ano, a několikrát promluvil,“ odpověděl stopař. „Ptal se po lvu, ale mluvení mu patrně působilo bolesti. Pak zmlkl a spokojeně vzdychl, když jsem mu řekl, že lev je mrtev.“

„Kde jste nechali mrtvou šelmu?“ zeptal se ještě Mr White, „chci si ji vyfotografovat.“

„Odtáhli jsme ji do stínu. Dovedu vás tam, pane, ale upozorňuji vás, že šelma nepříjemně páchne,“ odpověděl stopař a vstal.

Když bílí muži doprovázeni dvěma černoušky přišli pod strom a podívali se na zvíře, ležící na boku, pochopili, jak strašný nepřítel je lev a jak odvážný musí být lovec, který se mu postaví čelem proti čelu. Společným úsilím převrátili muži šelmu a podle krvavých skvrn poznali, že kule z pušky Mr Blacka dvakrát zasáhly cíl. Jednou na pravé pleci a podruhé na břichu.

„Druhou kuli dostal lev jistě ve skoku,“ pravil zkušený lovec Mr Brinsley, „ale nemohla lva již zadržet.“

Mr White s leikou odstoupil, aby si pořídil několik snímků. Netajil se, že by fotografoval lva raději živého, jen kdyby ten ohromný kocour nebyl tak nebezpečný!

Doktor nespěchal. A když vyšel ze stanu, nevolal, aby přátelé navštívili nemocného, naopak zakázal jakoukoli návštěvu a jakýkoli hluk. Mr Black spí a nikdo nesmí rušit spánek nemocného.

„Lev ho pěkně zřídil,“ vypravoval doktor Lewis, když poodešel dost daleko od stanu. „Roztrhal mu svaly na levém rameni a přes prsa až po bok mu vyryl tři pěkné čáry. Až do smrti bude Mr Black tetován.“

„Ale neumře?“ vykřikl Mr White. „Ať jsem negr…“

„Jen klid, Mr White,“ pravil doktor vážně. „Dosud není zranění Mr Blacka životu nebezpečné. Vykonal jsem vše, co jsem mohl, zaháním horečku, ale…“

„Komplikace!“ vykřikl znovu Mr White. „Znám ty výmluvy mastičkářů! Když nevědí kudy kam, všecko svedou na komplikace!“

Doktor Lewis se usmál:

„Kdyby se bylo podařilo gorile, aby vás objala, neobával bych se komplikací, protože byste už nedýchal.“

Alan poznal, že pánové zapomínají na vzájemnou zdvořilost. Mr Whita trýznil strach o přítele a doktor Lewis byl nemile dotčen hrubostí milionáře, který se domníval, že může jen poručit — a přítel Black se uzdraví.

„Přemýšlejme, pánové, jak bychom se zde zařídili na několik dní, neboť se domnívám, že doktor Lewis nedovolí, aby raněný byl převezen,“ radil Alan.

„Jistě nedovolím. Raněný musí mít klid a zdejší vzduch je pro něho vhodnější než vlhký vzduch savany. Toužíte-li po návratu, vydejte se na cestu hned.“

„Zůstanu,“ řekl Mr White rozhodně. „Alane, pošlete několik lidí do ležení ještě pro dva tři stany a pro zásobu potravin!“

„A co kamera?“ otázal se Alan odcházeje.

„Nebudu filmovat, dokud přítel Black nebude střílet.“

„Pánové, dovoluji si upozornit, že zde není v noci bezpečno,“ řekl stopař a vstal. „Pochybuji, že mrtvý lev tu byl sám.“

.“Ať je jich tu třeba tucet. Budu celou noc hlídat,“ holedbal se Mr White.

„Nejlepší místo pro hlídku je na stromě,“ bručel doktor, „lev na stromy neleze.“

Mr White snad slyšel, snad neslyšel štiplavou doktorovu poznámku. Nereagoval na ni však. Obrátil se na bok a zavřel oči, aby si zdříml a připravil se na noční bdění.

Poslové vyjeli do savany. Když se Alan vracel, potkal své mladé strážce.

„Njovo,“ pravil Kim, „musíme také odejít.“

„Proč? Bojíte se?“ tázal se Alan.

„Ano. Prohledali jsme skály a před slujemi jsme našli hromady kostí. Jistě tam bydlí zlí lvi a v noci vyjdou,“ prorokoval Ber a Ley kýval na souhlas hlavou.

„Rozděláme mnoho ohňů,“ řekl Alan, „lvi se ohňů bojí.“

„Nevěř tomu, Njovo. Lev může přijít zezadu a vybere si, koho bude chtít.“

„Postavíme hranice dříví v kruhu a usadíme se uvnitř,“ namítal Alan a černoušci se podivili jeho moudrosti.

Jídlo, jež se nedalo nazvat dobrou večeří, trvalo jen chvilku. Všecky ruce byly pak zaměstnány sbíráním paliva.

Doktor Lewis vešel několikrát do stanu, ale když se přesvědčil, že Mr Black dosud spí, tiše vyšel. Sliboval, že ráno uvede všecky přátele do stanu a upokojil je, že horečka je nízká a že se raněnému daří dobře, když tak klidně spí.

Podle Alanovy rady usadili se náhončí a bílí muži na zemi uprostřed mezi ohni. Pokrývky je chránily před chladem země i před čiperným nočním vánkem. Noc, zvláště zvečera a k ránu, nebyla klidná. Bdící honci viděli, jak se kolem ohnivých kruhů plížily stíny, a slyšeli nejen houkání výrů, nýbrž i mňoukání divokých koček a občas hlas lva, v němž se ozývalo zlostné „gr, grrr“.

Nasycené šelmy se k ránu tiše vracely do svých brlohů. Zato hejno malých křiklavých papoušků a skřek ocasatých šedých paviánů pozdravily vycházející slunce a probudily bílé muže i strážce.

Mali černoušci probděli noc vně ohnivého kruhu. Chtěli spatřit nepřítele dříve, než by skočil.

Obě zastřelené gazely stačily na celý den. Proto nebylo nutně vydávat se na lov. Avšak neúnavný stopař Mr Brinsley si přece vyšel, aby shlédl hromady kostí, o nichž černoušci pověděli Alanovi.

Hned po snídani dovolil doktor Lewis Mr Whitovi a Alanovi navštívit nemocného Mr Blacka. Osvěžen spánkem a posilněn lékem seděl na lůžku. Byl všecek ovázán, krev zmizela a do opáleného lovcova obličeje se vrátilo trochu zdravé barvy.

Uvítal přátele s úsměvem a stiskl jim pravice.

„Těší mě, že vás vidím, milí přátelé. Ujišťuji vás, že jsem si na vás vzpomněl, když se na mne lev řítil.“

„Jak se mohlo stát, žes ho chybil?“ zeptal se bezohledně Mr White.

„Zavinil to malý kámen, který se mi zvrtl pod nohou, když jsem zacílil na hruď šelmy,“ odpověděl Mr Black. „Ty bys ho lapil do kamery bezpečně a jistě, neboť když chtěl ukrást »mou« gazelu, stál sotva dvacet kroků přede mnou.“

„Naštěstí vás zachránil silný kožený kabát, proto vás lev nepohladil hlouběji. Budete-li hodný, za týden se uzdravíte,“ sliboval doktor Lewis a zapálil si cigaretu.

„A co vy, příteli Alane, vy mi neřeknete nic?“ tázal se žertem Mr Black.

„Jen to, Mr Blacku, že věřím na strážné anděly a že jsem rád, že stál při vás.“

„Děkuji vám, hochu. Mluvíte asi z přesvědčení, protože i při vás také vždycky stál.“ Mr Black chvíli mlčel a potom v myšlenkách kamsi zabloudil. Náhle se zeptal: „Má vás váš otec velmi rád? Neodpovídejte, vím to.“

Mr White se musel pochlubit úlovky a vypravoval o pštrosech a žirafách tak nadšeně, že si ani nevšímal úštěpků doktora Lewise. Lékař tvrdil, že Mr White pozdravil levharta, který vnikl bez pozvání za noci do ležení, zdvořilým „dobrý večer“ a otázkou, zdali se host nezmýlil ve dveřích hotelu.

„Ach doktore, Vás musí divoké včely pobodat na jazyku!“ zvolal Mr Black. „Nemáte náhodou s sebou šachy nebo domino, bojím se, že mne dlouhá chvíle ve stanu umučí.“

„Až převáži to vaše tetování,“ pravil doktor, „dovolím vám sednout si před stan. Mimoto jsem si jist, že poslové se dopoledne vrátí z ležení a přivezou i šachovnici.“

A doktor Lewis se nemýlil. Poslové se vrátili před jedenáctou. Obtížili všecky osly a přivezli všecko, co jim bylo poručeno, a nadto ještě zajímavou zprávu, že vůz Mr Alana byl vykraden a že zloděj, ač lehce raněn, uprchl.

„Kdo, kdo se opovážil?“ vykřikoval vznětlivý Mr White, „a proč právě Alanův vůz?“

„Prý to udělal kuchařův pomocník, ten vousatý chlapík, kterého kuchař sám nebo Musga sebral v kterési osadě při nákupu plodin,“ pravil honec.

„Alane, musíte se vrátit do tábora,“ řekl doktor Lewis. „a podívat se, co se vám ztratilo.“

„Vždyť jsem si nepřinesl skoro nic,“ odpověděl Alan. Ale náhle si na něco vzpomněl a zachvěl se. „Máte pravdu,“ řekl, „přece se tam podívám. Vyjedu s posly, jakmile se připraví na cestu.“

Bystrému doktorovi neušlo Alanovo zachvění, ani jeho náhlé rozhodnutí k návratu. Avšak na nic se jinocha nevyptával. Věděl, že se mu Alan svěří, ukradl-li mu zloděj něco cenného.

Mr White byl velmi rozhněván a hrozil, že při návratu přísně potrestá zlodějovy spoluviníky.

Ve tři hodiny odpoledne se Alan vydal s posly k hlavnímu táboru a tři mouřenínkové klusali za ním. Jakmile dojeli do tábora, vyšel jim naproti Mr Musga a oznamoval Alanovi, že raněný Věrný prosí Njova, aby k němu přišel…

KAPITOLA XX

Levantinec Omar znovu na scéně

Zloba v srdci je jako šelma v kleci. Zdánlivě se smiřuje s vězením, ale při první příležitosti vyskočí.

Alan už dávno zapomněl na kuchařova pomocníka, kterému tenkrát vypadl koš s masem a s chlebem z rukou, a muže s plnovousem si nevšímal. Zato vousáč si dobře prohlédl Alana a nepochyboval, že se mladý Stránský, opuštěn v padajícím letadle, nějakým zázrakem zachránil. Při pádu letadla pospíchal Levantinec za Pedrem, který uchopil drahocenný vak a padák a první vyskočil. Levantinec však byl stržen setrvačností a spadl do pralesa mnohem dále než Pedro. Přistál bez úrazu. Chvíli se válel, aby se zbavil provazů a obalu padáku, ale hned vyskočil a volal Pedra.

Pedro na volání neodpovídal, Omar několikrát vystřelil do vzduchu, opět však marně čekal na odpověď. Obyčejný trosečník by se nejdříve dohadoval, že druha potkalo neštěstí a pospíchal by mu na pomoc. Avšak Levantinec nejdříve přemýšlel o zradě. Pedro se neozývá úmyslně a skrývá se, aby se nemusel s Omarem dělit o lup. Ale Omar ho najde a poučí. Má revolver a plné kapsy nábojů.

Když v Omarovi uzrálo podezření o Pedrově zradě, přestal volat i střílet a tiše se plížil k místu, kam podle odhadu dopadl zrádný druh. Hladový a unavený konečně ulehl pod strom. Nespal však, nýbrž číhal. Až bude Pedro prchat z pralesa, prozradí se.

Ale i tato naděje Levantince zklamala a krutý hlad dorážel na něj tak silně, že vstal a hledal ovoce, aby se nasytil. Prales mu však neposkytl nic k jídlu. A tak Omar vynaložil zbytek sil, aby vylezl na strom. Usedl do rozsochy a provazem z padáku se přivázal ke kmeni. Obával se, že by spadl, kdyby usnul. Na zemi již nechtěl přenocovat. Včera v noci se vyděsil, když se jakési velké zvíře mihlo v nebezpečné vzdálenosti od něho.

Rázem ho probudila bolest na prsou a na zádech. V dřímotě se smekl z rozsochy, provaz ho škrtil na prsou a záda se mu dřela o drsnou kůru kmene. Po delší námaze se mu podařilo zase usednout v rozsoše. Už ale neusnul. Bránil se dřímotě a při rozbřesku nového dne slezl a hledal ovoce nebo aspoň jedlé kořeny. Zesláblý hladem našel k poledni nahnilé spadlé ovoce. Najedl se ho, ale zdálo se mu, že ovoce nesytí. Přesto oklamal žaludek a usnul.

Ještě jednu noc přespal na stromě a teprve příštího dne po ránu vyšel z pralesa na rozpálenou step. Rychle se vrátil do stínu. Byl zoufalý. Maně se mu vynořily vzpomínky na jeho pestrou a špatnou minulost.

Tu pojednou ucítil pach kouře. Ihned zavřel knihu vzpomínek a pud sebezáchovy ho hnal k místu, kde spatřil sloup dýmu. Zastihl pět černochů na lovu. Pekli si kus zvěřiny na rožni.

Omar, zuřivý hladem, chtěl střelbou zahnat černochy od vonící pečeně. Nakonec v něm však zvítězil zdravý rozum. Kdyby černochy zahnal, zachránil by se jen načas, a navíc by si proti sobě popudil nové nepřátele. Přistoupil k ohni tedy dost skromně a snažil se svahilštinou vypravovat o neštěstí, jež ho potkalo. Odtrhl se prý od velké společnosti na lovu a zabloudil. Všecko ztratil a má hlad, nesmírný hlad.

Černoši mu moc nerozuměli, ale že má otrhaný bílý cizinec hlad, poznali, jakmile mu podali kus opečené a přismahlé zvěřiny.

Levantinec se potom bez pozvání přidal k černochům a tak se kvečeru ocitl v osadě. Z tuctu chat, vyrobených z klestí a trávy, vyběhli jejich obyvatelé a zvědavě i nevraživě hleděli na cizince. Z jedné chýše vyšel náčelník a z jeho řeči a posunků Omar poznal, že není v osadě vítán. Aby ho nevyhnali zase do pustiny, nabídl černému náčelníkovi revolver, ovšem bez nábojů. Nic jiného neměl. A tak získal dovolení, že se smí zúčastnit večeře a zůstat na noc v osadě.

Domorodí obyvatelé si mysleli, že cizinec příštího dne odejde. Ale to se mýlili. Cizinec se celé dny jen válel nebo procházel a činnost jevil jedině v době jídla. Neodcházel a ani nepracoval na políčkách, i když ho k práci vyzývali.

Černoši, ač je to lid nevzdělaný, nejsou sobečtí ani lakomí. A protože cizinec žil pokojně a žádal jen jídlo, trpěli ho v osadě v naději, že jednou odejde, jak přišel. Ale cizinec zůstal v osadě až do doby dešťů, a když bylo jídla v obci stále méně a hněvivých pohledů víc a více, Omar se rozhodl, že svou přítomností obšťastní zas jinou, lidnatější osadu a vydal se k východu.

A protože mu dosavadní hostitelé rádi ukázali správný směr a přibližně mu určili i vzdálenost, našel Omar velkou osadu a hned se vyptával na náčelníkovu chýši.

Mladý, statný černoch si cizince prohlížel podezíravě. Jeho povídání o zbloudění vyslechl s nezakrytými pochybnostmi. Přece však přijal hrst nábojů, když mu Omar ukázal, že kuličku lze vyloupnout a že zapálený černý prášek vybuchne, černému náčelníkovi se kuličky i plechové nábojničky zalíbily, vyrobí si z nich krásný náhrdelník.

Tak našel Omar nové obydlí a pokrmů do sytosti. Na Pedra se však hněvat nepřestal. Naslouchal všem zprávám lovců, uslyší-li o bílém vousatém muži, který s sebou nosí vak.

Levantinec patrně neznal rčení „host a ryba třetí den páchne“. Žil zadarmo a bez práce v osadě půl roku. A když už neměl ani kuličky, ani nábojničky, stával se den ze dne obtížnějším.

Naštěstí zaslechl o velké lovecké výpravě. Šťastnou náhodou přijel do osady Musga, aby výměnným obchodem získal mouku a různé polní plodiny. Omar ho prosil tak úpěnlivě, aby ho vysvobodil ze zdejšího „otroctví“, že se soucitný Musga nad ním smiloval a zaměstnal ho jako pomocníka v kuchyni.

Omar byl načas velmi spokojen. Viděl bohatství, o němž snil, a čekal jen na svou vhodnou příležitost. Věděl o přísném řádu a kázni ve výpravě i o tom, jak by se mu nesnadno utíkalo s příliš velkou kořistí. Když však poznal Alana, změnil svůj úmysl. Což jestli měl Alan více štěstí a dostihl Pedra a donutil ho vrátit lup? Pedro zmizel, snad jeho kosti práchnivějí kdesi v pralese, ale diamanty možná nezmizely. Mladý Stránský žije s americkými milionáři jako rovný s rovnými a má svůj spací vůz! Je tedy bohatý a zaplatil Američanům tím, co měl a co jistě ještě má.

A tak se Omar rozhodl prohledat Alanův vůz. Ti malí čertíci ho již několikrát odehnali, když v noci obcházel spací vozy, ale jednou mu náhoda příležitost poskytne. Zpráva o loveckém neštěstí Mr Blacka, náhlý odjezd všech bělochů a zmatek v táboře volaly hlasitě na Omara: Dnes, nebo nikdy!

Omar vklouzl mezi opuštěné spací vozy, vystoupil po schůdkách a div se radostí nezasmál, když poznal, že dveře Alanovy ložnice nejsou zamčeny. Byla to trestuhodná nedbalost. Vždyť i obě okénka byla otevřená!

Zkušený lupič nemusel dlouho hledat. Postel, stůl a skříňka na umývadlo byly jediné skrýše, kam mohl nezkušený mladík poklad schovat.

Omar zkusil nejdříve zásuvky v umývadle, ale našel tam jen hřebeny, kartáče a mýdlo. Zato ve skříni ležel na dně režný pytlík.

Peníze se prozradí cinkotem, kameny chrastěním a tíží.

Omar zajásal. Už nepochyboval, že našel část pokladu, která stačí na nějaký čas rozmařilého a veselého života. Zavřel skříň a vítězně pozdvihl pytlík. Ale okamžitě jej zas pustil, neboť šíp mu prorazil ruku v zápěstí. A hned druhý mu urval kus boltce a zarazil se do stěny vozu.

Omar se shýbl a přeskočil schůdky. Prchal jako jelen do savany s hrotem šípu v ruce, neboť když chtěl šíp vyrvat, zlomil násadec.

Na křik Věrného přiběhl černoch. Věrný ho prosil, aby přivedl Mr Musgu.

Táborem proletěla zpráva o zloději v ložnici mladého bělocha a poslové ji přinesli Alanovi.

Nyní seděl Alan u Věrného a poslouchal jeho vyprávění. Věrnému se noha pěkně hojila. Nesměl ovšem ještě vycházet, ale nemusel již ležet. Věrný toužil po zaměstnání, a tak si dal od chlapců přinést pruty a vyráběl šípy, jichž nemá lovec nikdy dost. Seděl v doktorově voze u otevřeného okna a uviděl Omara, jak opatrně vklouzl do Alanova vozu a jak tam hospodaří. Byl zvědav, co vousatý bílý muž hledá. A když v bělochově ruce zahlédl plátěný pytlík a zachytil jeho lakotný pohled a zaslechl jízlivý smích, pochopil, že muž chce něco odnést bez pánova vědomí čili že krade, i hravě loupež překazil. Úmyslně zloději prostřelil ruku, aby upustila lup, a druhým šípem padoucha poznamenal na uchu.

