Jiří Janoš

Tajemný nindža

1. NEZDAŘENÁ VÝPRAVA

Všude vládlo naprosté ticho. Byla temná, zamračená noc, třetí den druhého měsíce.

„Stůj, tady v křoví se někdo skrývá!“ zašeptal vytáhlý mladík svému společníkovi a naznačil mu rukou, aby se zastavil.

Oba muži nepohnutě čekali a snažili se zachytit nějaký podezřelý zvuk. Mladší z nich, který byl více vpředu, se náhle otočil a mrštil dva krátké špičaté šurikeny do hustého křoví u nedaleké pobořené zídky. Ozvalo se slabé, zoufalé zapištění.

„To se ti tedy opravdu povedlo,“ řekl druhý muž. „Ulovil jsi polního králíka. Myslím, že by sis měl svou ostražitost šetřit pro chvíle, až budeme na hradě. Tam to bude horší než tady. Sám jsi po návratu z minulé cesty říkal, že tato svatyně je již několik let opuštěná.“

Mladík neodpovídal a stále ostražitě naslouchal.

„Jsem přesvědčen, že jsem nezasáhl jen králíka. Ale musil to být někdo opravdu dokonale vycvičený, protože se mu nějak podařilo zmizet. Teď tady v okolí už opravdu nikdo není.“

„Co si zas vymýšlíš, Matao? Uvědom si, že za splnění našeho úkolu odpovídám já. Jsem čúnin1 a ty jen obyčejný genin.“

Mladík, oslovený svým druhem jako Matao, neodpovídal. Pokračoval v chůzi úzkou, sotva znatelnou stezkou zahradou svatyně Urjú-džindža zvolna dolů k břehům řeky Čikumy. Před několika dny zde byl již jednou sám. Tehdy měl za úkol pouze obhlédnout okolí a připravit dnešní výpravu. Její cíl byl zcela jasný: proniknout tajně na hrad Kaizudžó2 a zbavit se tamějšího hradního pána Gódžúa z rodu Avanoja.

Mataovi bylo teprve sedmnáct let, ale od útlého dětství projevoval při nindžovském výcviku mimořádné nadání. Dnešní výpravu vedl o deset let starší nindža Iribe, který byl v mnoha směrech jeho pravým opakem. Chyběla mu potřebná obratnost a několikrát se u něj projevily i nedostatky ve vytrvalosti a houževnatosti. Jeho otec však patřil ve vesnici nindžů Uehara pod horou Naeba k vyšším náčelníkům, a proto i Iribe byl řazen mezi čúniny.

Nindžové opatrně rozhrnuli husté křoví a stanuli na písčitém břehu Čikumy. Po nedávném jarním tání se proudy kalných vod prudce valily širokým říčním korytem. Začal vanout silnější vítr, takže se husté mraky trochu protrhaly a oba muži uviděli na druhém břehu řeky majestátní obrysy hradu Kaizudžó.

Matao rychle poodešel několik kroků stranou. Pod velkým balvanem si tam při minulé cestě připravil skrýš, do níž uložil dvě plovací vesty. Nyní je opět vyňal, jednu si oblékl a druhou podal Iribemu. Pak se oba bez dlouhého rozmýšlení vrhli do vln Čikumy.

Plovací vesty byly ušity z koňské kůže a byly naplněny čtyřmi vzduchovými polštáři. Dva díly měl každý z nich po stranách, jeden byl vzadu a na jednom rozkročmo seděli. Jako vesla použili dlouhé bambusové tyče, které uřízli na břehu řeky.

Cesta přes řeku nebyla ani s plovacími vestami jednoduchá. V dravém proudu pluly četné ulámané větve i celé kmeny stromů. Oba nindžové se ale s úspěchem vyhýbali všem nebezpečným nástrahám a zanedlouho stáli na druhém břehu řeky. Přímo nad nimi se vypínaly vnější hradby Kaizudžó.

„Proti původnímu plánu máme trochu zpoždění,“ řekl tiše Matao svému společníkovi, když z hradní zvonice zaslechli osm úderů zvonu.

„Do rozednění je ještě daleko. Věřím, že se nám všechno podaří. Pokud se ještě nedomluvíme jinak, sejdeme se pak opět zde na tomto místě,“ odpověděl Iribe.

Oba muži uložili plovací vesty do křoví a z kapes svých promočených kimon vylovili masívní kovové náramky tekagi, ze kterých vyčnívaly čtyři dlouhé hřeby. Nasadili si je na ruce a na nohou si podobně upevnili stoupací železné hřebeny suberidome. Pak se bez dalšího otálení mrštně pustili do výstupu na hradby. Černá barva jejich kimon splynula s temným zdivem a za několik málo okamžiků by jen velmi bedlivý pozorovatel mohl spatřit dva temné stíny překračující vrcholek hradeb a spouštějící se dolů na hradní nádvoří. Pouze tenké proužky vody z mokrých kimon, stékající dosud po zdivu, vydávaly svědectví o jejich přítomnosti.

„To hlavní máme za sebou. Nyní se musíme jen opatrně spustit o patro níž. Snad tam najdeme ložnici hradního pána,“ sdělil neslyšným otevíráním úst Matao Iribemu poté, co se oba protáhli úzkým okenním otvorem ze střechy do nejvyššího patra hradní budovy. Při své předchozí výpravě ke Kaizudžó byl převlečen za kejklíře s opičkami. Snažil se dostat dovnitř na hrad, a i když se mu to nepodařilo, navázal alespoň řeč s jedním sluhou a nenápadně se od něj dozvěděl některé důležité údaje o tom, jak to uvnitř hradu vypadá.

Matao a Iribe obezřetně sestupovali po strmém dřevěném schodišti. I zde se projevilo jejich mistrovství. Překonali tuto překážku zcela neslyšně. Ani jediné sebemenší zavrzání neprozrazoval, že je v hradních prostorách někdo cizí.

Po sestupu do nižšího patra se oba nindžové ocitli ve velké prostorné hale, z níž vycházely čtyři dlouhé chodby. Byla to místnost bez oken, a proto tam panovala téměř naprostá tma. Cvičené oči Mataa a Iribeho se však i zde dokázaly orientovat a najít velkou čínskou vázu, která stála vedle ústí jedné z chodeb. Podle zpráv, které získal Matao, to měla být chodba vedoucí k ložnici hradního pána.