Alan se zahleděl do trpaslíkových poctivých očí a pomyslel si: Jakou podobu bere na sebe strážný anděl! A potom vytrhnuv se ze zamyšlení řekl:

„Milý Věrný, jednal jsi dobře, děkuji ti,“ a pohladiv blaženého lovce po tvářích, odešel.

Musga mu odevzdal klíč od dveří vozu, a když Alan vstoupil do ložnice, ležel plný pytlík před skříní. Podlaha byla potřísněna kapkami krve.

Drahé kovy a vzácné kameny bývají často vykupovány krví, řekl by jistě doktor Lewis, a přece křemen a železo jsou stokrát užitečnější a potřebnější.

Alan uložil kameny opět do skříně a potom vyhledal své tři knížky. Dal se do čtení, aby nemusel přemýšlet o lidské lakotě a pošetilosti.

Knihy na něho mluvily nejsladší a nejsrozumitelnější řečí, které ho tatínek odmalička učil a kterou tak mazlivě mluvila maminka, původem Holanďanka, jež se z lásky k manželovi naučila jeho řeči.

A když tou krásnou řečí mluví básník, zapomene trosečník v africké pustině na všecky trampoty a svízele.

KAPITOLA XXI

Buvoli se neradi filmují

Alan se již do hor nevydal. Doktor Lewis mu vzkázal, aby vypravil pro Mr Blacka vůz. Pacientovi už cesta neublíží. Naštěstí neměl žádnou zlomeninu a poraněně svaly se dobře hojily.

Vůdce výpravy Musga rozeslal sice za uprchlým Omarem zvědy, ale spíše s úmyslem, aby zloděje na útěku popohnali, než aby ho přivedli zpátky. Vždyť ukradl jen pušku a nábojnicový pás.

Omar zmizel beze stopy. Když ale doktor Lewis přivezl raněného Mr Blacka do tábora a vyslechl zprávu o pokusu loupeže i o zachráněných diamantech, vážně mínil, že Omar se nevzdá kořisti ani pomsty.

Doktor poradil Alanovi, aby se o diamantech nikomu nezmiňoval, ani bělochům ne, a nabídl mu skrýši ve své lékárničce, kde nikdo nebude hledat cenné věci.

Když se Alan zbavil diamantů, oddechl si. Rád potom uslyšel i zprávu, že se tábor opět hne k severu, k velké řece Aswě, jež se vlévá do Bílého Nilu. Napřed vyslaní stopaři a zvědové vypravovali o velkých vodních plochách, na nichž viděli na tisíce ptáků. Po rozvodnění zanechává řeka na savaně velká mělká jezera. A taková místa zvláště milují brodiví ptáci.

Doktor nedovolil, aby se zvědové zmiňovali před Mr Blackem o tom, že viděli v řece i hrochy a v bažinách nosorožce a že na savaně objevili stopy buvolů. Obával se, že by se vášnivý lovec chtěl vypravit na sever hned, ačkoli byl dosud sláb.

Mr White se sice zařekl, že nebude filmovat, dokud nebude Mr Black opět lovit, avšak přesto denně vysílal své stopaře na zvědy. Přinášeli mu dobré zprávy: pštrosi ani žirafy neopustili krajinu. Mr White však nezahálel. Na mnoho hodin se uzavíral s filmařem do temné komory, kde provozovali — podle slov doktora Lewise — černokněžnictví.

Musga denně vycházel s černými lovci na savanu, neboť pro všechny členy výpravy bylo denně potřeba mnoho čerstvého masa. A lovci přinášeli antilopy a gazely různého druhu a doktor Lewis je určoval.

„Jste lékař, nebo přírodopisec?“ otázal se ho Alan, když poznal, že doktor nebývá v rozpacích, ať již šlo o zvířata čtvernohá nebo o ptáky či rostliny nebo hmyz.

„Povoláním jsem lékař.“ odpověděl doktor Lewis. „ale můj koníček je studium přírody. A je všeobecně známo, že každý člověk jezdí raději na koníčku, než táhne pluh povinností. A čím chcete být vy, mládenče?“

„Rád bych studoval na technice a stal se inženýrem,“ odpověděl Alan a potom dodal smutně: „Ale kdo ví, je-li tatínek živ a jak se naše poměry změnily.“

„Nepochybuji, že se s tatínkem sejdete, a na poměry se neohlížejte. Vzpomínám si na německé rčení: Alles kann man, was man will.4 Jen musí člověk opravdu chtít. Ale nechci kázat. Pojďme se raději podívat do savany. Příroda je nejkrásnější divadlo a nejlepší škola. Jen dívat se musí člověk umět.“

Mr Black ležel ještě týden a potom skoro celý týden přecházel, zatímco ostatní běloši užívali prázdnin. Také Věrný se uzdravoval, a když si vyrobil z větve berlu, vycházel i do tábora.

Neposedové Kim, Ber a Ley viděli v táboře mnoho nových věcí, a když Njovo nevycházel do savany, měli dosti času leccos napodobit. Naučili se šít a stříhat, plést torby a používat nožů, denně se několikrát myli a své dlouhé přepásané košilky by nejraději prali dvakrát za den. Již se nebáli pušek a dočkali se vrcholu blaženosti, když je Alan učil střílet ze své brokovnice. Od vousatého doktora dostal každý kuchyňský nůž a hrdě je nosili za pásy. Běloši je měli rádi a zaměstnávali je jako rychlé a spolehlivé posly. Černoušci si již zapamatovali mnoho anglických slov, jež ovšem po svém zkomolili, ale rozkazům už rozuměli.

Po dvanáctidenním táboření navrhl sám vůdce výpravy, aby se karavana vydala dále k severu. A protože už nebylo obav, že by se rány Mr Blacka pohybem otevřely, svolil i doktor Lewis, aby se tábor dal na další pochod.

Obytné vozy vyjely opět napřed. Ale již příští den se musela výprava často zastavovat, než zvědové našli brod v četných potocích, plynoucích vesměs k západu. Blízkost četných vod změnila i ráz savany. Místo deštníkových akácií rostly podél potoků vysoké stromy, křoviny a sítiny a větší nebo menší háje rozdělovaly savanu na rozkošná zákoutí.

Karavana se teď často setkávala s velkými hejny ptactva, jež táhla vysoko nad korunami stromů nebo se převalovala jako obrovské plachty nad savanou a s křikem do ní zapadala.

Třetího dne se vozy zastavily na mírném pahorku v řídkém háji. A když se Mr Black dověděl, že k řece Aswě lze pohodlně dojít za dvě hodiny, rozhodl se, že zde na suchém místě dá zřídit nový tábor.

Kolem páté hodiny odpoledne vyšli Mr White, doktor Lewis a Alan na obhlídku blízkého okolí. Utěšená krajina se jevila tak mírumilovně, že se Mr White ozbrojil jen leikou a Alan s doktorem Lewisem jen síťkou. Jen Kim, jemuž Alan svěřil svou brokovnici, hrdě kráčel jako lovec a strážce.

Společnost seběhla vesele z pahrbku, a když doktor navrhl, aby se lovci záběrů nejdříve podívali, zdali by bylo možné v blízkém potoce lovit ryby — chtěl totiž především pro sebe chytit několik šídel a vážek —, zamířili společníci k nedalekému pruhu stromů, za nimiž se vinul potok.

Ber a Ley běželi jako vždycky napřed, jen se jejích bílé košilky míhaly v háji. Ale po několika minutách se hnali malí zvědové zpátky a volali:

„Kau, kau!5“

Chlapci viděli v táboře krávy, kozy a ovce, a proto je dovedli pojmenovat. A tak nyní přinášeli zprávu, že krávy v potoce hasí žízeň.

„Naše stáda sem nemohla dosud dojít,“ mínil Mr White. „Pojďme se na ten cizí skot podívat. Bude zajímavé zvědět, z které osady jej sem pasáci zahnali.“

Doktor Lewis se usmál a pravil:

„Bude lepší, když se hned a rychle vrátíme k vozům. Tuším, že jsou to krávy boží, s nimiž není radno se potkat,“ a doktor se vskutku obrátil k návratu.

„Ať jsem…, bojím-li se krávy,“ odpověděl prudce Mr White. „Půjdu sám.“

„Jsem si jist, že jste si zpečetil svůj osud,“ řekl doktor posměšně a dodal: „Pospěšte, Alane, zdá se, že se obrací vítr.“

Černoušci se doktorově opatrnosti divili stejně jako Mr White, který se neochotně vracel a bručel, proč se takový bojácný doktor vydal do Afriky.

„Kdyby tam pil lev nebo se v bahně válel nosorožec, nebál bych se,“ přiznával doktor, „ale buvolů se bojím. Většina lovců, jejichž kosti zetlely na afrických stepích a savanách, nebyla zabita tlapami lvů, ušlapána nohama slonů, rozsápána rohy nosorožců nebo roztrhána levharty, nýbrž byla nabodnuta rohy buvolích býků nebo krav. Buvol se nebojí ani šelem a blízkost člověka ho rozčiluje — stejně jako nosorožce — až k zběsilosti. Nikdy neprchá, a útočí, i když byl těžce raněn“

V korunách stromů se ozvalo houkání.

„Jakže, výři?“ otázal se Alan.

„Pustovky,“ odpověděl doktor a ukazoval na párek ptáků, sedících na vodorovné větvi. „Chystají se na lov a odletí, protože se brzy setmí. A proto také my pospěšme!“

Když Mr White při večeři vypravoval o neslavném ústupu bělochů před hloupými krávami — na něž se statečný doktor nechtěl ani podívat —, pokáral ho Mr Black pro lehkomyslnost a pravil:

„Ode dneška nesmí nikdo do savany vyjít bez pořádné pušky. Vím, že v četných loveckých zprávách je buvol označován jako nejnebezpečnější zvíře.“

„Musím tedy jeho obrázek chytit do své kamery, abych mohl světu ukázat zvíře, které je divočejší než americký bizon,“ řekl Mr White, ale z tónu jeho řeči zněl zřetelný posměch.

Angličané jsou umínění lidé, ale Američané jsou přímo neústupní. Mr White si umínil, že se vydá na lov buvolů, ovšem jen s kamerou, a nikdo mu v tom nezabrání. A tak vyslal zvědy, aby mu vypátrali stádo. Mimo stopaře půjdou s ním jen tři nejlepší černí střelci, ozbrojení těžkými kulovnicemi. Ti ho budou chránit. Mr White by byl rád měl v průvodu také černoušky, ale malí lovci se nemohli odloučit od svého Njova, jako stíny nelze odloučit od osvětleného předmětu. Alana nemohl pozvat, protože by se o pozvání dověděl doktor Lewis, a Mr White si přál, aby jeho výprava zůstala utajena, neboť chtěl lékaře překvapit a trochu se mu vysmát.

Vyšel se svými průvodci časně ráno, ale již v devět hodin byl zpátky, a doktoru Lewisovi přibyl velmi zle zřízený pacient, od něhož se doktor nic nedověděl.

Teprve černí lovci nedokonale vylíčili, co se vlastně stalo. Mr Whitovi se sice podařilo zachytit do kamery pár metrů filmu s pasoucí se rodinkou buvolů, ale šelest kamery nebo lidský pach rozčilil druhou krávu ležící opodál v trávě tak, že zuřivě vyskočila a vrhla se na nešťastného filmaře. Naštěstí porazila přístroj na Mr Whita a vylévala svůj hněv na kameře, dokud na ni všichni tři lovci nevypálili velké kule a — neprchli. Kráva s teletem odběhla a býk, sehnuv hlavu, hnal se slepě za stádem divokých vepřů, kteří se váleli v nedaleké kalužině a vyplašeni ranami pušek vyskočili a prchali. A tak vlastně odvrátili neštěstí od černých lovců. Teprve po chvíli se lovci vrátili k Mr Whitovi a odnesli jeho potlučené tělo do ležení.

Alan přiběhl, aby pomohl doktorovi. Už věděl, čeho je potřebí, a podával mu převařenou vodu, tinkturu, gázu a obvazy. Mr White byl zle poškrábán v obličeji, na krku i na pažích. Kopyto krávy mu urvalo kus svalu z lýtka, ale doktor po pečlivě úvaze a prohlídce prohlásil, že nemá-li lovec záběrů vnitřní zranění, vyvázl z nebezpečí poměrně dost šťastně.

„Poleží si také nejméně týden,“ řekl Alanovi, „a může přemýšlet o povídce, kterou bude vypravovat svým přátelům v Americe o mírnosti a přítulnosti afrických buvolů“

Mr Black se již natolik pozdravil, že mohl navštívit raněného přítele. A když Mr Whitovi, který se v obvazech podobal egyptské mumii, vytýkal neopatrnost a umíněnost, raněný přítel odpověděl:

„Ať jsem negr, jestli to buvolům odpustím! Že mě kráva pošlapala, je dost zlé, ale horši je, že mi zničila kameru a pokazila krásný film.“

„Máš ještě jednu kameru,“ těšil ho Mr Black.

„Mám, ale mám také Express 500,“ odpověděl Mr White a zle se zamračil.

„Tak vidíte, mládenče,“ řekl doktor Lewis, když odcházel s Alanem, „jak se z mírných obdivovatelů a přátel přírody stávají její urputní nepřátelé, když je dotčena jejich pýcha a podrážděno jejich sobectví. Mr White bude tedy střílet!“

Stateční černouškové přinesli do tábora trosky drahého přístroje. A když je Mr White odmítl, sejmuli z kamery mosazné kroužky, kličky a šroubky a rozmnožili tak svůj poklad, jejž ukryli do svých mošniček z trávy. Čočky sebral Alan a uložil je ve voze Mr Whita.

V prvních dnech, než dorazil zbytek karavany, Alan s doktorem sušil a napínal chycený hmyz. Mr Black však vysedával za dne u přítelova lůžka a vypravoval mu o loveckých dobrodružstvích, o nichž až dosud Mr White nechtěl ani slyšet.

Zbytek karavany se přivalil s křikem lidí a bučením dobytka teprve třetího dne, protože rozvodněné potoky a měkká půda zdržely její pochod.

Mr Black povolal náčelníka výpravy a přísně rozkázal, aby lidé vycházeli do okolí jen ve skupině a dobře ozbrojeni. Zprávy zvědů a stopařů nabádaly k opatrnosti. Krajina hostila velmi mnoho zvěře, zvláště nosorožců a buvolů, a řev zvečera dokazoval, že zde šelmy našly znamenité loviště.

Po dvanácti dnech se Mr White natolik uzdravil, že se mohl opět vydat na lov. A již na první vycházce zastřelil nosorožce a dvě antilopy vodní s širokými bílými pruhy táhnoucími se obloukovitě po kýtách kolem kořene ocasu.

Druhého dne přinesli lovci ulovenou antilopu s lyrovitě prohnutými a vroubkovanými rohy. Doktor Lewis ji nazval adas nubický. Stopař Mr Brinsley se také pyšnil vzácným úlovkem. Podařilo se mu skolit přímorožce bejsu. Doktor si jej honem vyfotografoval, dříve než mu Musga usekl rovné, přes metr dlouhé rohy.

„Budou z nich dvě pěkné hole, ostré jako kopí,“ liboval si Musga a hned se dal do zpracovávání rohů.

Mr White se rychle uzdravoval, protože jeho zranění nebyla těžká. A jak nemoc ustupovala, tak mizela i jeho krvelačnost a touha po pomstě, již sliboval „hloupým kravám“.

Jakmile doktor Lewis dovolí, vydá se Mr White k velké řece, k Bílému Nilu, aby nafilmoval život vodních ptáků. Zvědové mu líčili, že v povodí Bílého Nilu je pravý ptačí ráj. Slibovali mu pohled na tisíce pelikánů a na takové množství kachen a hus, že vodní hladina je jimi přikryta jako clonou.

Mr White se připravoval na velkou výpravu a přemluvil Mr Blacka, aby se jí také zúčastnil. Stačí jim dva vozy a několik stanů, a aby se lovci příliš neunavili, pojedou na oslech.

Nejvíce se na výpravu těšili černouškové, neboť na ptáky jejich luky a šípy stačí. Zato Věrný smutně hleděl za odjíždějícími lovci. Přecházel již po táboře o berli a holi, jež podle rozkazu vousatého muže nesměl odložit ještě čtrnáct dní. Získal si pověst bdělého strážce, a proto mu běloši svěřili všecky klíče od obytných vozů, neboť i Mr Musga odešel k velké řece.

Karavana postupovala hlučně a zaplašila zvěř. Avšak Kim, Ber a Ley se probíjeli po bocích karavany jako lasičky travinami a jejich šípy občas zasykly. A když se po dvou hodinách vrátili, přinášeli drobné hlodavce a ptáky, aby z nich měli Njovo a vousatý doktor oběd.

Kim se vytasil neobyčejným úlovkem. Tvářil se přitom velmi vážně. A když ze své mošny vylovil pomuchlaného ohromného motýla, očekával pochvalu vousatého muže. Ale místo radostného překvapení spatřil v doktorově obličeji mrzutost, ba hněv, neboť z ubožáka motýla zbyla jen hruď a křídla.

„Kdes ho chytil?“ zeptal se Alan.

„Na stromě,“ odpověděl Kim. „Nemohl jsem ho chytit, proto jsem ho srazil šípem.“

Doktor si sice schoval motýlí křídla, ale bručel si přitom cosi o „malém hlupákovi“. Avšak Alan poplácal Kima po zádech a usmál se na něj, což Kimovi k blaženosti stačilo.

„Ještě ho chvalte,“ bručel doktor, „a chlapík bude střílet motýly z kulovnice.“

Karavana dospěla k řece teprve k poledni a ihned se uložila k odpočinku. Všichni tvorové byli z toho velkého vedra zmalátnělí.

Černí průvodci si nejdříve postavili kuchyň a kuchař s komorníkem Hippokratem ve stínu prostírali. Studené maso, pečivo a ovoce bylo bělochům milejší než teplý oběd. Přece však nepohrdli ptačí pečínkou, kterou černouškové přinesli svému Njovovi. Po kávě lovci ještě odpočívali a teprve po čtvrté hodině odpoledne se vydali k řece.

Když se prodrali hustým porostem k řece, jež tu tvořila oválový chobot, zatajil se lovcům překvapením dech. Skutečnost předstihovala všecky sliby a všecka líčení zvědů. Lovci se mohli právem domnívat, že se dívají na dostaveníčko ptáků z celé Afriky.

To nebyla hejna, to byly davy. A každý druh ptactva se zdržoval pohromadě, takže se na močálech vytvořily rudé skvrny plameňáků vedle stříbrných skvrn volavek a všecko bylo uzavřeno bílým sněhem pelikánů.

Ale byly tu i barvy smíchané: čápi sedlatí, ibisi posvátní a růžovozelenočerní nesyti afričtí s červenými lysinami zpestřovali obraz, jejž stále měnila a doplňovala nová a nová hejna. A orli jasnohlaví, místo aby lovili jako králové ptactva, sbírali jako žebráci na břeh vyvržené ryby a odpadky, jimiž ostatní ptáci opovrhovali. Z rákosí a sítin se ozývaly vrzavé i pisklavé křiky drobného ptactva lapajícího hmyz.

Doktor Lewis měl žně. S Alanem chytal létající hmyz, kdežto černouškové mu lovili potápníky, vodomily a znakoplavky.

Mr Black obcházel chobot zátoky a plížil se k nejbližšímu hejnu. Chtěl zastřelit několik velkých ptáků. Po třech rychle vypálených ranách zůstaly na vodě ležet tři volavky. Husy a kachny se po střelbě sice vznesly, ale vzdálenější hejna jen trochu zarejdila po vodě.

Střelba na ptáky, které mohl snadno zastřelit, Mr Blacka unavila. Ptáci ani příliš neprchali, ani se nebránili, a lov proto neposkytoval vášnivému lovci žádoucí vzrušení. Zato Mr White byl blažený a „nachytal“ mnoho záběrů. Tam na vodě bylo nejzajímavější divadlo a filmaři nic nepřekáželo ve fotografování ptáků lovících, plovoucích, hašteřících se i létajících.

Slunce se schylovalo rychle k západu. Křik ptactva stále zesiloval, ale lovci se museli vrátit k vozům a stanům. Večery jsou zde velmi krátké a první hodiny noci nejtmavší.

Spokojený Mr White se těšil na zítřek. Časně ráno se opět vydá k řece. Avšak Mr Black prohlásil, že hon na ptáky je nudný, a napověděl, že zítra přinese vzácný úlovek. Jenom prý neví, bude-li panstvu také chutnat.

Doktor Lewis i Alan slíbili Mr Whitovi, že půjdou s ním, a tak se lovecká společnost časně ráno rozešla.

Zvědové Mr Blacka věděli o travnaté zátoce, kde v okolním bahně objevili stopy zvířat, která Mr Blacka jistě mile překvapí.

Ačkoli slibované zvíře je ohromné, přece je velmi plaché. Proto se musel Mr Black dobře skrýt a čekat, až slunce vyláká tlustého obojživelníka z vody na písčitý pruh břehu, kde se bude slunit a rozvalovat.

Až za hodinu se Mr Black dočkal hrocha. Nejdříve spatři] jen širokou tlamu a v ní zuby jako krátké kly. Potom se vynořilo druhé zvíře a po něm ještě mládě.

Mr Black zdvihl pušku, ale domorodý stopař mu ji mírně stlačil a zašeptal, aby počkal, až zvířata vylezou z vody. Nedočkavý lovec musel být ještě jednou varován, když náhle spatřil, jak z řeky vystupuje na břeh obrovské tmavé tělo na krátkých silných nohou. Hlava zvířete se ohromnou tlamou a malými boltci nad vykulenýma očima podobala krávě.

Když hroch těžce vyšel a Mr Black znovu zamířil, šeptal mu rozechvělý černý stopař:

„Jen na hlavu a mezi oči.“

Mr Black stiskl. Po ráně se zvíře pokoušelo zdvihnout se na zadní nohy, ale okamžitě se svalilo. Ocelová kule bezpečně prorazila tvrdou lebeční kost.

Druhé zvíře se potopilo jako zvon.

Černí průvodci se rozběhli ke kořisti jako diví. Hroší maso je pro ně znamenitou lahůdkou a hroší kůže jim poskytuje materiál, z něhož dovedou vyrábět různé předměty. Když hroší kůže vyschne, ztvrdne na kost.

Doprava hrocha do ležení byla velmi obtížná. Avšak černí lovci povolali na pomoc z tábora své druhy a ti se postarali, aby z velikého zvířete odnesli po kusech všecko až na některé vnitřnosti.

Mr Black byl šťasten. Spokojeně se vrátil do stanu, aby si zapsal vzácný úlovek i průběh lovu. Až po návratu do Ameriky vydá o svých lovech knihu, rozletí se jeho sláva po všech státech.

Také Mr White a jeho přátelé měli šťastný den. Opět zastihli hejna ptactva, a „lapač snímků“ využil osvětlení, jež mu poskytovalo ranní slunce, a tak zachytil jiné pozadí než včera.

Když výprava procházela hájem, aby vyhledala novou zátoku, pátrali doktor s Alanem po můrách, jež po nočním hýření odpočívaly na drsné kůře stromů.

Černouškové je náhle upozornili na roztomilé opice, pobíhající po vodorovných větvích. Pláštíky z dlouhých chlupů visely opicím až na boky a bílé chvostnaté ocasy jim při skocích vlály jak prapory.

Doktor Lewis pravil, že se jmenují guerezy a že jsou to vůbec nejhezčí opice.

„Kdybyste si takovou opičku chytil, snadno by vám zkrotla,“ pravil Alanovi, ale jinoch mínil, že opička bude šťastnější v pralese a ve společnosti svých druhů.

„Správně, mládenče,“ chválil ho doktor, „člověk nemusí mít všecko, co se mu líbí, a vězní-li zvíře jen pro své potěšení, nedokazuje, že je přítel přírody, nýbrž sobec.“

Když se lovci snímků a hmyzu opět prodrali houštím k řece, běželi jim černí neposedové naproti a posunky i svou štěbetavou řečí projevovali velké podivení.

„Našli něco ohromného a zajímavého,“ tlumočil Alan jejich řeč a vyzval společnost, aby šla opatrně za malými lovci. Obešli skupinu obrovských košatých stromů, jež stály jako přední stráže na cípu velkého lesa.

Skryti za kmeny pozorovali pak zajímavé divadlo. Stádo slonů, čítající asi deset dorostlých jedinců a čtyři mláďata, užívalo ranní lázně. Pro svou koupel si sloni vyhledali tiché místo v mělké řece. Staří stáli ve vodě jen po kolena, nasávali do chobotů vodu a polévali si jí hřbety i boky. Mrskali přitom ocásky a odháněli dotěrný hmyz. Mladí byli rozpustilí. Váleli se ve vodě a stříkali na sebe. Spokojené chrochtání dosvědčovalo, jak je jim ve vodě blaze.

Mr White musel slony nafilmovat. Musel, i kdyby měl s nimi podniknout zápas. Přesto dbal opatrnosti a posunoval kameru jen krok za krokem. Jen aby ho zvířata nezvětřila! Spoušť kamery zašelestila a čočky lapaly snímek za snímkem.

Doktor Lewis s Alanem se střídavě dívali na hrající si obry a na radost rozechvělého Mr Whita, který snad ani nemínil skončit. Divadlo však ukončil největší slon. Zatroubil jako k útoku, vyšel z vody na břeh a stádo šlo poslušně za ním. Sloni se dali lesem. Tu a tam si urvali chomáč listí, jinde ulomili zelenou větev. Šli však bez zastávky a udivení lidé hleděli za nimi. Když sloni zmizeli v pralese, zůstala za nimi cesta, jako kdyby jí prorazily tři těžké vozy.

„Dnes jste jistě spokojen, Mr White,“ řekl Alan při návratu.

„Nesmírně,“ odpověděl Mr White. „Ale prosím vás, pánové,“ dodával, „nevypravujte o tom příteli Blackovi. Byl by to hřích, abychom na tak nádherná zvířata poštvali nelítostného lovce zabijáka.“

„Ale na buvoly byste ho přece jen poslal,“ uštěpačně prohodil posměváček doktor Lewis.

„Ani na buvoly ne, už jsem jim odpustil. Kdybych však věděl, kde se pasou, a kdyby tam byl strom, vylezl bych do koruny…“

Smích bělochů překazil jeho „kdyby, kdyby“. Ale Mr White se nehněval.

KAPITOLA XXII

Věrný oklamal i pštrosy

Celý týden podnikali lovci vycházky do okolí se střídavým loveckým štěstím. Mr Black ulovil velikou antilopu koňskou, jejíž krk byl ozdoben oslí hřívou, a ještě téhož dne přinesli jeho honci buvolce.

Mr White se zas vydal s přáteli ještě dvakrát k řece, ale po slonech zůstala jen vyšlapaná cesta. Den co den prožívali běloši překvapení, neboť sem zabloudily často zebry a žirafy, jen pštrosi se vyhýbali měkké půdě.

Jednoho dne přinesli zvědové zprávu, že spatřili v řece i na březích velké ještěry. A oba američtí lovci po nich zatoužili; jeden, aby po nich střílel, druhý, aby je nafilmoval.

Doktor Lewis a Alan se svými strážnými andílky si vyšli na lov motýlů. Doktor Lewis pořídil pro vtipné hochy foukačky, jaké používají k lovu jihoameričtí Indiáni. Z rovných prutů vytlačil měkkou „duši“ a jílové kuličky nahradil „broky“. Také Alan se naučil z foukaček střílet a již několikrát dokázal vyfouknout kuličku blízko k cíli. Chlapci foukat dovedli, což dokázali při návštěvě u pana krále a jeho úskočného čaroděje.

Doktor Lewis si sliboval, že foukačkami uloví motýly, aniž by je rozbil. Mimo foukačky nesli chlapci i své luky a na plecích se jim houpaly pletené toulce plné šípů. Oba běloši nezapomněli na opatrnost a na ramena si zavěsili průbojné pušky. Dozor v táboře byl svěřen Věrnému.

Stopaři šli vpředu a vedli bílé lovce najisto. Nízký břeh, pokrytý naplaveným pískem, byl jinak skoro holý. Jen tu a tam rostl keř nebo trs tuhé trávy. Lovci se museli rozejít. Mr White chtěl fotografovat „po slunci“, kdežto Mr Black se musel k plazům přiblížit proti větru.

Sluhové prořezávali lovcům cestu k vodě. Tu uslyšeli chrčivé a kvákavé zvuky. Šeptem lovcům oznamovali, že se na břehu vyhřívají staří krokodýlové s mladými. A Mr Black skutečně spatřil veliké ještěry s protaženými a holými hlavami. Z tlam jim vyčnívaly ostré zuby a vystouplé, jako vyhaslé oči se svislou zorničkou, jakou mají kozy, omamovaly diváky.

Dlouhá těla ještěrů ležela na břichách, jako kdyby je krátké a silné nohy nemohly udržet. Po hřbetech krokodýlů poskakovali klubáci, ptáci velikosti špačků. Krokodýlové mají bystrý sluch i zrak. Na souši se sice dají zaplašit, ale ve vodě jsou velice nebezpeční.

Mr Black nečekal, až si přítel White ještěry nafilmuje, nýbrž vypálil z kulovnice dvě šťastné rány. Ještěři prchali do řeky. Svým úprkem silně rozvlnili hladinu. Dva krokodýlové však zůstali na břehu.

A tak Mr Black přidal sice ke svému věnci lístek slávy, ale bez užitku zničil dva životy nevzhledných tvorů, jež mají v přírodě své poslání.

Po odchodu lovců se po táboře rozhostil klid. Honci a ozbrojení průvodci odešli s výpravami a v táboře zůstali jen hlídači a poháněči dobytka. Nanosili pro něj zelené krmivo a čerstvou vodu a potom se oddali sladké dřímotě.

Také Věrný seděl ve stínu a ostrým nožem vyřezával na holi kroužky. Tato práce ho velmi bavila. Člověk, který neměl jakživ nůž, si ho nesmírně váží a stále se pokouší jím něco vyrobit.

Po dvouhodinovém klidu se náhle ozval v dobytčí ohradě dupot a řev. Co jen mělo hlas, řvalo, a co mělo nohy, běhalo a skákalo.

Věrný okamžitě poznal, že do ohrady skočila šelma. Byl přesvědčen, že je to drzý levhart. Proto uchopil luk a toulec a o holi a berli pospíchal k ohradě. Sotva ale doběhl, zapomněl na zraněnou nohu, odhodil hůl i berlu a napjal tětivu až k prasknutí. Šíp zasyčel a hned za ním druhý. Oba patrně našly cíl, neboť veliké plavé zvíře se přehouplo přes kůly ohrady a prchalo.

Bučení poplašených zvířat a dupot sta nohou probudil i ospalé hlídače. A když vběhli do ohrady, aby dobytek uklidnili, našli tři mrtvé ovce. Dvě šelma srazila při skoku do stáda a třetí zadávila.

„Levhart! Levhart!“ křičeli hlídači, ale malý lovec jen mávl paží, prohodil: „Lev,“ a šel si sednout pod strom.

Teprve nyní si uvědomil, že zapomněl u ohrady hůl i berlu a že mu to v chůzi vůbec nebránilo. Velmi se zaradoval. Noha, která ho tak dlouho trápila, byla zdravá! Věrný by se byl nejraději rozběhl do savany. Avšak uposlechl rozkazu a nedal se zvábit k lovu na svou pěst, ačkoli ho zvědavost poháněla podívat se, kudy šelma uprchla.

Mr Black se vrátil se svými průvodci dříve než přítel White, a jakmile od hlídačů uslyšel o vpádu šelmy do ohrady, pospíchal k Věrnému.

Dorozumívání s ním bylo za Alanovy nepřítomnosti velmi nesnadné, avšak Věrný uměl „psát“. Nakreslil podivné zvíře: kroužek a větší elipsa a k tomu čtyři čárky jako nohy a dlouhý ocas s chomáčkem chlupů na konci. Nejpodivnější byly na obrázku dva šípy. Jeden vězel v krku a druhý v pleci zvířete. A když Věrný uchopil hůl a vyšel z tábora, šel Mr Black a jeho průvodci za ním.

Malý lovec sledoval stopu, jež byla pro ostatní nezřetelná, a když se po chvíli zastavil a ukázal na listy pokropené krví, všichni pochopili, že šelma je těžce raněna. Po čtvrthodině došel Věrný k uválenému místu a posunkem napomínal k opatrnosti. A protože napjal luk, připravil si i Mr Black ručnici k okamžitému výstřelu.

Malý lovec se chvilku rozhlížel, a když uviděl ve vzdálenosti asi sta kroků houštinku, chtěl ji v kruhu obejít. Proto se dal vpravo, zatímco Mr Black si zvolil stranu levou.

Když se lovci přiblížili k houštince asi na dvacet kroků, vhodil jeden z honců do křoviska hůl. Tu pojednou nalevo vyrazilo světle hnědé zvíře a ukázalo Mr Blackovi celé tělo. Zahřměla jen jediná rána a zvíře kleslo.

Nikdo již nedbal opatrnosti a všichni průvodci běželi k padlému zvířeti.

„Lvice,“ vydechl Mr Black a podivoval se nad tím, že si lvice vyrvala šíp z hrudi. Druhý šíp jí dosud vězel v pleci.

Mr Black mohl být hrdý na svou ránu. Střelil lvici do srdce. Jeho radost však byla zkalena vědomím, že vlastně střelil těžce raněnou šelmu, která by byla zašla i bez jeho výstřelu. Proto také při večeři, když líčil hon na lvici, si vážně posteskl:

„Nemám štěstí na lvy. Buď mě podrápou, anebo mi jenom poskytnou příležitost k ráně z milosti.“

„Nežehrejte, Mr Blacku,“ pravil nenapravitelný posměváček doktor Lewis, „pozná-li manžel, že paní lvice zde byla špatně pohoštěna, přijde sám a oznámí svou návštěvu hlasem, při němž všichni naši černí braši zkoprní.“

Lev skutečně již třetí noc přišel a pyšným řevem ohlašoval svůj příchod. Byl očekáván.

Za tmy se dobře loupí, ale nejistě střílí. Lev skočil do ohrady a srazil ovci. Byl by s ní ve tmě prchl, avšak doktor Lewis byl připraven. A jakmile nastal mezi ovcemi zmatek, vystřelil nad ohradu světlici. Sršící jiskry osvětlily stádo i lupiče.

Mr Black střelil najisto. Když se zasažený lev svalil, zůstal střelec bdělý. Potom ještě několik světlic ozářilo ohradu, ale lev již nevstal. Kule našla cíl mezi jeho očima.

Teprve ráno si mohli lovci prohlédnout krásnou šelmu. Odhadli délku lva na půldruhého metru a výšku skoro na metr. Krk mu zdobila tmavá hříva, jež přecházela až na břicho. Štíhlé tělo porostlé srstí barvy žlutavé hlíny bylo svalnaté a tuhé a prozrazovalo neobyčejnou sílu. Nejhorší lví zbraň, zahnuté a

ostré drápy, byly zaťaty a dlouhý ocas s krátkým chomáčkem chlupů se zkroutil ve smrtelné křeči.

Černí lovci odtáhli mrtvou šelmu z tábora a tam z ní stáhli kůži stejně jako z dřívějších dvou, aby se Mr Black mohl chlubit svým hrdinstvím. Domorodci se lva sice bojí, avšak mnohem více nenávidí úskočného levharta, neboť lev, je-li syt, se člověku raději vyhne.

Doktor Lewis vysvětloval útoky lvice a lva na zvířata v ohradě tím, že šelmy nutně potřebovaly dostatek potravy pro mláďata.

Musga důtklivě radil bílým lovcům, aby opustili vlhkou savanu a přeložili tábor na suchou step. A protože doktor Lewis jeho radu podporoval a poukazoval na to, že se rychle blíží doba pravidelných dešťů, američtí lovci se rozhodli, že podniknou ještě poslední výpravu do savany. Rozkázali Musgovi, aby zatím zrušil tábor a vyjel s vozy a stády k východu na step. Po jejím okraji pak bude karavana postupovat k jihu k jezeru Salisbury. Step bude nyní zelená a většina rohaté zvěře se odstěhuje z rozbahněné savany na step, jež brzy rozkvete jako louka.

Pro lovce ponechal Musga v táboře jen osly, na nichž běloši karavanu do večera dohoní.

Alan s doktorem Lewisem doprovázeli Mr Whita a samozřejmě že s nimi běželi i tři černí všudybylové, zatímco Věrného si vyžádal Mr Black.

Dav honců se rozdělil. Jedni měli chránit společnost Mr Whita, kdežto druzí měli nadhánět Mr Blackovi zvěř.

Mr White směřoval se svými společníky k řece. Doufal, že tam šťastnou náhodou opět zastihne slony a mimoto chtěl natočit záběry s krokodýly, které mu předešle Mr Black svou zbrklou střelbou příliš brzy zaplašil.

Ozbrojení zvědové a stopař Brinsley věnovali větší pozornost Mr Blackovi než zvěři. Byli zodpovědní za jeho bezpečnost. Avšak vášnivý lovec nedbal na jejich varování a rady a směle vcházel do vysokých travin. Tak sice často vyplašil zvěř, ale nemohl na ni střílet, protože vyplašená zvířata ihned zase mizela v husté trávě.

Ve vysoké trávě, jejíž klasy vlají lovci nad hlavou, lze sice střílet na ptáky, kteří se vznesou, nikoli však na čtyřnohou zvěř, která se ve spleti trav snadno ukryje.

V travách jsou nejnebezpečnější levharti a buvoli. Oba útočí bez výstrahy.

Až dosud měl Mr Black štěstí a během jediné hodiny zastřelil tři antilopy. Později, podnícen dosavadními úspěchy, se hnal do mělkého údolí, zarostlého tuhými rákosím. Tu jej však Mr Brinsley strhl zpět, neboť postřehl, jak se rákosí zavlnilo a jak se ozval praskot přelamovaných stvolů.

Z doliny náhle vyrazilo neobyčejně velké rohaté zvíře. Byla to antilopa losí. Na její pleci visel levhart a zadníma nohama drásal břicho sténajícího zvířete. Mr Black vystřelil na šelmu. Ale po ráně se svalila i antilopa. A protože byla zle poraněna, druhý výstřel ukončil její trápení.

Maso z antilopy bude vítaným přírůstkem do kuchyně. A protože si Mr Black přál, aby černí lovci stáhli též kožišinu z levharta, musel u mrtvých zvířat nechat většinu svých lidí. Rozdělí se o břemeno a pospíší pak za vozy, aby se maso nezkazilo. Kuchaři je cestou v pojízdné kuchyni povaří a o večeři bude postaráno.