Iribe kývl na Mataa, aby mu tak naznačil, že může pokračovat v cestě. Matao se však stále nehýbal. Zdálo se mu totiž, že právě na konci chodby, kterou se měli vydat, zaslechl jakýsi podezřelý zvuk. Stál se zatajeným dechem a vpíjel se očima do neproniknutelné tmy. Teprve když jej Iribe opětovně vybídl, pustil se zvolna vpřed. Oba muži si sňali ze zad meče a připravili se na případné střetnutí s nepřítelem. Meče nindžů byly poněkud kratší než ty, jichž užívali ostatní samurajové. Jejich pochva byla na otevřeném konci vybavena velmi dlouhou šňůrou himo.

Matao, který šel jako první, vzal nyní volný konec této šňůry do zubů a zároveň pravou rukou povytáhl meč z pochvy. Tu nyní pomocí pravé ruky a šňůry himo udržoval před sebou ve vodorovné poloze. Kdyby se před ním ve tmě neočekávaně objevil sebelépe maskovaný nepřítel nebo jiná překážka, špičkou pochvy by do něj musil narazit. Tehdy by okamžitě nechal pochvu spadnout na zem a sám by měl ihned v ruce meč připravený k boji.

Matao, sledován Iribem, zvolna postupoval chodbou. Na žádnou překážku však nenarazili. V místě, kde se chodba opět lomila, měly být dveře do Gódžúovy ložnice. Oba muži se zastavili a se zatajeným dechem naslouchali. Nikde se nic nehýbalo, jen z dálky bylo slyšet jakýsi šramot a pištění. Nepochybně myši.

Matao přistoupil ke dveřím a polehoučku je začal otvírat. Když byl otvor tak velký, aby se jím mohl protáhnout, opět se na chvíli zastavil. Zadržel dech, ale nezaslechl nic, co by budilo podezření. Hlavně aby to byla opravdu ložnice hradního pána, pomyslil si. Opatrně se začal protahovat otvorem do místnosti.

V té chvíli ucítil, jako by se mu dole kolem nohou omotal jakýsi podivný had. Následovalo prudké trhnutí, které mu podrazilo nohy, a Matao padal k zemi…

Tak to tedy přece jen byla léčka, blesklo mu ještě hlavou. Kdosi na mne musil čekat u dveří se šňůrou nataženou nízko nad zemí. Tak snadno jsem se stal jejich obětí… Další úvahy přerušil tupý úder do zátylku. Mataovo vědomí obestřela černá tma.

„Rychle, tudy, za mnou,“ zaslechl Matao jako ve snu, když opět pomalu přicházel k vědomí. Hlava jej silně bolela. Přestože ležel omráčen na zemi jen krátkou chvíli, nemohl si nyní vůbec uvědomit, co se vlastně stalo.

„Tak si pospěš,“ stával se šepot naléhavější. „Mně můžeš důvěřovat. Jsem také Gódžúův nepřítel.“

Matao se pokusil postavit na nohy, a přestože se celý trochu chvěl, podařilo se mu to. V místnosti byla téměř úplná tma, ale byl již nyní schopen rozeznávat okolí kolem sebe. Na zemi ležel tváří dolů nehybný muž, podle oblečení nejspíš jeden z hradních sluhů. Jeho kimono bylo na zádech silně zakrvácené. Dveře na chodbu zůstaly dosud pootevřené, ale po Iribem nebylo nikde ani stopy. Místnost zela prázdnotou – zcela jistě nešlo o ložnici hradního pána. Zato uprostřed stál vysoký štíhlý muž v černém oblečení a s nindžovským šátkem zukin přes ústa. Matao jej nikdy dříve neviděl.

„V pořádku?“ otázal se tajemný muž.

Aniž by čekal na odpověď, vyšel na chodbu, ostražitě se rozhlédl a pak kývl na Mataa. Ten ho následoval.

Bylo vidět, že muž v černém se na hradě vyzná jako doma. Vedl Mataa několik kroků chodbou. Pak se zastavil a prudce zatlačil na jeden díl dřevěné stěny. Ten se pootočil a objevila se úzká šachta, svažující se po spirále strmě dolů. Matao do ní vstoupil jako první.

„Nemusíš se bát, klidně se pusť dolů,“ vybídl jej jeho průvodce. Matao uposlechl a za několik okamžiků hladce přistál venku v hradním příkopu. Vyústění bylo dokonale kryto vysokou trávou a bujně rostoucím rákosem.

Sotva se Matao zvedl, objevil se v otvoru muž v černém. Pátravě se na mladého nindžu z Uehary zadíval a potichu řekl:

„Dnes se ti úkol nepovedl, ale nic si z toho nedělej. Gódžú je ostražitý a jeho špehové jej na váš příchod připravili. Naštěstí jsem zde já a se mnou to tak snadné mít nebude. Mým cílem je ale více než pouhá smrt jednoho člověka. A teď už hleď rychle zmizet za hradbami, dřív než vypukne poplach.“

Matao se hluboce uklonil. „Nevím, jak vám mám vyjádřit svou vděčnost. Chápu, že je to nezdvořilé, ale smím se vás otázat, zda stojíte také na straně pána Kenšina?“

Muž se trochu zachmuřil a úsečně odpověděl:

„Jestli ti mohu radit, nelam si hlavu s tím, kdo jsem a na čí straně stojím. Jsi mladý a nemáš mnoho zkušeností. Přesto se mi líbíš. Jestliže budeš někdy něco potřebovat, přijď k opuštěné svatyni Urjú-džindža na druhém břehu Čikumy. Nemusíš se o nic starat, sám si tě tam najdu.“ Nindža se na chvíli odmlčel a pak s úsměvem dodal: „Pokud se tam ale budeš chtít cvičit v házení šurikenem, spokoj se příště opravdu jen s králíky.“

Tak to tedy bylo, pomyslil si Matao. Byl to tento muž, kterého jsem zasáhl svým šurikenem. Upadl do rozpaků a nevěděl, co by měl říci.

„Nemusíš se omlouvat,“ předešel jej muž v černém. „Nezpůsobil jsi mi žádné zranění. Ale přesvědčil jsem se, že jsi opravdu dobrý nindža. Už dlouho se mi nestalo, že by někdo proti mé vůli vypátral mou přítomnost.“

Matao se opět uklonil a řekl:

„Ještě jednou vám mnohokrát děkuji. Možná že vaši nabídku někdy využiji.“

Matao již odcházel, když na něj muž v černém ještě jednou zavolal:

„Dám ti dobrou radu. Měj se na pozoru před svým společníkem, se kterým jsi sem přišel. Nevím, jestli je to zrádce, ale odvahy mnoho nemá. Staral se jen o to, aby si zachránil svůj život.“

Matao jen mlčky kývl. Přeběhl rychle volný prostor, který jej dělil od hradeb, a mrštně začal stoupat vzhůru. Když byl na vrcholku, podíval se ještě letmo k místu, kde zel otvor hradní šachty. Tajemný nindža tam však již nestál…

2. SOUBOJ NA SKÁLE ČERNÉHO LUŇÁKA

Zpáteční cesta z Kaizudžó do vsi Uehary trvala Iribemu a Mataovi téměř celý den. Iribe se při útěku z hradu bolestivě zranil na pravé noze. Když seskakoval z hradeb, nepodařilo se mu dobře doskočit a zřejmě si vymkl kotník. Celé chodidlo mu oteklo, a proto byl rád, že se nyní mohl při chůzi opírat o mladšího Mataa.