Mr Blackovi zůstali jen čtyři náhončí, stopař Brinsley a Věrný. Když se asi po půlhodině přibližovali lovci k povlovnému návrši, spatřil dva pštrosí samce. Pásli se, ale co chvíli zdvíhali hlavy a rozhlíželi se po okolí.

Mr Blackovi se zachtělo pštrosů. Ale jak se k nim mohl připlížit, když opatrní ptáci byli s to postřehnout každé hnutí lovců. Ze žádostivých očí Mr Blacka Věrný pochopil lovcovu touhu po ptácích. Proto požádal posunky lovce, aby si sedl do nízké trávy. Pak odešel k nejbližšímu keři a chvíli tam cosi kutil. Když se vrátil, přinášel několik křivých prutů. V jeho mošničce bylo mnoho užitečných věcí a mezi nimi i kus motouzu a ohebný drát.

Věrný nerozuměl otázkám bělochů, a proto na ně neodpovídal. Dál pilně a obratně řezal a svazoval, až z prutů vyrobil hák podobný motyce. Potom vyrval kolem sebe chumáče trávy a tam, kde byly pruty spojeny, trávu obtáčel a uvazoval, takže vyrobil něco, co se podobalo ptačí hlavě. Mezitím ostatní černoši již pochopili, co Věrný vyrábí, a snášeli mu dlouhou trávu. Věrný ji svazoval jen na jednom konci a pak si ten podivný spletenec posadil na hlavu. A když sebral svázané pruty a vztyčil je nad hlavou, vypadl v té podivné masce jako pštros. Kolébavě šel trávou a obdivuhodně napodoboval chůzi pštrosa.

Černoši honem usekli pro Mr Blacka hustý keř, který bude střelec před sebou posunovat a tak se mu podaří oklamat bdělé strážce a přiblížit se k plachým ptákům.

Mr Black byl zvláštním způsobem lovu nadšen a ihned se vydal za Věrným. Když se lovci vzdálili od sedících černých honců na dvě stě kroků, nepochyboval ani Mr Brinsley, který se tajně posmíval naivní důvěřivosti Mr Blacka, o zdaru tohoto lovu.

Lovci se přiblížili až k úpatí návrší, aniž pasoucí se pštrosi dosud postřehli blížící se nebezpečí. Věrný vedl Mr Blacka proti větru. Sotva se připlížili na dostřel, Mr Black uviděl pět nízkých hnědých kupek a uhodl, že jsou to pštrosi samice. Věrný se přikolébal k Mr Blackovi, aby mu podržel keř. Mr Black zamířil a vystřelil. Větší ze strážců po ráně klesl, zatímco ostatní ptáci zmizeli za návrším, dříve než mohl střelec vypálit podruhé. Ale co na tom? Plaché zvíře bylo uloveno.

Mr Black již nedbal na opatrnost a běžel po stráni.

Krásný pštrosí samec už byl mrtev. Na přenesení těžkého pštrosa do ležení nebylo ani pomyšlení. Proto se Mr Black spokojil s krásnými bílými pery. Přispěchav-ší honci zbavili ptáka jeho nádhery a šťastný lovec si zavěsil svazky nádherných per na prsa a na záda. Vypadal jako monarcha v hermelínovém plášti. Z lovu se vracel jako král, pod nímž se trůn dosud neviklá.

Mr White zastihl sice na břehu veliké ještěry a do kamery si „nachytal“ dost snímků, avšak ani dnes neuviděl jediného slona. Přesto na něj čekalo příjemné překvapení.

V jedné malé zátočině se bělochům objevila překrásná scenérie. Stádo zeber pilo a ve vodní hladině se zrcadlil břeh uzavřený ohromnými stromy. Vypadalo to, jako kdyby se pruhovaná zvířata líbala se svými druhy vystupujícími z vody. Ticho a klid rozprostřely průhledné peruti nad zátokou. Lidé vnímali krásu a nebylo rozdílu mezi civilizovanými bělochy a prostými divochy, neboť krása si je podmanila všechny.

Mr Whitovi se mělo dostat náhrady za vytrpěné bolesti a za ztrátu jedné z kamer.

Kim, Ber a Ley se především starali o svého zbožňovaného Njovu. A když čiperný Ley spatřil na vysokém stromě žluté ovoce, černouškové se předstihovali, který z nich přinese nejlepší. Šplhali jako černé opičky, a než se lovci snímků nadáli, padaly žluté melounovité plody do trávy.

Kim vylezl nejvýš, ale místo aby trhal šťavnaté ovoce, vytvořil si z rukou hlásnou troubu a volal:

„Kim vidí zlé kau, mnoho kau!“

„Kde?“ volal Alan. „Polezte dolů!“

Kim mávl rukou k severu a všichni tři černouškově ihned uposlechli rozkazu.

Kim, obklopen bílými i černými muži, se shýbl, nabral do hrsti kamínky a rozhodil je kolem sebe. Snažil se tak naznačit, kolik zlých „kau“ se pase za lesem.

„Smíme se k nim odvážit?“ zeptal se Mr White opatrně a marně se snažil utajit chtivost.

„Myslím, že ano,“ odvětil doktor Lewis. „Buvoli ve stádě jsou méně nebezpeční než buvolí rodina, překvapená při hostině. Ovšem kdyby nás zvětřili, roznesli by nás na kopytech po savaně. Musíme proto vyzkoumat příznivý vítr a vy, Mr White, se musíte spokojit filmováním z dálky.“

„Se vším se spokojím, jen když budu mít pár záběrů v kameře,“ projevoval Mr White skromnost, ale zároveň pobízel účastníky ke spěchu.

Kim si byl vědom, že je vůdcem lovecké výpravy, a hrdě kráčel v čele. Při pochodu se stále kolem sebe oháněl dlouhým prutem. Opatrný malý lovec tak zaháněl hady z cesty. Tropičtí hadi milují vlhké lesy, a jsou-li překvapeni, dovedou se vymrštit jako pružné péro a uštknout, dříve než je chodec vidí.

Kim jako zkušený lovec věděl o nezbytnosti příznivého větru při lovu, a proto odbočil na západ a vedl výpravu oklikou.

Prales řídl a mezi tlustými kmeny se otvíraly průhledy na savanu. Lovci teď postupovali opatrně, od kmene ke kmeni. A když se obrátili k východu, užasli při pohledu na veliké pasoucí se stádo. Neušlo jim však také, že se několik kusů rozhlíží po krajině.

„Jakmile nejstarší kráva zadupe a zabučí, rozběhne se stádo k útoku nebo k útěku,“ poučoval doktor.

Mr White se nespokojil filmováním z dálky a dal si posunout kameru blíž ke stádu. Jakmile však většina buvolů zdvihla rohaté hlavy, rychle se dal na ústup a byl velmi rád, když veliké stádo odklusalo dále do savany, až se země otřásala.

„Za několik desetiletí už nebude dopřáno lidem radovat se z obrazu pijících zeber, chvět se obdivem a bázní nad mohutností tlustokožců a rozmanitých dutorožců ani se těšit z krásných barev ptáků, protože nic z toho již nebude. A až o nich bude hrabivé lidstvo číst, bude se domnívat, že jsou to zkazky vymyšlené spisovateli,“ tesknil doktor Lewis a projeviv lítost a zármutek mávl paží a svěřoval se Alanovi: „Proto rád provázím Mr Whita, který zachycuje život zvířat. Nebudou-li potomci věřit knihám, musí věřit filmům a fotografiím zvířat.“

Výprava Mr Whita se rychle vracela. Do nového tábora dospěla však až kvečeru. Mr Black již netrpělivě očekával přítele a jeho druhy. Dnešní příhody z lovu stály za vypravování.

KAPITOLA XXIII

Na návštěvě u kmene Koro

Nazítří byli obyvatelé tábora hned po ránu překvapeni návštěvou.

Přišli tři vyšňoření černoši beze zbraní. Když jim Mr Musga vyšel vstříc, snažili se mu návštěvníci svahilštinou oznámit, že muži mocného kmene Koro přišli vzdát poctu bílým mužům a nabídnout jim dary.

Ačkoli se Musga vyhýbal osadám a kupčil s domorodci jen zřídka, přece lovci a bojovníci okolních kmenů věděli o veliké lovecké karavaně, i jaký je počet vozů, stanů a ozbrojených průvodců.

Vzácné zboží, jež bílí muži s sebou vezli, lákalo domorodé náčelníky, ale mnoho mužů, ozbrojených puškami, nahánělo domácím bojovníkům strach. Proto se rozhodli pro mír.

Černí vyslanci byli urostlí a silní chlapíci. Patrně se již setkali s bělochy nebo aspoň s bílými potulnými obchodníky, neboť jim přes prsa a záda visely kusy kalika, svázané na rameni jako pláště. Paže měli ozdobeny náramky z hustě spletených drátů a na palcích rukou se jim leskly mosazné prsteny. Na pěkných ošatkách, upletených z proutí a lýka, přinesli mouku, ovoce a čerstvou gazelí kýtu.

Opatrný Musga věděl, že zvláště za prvních týdnů v období dešťů vozy daleko nedojedou, a proto chtěl „přezimovat“ blízko osad, v nichž spíše opatří potravu pro své lidi a pro zvířata. Uvedl tedy mírumilovné posly do stanu bělochů a tlumočil jim přání udatných synů kmene Koro předat bělochům dary a dohodnout se o výměně zboží.

Nafoukaní američtí milionáři sice nad divochy ohrnovali nosy, přece však dary přijali a poděkovali za nabízené pohostinství. Mr Black pak poručil Musgovi, aby posly také obdaroval. Vznětlivý Mr White dokonce poplácával posly blahosklonně po zádech. Černí chlapíci se tomu chvilku divili, ale potom chtěli Mr Whitovi prokázat tutéž čest a důkladně ho plácali všude, kam dosáhli. Doktor Lewis se smál a opět popichoval:

„Chyba lávky, Mr White. Zdejší bojovníci se při pozdravu chytají za nos, a kdyby to byli Massajové, plivli by si nejdříve do dlaní, než by vám podali ruku.“

„Fuj, doktore, vymyslete si něco vkusnějšího,“ odpověděl Mr White hněvivě.

„Já jsem je neučil způsobům,“ bránil se doktor, „opakuji jen, co tvrdí vážení cestovatelé ve svých knihách, mimoto nepochybuji, že se dočkáte ještě lepších překvapení“.

Musga uvedl hosty a štědře je obdaroval kotouči drátů a různými užitečnými věcmi. Potom je jednak ze zdvořilosti, jednak z opatrnosti vyprovodil z tábora. Ušklíbl se, když asi tři sta kroků od tábora náhle povstalo asi dvacet ozbrojených mužů, kteří tu čekali na posly.

Mr Musga si umínil, že prozkoumá pravé smýšlení domorodců. Proto se příštího dne vydal se spížním vozem do osady, aby zde vyložil své zboží na výměnu.

Běloši zatím odpočívali a urovnávali své věci, neboť po každém stěhování byl ve vozech nepořádek.

Musga se vrátil až kvečeru a přivezl nejen zásoby, ale i velmi dobré zprávy.

Osada Koro byla veliká a hojně zásobená plodinami všeho druhu. Na dvě stě kulatých a pevných chýší hostilo na tisíc obyvatel. V každé chýši žilo několik žen a mnoho dětí. Dobrý pozorovatel si všiml i stád dobytka, sehnaných v ohradě, a množství drůbeže, především slepic. Musga přivezl i zvláštní nádoby z tykví, v nichž přinášely ženy na hlavách mléko i prosné pivo na výměnu za pestré stuhy, skleněné perly, korálky, nože, hrnce a plátno.

Také ženy kmene Koro byly oděny látkami, sahajícími od ramenou až po kolena. Muži z osady byli parádníci. Svým vlasům věnovali velkou péčí a vyčesávali je do roztodivných tvarů. Zato ženy byly ostříhány krátce a měly vytrhaná obočí. Jejich nohy byly ozdobeny mnoha kroužky.

Karavana rozbila stany v pravý čas. Již třetího dne se spustil tak prudký liják, že se nikdo z bělochů neodvážil vyjít z vozu nebo ze stanu. A tak museli lovci chtěj nechtěj odpočívat a bavit se různými hrami a čtením. Ještě štěstí, že měli s sebou docela slušnou knihovnu:

Alan si zařídil ve svém voze školu pro čtyři žáky: Věrného a tři neposedy. Doktora Lewise povýšil na svého pomocníka. Doktor se podivil Alanovu učebnímu plánu a prohlásil jeho obrázkové písmo za znamenitý vynález. - „Prastaří národové,“ vykládal, „také užívali obrázkového písma. Dnes je učenci luští jako rébusy. Vy jste mu ale, mládenče, dodal praktického použití, protože vkládáte mezi obrázky samoznaky pro přídavná jména. Pokusím se přečíst tuto větu. Hvězdička znamená »dobrý«, křížek »zlý«, kolečko »velký<<, tečka »malý«, tak teď již to půjde: Zlý lev porazil velkého pána — má klobouk, je to tedy pán, běloch —, čtyři muži ho nesli, to je dobře nakresleno, a dobrý vousáč, to jsem já, ho uzdravil, protože jsem mu položil ruku na hlavu.“

„Správně,“ pochválil Alan doktora. „Divoch vnímá jen obrázky a rozumí jim, když k nim přidáte charakteristický znak. Černá hlavička ukazuje na černocha, bílá na bělocha, přidáme-li vousy, jste to vy, přidáme-li na čelo chocholku, jsem to já.“

Doktor Lewis se smál a vymýšlel další samoznaky. Muž s puškou byl lovec, s bičem honák, s dlouhým kopím náčelník; znak pro ženu byla sukně, malá postavička s břichem bylo dítě. Zvířata se dala snadno rozeznat: nosorožec měl rohy na nose, lev hřívu na krku, slon chobot, levhart byl skvrnitý á buvol rohatý.

Černouškové se učili rádi, protože je učil Njovo a dobrý vousáč. Pečlivě schovávali kousky papíru a tužky do svých mošniček, ale přesto často pohlíželi oknem, zdali již přestalo pršet.

Když odpoledne ustal déšť, vycházeli doktor s Alanem do osady, kde vládl starý monarcha. Před cizinci se objevoval výhradně jen s korunou, upletenou z vlasů a barevných stuh, a v červeném plášti. K pravé vznešenosti mu nechybělo nic než boty!

„Daruji mu své vyšívané střevíce,“ pravil doktor. „Vždyť přece ne šaty, ale boty dělají člověka.“

A tak doktor Lewis daroval panu králi nejen vyšívané střevíce, nýbrž i tropickou přilbu. Získal si tím takovou přízeň a důvěru mocného vládce, že mu staroch, řádně občerstvený prosným pivem, svěřil tajemství, že poručil svému národu, aby na počest a potěšení bělochů uspořádal večerní slavnost.

Také Mr Black podnikl po odpoledním dešti několik vycházek do okolí a zastřelil krásnou gazelu Grantovu, jejíž rohy tak trochu připomínaly rohy kamzičí, a brzy potom dva přímorožce bejsy. Přesto ale býval po celý den mrzutý. Proto uvítal pozvání na slavnost. A Mr White, který zatím fotografoval chalupy, bojovníky, ženy a děti, se těšil, že nafilmuje celou slavnost.

Slavnost bez hostiny a tanců by nebyla tou pravou slavností. Mr Black poslal na hostinu vítaný dar, pět ovcí. Protože Koroové pěstovali jen skot a kozy, těšili se na neobvyklou pečínku. A tak se hodovalo na „náměstí“ již po odpoledním dešti. Běloši však přišli se svými průvodci až večer, kdy už plály veliké hranice a osvětlovaly udupané prostranství i přední řady diváků, sedících v kruhu na zemi.

Pro sebe dal pan král přinést pěknou lenošku z prutů a lýka a pro hosty dal přivalit špalky a rozestavit je kolem trůnu.

Tanec zahájil čaroděj. Pitvorně se šklebil, poskakoval, klaněl se a zdvíhal paže. To vše měl být obřad pro uctívání ducha Ngai, stvořitele světa, jeho dceru Barsaj, která dává déšť, a pro prvorozeného syna Olgurugura, který oznamuje lidem hromem a bleskem, že se Ngai hněvá a žádá oběti.

Čaroděj omračoval diváky kloboukem ve tvaru mísy, z jejíhož dna vyrůstaly květiny a vlála dlouhá pera. Na krku měl široký límec a na zádech pláštěnku z kozí kůže. V ruce pak třímal mohutný kyj.

Po jeho sólovém výstupu tančili bojovníci ozbrojení kopími. Jejich tanec byl alegorií boje.

Velmi zajímaví hudebníci „hráli“ bez not. O melodii neměli ani ponětí, ale takt dodržovali. Hlavními jejich nástroji byly bubny různých tvarů. Jak někde totiž černoch najde vykotlaný kmen, potáhne jej kozí kůží a má buben. Z rohů antilop a z rákosí si nadělá píšťal, kolik chce. A když to potom všecko spustí, chytá se běloch za hlavu, ale černoši si hlučně podupávají a pomlaskují.

Bojovníci sklidili hlučnou pochvalu. Radostný jásot zesílil, když vběhly na udupaný mlat štíhlé dívky v bílých košilkách a s ohromnými klobouky na hlavách. Klobouky měly tak velké, že si je musely držet oběma rukama, aby snad pod nimi nezmizely. Jak se běloši později přesvědčili, nebyly to klobouky, nýbrž pečlivě a vkusně upletené vrše na ryby. Tanec dívek vskutku představoval rej rybek, unikajících vrším. Děvčata se vzájemně honila a jedna druhou chtěla polapit. Pohyby dívek byly ladné a jejich mrštná těla si nic nezadala s mrštnými rybkami.

Nyní tleskali i běloši a žádali opakování tance.

Šibal doktor připravil hostitelům také překvapení. Přemluvil komorníka Hippokrata, aby také černochům ukázal něco ze svého dřívějšího povolání.

Mr Hippokrat byl totiž mistrem převleku a pantomimy. A když se desetkrát bleskurychle vždycky změnil a ukázal pokaždé v jiném převleku a s jinou grimasou obličeje, bavili se nejen běloši, nýbrž i černoši. Poskakovali smáli se, tleskali se do stehen a potom už jenom kvíleli, když viděli unuděného anglického lorda se sklíčkem v oku, hvězdáře s dalekohledem, učence s knihou, malíře, klauna a provazolezce. Ale nadevšecko se jim líbil čarodějník v černém, taláru a s vysokou čepicí na hlavě, který si soukal z úst dvacet šátků, z podpaží vytáhl živou slepici, z čepice vysypal hejno kuřat a z ucha hudebníka marně dobýval kůzle.

Domorodý čaroděj žárlivě pohlížel na kouzla, ale když si bílý muž vrazil do úst dlouhý nůž a nakonec polykal oheň, dal se milý černý chlapík na útěk a po něm i všichni ostatní černí diváci.

Bylo po slavnosti. Při návratu vypaloval doktor světlice, aby běloši viděli na cestu k táboru.

Vděčný král poslal bělochovi, který jej tak znamenitě pobavil, zvláštní hudební nástroj. Bylo to pěkně vyřezávané prkénko asi půl metru dlouhé, na němž ležely pružné a tenké destičky ze dřeva. Destičky byly na jednom konci připevněny — jako mosazné plátky ve foukací harmonice — druhé konce byly volné. Hudebník nadzdvihoval pružné plátky palcem a pouštěl je a tím je rozezvučel. A protože proužky byly různé délky a šířky, vydávaly i různé zvuky. Sotva si Hippokrat nástroj prohlédl, hned prohlásil, že se na prkénko dá hrát. Nástroj zdokonalil, když prkénko prohloubil a tak získal ozvučnou desku. Tento nástroj je všem černochům známý a jmenuje se sansa.

Jednou odpoledne se vydal Alan s doktorem Lewisem do osady prohlédnout si černošské vysoké pece. Vysoké právě nebyly a tvarem se spíše podobaly velkým kulatým úlům, v nichž dávní včelaři pěstovali včely.

Vysoké pece byly postaveny z jílu. Černoši do nich vkládali dřevěné uhlí a ve vrstvách železnou rudu se solí. Třemi otvory vháněli do pece vzduch měchy z kozí kůže. Výrobek byl ovšem hrubý a pórovitý, ale vytrvalým kováním se dalo získat železo vhodné na šípy, kopí a nože.

Všichni Koroové uměli vyřezávat ze dřeva mísy, hrnce, lžíce a paličky. Paličkami pak dovedli vytepávat tlustou kůru stromů na tenkou a vláčnou látku na klobouky. Z lýka pletly ženy rohože a mošny.

Muži kmene Koro byli zemědělci a chovatelé dobytka, ale nezanedbávali ani lov zvěře. Proto žili dobře a spokojeně, dokud nevpadli do jejich území bojovníci loupeživých kmenů a neodehnali jim stáda. Až dosud se vždycky ubránili, neboť starý král se staral, aby mladí bojovníci nikdy nezanedbali stráž. A když stráž ohlásila blížícího se nepřítele, sám vedl své bojovníky a dovedl nepřítele tak zaskočit, že musel odtáhnout s nepořízenou.

Koroové sice neznali tetování, ale když se připravovali do boje nebo na lov, malovali si obličeje a prsa bílou hlinkou a okrem, aby postrašili nepřítele a oklamali zvěř.

Kima, Bera a Leye považovali za děti. Když ale uviděli Věrného, odvraceli se od něho. Považovali ho za pomocníka čaroděje, který polykal nože a oheň.

Alanovi a doktorovi Lewisovi čas rychle ubíhal. V osadě i v okolí stále nacházeli zajímavé věci a Kim, Ber a Ley je bavili různým šibalstvím a neobyčejným napodobovacím nadáním. Přimhouřením oka, pokřivením úst, zdviženým ramenem, pohozením hlavou, chůzí i pohyby rukou dovedli napodobit mrzutého a přísného Mr Blacka, vznětlivého a pohyblivého Mr Whita, nespokojeného Mr Brinsleye i hromotluka Musgu. Jen Mr Hippokrata se báli. Byl pro ně, mužem, v němž se skrylo několik mužů, a patrně věřili, že by se mohl proměnit v levharta, nosorožce i krokodýla, jen kdyby chtěl.

Jejich Njovo a vousatý pán se nikdy neměnili. Stále byli laskaví, pravdiví a spolehliví, a na takových lidech stojí svět, což ovšem černouškové nevěděli.

KAPITOLA XXIV

Bitva na stepi

Nejprudší lijavce, provázené blesky a hromobitím, řádí ve střední Africe v listopadu a v prosinci. V lednu a v únoru horka poleví, ale v březnu a dubnu se zase vrátí. Během doby se deště krátí a někdy prší jen odpoledne.

Oba američtí lovci si vzájemně denně vyhrožovali, že hned zítra opustí nehostinnou Afriku. Avšak v malé říši starého krále Mutamby si nakonec pobyli dva měsíce. A teprve když v lednu již místy vyschla step, rozkázali oba netrpěliví Američané skoro současně Musgovi, aby zdvihl tábor a posunul jej na jih.

„Tak se přiblížíme k Viktoriinu jezeru a můžeme z Port Florence odjet, kdy se nám zlíbí, do Mombasy,“ těšil Mr Black přítele.

„Jeden vlak nám nebude stačit,“ mínil doktor Lewis a mrkal na Alana, „černá armáda Mr Musgy…“

„… byla po celé výpravě zbytečná a může si hledat cestu sama,“ vmísil se do rozmluvy Mr White a netušil, jak brzy bude „armáda“ potřebná.

Starý král Mutamba se loučil s bělochy nerad. Byli štědří, pokojní a často ho příjemně pobavili. Varoval je před jižními sousedy a líčil je jako lidi úskočné a bojovné. Kraj Umiro je pověstný svou nehostinností.

„Nic nechceme zadarmo, všecko dobře zaplatíme, a proto se nebojíme. Je nás hodně a jsme dobře ozbrojeni,“ tlumočil Musga králi odpověď Mr Blacka.

Avšak starý král vrtěl povážlivě šedivou hlavou a nedal se přesvědčit.

„Kdyby nás obtěžovali,“ kasal se Mr White, „poděsí je salva z pušek našich průvodců, že zalezou do děr jako myši.“

„Jen aby!“ pochyboval doktor. „Ať Musga svým lidem přikáže, aby černé bratry zbytečně nedráždili.“

„Ať jsem…. A jestli se, doktore, bojíte, nevycházejte z vozu!“ hněval se Mr White.

„Naopak, nerad bych se dal překvapit ve voze,“ odpověděl doktor. A tak Alan nabyl přesvědčení, že doktor Lewis tuší cosi zlého.

Nálada lovců i všech průvodců se velmi zlepšila. Karavana směřovala přímo k jihu. Již druhý den nepršelo. Omládlé slunce příjemně hřálo a step rozkvetla jako záhony v parku. Zlatožluté a bílé lilie, něžně rudé i fialové šafrány, sytě modré ladonky, růžové vřesy, vstavače, kosatce, zvonky, lobélie, kypreje, kakosty a něžné pomněnky vábily zraky. A nad tou krásou se jen lehkým kolébáním vznášeli drobní ptáci a velicí motýli a všecko zpívalo píseň o radosti ze života.

Karavana se rozdělila. Mr Black a jeho přítel spěchali s nadháněči, aby každý svým způsobem ulovil zvěř. Mr White se brzy odpoutal od lovců zvěře a svěřil vedení Věrnému. Spoléhal se na jeho lovecký pud.

Alan, doktor Lewis a tři černouškové také lovili. Pronásledovaný motýl jim zřídka uletěl a brouk za broukem putoval do lahvičky. Doktor netrápil své úlovky, neboť jeho jed působil okamžitě a hmyz se nepoškodil. Brzy zahlaholily daleko ve stepi střelné rány. Lovci hmyzu se divili, proč Mr Black a jeho průvodci střílejí tak rychle a často. Náhle zarachotila střelba i od severu. Střelců bylo jistě mnoho, protože výstřely splývaly v souvislý rachot.

„To není lov, ale bitva,“ zvolal překvapený Alan.

„Ovšemže bitva, současné přepadení na různých místech,“ souhlasil doktor Lewis. „Pospěšme na pomoc,“ velel a vykročil k severu.

„Proč nejdeme na pomoc Mr Blackovi?“ tázal se Alan klusaje se svými malými průvodci za doktorem.

„Protože bychom mu síťkami a vaší brokovnicí nepomohli. Musíme nejdříve k vozům pro zbraně,“ odpověděl doktor. „Ted jde především o to, jestli nepřítel neuzavřel kolem tábora kruh,“ dodával, zmírňuje klus, aby mohl nabrat dech.

Běželi asi čtvrthodinu, když v dálce spatřili vozy. Střelba chvílemi přestávala, ale potom opět zesilovala. Nepřítel si zvolil k přepadení karavany místo zarostlé skupinami keřů a pálil na obránce tábora z úkrytu.

Doktor Lewis si spokojeně oddechl. Podle vyskakujících obláčků střelného dýmu poznal, odkud nepřítel útočí, a poručil Alanovi:

„Teď, mládenče, dbejte, abyste doběhl ke karavaně, dříve než vás nepřítel uvidí. Dáte-li se obloukem k západu, můžete se skrýt mezi keři a proplížit se k vozům. Vyřiďte Musgovi, že nejlepší obrana je protiútok.“

„A co vy, doktore?“ zeptal se Alan.

„Ponechám si tu Kima a vaši brokovnici,“ odpověděl doktor. „Vysypte honem z kapes všechny náboje a běžte!“

Alan uposlechl a běžel s Berem a Leyem, jak mu doktor poručil, černouškové by ho byli daleko předběhli, ale kdykoli se Njovo opozdil, počkali na něho skryti za keři. Jakmile se octli mezi vozy, bylo vyhráno. Nepřátelé už je nemohli spatřit, proto se již nemuseli skrývat.

U zapřažených vozů nebyl nikdo. Musga soustředil všecky muže do čela karavany a poručil jim, aby se skryli a stříleli na nepřítele, kdykoli se objeví.

Když přiběhl Alan s kulovnicí, kterou našel v doktorově voze, Musga ho rád uvítal. Když ale uslyšel doktorův rozkaz, namítl, že protiútok by byl nebezpečný.

„Nepřítel nás donutil k boji, a proto budeme bojovat,“ rázně, odbyl Alan Musgovy námitky. „Kolik ozbrojených mužů tady plýtvá olovem?“

„Asi osmdesát, mezi nimi čtyřicet ozbrojených puškami, ostatní mají jen luky,“ odpověděl Musga.

„Dvacet dobrých střelců mi stačí,“ řekl Alan, v němž se probudil bojovný duch. „Vyberte mi je!“

V bitvě je nejdůležitější důvěra k veliteli. S mladým bělochem by byli šli nejraději všichni.

Alan poučoval Musgu o svém plánu:

„Zatímco se budeme snažit, abych se svým mužstvem obešel nepřítele, dejte střílet pánu bohu do oken jako dosud. Nepřítel nesmí zpozorovat, co zamýšlíme. Jakmile však uslyšíte naše pušky od lesa, vyrazte s křikem proti nepříteli, ale ne krokem, nýbrž úprkem. A poručte svým lidem, aby mířili jen na nohy. Není třeba zabíjet, i poranění je krutý trest.“

Musgovi se nyní válečný plán líbil. Uznával, že se běloši vyznají ve válečném umění lépe než černoši.

Alan ustoupil se svými střelci až k vozům a jako na lovu plaché zvěře se plížili k východu, aby mohli skrývající se nepřátele překvapit z boku.

Po deseti minutách černouškové ukazovali, za kterými keři leží nepřátelští střelci.

„Pozor!“ velel mladý generál. „Nasaďte bodáky, a jakmile vztyčím paži, všichni vystřelte nízko nad keře — a potom hurá za mnou!“

Dvacet pušek zarachotilo a dvacet černochů se s řevem hnalo za Alanem. Současně zahřmela salva z Musgova oddílu a nato se rozlehl křik ještě hroznější.

Poděšení a překvapení nepřátelé se útoku muže proti muži nenadáli. Vyskočili, zapomněli střílet a jako očarovaní chvilku hleděli na lesklé bodáky. Pak se dali na zběsilý útěk.

Teprve nyní Alan viděl, jak odvážný byl útok dvaceti střelců proti houfu nepřátel. Neměl kdy nepřátele počítat, ale odhadl je na dvě stovky.

Také z jihu praskaly výstřely. To doktor Lewis překvapil prchající černé bojovníky a radoval se, že každou ranou zasáhl nejméně tři.

V zápalu boje na Kima zapomněl a nevěděl ani, kdy a kam černoušek zmizel. Bystrý hoch uhodl, že nejdůležitější osobou je velitel a že ho nemůže hledat v prvních řadách. Kim se plazil jako hádě, aby mohl překvapit nepřítele zezadu. Nemusel hledat dlouho. Za nejhustším keřem klečel bílý muž, jistě velitel, protože křičel a ukazoval, kam mají střelci pálit. Byl patrně nespokojený a zlobil se.

Kim si vyhlédl keř, také poklekl a zdvihl luk. Opatrně napínal tětivu. Musel však počkat, až se muž skrytý za keřem hne.

Náhle, jakmile se ozval křik a řev útočníků, muž za keřem vyskočil. Kim leknutím div luk nepustil. Poznal bělocha s kučeravými vousy. Rychle vystřelil, ale chybil! Jeho šíp se smekl po bělochově lopatce a uvázl muži ve svalech pod krkem. Zasažený běloch se svalil, ale vzápětí zas vstal a dlouhými skoky zmizel mezi keři.

Opatrný doktor běžel Musgovu oddílu naproti a rázně zastavil nejpřednější útočníky. Pohrozil jim, že bude střílet na každého, kdo neposlechne.

Musga, přiběhnuv k doktorovi, dokazoval, že nepřátelům nesmí být dopřán oddech. Když ale doktor Lewis vyslovil obavu, že oba lovci — Mr Black a Mr White — jsou patrně zajati a že by se při útoku na lupiče octli ve vážném nebezpečí, uznal i Musga, že moudrá rozvaha je lepší a jistější než nerozvážný čin.

Doktor Lewis poručil střelcům hlídat zatímní tábor, dal seřadit spací a spížní vozy a sehnat stádo, které se pokojně páslo, zatímco lidé spolu zápasili na život a na smrt.

V době, kdy honci sháněli a uvazovali tažná zvířata, osly a dobytek, odbývala se v narychlo postaveném stanu válečná porada.

Doktor Lewis chtěl právě zhodnotit situaci, když do stanu vběhl americký stopař Mr Brinsley, překypující zlými zprávami.

„Vrátil se Mr Black?“ otázal se doktor Lewis a rychle vstal.

„Nikoli, Mr Black a Mr White jsou zajati,“ odpověděl stopař.

„Proč jste nebyl zajat také vy? Či se vám podařilo uprchnout?“

„Nebyl jsem zajat a Věrný také ne,“ odpovídal Mr Brinsley, a klesnuv na lenošku, požádal: „Mohl byste mi podat někdo něco k pití?“

Musga běžel pro láhev kořalky a pro džbán vody, a když obě tekutiny namíchal, podal plnou sklenici unavenému stopaři.

„Kde je Věrný?“ otázal se Alan, ale nečekal na odpověď a vyšel ze stanu, kde zastihl malého lovce, jak sedí na zemi. Alan mu podal ruku, aby Pygmej mohl vstát, a odvedl ho do stanu, kde mu nabídl sklenici nápoje a místo vedle sebe.

„Mr Black,“ vypravoval stopař, když si utřel mohutné kníry, „mě poslal s maličkým, abychom prozkoumali vzdálený háj. Když jsme odcházeli, seděl již Mr Black pod stromem a dal si vybalit jídlo. Šest honců zůstalo u něho a čtyři stahovali nedaleko na savaně kůži uloveného pakoně.

Pospíchal jsem s Věrným k háji, ale ve stínu stromů bylo tak příjemně, že jsme chvíli odpočívali. Asi po čtvrthodině jsme uslyšeli dvě střelné rány. Vyšli jsme z háje, abychom zjistili, kde Mr Black loví. Jaké bylo však naše překvapení, když jsme pod stromem spatřili asi třicet nebo více černochů, ozbrojených puškami. Co jsme měli podniknout? Má jediná puška a Věrného luk by nám ani Mr Blackovi, který byl patrně ze zálohy přepaden a překvapen, mnoho neprospěly. Černí lupiči svazovali ruce honců na zádech a obklopili Mr Blacka tak, že jsme ho mezi nimi neviděli.

Opatrnost radila, abychom se neprozradili. Proto jsme se skryli za kmeny a čekali. Když černoši odváděli zajatce, plížili jsme se zpovzdálí za nimi.

Mr Black nebyl spoután, ale dva velicí lupiči ho drželi za ruce. Po půlhodině jsme spatřili velikou osadu, k níž jsme se ale nesměli přiblížit. Leželi jsme skryti v trávě sotva deset minut, když se k osadě blížil jiný zástup. Jediný pohled stačil, abychom poznali, že i Mr White byl zajat i se svými průvodci.

Chtěli jsme čekat do večera a za tmy se pokusit o vysvobození bílých pánů. Ale asi za hodinu se přihnaly zástupy bojovníků jako stáda poplašené zvěře. Hrozilo nám nebezpečí, že některé tlupy přeběhnou přes nás. A tak jsme se rychle odplížili. S maličkým byla těžká porada, nemohl jsem se s ním domluvit, ale když stále ukazoval k severu a tahal se za bradu, pochopil jsem, že chce zprávu o zajetí bělochů oznámit vousatému doktorovi. Musel jsem uznat, že Věrný radí dobře, a proto jsme se vydali na sever v naději, že potkáme vozy a poradíme se o způsobu, jak zajatce vysvobodit.“

Nikdo nepřerušil stopařovo vypravování. Mnoho nového jim nepověděl, ale potvrdil jejich domněnky.

„Myslím,“ řekl Alan, „že pánům Blackovi a Whitovi zatím nehrozí nebezpečí. Loupeživí Umirové je zajali jen proto, aby za ně dostali bohaté výkupné.“

„Mládenče, tentokrát se mýlíte,“ řekl doktor Lewis. „Kdyby jim šlo o výkupné, nebyli by podnikli útok na karavanu v tak značném počtu. Nemohu se zbavit podezření, že současné přepadení na třech místech nevymyslili černoši, nýbrž některý ničemný a chytrý běloch.“

Vtom se pohnula plachta, zastírající vchod do stanu, a mezerou proklouzla černá ručka, jež pustila do stanu kousek papíru.

Alan pospíšil, aby papír zdvihl. Uhodl, že některý z černoušků přinesl „dopis“.

„Nějaká zpráva od vašich ochránců?“ zeptal se doktor. „Ukažte!“ Alan lístek rozbalil a doktor, hledě mu přes rameno, sledoval napsané.

„Za keřem klečí muž,“ četl Alan. „Muž je běloch a má na bradě kudrnaté vousy.“

„Nezapomeňte na křížek,“ napomínal Alana doktor a opakoval. „Zlý vousatý muž klečí za keřem. A dále: Malý černoch kleči také za keřem a míří. Zlý muž je zasažen šípem vzadu do krku a běží. Malý černoch také běží.

Mnoho chýší, osada. Zlý muž leží na lůžku, šíp leží vedle. Zpráva je důležitá, ale trochu nejasná,“ pravil doktor. „Pospěšte, Alane, chyťte posla a přiveďte ho!“

Alan nemusel běžet daleko.

Černouškové hlídali stan.

„Který z vás psal dopis?“ zeptal se, a když Kim vstal a vycenil řadu bílých zubů, Alan ho uchopil za ruku a odvedl do stanu.

„Ptejte se ho a hned překládejte odpovědi,“ poroučel doktor Lewis jako generál.

Otázky a odpovědi se střídaly rychle. Kim se přiznal, že vystřeli šíp na muže, skrývajícího se při útoku na karavanu za keřem, neboť v něm poznal zlého muže, který vešel do Alanova vozu a tam kradl. Raněný běloch běžel do osady a ulehl v chýši. Není mrtev, je však raněn a rána ho bolí, protože křičí. Kim ho viděl, neboť běžel za ním.

„Je osada velká?“ tázal se Alan. Uvedl tím Kima do rozpaků, ale jen na chvilku.

Chytrý Kim usedl na zem a rychle a mnohokrát kolem sebe ťukal prstem, takže běloši pochopili, že osada je velmi veliká, a podle roztažených černouškových paží hádali, že je široce rozložena.

Doktor se vážně zamyslil a potom znovu rozkázal:

„Zavolejte Bera a Leye! Musíme znát rozlohu obce, její okolí a přibližně počet bojovníků. Nikdo z nás, ani z našich stopařů se nemůže do osady vypravit. Poznali by nás a zajali. Půjdou-li tam však vaši malí přátelé, snadno proklouznou, neboť chlapců si nikdo nevšimne. Poručte jim, aby si zvlášť zapamatovali, kde je chýše náčelníka a v kterých chýších jsou uvězněni naši přátelé. Mimoto je velmi důležité, abychom se dověděli, chystají-li se bojovníci k nočnímu útoku na tábor.“

Alan přetlumočil černouškům, co mají dělat. A když mu zopakovali, co se od nich vyžaduje, rozběhli se k osadě. Odpoledne se schylovalo k večeru. Černouškové se však vloudí do osady až za večerního šera.