Stezka vedla stále vzhůru do hor. Bylo to jen řídce obydlené území, a proto nebylo třeba, aby se nindžové nějak skrývali. Po východu slunce se obloha brzy vyjasnila a všechno svědčilo o tom, že bude krásný jarní den.

„Náčelník nás asi příliš nepochválí,“ řekl Iribe Mataovi krátce poté, co se jim Kaizudžó ztratilo z dohledu. „Musíme mu říci, že sem bude nutné vyslat větší počet nindžů. Nikdy bych nevěřil, že Gódžú celý hrad tak dobře hlídá a že má i své nindži. Měl jsem o tebe opravdu velký strach, když jsem viděl, jak ses v té místnosti, kde měla být Gódžúova ložnice, dostal do léčky. Ani jsi mi vlastně nevysvětlil, co se tam vlastně s tebou dělo.“

„Bylo to dost zlé,“ začal pomalu Matao. Nevěděl, zda má či nemá Iribemu říci o svém setkání se záhadným nindžou. Pak se rozhodl, že raději o všem pomlčí. „Upadl jsem a někdo mne udeřil do hlavy. Naštěstí se mi ale podařilo rychle vstát a útočníka jsem zasáhl přímo do břicha. Pak už jsem se o nic nestaral a rychle jsem prchal – stejnou cestou, jakou jsme přišli.“

„To se ti opravdu povedlo. Jsi skutečný hrdina,“ odpověděl Iribe. Dokonce se při tom trochu usmál, ale Mataovi bylo zřejmé, že slova chvály nejsou míněna příliš upřímně.

„Co je mi to všechno platné,“ řekl Matao. „Ztratil jsem svou velkou životní příležitost.“

„Jak to myslíš?“

„Náčelník Motooka mi slíbil, že jestli na hradě Kaizudžó uspěji, zařadí mne trvale mezi čúniny. Teď je po všem.“

„Cože?“ vykřikl Iribe. Bylo vidět, že jej tato zpráva nanejvýš pobouřila. „Ty, a povýšit mezi čúniny?“ Pak se ale ovládl a již tišším hlasem dodal: „Ostatně, proč ne. Sám jsem náčelníka několikrát upozorňoval na tvé vynikající schopnosti.“

Oba muži potom zmlkli a zabráni do svých myšlenek pokračovali v cestě vzhůru strmou stezkou k průsmyku pod horou Naeba. Právě ve chvíli, kdy se slunce začalo ztrácet mezi korunami vysokých stromů, zahlédli v dálce před sebou první domky Uehary.

Náčelníkem nindžů v horské vesnici Uehaře byl Hikoši z rodu Motooka. Nedávno začal již svůj druhý šedesátiletý životní cyklus,3 ale málokdo mu tento věk na první pohled hádal. Byl to statný muž vysoké postavy a mezi podřízenými nindži se těšil velké úctě a vážnosti. Uprostřed vesnice obýval dlouhá léta osaměle svůj domek, který byl zařízen velmi jednoduše a ničím se nelišil od ostatních chýší v Uehaře.

„Dobrá, řekni Iribemu, ať vstoupí. Mataa zatím potřebovat nebudu,“ odpověděl Motooka sluhovi, který mu pozdě večer přišel oznámit, že se vrátili nindžové z Kaizudžó.

Sluha jeho vzkaz vyřídil a vzápětí se ve dveřích objevil Iribe. Sedl si na paty a uctivě pozdravil. Motooka jej vyzval, aby šel dál a posadil se k nízkému stolku, u něhož právě probíral s dvěma veliteli přípravu na jeden obtížný úkol, který je čekal následující den.

Iribe zaujal přidělené místo, ale Motooka pokračoval v hovoru a nevěnoval mu vůbec žádnou pozornost. Teprve po hodné chvíli jej náhle oslovil:

„Tak s jakým výsledkem se vrátil čúnin Iribe z Kaizudžó? Všiml jsem si, že se ti stalo něco s nohou. Doufám, že to není nic vážného a že jsi to protivníkovi oplatil.“

Iribe se na svém místě vsedě hluboce uklonil a zvolna začal hovořit:

„Neračte se prosím hněvat, vzácný pane. Ale náš úkol připravit o život pána Gódžúa se nám splnit nepodařilo.“ Iribe se odmlčel a pohlédl na náčelníka. Ten, stejně jako oba ostatní džóninové, seděl zcela bez hnutí a díval se zamyšleně před sebe. Nedával nijak najevo, co si myslí o slovech Iribeho.

„Nepočítali jsme s tím, že Gódžú má svůj hrad tak dokonale chráněn,“ pokračoval po chvíli Iribe. „Nejvíce nám ale uškodilo, že zprávy, které přinesl genin Matao z první cesty, nebyly pravdivé. Gódžú a jeho lidé byli na naši výpravu předem připraveni a my jsme jim padli do léčky. Na mne samotného se vrhlo pět mužů s meči,“ začal se rozehřívat Iribe a postupně zvyšoval hlas, „ale měl jsem štěstí, a navíc se mi v boji dařilo víc než kdykoli jindy. Všech pět nepřátel se mi podařilo zabít. Já sám jsem byl lehce zasažen do nohy. Pak jsem ale musil ustoupit, protože se začal probouzet celý hrad. Gódžúa se mi vůbec nepodařilo najít.“

Iribe domluvil a pohlédl náčelníkovi do očí. Ten stále mlčel a jen si rukama potahoval dlouhý bílý vous. Pak řekl:

„Dobře. A co genin Matao? Jak ten ti pomáhal?“

Iribe se odmlčel. Pak řekl tiše se sklopenýma očima:

„Stydím se to říci, vzácný pane. Ale genin Matao je pro takovéto obtížné akce ještě asi příliš mlád. Nerad bych mu ale ublížil. Dopadlo to totiž tak, že když Matao uviděl nepřítele, nechal mne samotného a rychle utekl. Zato musím přiznat, že při zpáteční cestě mi obětavě pomáhal a podpíral mne, protože byl odpočatý a svěží, a já s raněnou nohou téměř nemohl jít. Žádal mne na oplátku, abych se o jeho zbabělosti před vámi nezmiňoval. Já si ale myslím, že před svým náčelníkem nesmím mít žádné tajnosti. Prosím, abyste k němu byl shovívavý.“

V místnosti zavládlo ponuré ticho. Náčelník Motooka se stále díval před sebe a ve tváři se mu nepohnul ani jediný sval. Pak se náhle otočil k Iribemu a řekl mu:

„Zatím můžeš jít. Další se dozvíš, až bude třeba.“

Iribe se mlčky uklonil a odešel do tmavé noci.