„Kvečeru musíme kolem ležení zmenšit kruh stráží, aby se naši lidé mohli při náhlém útoku skrýt za vozy a pálit na nepřítele,“ rozvíjel Musga bitevní plán.

Doktor Lewis však mávl odmítavě paží:

„Mr Musgo, podle vašeho plánu bychom se mohli bránit snad den nebo dva, ale nakonec bychom se zajetí nevyhnuli, protože od nikoho nemůžeme očekávat pomoc.“

„Vymyslel jste něco lepšího?“ tázal se americký stopař, který souhlasil s Musgou.

„Domnívám se, že ano.“ odpověděl doktor. „Jakmile se vrátí naši malí zvědové, podnikneme my útok na osadu.“

. „Boj v cizí osadě bude pro nás nebezpečnější než v uzavřeném táboře,“ bránil Musga svůj návrh.

„Nechci vůbec bojovat, ale chci nepřítele překvapit a postrašit ho,“ odpověděl doktor. „Poznal jsem bojovné kmeny černochů v západní Africe a vím, že jim jde hlavně o vystrašení nepřítele. Proto si malují obličeje a prsa, nasazují rohy a odívají se kožemi. A především křičí, aby nahnali nepříteli strach. A já je chci porazit jejich zbraněmi. Umíte vrhat laso?“ zeptal se náhle amerického stopaře. „Jestli se v tomto umění vyznáte, připravte si několik provazů. A nyní jděte, pánové, a hlídejte! Mr Alan mi zatím pomůže při přípravě malého překvapení pro pány loupežníky.“

Mr Brinsley a Musga odcházeli nepřesvědčeni. Protože však uznávali doktora za velitele, poslechli a vypravovali střelcům o chystaném nočním útoku na osadu. Černí střelci přijali zprávu se souhlasem. Spoléhali se na své lepší zbraně, opakovačky, kterým staré zadovky neodolají.

Alan se odebral za pospíchajícím doktorem k vozům.

„Bohužel,“ pravil doktor cestou, „nemáme slzotvorné bomby. Dokážeme však vyrobit něco, co je nahradí, jen jestli mám dost baněk.“

V doktorově lékárně bylo všelijakých lahviček na vybranou, ale dvě baňky, které doktor nalezl, byly malé.

„Mládenče, doběhněte do fotografova vozu,“ poroučel doktor, „tam jsem viděl velké skleněné baňky. Přineste čtyři.“

Alan přinesl čtyři velké baňky s úzkými hrdly.

„Siřičitan sodný a kyselinu síťovou máme,“ poučil doktor Alana, „a z nich vyrobíme kysličník siřičitý, který černé bojovníky znamenitě rozkašle a vynutí jim slzy z očí. Podejte mi kádinku!“

Ačkoli Mr Brinsley, Musga a jeho ozbrojenci dobře hlídali, dva černoušci přece proklouzli nepozorovaně mezi strážemi a pospíchali k osvětlenému doktorovu vozu. Alan zaslechl škrábání na dveře a ihned vpustil malé vyzvědače do vozu.

Chlapci přinesli velmi důležité zprávy. Položili lístek papíru do Alanovy dlaně. Bylo na něm mnoho teček v kruhu. Ty tečky znamenaly chýše. Ale mimo tečky byla na lístku nakreslena ještě čtyři velká kolečka, jež byla označena křížky a hvězdičkami. Chlapci vysvětlovali, že ve dvou chýších s křížky bydlí náčelník a vousatý bílý muž, kdežto kolečka s hvězdičkami ukazují, kde jsou vězněni oba běloši. Všecky čtyři chýše byly uprostřed osady. Les šípů pod kolečky určoval počet bojovníků.

„Kde je Kim?“ otázal se Alan.

„Hlídá krále a bílého muže;“ odpověděl Ley.

„Viděli jste bílého zlého muže?“

„Viděli, leží v chýši a černé ženy mu podávají vodu,“ přihlásil se také Ber se svou zprávou.

Doktor Lewis litoval, že se nemůže s černoušky sám domluvit. Když mu ale Alan přetlumočil odpovědi chlapců, zvolal:

„Vaši malí zvědové, mládenče, jsou výborní chlapci a Kim je neocenitelný. Vyvázneme-li se zdravou kůží, musíme mu přiznat největší zásluhu. Prokázal největší službu, když postřelil bělocha šípem. Král je bezradný. A protože si sám neumí poradit, musí čekat, až se běloch probere z horečky. My tak získáme zatím žádoucí čas. Zeptejte se chlapců, co dělají bojovnici.“

„Sedí prý kolem ohňů beze zbraní,“ odpověděl Alan. „Z toho lze soudit, že v noci nepomýšlejí na útok na karavanu.“

„Výborně!“ liboval si doktor Lewis. „O jejich stráže se postaráme.“

„Chlapci se nezmiňují o strážích,“ pravil Alan, ale přece se na to malých vyzvědačů zeptal a dověděl se, že osadu hlídají čtyři muži.

„Teď poručte chlapcům, aby odložili luky, rozdejte jim baňky a poučte je, aby se v osadě skryli a aby na naše znamení vhodili baňky mezi cizí bojovníky,“ poroučel doktor. „A napomeňte je, aby si pospíšili, protože za půl hodiny vyjdeme také my.“

Černouškové dostali po dvou baňkách a horlivě kývali hlavami na znamení, že úkol správně pochopili.

Po odchodu chlapců svolal doktor Lewis černé ozbrojence, aby je poučil o chystané výpravě do osady. Mr Brinsley, ovinut provazy, vyšel s Věrným napřed. Jejich úkol vyžadoval velké opatrnosti. Věrný měl vyhledat stráže, Mr Brinsley stráže lapit lasem a umlčet roubíkem.

„Nebude to bitva, ale překvapení,“ opakoval doktor. „Dokud nebyl nikdo zabit, je vždycky naděje na smírné vyjednávání. Přeji si, aby nepadla ani jediiná rána.“

Výpravy se zúčastnilo jen šedesát mužů ozbrojených puškami. Lukostřelcům byla svěřena hlídka a v nepříznivém případě i obrana ležení.

Doktor Lewis pospíchal a tak již kolem desáté hodiny noční se přiblížil se svým vojem k osadě. Věrný a Mr Brinsley jim vyšli naproti. Lapili zatím už čtyři stráže. V osadě byl dosud klid. Osadníci nevěděli o blížícím se nepříteli, který se opatrně plížil ze všech stran k největším chýším. Na velkém prostranství se černí bojovníci chystali k spánku kolem plápolajících ohňů.

Náhle se ze tmy vynořilo dvacet černých bojovníků a plameny osvětlily dvacet bodáků na puškách. A když doktor vykřikl svahilsky: „Jste obklíčeni, kdo se hne, zemře!“, klesly paže překvapených bojovníků. Doktor jich odhadl na dvě stě, ale nezalekl se. Správně soudil, že černochy překvapil nejen tím, že se nepozorovaně objevil, nýbrž také proto, že nestřílel. Pro divochy bylo v objevení se nepřátel něco tajemného a čarodějného. Mimoto musel být nepřítel velmi mocný, když se odvážil do osady.

„Chci mluvit s náčelníkem, hned ho zavolejte.“ rozkazoval doktor, dokud se bojovníci nevzpamatovali.

Z velké chýše vystoupil asi čtyřicetiletý černoch obrovské postavy. S ramen mu splýval plášť a hlavu mu pokrývala veliká čepice, jakýsi turban ozdobený pštrosími pery. V ruce držel pušku. Hrdě a nebojácně pokročil proti doktorovi, jehož osobní strážci pozvedli ručnice.

„Kdo se opovážil rušit za noci mé sídlo?“ otázal se hněvivě.

„Kdo se opovážil přepadnout karavanu, zajmout a uvěznit bílé muže?“ otázal se doktor místo odpovědi.

„Cizinci, kteří vstoupili do mé říše bez mého dovolení, museli být potrestáni, a také vás stihne trest.“ odpověděl náčelník zpupně.

„Cizinci přišli jako hosté. Byli by ti zaplatili a přidali krásné dary, kdybys je byl uvítal, jak se sluší.“ řekl doktor.

Král se zasmál:

„Nkogo nepřijímá dary, když si může vzít všecko.“

„Král Nkogo není lupič, ale dal se svést ničemným bílým mužem, který leží raněn ve vedlejší chýši.“ pravil doktor, „onen muž je zbabělec a zloděj.“

„Cizí bílý muž je udatný a moudrý bojovník. Byl raněn v boji,“ hlásal hrdě král.

„Velmi udatný,“ posmíval se doktor, „byl střelen, když se skrýval za keřem. Pouhý chlapec ho přemohl. Proč je střelen do týla? Protože utíkal!“

„Lžeš, a proto zemřeš,“ vykřikl zlostně náčelník a obrátil se ke svým bojovníkům.

„Ještě slovo, Nkogo,“ vykřikl doktor, „a protože jsi zatvrzelý, budeš plakat a s tebou i tví bojovníci!“

Alan zdvihl paži, a vtom se vzduchem mihly čtyři lesklé baňky. Tři dopadly mezi bojovníky, čtvrtá se roztříštila před náčelníkem.

Doktor se svými průvodci rychle ustoupili. Ozvaly se výkřiky zděšení. Náčelník se chvíli potácel, ale potom, byv stržen lasem, klesl na kolena. Jeho bojovníci však poskakovali, kýchali, řvali a rozbíhali se na všechny strany. Oči je pálily a dusil je bílý dým.

Za chvilku bylo prostranství prázdné. Když se dým rozplynul, ležel náčelník spoutaný na zemi. Doktor mu otíral obličej.

Mr Black a Mr White i jejich průvodci stáli již chvíli za doktorem a hněvali se:

„Proč se, doktore, staráte o ničemu, který nás zákeřně přepadl a zajal?“ křičel Mr Black.

„Měl byste mu ještě něco přidat,“ navrhoval Mr White. „Proč otálíte?“

„Protože chci s ním jednat o podmínkách míru,“ odpověděl doktor Lewis. „Radím vám, pánové, abyste se šli do ležení vyspat. Dosud zde poroučím já.“

„Jakým právem?“ otázal se hrdý Mr Black.

„Právem vítěze,“ odpověděl doktor Lewis a již si uražených pánů nevšímal. Požádal Alana, aby mu pomohl krále posadit.

Omámení plynem rychle míjelo. Nkogo brzy pochopil, že je spoutaný a že se stal zajatcem ve vlastním sídle. Chvíli zuřil, ale když doktor a Alan na něho jen mlčky pohlíželi, přemohl hněv a otázal se, co míní cizinci podniknout.

„Zatím chceme jen tvůj slib, že poručíš svým bojovníkům, aby složili zbraně, které při útěku rozházeli kolem dokola. Jakmile to slíbíš, sejmu ti pouta.“

Nkogo se dlouho nerozmýšlel a slíbil, že cizince nechá na pokoji a že jim vydá i svého bílého spojence. Přál si jen, aby rychle odešli.

„Nestojíme o tvého rádce a svůdce. Pro něj by byl i provaz drahý,“ prohlásil doktor Lewis. „A nežádáme ani náhradu škod. Dej však bělocha, až se uzdraví, vyhnat a chovej se jako král. Na důkaz své přízně pošleme zítra do osady svého obchodníka, aby s tvými lidmi vyměnil zboží.“

„A opravdu se nebudete mstít?“ tázal se Nkogo, který jako poražený a zajatec očekával přísný trest.

„Když bílí muži někomu podají a stisknou ruku, zapomenou na nepřátelství,“ řekl doktor.

„Podejte mi tedy ruce!“ žádal Nkogo, a když ucítil stisk doktorovy i Alanovy ruky, zhluboka si oddechl. „Nkogo je přítel,“ dodal.

„Uvidíme,“ odpověděl opatrný doktor a s Alanem odcházel. Tři černouškové poskakovali kolem nich. Nkogo, pohlížeje za nimi, zastřel si oči levicí a pravou dlaň zdvihl k hvězdám, aby odvrátil zlo, neboť ti černí skřítkové byli jistě zlí duchové, roznášející bídu a neštěstí, kdekoli se objeví.

KAPITOLA XXV

Krása a bohatství stepi po deštích

Pánové Black a White se špatně vyspali a jejich mrzutá nálada se nezlepšila ani u snídaně. Nepřemýšleli o včerejším nebezpečí, z něhož je statečný doktor a jeho pomocníci vysvobodili, nýbrž cítili jen urážku, že se „bídní černoši“ opovážili je zajmout a uvěznit. Američtí milionáři, kteří zaplatili anglickému guvernérovi, aby směli v Ugandě lovit zvěř, si přece zasloužili, aby se s nimi jednalo uctivěji.

Uštěpačný doktor Lewis se smál:

„Nkogo a jeho bojovníci,“ prohlásil, „vás nechtěli, pánové, urazit, ale docela prostě oloupit. Neočekávám od vás, že budete mně a mým pomocníkům vděčni, boháči ten cit neznají, avšak byl bych rád, kdybyste byli uznalí a rozvážní.“

„Ach, máte asi na mysli naše osvobození?“ zeptal se Mr Black opovržlivě. „Ten černý násilník by nás stejně musel pustit.“

„Snad — a třeba nahé,“ připouštěl doktor, „ale pochybuji, protože mimo nás ho nemohl nikdo k povolnosti přinutit.“

„Stěžovali bychom si u anglických úřadů,“ vybuchl Mr White, „guvernér by poslal na osadu trestnou výpravu.“

Doktor se hlasitě smál:

„Uvědomte si, pánové, že nežijete ani v Americe, ani v Evropě, ale ve střední Africe, a neuvěřte ani na chvilku, že by se kterýkoli anglický úředník odhodlal k trestné výpravě. Anglický vliv zde sahá jen tak daleko, kam až dosáhne bodák nebo doletí kule anglického vojáka. A mimoto Angličanům vždycky běží jen o zisk! Pro nějakou karavanu amerických lovců si guvernér nepobouří bojovné kmeny a nepokazí si obchod.“

Pánové Black a White museli uznat, že doktor líčí skutečnost pravdivě. Ale přesto se hněvali víc na něho než na úskočné Umiry.

„Rozkázal jsem, aby se karavana ještě dnes vydala k jihu,“ pravil Mr Black a vstal od stolu.

„Karavana se musí vydat na cestu až zítra,“ odpověděl doktor Lewis vážně. „Slíbil jsem náčelníkovi, že dnes vyložíme v osadě své zboží na výměnu. Musíme dodržet svůj slib, aby jej také Nkogo dodržel. A naposledy vás varuji. Cestou k jihu bychom narazili na bojovně kmeny Usga a Kodža, a mimoto náš cíl, jezero Salisbury, leží jihovýchodně.“

„Příliš rychle jste si zvykl poroučet,“ zahučel Mr Black a odcházel za Mr Whitem.

„Tak to vidíte, mládenče, to mám za všechno,“ posteskl si doktor Lewis. „Nikdy nic nedělejte zpupným boháčům proti jejich vůli, neboť potom nikdy neocení vaši práci.“

„Milý doktore,“ pravil Alan, „vykonal jste víc než svou povinnost, a stihne-li nás přece jen nehoda pro umíněnost pánů…“

„Nedopustím, aby nás stihla,“ zvolal doktor. „Pojďme za Musgou, ten bude lépe chápat dobrou radu.“

Zkušený Musga měl již připravený vůz se zbožím na výměnu za mouku, čerstvé maso a za polní plodiny a chystal se na cestu do osady.

Když se mu doktor zmínil o rozkazu Mr Blacka, mávl jen paží a řekl:

„Za bezpečnost safari jsem odpověden podle smlouvy já. Dnes nakoupím zásoby a zítra vyjedeme k severu.“

Spokojený doktor vyzval Alana a jeho malé strážce na lov hmyzu.

„Dnes je v okolí bezpečno jako v klíně Mohamedově. Dopřejeme pánům času na přemýšlení a vsadím deset proti jedné, že se do večera umoudří.“

„Chtěl jste snad říci: do oběda?“

„O ne, Američané myslí pomalu. Vezmeme si jídlo s sebou. Mimoto doufám, že vaši černouškové uloví nějakého ptáka, a už se těším na pečínku z rožně, tak libě vonící dýmem z dříví.“

Doktor Lewis byl opět veselý. Za chvíli kráčel v čele malé čety, nad níž se třepetaly zelené síťky jako praporky.

Lovci hmyzu prožili nejrozkošnější den. Na svěží a dosud zelené stepi byl klid. Stáda odpočívala v trávě, ale když je lidé vyplašili, prchala v divokém trysku. Pohled na zvířata rušitele těšil. Nepřišli je zabíjet, ale obdivovat. Zato černoušci nemohli potlačit zděděný pud lovců a občas vypustili šíp z tětivy. Ulovili noháče a dvě perličky, což stačilo na výborný oběd pod košatým stromem na pokraji lesa.

Po obědě lovci dlouho odpočívali a doktor Lewis vypravoval Alanovi o zajímavých příhodách, které prožil před třemi roky v západní Africe.

Také Alan musel doktorovi vypravovat a vylíčit svůj studentský život strávený v pilné práci i život v rodném domově. Doktor Lewis hájil názor, že Alanův otec hledá svého syna a předpovídal jejich radostné shledání.

S loveckou kořistí byl doktor velmi spokojen. Alan a černoušci mu snesli mnoho brouků a nachytali motýly, které doktor dosud ani neznal, a tak se těšil, že přiveze ústavu mnoho novinek.

Teprve po čtvrté hodině odpoledne vstala první stáda, aby se napásla. Doktor vyvedl své společníky na nedaleký pahorek, na němž se bělaly dvě opuštěné stavby termitů, a vybídl druhy, aby si sedli.

„Dopřejme si hodinu zajímavého divadla,“ řekl a vytáhl z torby polní dalekohled. „Jen se, mládenče, pěkně rozhlížejte na všechny strany a zkoumejte, odkud přišla všecka ta zvěř, jež zanedlouho naplní step.“

A Alan se díval a byl u vytržení. Cožpak stáda anebo jen rodinky antilop různé velikosti a barev ho nepřekvapily, ale když se náhle ozval dupot a kolem pahrbku se přehnalo stádo tmavých pakoňů s vlajícími bílými ocasy, zatajil se mu na chvilku dech. Ale hned jej zas prudce vyrazil, když přiběhlo stádo buvolů, v jejichž čele běžela nejstarší kráva. Patrně zvětřila nebezpečí a ostře zahnula dále do stepi. V dálce se kolébala veliká zvířata a klátila malými hlavami. Alanovi nebylo ani potřebí vysvětlovat, že jsou to žirafy postupující k háji.

Když kterási šelma poplašila stádo zeber, takže se prudce rozběhlo, Alanovi se zdálo, že vidí cval šedobílých koní. I pštrosi se objevili mezi stády, ačkoli se nejraději pasou za horkého dne. Doktor Lewis upozornil Alana na veliké zvíře, jež krásný večer vyvábil z pralesních temnot, aby se popáslo na křehké jarní trávě.