Matao se mezitím vydal k domku na okraji vesnice, který obýval spolu s několika dalšími mladými geniny. Nad ohništěm si ohřál trochu kaše z fazolových bobů a slastně vychutnával chvíli odpočinku po namáhavé cestě. Chvíli tam seděl sám, ale zakrátko přišel jeden z jeho spolubydlících, Jonehei. Byl to mladík téměř na den stejně starý jako Matao a oba byli od dětství nejlepšími přáteli.

Jonehei si také nabral do misky trochu jídla a přisedl si k Mataovi.

„Tak co, jak Jste dopadli na Kaizudžó?“ obrátil se Jonehei s úsměvem na svého druha.

„Škoda slov. Dělal jsem, co jsem mohl, ale nic se nám nedařilo. Se sny o tom, že by mne mohli povýšit, se musím rozloučit.“

„Snad to ještě budeš moci napravit, ne?“ snažil se jej Jonehei potěšit. „A co Iribe?“

„Nebylo to s ním ještě nejhorší,“ odpověděl po krátkém zaváhání Matao. „Ale v jedné chvíli to se mnou vypadalo dost špatně – a dostal jsem se z toho docela sám, ani nevím jak.“

„Nebuď tak skromný, Matao,“ namítl Jonehei. „Všichni přece o tobě vědí, jak dobrý jsi nindža. Dovedu si představit, že jsi jim dal co proto.“

„Ne, opravdu ne,“ mírnil jeho nadšení Matao. „Ani se mi o tom nechce moc mluvit. Spadl jsem do nepěkné léčky a zachránil jsem se jen díky nějakému podivnému muži, který mne vyvedl z pasti a pak mi ukázal tajnou skluzavku, ze které jsem vypadl až venku na hradním nádvoří. Nic bližšího mi však o sobě neřekl. Vypadal jako nindža, ale nedovedu si představit, v čích službách by byl a co vlastně na hradě dělal.“

„Matao, máš ihned přijít k Džizóově sošce nahoře u lesa,“ vyrušil jej v té chvíli malý chlapec, který celý zadýchaný přiběhl s tímto vzkazem k jejich domku.

„A kdo tě posílá?“ zeptal se Matao.

„To ti nesmím říct. Ale rozhodně tam máš jít. Nebudeš litovat.“

„Dobře,“ povzdechl si Matao. Odložil misku s nedojedenou kaší a vydal se nahoru k lesu. Bylo mu hned jasné, kdo tam na něj bude čekat. A nemýlil se.

U malé sošky buddhistického ochránce malých dětí Džizóa stála jeho přítelkyně Oaki. Matao věděl, že jej tato milá čtrnáctiletá dívka má již delší dobu ráda. Sám se sice díval na lásku – podobně jako většina jeho vrstevníků z Uehary – jako na něco druhořadého, čemu by se neměla věnovat velká pozornost, ale přesto by byl rád, kdyby se tato Oaki mohla v budoucnu stát jeho ženou. Věděl však také, že Oakin otec, čúnin Bokota, dá souhlas k jejich sňatku jen tehdy, jestliže bude Matao povýšen mezi čúniny.

„Tak co, Matao,“ zavolala Oaki radostně. „Jak se ti vedlo na Kaizudžó?“

„Hůř, než jsem čekal,“ odpověděl Matao zachmuřeně. „Okol jsme nesplnili a já jsem propásl příležitost k tomu, abych se stal čúninem.“

Dívka sklopila smutně oči. Chvíli oba mlčeli a pak se Oaki přece jen ovládla a znovu se usmála.

„Nic si z toho nedělej,“ řekla. „Snad se ti to podaří příště. A teď se nezlob. Musím se hned vrátit. Hledali by mne. Přijď ale zítra časně ráno ještě před východem slunce ke Kurotobi no iši – skále Černého luňáka. Musím ti říci něco důležitého.“

Sotva to dořekla, dala se do běhu zpět dolů k vesnici. Mataovi se na ranní schůzku nijak nechtělo. Než se ale vzpamatoval, aby něco namítl, byla už Oaki dávno pryč. Matao se za ní chvíli díval a pak se také vrátil do svého domku.

Teprve hodnou chvíli poté, co oba odešli, oddělil se od stromů na kraji lesa stín dalšího člověka, který byl přítomen celému rozhovoru. Ostražitě se rozhlédl a pak se rozvážným krokem pustil k vesnici.

Časně ráno se Matao oblékl a vydal se ke skále Černého luňáka. Byla ještě tma a celá vesnice spala. Podařilo se mu z domku vyklouznout zcela nepozorovaně a věřil, že i jinak si ve vsi nikdo jeho odchodu k lesu nevšiml.

Šel úzkým chodníkem strmě vzhůru. Les začínal pomalu řídnout a stezka byla stále méně schůdná. Matao si musil občas pomáhat i rukama. Temná čerň oblohy začala rychle šednout. Ozvalo se první nesmělé ptačí zapípání, pak druhé, třetí… Téměř v jediném okamžiku se okolní lesy probraly a tisíce ptáků zahájily svůj jarní koncert.

Skála Černého luňáka byla místem kruhového rozhledu do vzdálenosti mnoha ri4. Čas od času tam náčelníci nindžů z Uehary chodili vyhlížet kouřové signály, jimiž jim jejich podřízení dávali zprávy o tom, jak plní své úkoly i na velmi odlehlých místech.

Nyní bylo vše pokryto hustou mlhou. Matao se zvolna blížil k vrcholku. Zmocňovala se jej přitom stále větší rozmrzelost. Proč jsem jen Oaki včera jasně neřekl, že na podobné schůzky nemám náladu. Mám teď úplně jiné starosti, myslil si rozladěně. Hlavně abych ještě dostal příležitost napravit neúspěch v Kaizudžó.