Přestože stáda buď přecházela, nebo přebíhala, panoval na stepi mír a klid. Ba i velcí ptáci, vznášející se nad stepí, viseli na chvíli bez mávnutí křídel ve vzduchu a pátrali po hadech a hlodavcích. Západní obloha nabíhala zvolna do zlaté žlutí jako ocel, když se kalí, a mírný vánek rozkolébal lehké laty a klasy. Večerní hmyz dorážel na zvířata. Bílé ocásky se třepetaly, a když krásná gazela, pasoucí se sotva na třicet kroků od pahrbku, zdvihla zadní nohu, aby se poškrábala za dlouhým boltcem, Alan se neubránil a hlasitě a radostně se rozesmál. Radost ze života a boží mír se vkradl i do jeho srdce a naplnil je blahem.

Ale mír a blaho není údělem světa. Ve stádu antilop nastal náhle zmatek. Zvířata vyrazila podivné zvuky, poskočila a potom se rozprchla v divokém útěku.

Střelná rána roztrhla ticho a zaplašila zvířata na všecky strany. Doktor a Alan vstali. Ve vzdálenosti asi jednoho sta kroků spatřili dva muže a rozběhli se k nim.

Brzy poznali Mr Brinsleyho a Věrného.

„Co tu děláte? Proč jste přišli?“ tázal se Alan.

Věrný se s Musgou zúčastnil vyjížďky do osady. Když se vrátil do ležení, marně hledal Njova a černé chlapce. Znepokojen jejich nepřítomností vybídl opuštěného a nudícího se Mr Brinsleyho, aby s ním pátral po lovcích hmyzu.

Sotvaže se Mr Brinsley s Pygmejem přiblížili k pahorku, neboť Věrný našel po dlouhém hledání stopy, překvapili levharta při skoku na statnou antilopu. Malý lovec vypustil šíp jen o vteřinu dříve, než lovec vystřelil. Ale šíp i kule nalezli cíl a levhart už nebude přepadávat stáda.

„Vezmu si jen kůži,“ pravil Mr Brinsley. „Půjdete-li pomalu, dohoníme vás.“

Alan byl trochu rozladěný. Kouzlo bylo odváto a jinochovi se zdálo, jako by umělecký obraz byl náhle surově rozříznut.

Doktor Lewis předpovídal správně. Pánové Black a White se jaksi duševně převlékli do svátečního roucha; byli nejen velmi vlídní, nýbrž i žertovali a schválili doktorovy návrhy. Již nepospíchali. Uzná-li prý doktor za dobré, vyjedou zítra k jihovýchodu a založí nový tábor v blízkosti jezera Salisbury. Cestu sto dvacet kilometrů dlouhou vykonají ve třech dnech a přitom mohou lovit.

Alan, odpočívaje na lůžku, přemýšlel o tom, jak se život v přírodě, i duševní život lidský stále mění. Nic na světě není jisté a trvalé, všecko je podrobeno stálým změnám. Vzpomněl si dokonce na tvrzení kteréhosi spisovatele, který napsal, že všichni jsme dětmi okamžiků, a napomínal čtenáře, aby silně střehl a pevně držel okamžiky štěstí, které jsou v životě tak vzácné.

Čekají také na Alana ?

KAPITOLA XXVI

Poslední lovecká dobrodružství

Zvědové a stopaři pánů Blacka a Whita vyšli časně ráno, zatímco lovci se za nimi vydali až po snídani. Vozy se stády pojedou přímo, jak má Musga vyznačeno na mapě. Všichni se sejdou za poledního odpočinku, protože ani lovci se od přímého směru příliš neodchýlí.

Doktor s Alanem lovili na vlastní pěst. Na poušť se neodvážili. Není tam voda ani zvěř. Karavana si opatří vodu ze dvou potoků, vlévajících se po líném toku do jezera Kodža.

Když Musga otevřel v osadě „krám“, Nkogo se ani nezmínil o zrádném Levantinci. Také běloši se po něm neptali. Byli přesvědčeni, že se neodváží přiblížit ke karavaně.

Mr Black ani jeho přítel Mr White nebyli s úlovky spokojeni: Neulovili nic nového, a přitom zakusili mnoho žízně. Jen naděje, že si odpočinou v důležité osadě Gita-Nsige, jim dodávala síly a vytrvalosti k namáhavému pochodu.

„Blížíme se k největšímu africkému jezeru. Je to jezero Viktoriino,“ pravil doktor Lewis. „Zde se míním pánům poroučet. Nemusím ovšem dorazit až do Kasingy, ale vstoupím do vlaku v některé severní stanici a vy, mládenče, také.“

„A co podniknou pánové Black a White?“ tázal se Alan, jehož srdce radostně zabušilo. Cestování do Mombasy vlakem bude rychlejší než s karavanou a z Mombasy vyjíždí mnoho lodí na jih — do Lourenço Marquesu, tedy již skoro k domovu.

„Nevím, co podniknou,“ odpověděl doktor Lewis. „Od zajetí obou pánů v Umiru zůstalo v číši přátelství na dně trochu kyselosti. Kromě toho jsem se z poznámek Mr Musgy dověděl, že lovy už pány unavily.“

„Nesmírně se těším domů,“ přiznával se Alan. „Nemám ale peníze na dráhu ani na parník.“

„Pro tak nepatrnou překážku se, mládenče, nermuťte,“ těšil ho doktor. „Půjčím vám dost peněz. Ostatně mám v zástavě vaše kamínky.“

„Které velmi rád a rychle vyplatím,“ sliboval Alan. V Gita-Nsige, v důležité stanici na karavanní cestě od jezera Salisbury k jezeru Kodža a dále na západ k jezeru Albertovu, odpočívali lovci dva dny. Jezero Salisbury je nelákalo. Kolem jeho vody bez břehů a bez přítoků se rozkládá jen neutěšená hnědá poušť, daleko na východě uzavřená modrými horami.

Obchodníci v Gita-Nsige radili bílým lovcům, aby postupovali k jihu k řece Jambua a potom se dali proti jejímu proudu k východu. Slibovali cestovatelům, že takto dojdou nejjistěji k pohoří, po jehož východním úpatí vede železnice.

„Obyvatelé Turkany a Usogy jsou pokojní lidé zaměstnávající se rolnictvím, a především pěstováním bavlníků a za peníze vám dodají vše, co budete potřebovat,“ končili své zprávy obchodníci.

Ačkoli se Musga vypravil s vozy ještě za tmy, dorazil k řece Jambua až večer. Mr Black se o lov ani nepokusil a Mr White „chytal“ do kamery jen lidi v osadách nebo ženy pracující na políčkách.

Za poledního odpočinku pozorovali cestující na východním obzoru homolovitou horu a pohled na mapu je poučil, že je to sopečný kužel Elgon.

„Přiblížíme se k jeho úpatí,“ pravil doktor, „pramení tam řeka Jambua.“

Na obou březích řeky vlála vysoká stébla durhy i kukuřice a dobře obdělávanou zemi pokrývaly široké lupeny tykví a tuhé trsy kolokázie. Mezi poli stály řady kolovníků a návrší byla porostlá užitečnými keři bavlníků. Jeho velké bílé květy se podobají květům slezu.

Černoušci si opět zarybařili a Mr Black se tak snížil, že střílel stepokury, ptáky podobné holubům, a hnědožluté chřástaly, jejichž maso je chutnější než maso slučí nebo křepelčí.

Čím více se karavana blížila k horám, tím divočejší byl kraj. Mr Black mohl opět lovit velkou zvěř. Pohoří bylo pro oba lovce velmi lákavé, a proto poručili Musgovi, aby zřídil tábor na mírném návrší.

Horstvo tu sestupuje do pouště terasovitě a jeho vysoké hřbety se táhnou od jihu k severu. Na severním úbočí pramení řeka Angelul, která vtéká do Terguellu, jenž napájí jezero Rudolfovo. Horstvo se rozšiřuje směrem na východ do třicetikilometrového masívu a uzavírá solné stepi Sakutu.

Již prvního dne ulovil Mr Black dvě horské ovce a malou zebru. Příštího dne ho stopaři zvali na travnatou náhorní rovinu, kde objevili zvláštní zvířata podobná kamzíkům.

Mr Black musel často obcházet propasti a lézt po štěrku a suti, aby úzkými průrvami, podobnými komínům, se prodral na rovinku posetou a porostlou keři a travinami. Na první skalní terase překvapil stádo skálolezů, z něhož ulovil jeden kus. Protože však ostatní plachá zvířata uprchla na vyšší terasu, horlivý střelec je pronásledoval. Avšak po vzestupu, trvajícím déle než hodinu, si musel odpočinout. Bolely ho nohy, paže se mu chvěly a srdce se mu div nerozskočilo. Vystupoval tak rychle, že mu stopař nestačil a hluboko pod ním se omeškával.

Sotva Mr Black klesl na nízký kámen, zarostlý trávou a obklopený keři, uslyšel dupot, prskání a mňoukavé zaječení. Mr Black byl tak unaven, že sípavě chytal dech. Proto ani nesáhl po pušce, nýbrž se jen na balvanu napolo otočil a strnul…

Mezi keři ve vzdálenosti asi čtyřiceti kroků zuřil zápas dvou velkých šelem. Lev, dávný nepřítel levharta, patrně překvapil statného samce. Levhart nemohl uprchnout, a tak se pustil do boje na život a na smrt. Zápasící šelmy po sobě chňapaly mohutnými čelistmi, avšak největší rány si zasazovaly tlapami. Ohnuté a ostré drápy rvaly jako srpy srst i kůži protivníka.

Levhart se schoulil. Opřel se zády o skálu, sekal nohama a snažil se zatnout drápy do lvího břicha. Lev však uskočil, přitiskl se k zemi a tepal zem ocasem. Úskočný levhart se však dal oklamat. Spustil přední nohy na zem a všechny jeho svaly se napjaly ke skoku. Přeskočí-li lva a dosáhne-li stromu nebo skalního svahu, bude zachráněn, protože umí lézt jako kočka.

Skočil. Lev však nepropásl ani okamžik, a tak se obě šelmy srazily ve vzduchu. Když dopadly, zaduněla pod nimi skála. Zvířata si šla především po hrdlech. Jakmile zaťala ostré zuby, vytvořila nepřehledné klubko. Odletovaly kameny, trsy trávy, ba i vyrvané keře jako po dopadu granátu.

Mr Black sotva dýchal. Nevěděl, jak dlouho zápas trval, a protože bezděčně přál vítězství lvu, spokojeně si oddechl, když lev vstal a kulhaje a krváceje z boku odcházel. Krátce zařval na znamení vítězství a potom zmizel za skálou.

Vášnivý lovec Mr Black si ani nepomyslil, že se snad někdy ještě setká se lvem v přírodě. Teď litoval, že propásl tak nádhernou příležitost! Ještě chvíli seděl a teprve šumot křídel ho vyrušil. Vstal a kráčel k mrtvému tělu levharta.

Hrdlo šelmy bylo prokousnuto a kůže tak porvána, že nestála za stáhnutí.

Mr Black zdvihl pušku a sestupoval po příkrém úbočí. Sestup byl mnohem nesnadnější a nebezpečnější než výstup. Každý krok musel být vyzkoušen. I zdánlivě pevný kámen povolil anebo byl tak hladký, že se po něm obuv smekala jako po ledě. Mr Black chvílemi bezděky běžel po svahu a chytal se kmenů a stromů, aby se mohl v běhu zastavit, ale někdy se přímo valil a odíral si ruce, jak se chytal a vzpíral.

Na první skalní terase musel znovu odpočívat. Odevzdal pušku stopaři a s radostí přijal okovanou pevnou hůl. Když sestoupil do údolí a obrátil se k horám, hledal zrakem nedávné bojiště šelem, ale nenašel je. Až teprve když ho stopař upozornil na několik supů, kroužících nad tmavě šedou skálou, tušil, že tam skončí poslední jednání zvířecí tragédie.

Lovci hmyzu a Mr White byli šťastnější. Mr White zachytil několik zajímavých snímků v překrásné horské krajině. Jeho zvědové ho vedli pohodlnějšími stezkami a přivedli ho ke stádu horských koz. Nafilmoval je, jak se pásly a jak odvážně stoupaly po příkrých stěnách.

Mr White si však nejvíce vážil dvou záběrů. Na jednom zachytil hrající si kůzlata a na druhém orlici, jak přináší svíjejícího se hada jako pochoutku svým mláďatům, vrtícím se netrpělivě v hnízdě, nepořádně spleteném z haluzí a trávy.

Takové záběry nadchnou nejen přírodopisce, nýbrž všecky přátele přírody. Mr White si vůbec nejvýše cenil rodinné záběry, neboť tvrdil:

„Jen v rodině projevují všichni tvorové své nejlepší vlastnosti. I dravec či šelma projevují vůči své rodině něhu a i nejnižší tvor brání své potomstvo až k sebeobětování.“

Při sestupu potvrdila malá příhoda dobré mínění Mr Whita o rodinné soudržnosti. Filmař Mr Karigan našel roztomilé plavé koťátko, dřímající na plochém kameni. Mr Karigan byl velký milovník plavých koček a opuštěného koťátka se mu zželelo:

„Ubohý sirotečku, ujmu se tě. Stejně jsem si chtěl z Afriky přivézt něco živého domů.“

„Ubohý siroteček“, vyrušený ze sladké dřímoty, nejdříve jen zamžoural ospalýma očkama. A když po něm Mr Karigan sáhl, mávl „siroteček“ pacičkou.

„Ach, tys nějaký čiperný chlapík,“ pravil Mr Karigan a směje se uchopil koťátko za hřbet. Ale v mžiku je zase pustil. Koťátko zamňoukalo. Vtom spadlo cosi velmi pohněvaného na hlavu samaritána, jehož srdce ještě bilo soustrastí, ale jehož obě paže se snažily strhnout s hlavy zuřivce, který prskal a zatínal drápy do skrání a do tváří Mr Karigana.

Nejbližší zvěd udeřil zvíře holí. Teprve potom seskočila plavá kočka na skálu, uchopila kotě za krk a skokem zmizela v křovinách.

Mr Karigan byl tak překvapen a vzápětí tak rozhněván, že se za malým útočníkem rozběhl.

„Nechte toho,“ poroučel Mr White „a dejte si raději hned ošetřit poranění, aby se vám nezanítilo. Divokou kočku nechytíte ani nezkrotíte.“

Lovci zvěře i obrázků nosili v torbách tinktury, náplasti a obvazy. A když Mr White polepil obličej milovníka koček náplastmi, vyfotografoval ho leikou, aby si Mr Karigan přivezl z Afriky něco na památku.

Doktor Lewis, Alan a čtyři černoušci, neboť i Věrný se zúčastnil výpravy, vyšli na lov hmyzu do hor dobře vyzbrojeni. V horách se skrývá a hrozí více překvapení než na stepi a na savaně. Mnohé druhy brouků lze lapit jen v horách, ale lovec hmyzu nesmí také zapomenout na ještěrky a na hady, vyhřívající se na teplých kamenech. Cožpak líní chameleóni s přílbovitými hlavami a dlouhými ocasy nejsou nijak nebezpeční a nepohnou se, ani když se jich lovec dotkne holí. Zato zuby některých skalních ještěrek způsobují nebezpečné rány a krásně zbarvení afričtí hadi patří prý mezi nejjedovatější plazy.

O bezpečnost bělochů se starali černouškové. Kráčeli vpředu a postřehli každé hnutí v křoví nebo v trávě.

Věrný střežil bělochy, kteří při honbě za pestrými motýly často zapomínali na opatrnost.

Po úspěšném lovu odpočívali všichni u bystřiny, jež se odvážně spustila ze skály do údolí. Dvě třetiny cesty mohla sice běžet po příkré skalní stěně, avšak v poslední třetině musela skočit, třikrát se roztříštit na hladkých prazích a pak, roztřepena vějířovitě v praménky, stékala ve šňůrkách, lesknoucích se jako stříbrně niti, do zastíněné studánky pod skálou.

Z přeplněné studánky odtékal čistý potůček. Jeho klikatá cesta údolím byla lemována vyšší a hustší trávou a houštinami křovin.

Malí neposedové dlouho neodpočívali. Byli by rádi prozkoumali údolí a přesvědčili se, zdali okrouhlé houštiny, prorostlé vysokým rákosím, skrývají jezírko anebo bažinu. Nejraději stříleli na ptáky, protože na ně šípy stačily, a velcí ptáci, jako husy, kachny, volavky nebo sluky, stáli vždy za ránu.

Doktor Lewis se radil s Alanem, jestli by při dnešní večeři nebylo nejvhodnější oznámit americkým milionářům, že je s Alanem chtějí opustit. Bude ovšem nutné rozejít se v dobrém. Vždyť spolu prožili dobré i zlé časy, a na příhodu v Umiru se již zapomínalo.

„Byl bych nevděčník, kdybych odešel bez svolení svých dobrodinců,“ pravil Alan. Avšak nedořekl, co by chtěl udělat, nýbrž vyskočil, stejně jako doktor.

„Rychle na skálu!“ vykřikl Věrný a uchopil Alanovu pušku

Alan s doktorem se neptali, co se děje. Několika skoky se octli na útesu. Když se ohlédli, spatřili velikého nosorožce. Hnal se přímo k nim.

Třeskly dvě rány. Broky odskočily jako kroupy od tvrdé kůže nosorožce. Zvíře, poděšené, dvěma blesky a hromobitím v úzkém údolí, před studánkou zahnulo a hnalo se k západu.

Kde byl Věrný?

Ležel za balvanem a třel si tvář i pravé rameno.

„Jaký hrdina!“ zvolal doktor s obdivem. „Nejen že nás Věrný včas varoval, nýbrž sám se odvážil k výstřelu z pušky, které se až dosud bál!“

Tři černi nezbedové se přiloudali zahanbeni. Vždyť to oni probudili nosorožce hovícího si v močálu a bezděčně ho nadehnali do ležení. Ale Alan ani doktor jim nic nevyčítali. Lovec musí být v Africe vždycky připraven na nebezpečí.

Nikdo z lovců hmyzu nebyl tak bojovný, aby běžel po stopě nosorožce, naopak všichni byli rádi, že zmizel.

KAPITOLA XXVII

Návrat k moři

Doktor Lewis a Alan se vrátili do tábora jako poslední. Ačkoli se rychle umyli a převlékli, přišli k večeři do jídelny, když už ostatní seděli kolem prostřeného stolu.

Bílé ubrusy, mnoho svící, sklo, lesklé příbory a čerstvé květiny svědčily, že dnešní večeře bude slavnostní. K večeři byl pozván i náčelník karavany Musga. Mr Black mu po večeři připil na zdraví a vyslovil mu pochvalné uznání za vzornou organizaci i ochranu výpravy. Mr Musga zářil pýchou a radostí. Mr Black se potom obrátil ke všem stolovníkům.

„Pánové a přátelé! Dnes večeříme společně ve stanu naposledy, neboť jsme se s přítelem Whitem dohodli, že zanecháme lovů a vlakem odjedeme do Mombasy, kde počkáme na návrat Mr Musgy a odkud odešleme parníkem své úlovky do Ameriky.“

Nikdo neprojevil údiv. Překvapeni měli být jen doktor Lewis a Alan. Ale když ochotně souhlasili, promluvil také Mr White:

„Je přirozené, že rychlý návrat do Mombasy nejvíce těší vás, milý mladý příteli, a jsem přesvědčen, že uznáte naši dobrou vůli a zapomenete na překážky, jež zdržovaly náš zpáteční pochod.“

„Vážení pánové, nikdy vám nemohu dostatečně oplatit všecku vaši péči a laskavost, jimiž jste mě, cizince, zahrnovali. A také nikdy nezapomenu na vaši šlechetnost a velkomyslnost,“ pravil Alan dojatě.

Alanova slova oběma milionářům lichotila. Potřásali mu pravicí a ujišťoval ho, že byl podpory hoden, a upřímně ho zvali do Chicaga, kde mu prý připraví mnoho zábavy.