Otok přišel zcela nečekaně. Těsně za Mataem se náhle vztyčila postava jakéhosi muže. Těžkou holí napřed udeřil Mataa do hlavy, a pak jej prudce shodil dolů do propasti. Matao nestačil ani vykřiknout. Jeho tělo zakrátko zmizelo v husté mlze a bylo jen slyšet rachot padajícího kamení, které bezvládné tělo strhávalo za sebou do svého hrobu…

„Iribe! Co tady děláš?“ vykřikla Oaki, když se náhle v mlze před ní objevila jeho postava.

„To bych se snad mohl ptát spíš já tebe, ne?“

„Já jsem si jen vyšla na vzduch. V poslední době mi není moc dobře a nemohu vůbec spát.“

„Nemůžeš spát?“ otázal se Iribe a zasmál se hlubokým hrdelním smíchem. „Uvidíme, co se s tím dá dělat. Počítej ale s tím, že až budeš mou ženou, podobné procházky ti trpět nebudu!“

„Já, a tvojí ženou?“

„Ano, rozuměla jsi dobře. Už jsem o tom mluvil s náčelníkem i s tvým otcem. Dnes odpoledne si spolu vyměníme obřadní číšky rýžového vína.“

Oaki sklopila hlavu. Iribe sestupoval dolů k vesnici a ona šla několik kroků za ním.

Kráčeli mlčky. Teprve krátce předtím, než se vynořili z lesa, otočil se Iribe k Oaki a řekl:

„Nemusil bych ti to říkat. Ale když teď budeš mou ženou, povím ti o tom, co jsem dělal dnes ráno. Matao neunesl svou hanbu. Choval se totiž na Kaizudžó velice zbaběle. A tak mne požádal, abych jej doprovodil při jeho poslední cestě na skálu. Spáchal tam obřadnou sebevraždu a já jsem pak jeho tělo svrhl dolů do údolí.“

Dívka mlčela a dívala se s hrůzou v očích na Iribeho.

Ten se jen samolibě usmál a pak dodal:

„Matao tímto činem smyl své provinění. Rozhodně nepřipustím, aby o něm ještě někdo řekl cokoli špatného.“

Právě v tu chvíli se nad vrcholky stromů vyhouplo slunce a mlha se začala rozpouštět…

3. SLEČNA Z HLAVNÍHO MĚSTA

„Už jdou, už jsou tady.“ Dva nindžové – muž a žena, skrytí za velkou sochou Buddhy v průsmyku Karuizawa, pozorně sledovali horskou cestu. Zdola se k nim zvolna blížila skupinka asi šesti nebo sedmi osob. Byli v ní dva samurajové – každý se dvěma meči po boku, doprovázející jakousi mladou ženu s širokým kruhovitým kloboukem, ze kterého skoro až na zem splývaly dlouhé pruhy hedvábí, zahalující téměř dokonale celou její postavu. Průvod uzavíralo několik nosičů.

Nebyla ještě ani polovina třetího měsíce, ale den byl horký, téměř jako ve vrcholném létě. Zdálo se, že všichni jsou namáhavým výstupem velmi unaveni. Z jejich tváří i po celém těle se řinuly potoky potu.

„Nemůžeme si zde, Fujunosuke, na chvíli odpočinout?“ otázala se žena samuraje po své levici.

„Ne, vzácná slečno. Zde bych vám to rozhodně nedoporučoval. Mohli by tady být nablízku lupiči, a navíc se všude v okolí potlouká i mnoho nindžů.“

Žena si povzdechla a unavenýma očima přelétla okolní krajinu. Z průsmyku se otevíral krásný výhled na nekonečné hřebeny divokých, opuštěných hor. Nikde nebylo vidět žádný lidský příbytek a jediným svědectvím přítomnosti člověka v těchto místech byla velká socha Buddhy, postavená přímo v sedle průsmyku.

„Dobře se dívej,“ zašeptal nindža v úkrytu téměř nehlasně ke své společnici. „Ta dívka je vznešená slečna Ricuko z rodu Hatasa. Kdysi byli její předkové ve velké vážnosti i u císařského dvora, ale dnes jim už zbylo jen to jméno.“

Ricuko se v té chvíli zadívala právě směrem k jejich úkrytu, ale ničeho podezřelého si nevšimla. „Co se dá dělat,“ povzdechla si ještě jednou. „Jsem velmi unavená. Ale náš cíl snad už není daleko.“

„Opravdu, slečno,“ ujistil ji Fujunosuke. „To nejhorší už máme za sebou. Od svatyně Kawarabajaši-džindža nás dělí již jen nanejvýš tři nebo čtyři ri.“

Podobně jako tomu bylo v jiných samurajských rodinách, dcery z rodu Hatasa se již po pět generací vydávaly v období dospívání do šintoistických svatyní, aby se tam věnovaly modlitbám a očistným obřadům. A dívky z rodu Hatasa navštěvovaly vždy tuto svatyni Kawarabajaši v odlehlých horách na pomezí provincií Šinano a Kózuke. Nebyla to jinak svatyně ani příliš velká, ani příliš proslulá. Pravidelné styky s představiteli vlivného samurajského rodu z hlavního města, ale přesto kněžím z této svatyně dodávaly značnou vážnost. V poslední době se však situace zhoršila. Hatasové svůj vliv v Kjótu ztratili a nynější pán Gódžú na nedalekém hradě Kaizudžó měl představeným svatyně za zlé, že v jedné době poskytli útočiště několika osobám spřízněným s jeho nepřítelem Kenšinem Uesugim.

Vrchní šintoistický kněz Džójú se proto řádně vylekal, když se krátce po příjezdu družiny doprovázející slečnu Ricuko ozvalo netrpělivé bušení na hlavní bránu svatyně a za vraty stáli dva poslové od Gódžúa. Sotva jim sluha otevřel vrata, vjeli prudce jako velká voda na nádvoří. Tam sesedli, uvázali koně, a když jim Džójú vyšel vstříc a uctivě je vsedě na patách pozdravil, odpověděli mu jen přezíravým pokynutím ruky.

„Máš tady prý návštěvu. Vzácné hosty z hlavního města,“ začal hovořit jeden z poslů.

„Ano, vzácní pánové,“ odpověděl nanejvýš uctivě Džójú. „Včera ráčila přijet z hlavního města slečna Ricuko z rodu Hatasa. Zavolám ji, aby vás přišla pozdravit. Ale věnuje se teď právě rozjímání a modlitbám. Budete musit chvíli počkat. Jestli dovolíte, nabídnu vám zatím malé občerstvení.“

„Co to říkáš? My že máme čekat?“ vykřikl posel a celá tvář mu zbrunátněla. „Asi nevíš, s kým mluvíš!“

„Nechováte se sice zdvořile, ale pojďte se mnou,“ vmísil se do hovoru mladý samuraj, který právě vešel na nádvoří úzkou stezkou od hlavní svatyně. „Slečna Ricuko se právě vrátila do svého pokoje a můžete se tam s ní setkat.“

Gódžúův posel se otočil k nově příchozímu a změřil jej nevraživým pohledem.

„A kdo vůbec jste?“ řekl po krátkém váhání.

„Doprovázím slečnu Ricuko na její cestě z Kjóta do této svatyně. Mé jméno je Fujunosuke z rodu Cubara. Následujte mne, prosím.“

Gódžúův posel se na ta slova zatvářil trochu přívětivěji. Kývl na svého druha a spolu s knězem Džójúem se odebrali za Ricuko.

Džójú všechny usadil v místnosti sousedící s komnatou, která byla Ricuko určena jako ložnice. Sotva dívka vstoupila a sedla si proti vyslancům od Gódžúa, posel ji nepříliš zdvořile pozdravil a bez dlouhých okolků k ní začal hovořit:

„Mám za úkol vyřídit ti pozdravy od svého pána Gódžúa z rodu Ojamada, který je vládcem na hradě Kaizudžó. Zároveň jsem pověřen, abych ti oznámil, že náš pán si přeje, aby ses hned teď v našem doprovodu odebrala na jeho hrad.“

„Cože, já že bych měla jít teď s vámi?“ otázala se v rozpacích Ricuko.

„Ano, slyšela jsi dobře. A pospěš si. O tvá zavazadla se postaráme.“

„Náš pán si chce s tebou popovídat o tom, co je nového v hlavním městě,“ doplnil jej druhý posel.

V té chvíli se vložil do hovoru Fujunosuke.

„Je mi líto, pánové,“ řekl. „Ale slečna s vámi nepůjde.“

„Cože? A proč?“ vykřikl rozčileně Bitčúův samuraj.

„Vzácná slečna přišla do této svatyně vykonat obětní obřady icuki. A proto po dobu celého jednoho roku nesmí tuto svatyni opustit.“

„Je to tak? Máte takovou zásadu?“ obořil se samuraj na kněze, který seděl stranou a čekal, jak se tento nepříjemný spor skončí.

„A… a… ano, je to tak, vzácný pane,“ zakoktal se Džójú.

„Váš pán je asi chybně informován. Vzácná slečna je dívka z velmi starobylého samurajského rodu. A tak jestli s ní chce váš pán hovořit o novinkách z Kjóta, bude sem musit přijít za ní,“ vložil se do hovoru opět Fujunosuke.

„Co si to vůbec dovoluješ?“ vykřikl podrážděně Gódžúův posel a jeho tvář opět celá zbrunátněla. „Tak ty si myslíš, že můj pán má vážit cestu až sem, do odlehlých hor?“

„Samozřejmě pokud si pán Gódžú nebude přát sem přijít, můžete na celou záležitost zapomenout. Jako by se nic nestalo,“ vmísila se do hovoru Ricuko, ve snaze uchlácholit podrážděného samuraje. Její slova však měla spíš opačný účinek. Bylo vidět, že je nanejvýš pobouřen, ale pak se přece jen ovládl a úsečným hlasem vyštěkl:

„To je tedy tvá odpověď? Mám tomu rozumět tak, že nechceš složit poklonu pánovi tohoto území?“

Ricuko byla těmito slovy zaskočena a nevěděla rychle, co má říci. Na pomoc jí však přišel Fujunosuke.

„Toto není území vašeho pána,“ řekl vážným hlasem. „Toto je šintoistická svatyně a váš pán nemá právo vměšovat se do zdejších záležitostí. Pokud se chce sejít se slečnou Ricuko, bylo by na místě, aby se obrátil na jejího otce. Taková jsou pravidla slušnosti.“

„Ty darebáku! Jen počkej, až se to dozví náš pán. Ještě budeš litovat.“ S těmi slovy oba Gódžúovi poslové vstali a nakvašeně se chystali k odchodu.

Fujunosukemu to však ještě zřejmě nestačilo, a proto zavolal: „Ještě něco vám řeknu. Slečna Ricuko má v případě nouze povoleno obrátit se o pomoc přímo k císařskému dvoru. Měli byste se jí poklonit.“

Gódžúovi samurajové si však již jeho slov nevšímali. Mlčky nasedli na koně a opustili svatyni.

Odpoledne téhož dne, kdy do svatyně přijeli poslové od Gódžúa, se Ricuko vydala na malou procházku po blízkém okolí. Šel s ní druhý z jejích průvodců, mladý samuraj Naodži z rodu Itaja.

„Tak si už, slečno, s tou ranní návštěvou nelamte hlavu. Uvidíte, že vás už Gódžú znovu obtěžovat nebude. A kdyby, tak…,“ Naodži se vesele zasmál. „Já a Fujunosuke vás nedáme. O tom snad nepochybujete?“

Také Ricuko odpověděla pousmáním. Ve společnosti mladého Naodžiho se cítila mnohem lépe, než když byl s nimi i Fujunosuke. Ten byl jednak starší, ale navíc se stále obával možného nebezpečí, které by na ně mohlo někde čekat. Slečně, a hlavně Naodžimu, často vytýkal, že jsou příliš lehkomyslní.

„Ach, to je krásné jezírko,“ vykřikla náhle nadšeně Ricuko.

A opravdu. Na potoku, podél kterého šli, byla malá umělá vodní nádrž, uprostřed s malým ostrůvkem, na kterém rostla sakura, nyní již téměř odkvetlá.

„A pak ať někdo říká, že smysl pro krásu mají jen lidé z hlavního města!“ dodala Ricuko.

Také Naodžimu se jezírko líbilo. Právě se chtěl přidat k nadšeným slovům Ricuko, když zaslechl v nedalekém křoví podezřelý šramot. Okamžitě se vrátil ke svým povinnostem. Prudkým pohybem tasil meč a udělal několik kroků směrem, ze kterého slyšel zvuky. Když se nikde nic nehýbalo, rozhrnul špičkou meče hustou spleť větví a listů a vykřikl:

„Tak polez ven! Vím dobře, že tam někdo je!“

A opravdu. Křoví se rozhrnulo a na cestu vyšla dívka oblečená do prostých venkovských šatů. Celá ustrašená se dívala na Ricuko a jejího průvodce.