„S vámi se neloučíme, doktore,“ pravil Mr Black. „Vy přece s námi ještě navštívíte Indii, kde ulovíte mnoho vzácného hmyzu?“

„Děkuji za pozvání, pánové,“ odpověděl doktor Lewis. „Má dovolená však brzy skončí, a mimoto smím cestovat jen tam, kam mne ústav pošle.“

„Sám požádám váš ústav telegraficky o souhlas k další cestě,“ pravil Mr Black hrdě, ale doktor Lewis se jen potají usmál.

Večeře se protáhla. Lovci vzpomínali na různá dobrodružství a zážitky.

Celý druhý den se vozy probíjely pohořím k řece Nsovo, po jejímž pravém břehu vedla trať.

Náhle se vynořila otázka, která měla být zodpovězena již dávno: Co se stane se čtyřmi Pygmeji?

„Co podniknete?“ otázal se doktor Lewis Alana.

„Jestliže mi půjčíte dost peněz, vezmu je s sebou domů,“ odpověděl Alan. „Poznali již příliš mnoho ze života civilizovaných lidí a nebyli by v divočině již nikdy šťastni. Měl jsem je poslat zpátky hned, když jsem našel váš tábor. Od té doby jsem již často zaslechl, jak si chlapci špitali s Věrným, že prý nikdy nesmí opustit Njova a musí ho ochraňovat. Jak bych tedy mohl zarmoutit své nejvěrnější přátele a opustit je, když jsou tak daleko od domova? Tatínek se o ně jistě postará a uvitá je s radostí, až mu budu vypravovat o jejich oddanosti.“

Při Alanově vzpomínce na tatínka doktor Lewis pocítil výčitky svědomí, neboť to byl on, kdo Alanovi vnukl víru ve šťastné shledání s otcem. Jaký zármutek a jaké bolestné zklamání jinocha čeká, jestliže jeho otec je již pohřben?

Konečně dospěla výprava k železniční stanici. Doktor s Alanem se rozloučili s Mr Musgou a s jeho průvodci velmi srdečně. A když doktor vtiskl do Musgovy dlaně zvláště štědrou odměnu, vůdce karavany krátce, ale srdečně poděkoval: „Až se, pane, opět vrátíte do Afriky, povede vás a bude o vás pečovat jako o oči v hlavě zase jenom Musga, i kdybyste šel až na konec světa. Musga na vás nezapomene.“

Také zvědové a stopaři se tlačili, aby mohli doktorovi a Alanovi stisknout ruce na rozloučenou.

Běloši se usadili v pohodlném voze s vnitřním uspokojením. Teď už pocestují bezpečně a pohodlně.

Američanům, zvyklým na stokilometrovou rychlost vlaku, se zdálo, že se zdejší vláček plazí jako hlemýžď. Zato doktor s Alanem se rozhlíželi po utěšené krajině spokojeně.

Stanice byly od sebe velmi vzdálené. Mezi rozsáhlými skladišti se skromně krčily úřední budovy. Svědčilo to o tom, že zdejší dráha slouží především dopravě zboží. Četné odbočky od hlavní trati zasahovaly jako velká chapadla daleko do okolní krajiny, aby i tu sbírali místní bohatství.

Od Viktoriina jezera prochází trať v délce skoro šesti set kilometrů hornatou krajinou, takže se zrakům cestujících nabízejí pohledy na divoký a půvabný kraj.

Za stanicí Eldoretem upozornil doktor Lewis Alana na druhou nejvyšší africkou horu Mount Kenye, jež se daleko na obzoru zdvíhala do výše 5199 metrů, a jež dala jméno veliké oblasti. Bližší hora jménem Mount Kinangop brzy zakryla daleký rozhled.

Osad stále přibývalo, neboť velké řeky protékající úrodnou krajinou přispívaly k rozkvětu zemědělství. Dnes dojede vlak jen do Nairobi, sídelního města vlády, kde všichni cestující přenocují.

Věrný a černoušci prožili v železničním vagóně den a noc jako ptáci uzavření v kleci. Nereptali, ale byli, chudáci, celí vyjevení.

KAPITOLA XXVIII

Doktorovo nesnadné, ale radostné poselství

Ačkoli keňské Nairobi leží v krásné lesní krajině, pilně obdělávané a dobře zavlažované, přece americké lovce nelákalo. A tak již příštího dne odjížděli do Mombasy. A doktor Lewis s Alanem pospíchali k moři tím spíše. Vždyť odtamtud Alan snadno dospěje domů.

Cestování z Nairobi do Mombasy bylo rychlé a zajímavé. Stanice byly hojnější, a nadto se Alan mohl pohodlně podivovat ohromné horské skupině na východě, v níž kralovala nejvyšší africká hora Kilimandžáro (Uhuru).

V Mombase bylo hotelů na vybranou. Všichni naši cestující našli útočiště v hotelu L’Europe, kde byli velmi vlídně uvítáni. Pánové Black a White zde bydleli, než se vydali s karavanou Mr Musgy na lovy do nitra Ugandy.

Oba milionáři se setkávali s doktorem a Alanem jen u oběda a večeře. Černouškové s Věrným hodiny vysedávali ve stínu kokosových palem na břehu moře, jemuž se nemohli vynadivit. Když poprvé spatřili na vodě plovoucí bílé nebo černé paláce, z jejichž komínů se valil dým, utíkali od břehu a skrývali se za stromy.

Mr Black a Mr White nepospíchali. Stejně museli čekat na karavanu, a mimoto parník, který by je dopravil z Mombasy do Bombaje (Mumbaí), nebyl dosud ohlášen.

Doktor Lewis neopouštěl Alana ani na hodinu. Obstaral v dopravní kanceláři jízdenky na parník Minerva, který vykonává cestu do Lourenço Marquesu za deset dnů. A tak se Alan naposledy rozloučil s Američany a znovu jim poděkoval za jejich vlídné přijetí. Doktor Lewis ho vyprovodil až na palubu.

Táhlé zvonění upozornilo hosty, aby odešli z paluby. Ale doktor Lewis jako by neslyšel. A když se loď zavrtěla jako kachna a chuchvalce dýmu vyrazily z komínů, smál se Alanovu leknutí, že promeškal poslední chvilku k odchodu.

„Nelekejte se, mládenče, zmeškal jsem úmyslně,“ pravil. „Doprovodím vás na kousek cesty. Rád bych viděl Lourenço Marques. Jakpak se asi daří vašim černouškům v těsné kajutě. Musíte je brzo vyvést na palubu jako kvočna kuřata.“

Bylo by nesnadné vylíčit, co prožívali Kim, Ber, Ley a Věrný, když vstupovali na parník a potom do malé kajuty. Bylo jim asi jako dětem, které poprvé vstupují do velkého chrámu, nebo jako nezkušeným lidem, jejichž kroky pobízí zvědavost a zdržuje bázeň. Malí lovci však šli statečně. Vždyť je vedli Njovo a laskavý vousatý doktor, a tak se nebáli. A pak, kdo by chránil bílé muže, kdyby oni nešli s nimi?

Doktor Lewis doprovodil Alana a jeho společníky v Laurenço Marquesu až na nábřeží, ba vstoupil s nimi i do vlaku. Teprve tam prohlásil, že na loučení bude nejvhodnější doba až v Kimberley.

Vlak vjel do kimberleyského nádraží teprve druhého dne k poledni. Na nádraží i v ulicích města se hemžilo množství lidí, většinou dělníků. Ani v Kimberley se doktor Lewis nevzdal velení. Najal taxíky a poručil šoférům, aby je dovezli do nejlepšího hotelu.

Alan se tomuto zdržování bránil. Již na cestě projevoval netrpělivost a počítal minuty, neboť nikdy v životě tak netoužil po otci, jako nyní, když ho auto mohlo dovézt za deset minut do rodné vily, na místo na světě mu nejdražší.

„Milý mládenče,“ řekl doktor Lewis vážně, „až do Kimberley jsem jel proto, abych zabránil vašemu náhlému a nebezpečnému vpádu do rodného domu. Vypravoval jste mi, že váš otec je starý a že vás nesmírně miluje. Jistě nepochybujete, že vás usilovně hledal a že ubíhající čas odnášel z jeho srdce naději, jako proud řeky odnáší půdu z podemletého břehu. Dovedete si představit, co by se mu mohlo přihodit, kdybyste náhle padl svému otci do náruče? Nejen veliký bol, nýbrž také veliká radost zabíjí. Proto teď navštivte své černé přátele v jejich pokoji a odpovídejte na jejich otázky. Mně pak dopřejte dost času, abych vašeho otce připravil na shledání.“

Alan uznal doktorovu moudrost a slíbil mu, že poslechne. Zároveň však doktora prosil, aby si pospíšil.

Doktor Lewis vyšel z pokoje s úsměvem na rtech. Ale vynucený úsměv rychle zmizel, když se do jeho mysli vrátily obavy. Je Alanův otec dosud živ? Je zdráv? Neopustil Kimberley a nebloudí po světě a nehledá stopu po synovi?

Jak by mohl potěšit a uklidnit Alana, kdyby našel vilu prázdnou anebo přinesl zprávu o smrti jeho otce? Zklamaný jinoch by si zoufal a život by pro něho ztratil smysl.

Taxík ujížděl až příliš rychle. A tak než mohl doktor domyslet všecky možnosti, auto zastavilo před vchodem do krásné zahrady.

„Počkejte tu na mne,“ řekl doktor Lewis šoférovi a vešel do zahrady. Nikdo mu nevyšel vstříc, nikdo ho neuvítal ani na bílých schodech. Až teprve když vstoupil do šeré a chladné haly, vyskočil z lenošky černý sluha a ospale mžouraje se doktora tázal, koho hledá a co si přeje.

„Hledám tvého pána,“ odpověděl doktor. „Je doma?“

„Mr Stránský nepřijímá návštěvy, pane,“ odpověděl černoch.

„Je snad Mr Stránský nemocný?“ otázal se doktor Lewis v napjatém očekávání.

„Doktor říká, že ano,“ sdělil hostu černoch a popošel ke dveřím, dávaje tak najevo, aby návštěvník odešel. Ale v doktorovi se zmýlil.

„Řekni pánovi,“ poroučel doktor Lewis, „že muž, jehož jméno je na této navštívence, přináší důležité zprávy. Jdi hned!“

Z černocha rázem spadla ospalost. Věděl, že není radno přít se s bílými muži, když zvyšují hlasy a poroučejí. Proto přijal navštívenku a pospíchal po bílých schodech do patra.

Doktor usedl do proutěného křesla a rozhlédl se kolem. Až na malý stůl, lenošky a lehátka byla hala prázdná. Avšak krásný koberec na podlaze, květiny v rozích a lehké záclony na vysokých oknech se staženými žaluziemi dodávaly místnosti ráz milé útulnosti. Krásné zábradlí širokého schodiště a pěkné schody prozrazovaly bohatství a vkus.

Černý sluha se brzy vrátil.

„Můj pán prosí, abyste ho ráčil navštívit,“ pravil sluha obřadně a předcházeje hosta otevřel dveře do velkého pokoje. Uprostřed místnosti stál Mr Stránský a uvítal nenadálého návštěvníka.

„Vítám vás, doktore,“ řekl lehce se ukláněje. „Prokažte mi tu čest a posaďte se. Dnes je teplý den. Mohu vám nabídnout občerstvení?“

Doktor Lewis odevzdal klobouk i hůl černochovi a opětuje poklonu Mr Stránskému, usedl do lenošky, kterou hostitel posunul blíže k psacímu stolu, u něhož patrně dosud seděl.

„Jak jste, pane, z mé navštívenky poznal, jsem členem Učené společnosti ve Philadelphii,“ pravil doktor, s díky odmítaje nabízené cigarety. „Jsem však také horlivý sběratel hmyzu a často cestuji.“

Mr Stránský se znovu lehce uklonil a odklepávaje cigaretu do popelníku, řekl zdvořile:

„Těší mne, Mr Lewisi, že vás poznávám. Jsem vám k službám, ovšem značně omezeným, neboť jsem se vzdal veřejného života a zřídka vycházím z domova. O hmyzu mnoho nevím,“ dodal na omluvu.

„Promiňte, Mr Stránský, nepřišel jsem vás obtěžovat,“ pravil doktor Lewis. „Na svých dalekých cestách jsem se setkal s mnoha různými lidmi a tak jsem se také dověděl o vašem neštěstí. Odpusťte, že se nešetrně dotýkám bolestné rány. Odhodlal jsem se však k tomu v naději, že bych snad mohl zmírnit váš zármutek.“

„Doktore!“ zvolal Mr Stránský vzrušeně a prudce vstal. „Vy jste něco zaslechl o mém Alanovi? Mluvte, prosím vás, kdo a kde se o něm zmínil!“

„Uklidněte se, Mr Stránský,“ řekl doktor Lewis klidně, „mé zprávy nejsou dost určité. Na svých toulkách ve střední Africe, v kraji severně od Viktoriina jezera, jsem se setkal s americkou loveckou společností. Tam jsem se dověděl, že jakýsi mladík u ní našel načas pohostinství a že vypravoval, že se zřítil s havarujícím letadlem do pralesů. Když jsem se vrátil do Nairobi a náhodou jsem si přečetl ve starých novinách vaše vyzvání, že pátráte po letadle, které tajně odletělo z Kimberley na sever, a že slibujete velkou odměnu každému, kdo by vám mohl podat zprávy o jinochovi, řekl jsem si…“

„Doktore, chci teď vědět jen jedno. Je zmíněný jinoch dosud u oné lovecké výpravy? Setkal jste se s ním?“ ptal se Mr Stránský a bezděky tiskl doktorovi ruce.

„Bohužel ne,“ odpověděl doktor Lewis. „Lovecká výprava se vydala k severu, zatímco jinoch cestoval v průvodu čtyř černochů k jihovýchodu.“

„Díky, tisíceré díky, doktore! Slíbená odměna vás nemine. Ještě dnes se vydám letadlem na cestu,“ zvolal Mr Stránský a rozčileně přecházel pokojem.

„Nechci odměnu,“ prohlásil doktor vážně, „a varuji vás, abyste nespěchal. Kdoví, zda byste se nedal po nepravé stopě. Zdánlivé shody — zřícené letadlo ve středu Afriky a mladý trosečník — jsou nespolehlivé stopy. Směrem z jižní Afriky na sever létá dosti strojů, a mezi cestujícími jsou také jinoši, a proto radím k opatrnosti. Kromě toho mám ještě jednu zprávu. Na parníku Minerva, na němž jsem se plavil z Mombasy na jih, jsem na dolní palubě několikrát viděl mladého bílého muže, který rozmlouval s černošskými dětmi. Nenašel jsem však příležitost, abych s ním promluvil. V Lourenço Marquesu mi zmizel v davu a již jsem ho nespatřil. Teprve na cestě do Pretorie jsem popustil uzdu své fantazii, a srovnávaje zprávy lovecké společnosti o čtyřech malých černoušcích a o bílém jinochovi, jsem začal litovat, že jsem se s oním mladým mužem na lodi blíže neseznámil.“

Prudce přecházející Mr Stránský se náhle zastavil.

Chvilku pátravě pohlížel do doktorova obličeje a potom, přistoupiv rázně k němu, mu položil ruku na rameno.

„Mr Lewisi, tuším, že jste lékař,“ pravil chvějícím se hlasem, „a že mi podáváte lék po kapkách. Ale nepodařilo se vám mě oklamat. Nepřijel jste do Kimberley chytat hmyz a nenavštívil jste mne také jen proto, abyste mně podal kusé zprávy o mém Alanovi. Víte mnohem více, než jste mi řekl. Nemůžete být nešťastným poslem, protože vaše zprávy nejsou beznadějné. Nuže, řekněte mi jako muž muži. Je Alan živ?“

„Je živ a je zde,“ odpověděl doktor, ale hned litoval svých slov.

Mr Stránský zavrávoral a doktor Lewis ho jen taktak zachytil. Usadil ho do lenošky a podal mu sklenici vody, kterou již dávno přinesl černý sluha spolu s lahví vína.

Mr Stránský se zhluboka napil a šeptem opakoval:

„Je živ a je zde. Proč nepospíchá, aby mne objal?“

„Protože jsem mu to nedovolil.“ odpověděl doktor. „Ani netušíte, kolik pravdy a lži jsem musel pro vás namíchat, Mr Stránský, abyste snesl dobré zprávy. Váš syn po vás touží, nesmíme ho tedy déle trápit. Připravte se, prosím, za chvilku vám ho přivedu.“

„Pojedu s vámi.“ vybuchl Mr Stránský a již zvonil.

„Ne! Hotel není vhodné místo pro takové shledání. Jak je krátká čtvrthodinka proti tolika měsícům čekání. Přinuťte se ke klidu!“

Doktor Lewis rychle vyšel a oddechl si teprve v zahradě. Však také vykonal pernou prácí. Vše ostatní ať si vyřídí ti měkcí a citoví Češi mezi sebou!

Alan skočil do auta a čtyři černoušci, na něž bílí páni v tom vzrušení zapomněli, klusali za nimi.

Otec a syn se setkali u vchodu do zahrady. Doktor Lewis zaplatil taxikáři a šel naproti černouškům, jejichž klus vzbudil pozornost obyvatel a byl provázen výkřiky údivu.

Večeřelo se ve vzdušné zahradní besídce, svátečně upravené a osvětlené. Dnes chtěli být otec a syn jen s doktorem sami, neboť si měli mnoho co vyprávět.

Pravá uvítací hostina, k níž musí Mr Stránský pozvat všecky přátele a známé, bude později.

Alan seděl otci po levici, kdežto doktor po pravici. Jedli málo a snad ani nevěděli, co jim služebníci předkládají.

U vedlejšího stolečku hodovali Kim, Ber a Ley. Seděli na koberci, protože všecky židle a lenošky byly pro ně příliš vysoké. Plné mísy jim přinášel Věrný. Jakmile se však zhostil této úlohy, postavil se za židli Njova a podával mu talíře a sklenice sám, aniž se ohlížel na pohoršení domácích služebníků.

Alan s otcem dojednal, že pro všecky černoušky najde zaměstnání. Trpaslíci si ovšem vymínili, že to bude v blízkosti zbožňovaného Njova. Nic jiného by je netěšilo. Všemohoucí Waka a všichni Tiki-Tikiové jim poručili, aby ochraňovali bílého jinocha. A proto ho budou ochraňovat až do posledního svého dechu. Město a spousty lidí, shon a hluk je sice omamovaly, nemohly však změnit jejich city a překážet jim v životním úkolu. Dokud budou u svého Njova, budou všude šťastni.

Když Mr Stránský pozdvihl sklenici, aby především připil na doktorovo zdraví, Mr Lewis se rozhorlil a zvolal:

„Doktor, doktor, všecko udělal doktor. Prosím vás, už ho nechte na pokoji, nebo uteče, ačkoli se mu tu náramně líbí.“

„Nikdy vás odtud nepustíme,“ vyhrožovali otec se synem doktorovi současně.

„Oho, oho, a co mí motýli a brouci? Musím s nimi přece domů.“

„Až někdy jindy, doktore,“ zvolal vesele Mr Stránský. „Césare, ještě jednu láhev k ledu!“

Druhý den odnesl Mr Stránský zachráněné diamanty do kanceláře Společnosti. A protože zásilka byla pojištěna, byla Společnost poškozena jen ztrátou letadla, které bude ještě dlouho a dlouho trpaslíky uctíváno jako sídlo šlechetného jinocha Njova, posla všemohoucího Waky, dárce všeho dobra, jemuž budiž vzdána chvála!