„Tak rychle! Mluv! Řekni, kdo tě sem poslal slídit a co po nás chceš,“ osopil se na ni Naodži.

Dívka však byla nečekaným setkáním tak zmatená, že vůbec nebyla schopná něco říci. Jen si klekla na zem a několikrát se hluboce uklonila. Nakonec ze sebe slabým hlasem vypravila:

„Račte prosím, Výsosti, prominout; Jsem jen obyčejná venkovská dívka. Žiji zde nedaleko a dovolila jsem si vyjít k potoku chytit několik ryb. Vzácný pán ze svatyně nám to dovolil.“

Naodži se trochu uklidnil a podíval se na dívku přívětivěji. Také Ricuko se na ni usmála a řekla:

„Nás se nemusíš bát. Vstaň a řekni mi, jak se jmenuješ!“

„Říkají mi Hanako,“ odpověděla dívka. Pak znovu koutkem oka pohlédla na Ricuko a nakonec se osmělila a natáhla k ní ruku s několika ulovenými rybkami:

„Jestli se neurazíte, vzácná paní, darovala bych vám několik ryb. Jsou opravdu chutné!“

Ricuko se opět usmála, přijala s úklonou dárek a řekla:

„Děkuji ti, Hanako, jsi opravdu milá. Jsem ráda, že jsme tě potkali. Já teď budu nějaký čas žít ve svatyni. Budu ráda, jestli mne tam někdy navštívíš.“

Poté se Ricuko s Naodžim otočili a dali se na zpáteční cestu.

4. ÚNOS

Hanako přišla do svatyně za slečnou Ricuko hned druhý den dopoledne. Měla štěstí. Vybrala si právě chvíli, kdy Ricuko ještě zbývala nějaká chvilka do zahájení obřadů, a měla proto volný čas.

Hanako ji uviděla stát nedaleko vchodu do svatyně a hned se k ní vesele rozběhla. Velmi uctivě ji pozdravila a řekla:

„Neračte se prosím hněvat, vzácná slečno. Dovolila jsem si přinést vám malý dárek.“

S těmi slovy podala Ricuko bambusovou klícku, v níž byl malý slavík uguisu.

„Ach, ten je krásný,“ řekla nadšeně Ricuko. „Bude mi zde dělat společníka. Doma v Kjótu mám také podobného.“

„To jsem opravdu ráda, vzácná slečno, že máte z dárku radost,“ odpověděla Hanako a slabě se začervenala. „Ale nyní vás už nemohu déle obtěžovat. Jestli dovolíte, opět za vámi někdy přijdu.“

„Ne, Hanako, nemusíš tak pospíchat. Mám teď čas. Budu ráda, jestli se chvíli pozdržíš a odneseš mi dárek do mého pokoje.“

Dívka radostně přikývla a šla za Ricuko do místnosti v nízkém domku, kde bydlela. Tam ji Ricuko vybídla, aby se posadila na rohože na polštářek k nízkému stolku, a sama si sedla proti ní. Sluha jim zakrátko přinesl čaj a nalil oběma do krásných hlubokých šálků.

Hanako se tvářila dost rozpačitě, a teprve až ji Ricuko dvakrát vybídla, trochu se napila.

„Je to velmi dobrý čaj – z Udži nedaleko hlavního města. Počítá se mezi nejlepší v naší zemi. Přinesla jsem s sebou několik balíčků jako dárek. Nebo tobě snad nechutná?“ otázala se Ricuko.

„Ale ne, vzácná slečno. Je to výtečný čaj. Neračte se hněvat. Jsem jen venkovská dívka a čaj piji málokdy. U nás doma pijeme obyčejně čistou vodu.“

Ricuko chtěla něco dodat, ale mezitím se slavík v klícce postavené na zemi vesele rozezpíval.

„Zřejmě se mu u vás bude líbit,“ řekla Hanako.

„Já z toho mám také radost,“ odpověděla Ricuko. „Ale vlastně ani nevím, jak bych se ti za tvůj krásný dárek odměnila,“ dodala zamyšleně.

„S tím si opravdu nedělejte starosti, vzácná slečno. Úplně mi stačí, když vím, že vás slavík potěšil.“

„Ne, ne, takhle by to nešlo,“ odporovala jí Ricuko a rozhlížela se po místnosti. Pak její pohled padl na cestovní truhlici, v níž si z Kjóta přivezla své šatstvo. Otevřela ji a bez dlouhého přemýšlení vyňala jedno ze svých hedvábných kimon. Pak se znovu obrátila ke své návštěvnici:

„Pojď ke mně, Hanako, a zkus si obléci toto kimono!“

Hanako poslechla a s jistým váháním svlékla své jednoduché, na mnoha místech vyspravované kimono a oblékla si to, jež jí podávala Ricuko. V krásném Žlutém kimonu se zeleným a modrým květinovým vzorem vypadala náhle zcela jinak, téměř jako by byla také ze samurajského rodu.

„Vidíš, jak ti to sluší,“ řekla Ricuko, kterou také trochu zaskočila tato proměna. „Je to dobře, že máme skoro stejné postavy. A dokonce jsi mi i jinak velmi podobná. Ani jsem si to předtím neuvědomila.“ Ještě jednou se pak s uspokojením podívala na Hanako v hedvábném kimonu a dodala: „Teď se opět převlékni, ale toto kimono ti daruji. Můžeš si je vzít s sebou.“

Hanako se znovu rychle převlékla a pak se vsedě na patách Ricuko zdvořile uklonila:

„Nevím, jak vám mám poděkovat, vzácná slečno. Myslím si ale opravdu, že takovýto vzácný dar nemohu od vás přijmout. Tak krásného kimona by pro mne byla škoda.“

Ricuko jí ale netrpělivě skočila do řeči:

„Jestli nechceš, abych se rozhněvala, odnes si kimono s sebou. A nemusíš mi už nijak děkovat.

Stačí, když se na mne zase někdy přijdeš podívat.“

Ricuko vstala a šla ke dveřím. Hanako již déle neodporovala a se složeným kimonem v rukou ji následovala. Obě dívky vyšly ven a tam se Ricuko se svým hostem lehkým kývnutím hlavy rozloučila. Hanako se několikrát hluboce uklonila a pak odešla k bráně ze svatyně.

Právě v té chvíli přišel k Ricuko Fujunosuke.

„Co to má znamenat? S kým jste se tady bavila?“ obořil se podrážděně na dívku.

„To byla Hanako. Jedna venkovská dívka, která žije tady blízko svatyně.“

„A odkud se s ní znáte?“

„Potkali jsme ji včera s Naodžim. Je to velmi milé děvče. Darovala mi ryby, které sama chytila, a dnes mi přinesla slavíka.“

„Nemohu vám sice nic zakazovat,“ zachmuřil se Fujunosuke, „ale uvědomte si, že ručím za vaši bezpečnost.“

„Ale Fujunosuke,“ zasmála se Ricuko, „tady opravdu není žádný důvod k obavám. Ta dívka mi jenom chtěla udělat radost. Tak jsem jí i já dala malý dárek. Jedno ze svých kimon. Nepotřebuji je, nemusíš se bát.“

„Ne, ne,“ mračil se i nadále Fujunosuke. „Nevěřím, že by za vámi přišla jen tak. Za tím je jistě něco jiného.“

Když viděl, že se Ricuko tváří i nadále odmítavě, dodal:

„Slibte mi tedy alespoň, že mne zavoláte, jestli sem za vámi ta dívka ještě někdy přijde!“

„Dobrá. Slibuji vám to. Ale teď mne už déle nezdržujte. Kněz Džójú na mne již čeká s obřady.“

Fujunosuke jí ustoupil z cesty a pátravě jí sledoval očima, dokud mu nezmizela za rohem hlavní svatyně.

„Tak co, jak jsi dopadla,“ přivítal Iribe Oaki, sotva se vrátila ze své výpravy do svatyně.

Oba nindžové se již několik dnů skrývali vysoko v horách nad svatyní Kawarabajaši. V hustém lese si tam našli malou jeskyni, jež jim poskytovala útulek před nepohodou. Uvnitř jeskyně zřídil Iribe i malé ohniště, kde si v kotlíku mohli uvařit jednoduchá jídla.

„Je to lepší, než jsme čekali,“ odpověděla Oaki na Iribeho otázku. „Slečna Ricuko má ke mně úplnou důvěru. Je přesvědčená, že jsem opravdu dívka, která od narození žije tady v horách nedaleko svatyně. Stále jsi mi ještě ale nevysvětlil, k čemu ji vlastně budeme potřebovat. Je velmi milá a dobrosrdečná. Pana Gódžúa ale rozhodně v lásce nemá, a tak si myslím, že ji snadno přemluvím k tomu, aby nám pomáhala.“

„Myslím, že vůbec nepůjde o to, abys Ricuko k něčemu přemlouvala,“ ušklíbl se Iribe. „Raději mi ukaž, co neseš v tom balíčku!“

Oaki před Iribem rozestřela žluté hedvábné kimono, které jí Ricuko darovala. Ten se při pohledu na ně celý rozplýval nadšením, až se to Oaki zdálo podivné.

„Možná že se nám bude ještě hodit,“ mručel si pro sebe Iribe, zatímco konečky prstů mnul látku na kimonu. „Není pochyb o tom, že je to opravdu kimono šité v hlavním městě!“

„Kimono se mi také líbí,“ podotkla Oaki, „ale stále nevím, k čemu nám může být dobré.“

„Dobrá, usaď se tady proti mně a já ti všechno vysvětlím. Myslím, že už je ta pravá doba. Můžeš si k tomu vzít trochu prosné kaše, kterou jsem ti uvařil. Jistě ti přijde k chuti.“

Oaki uposlechla, dala se do jídla a Iribe začal hovořit…

Od setkání Oaki s Ricuko uplynuly tři dny, když se na cestě vedoucí ke svatyni Kawarabajaši objevila v oblacích prachu skupina deseti samurajů na koních. Několik z nich mělo u sedel připevněny praporce s rodovými znaky pána Gódžúa Awanoji. Řítili se prudkým tryskem a nezpomalili ani před hlavní bránou do svatyně. Jezdec v čele skupiny držel v rukou dlouhou kládu a tou v jízdě rozrazil dřevěná vrata, jako by byla z papíru.

Na nádvoří všichni seskočili z koní, a zatímco je dva z nich přivazovali ke kůlům, ostatní se s tasenými meči rozeběhli k jednotlivým domkům ve svatyni. V jednom z nich se jim podařilo zaskočit Fujunosukeho i Naodžiho. Dříve než mohli sáhnout po meči, zkroutili jim Gódžúovi samurajové ruce za zády a svázali je silným provazem. Pak je vystrčili ven na nádvoří, kde se setkali s ostatními členy družiny, jež provázela z Kjóta Ricuko, i se slečnou samotnou. Stál tam i Džójú a ostatní kněží ze svatyně.

Náčelník samurajského oddílu, Teigo Ecunaga, je všechny s uspokojením přehlédl a pak začal silným hlasem hovořit:

„Přicházíme sem z příkazu našeho pána Gódžúa z rodu Awanoja. Náš pán byl hluboce uražen jednáním slečny Ricuko, která odmítla jeho pozvání k návštěvě na hradě Kaizudžó. Původně vás všechny chtěl ztrestat smrtí a celou svatyni zapálit. Nakonec se ale rozhodl, že nebude tak přísný. Životem zaplatí svou zpupnost pouze Fujunosuke a Naodži. Ricuko odneseme zítra v palankýnu na Kaizudžó. A ty, Džójú,“ obrátil se na vrchního kněze, „se do pěti dnů dostavíš osobně složit hold a poklonu našemu pánu na Kaizudžó. Doprovodíš-li svou prosbu o milost bohatými dary, snad tobě i ostatním z tvé svatyně promine.“

Ecunaga domluvil. Rozhlédl se kolem sebe a pak dodal ke svým samurajům:

„Fujunosukeho a Naodžiho zatím odveďte do sklepa a dobře je hlídejte. Ostatní, včetně Ricuko, se zatím mohou vrátit do svých komnat. Nikoho ale nepouštějte ven a o všem podezřelém mi ihned dejte vědět!“

Ricuko se sklesle vrátila do své ložnice. V naprosté beznaději a zoufalství si sedla na rohože a rozplakala se. Co teď se mnou asi bude, přemýšlela. Uvidím ještě někdy svého otce? Je na světě vůbec někdo, kdo by mi mohl pomoci?

Náhle ji vyrušilo hlučné zabušení na dveře pokoje. Jeden z Gódžúových samurajů prudce rozevřel dveře a Ricuko uviděla – svou přítelkyni Hanako.

„Vedu ti návštěvu,“ řekl samuraj Ricuko. „Prý se dobře znáte. Tak se s ní ještě rozluč. Už se nikdy neuvidíte,“ dodal drsně a opět odešel.

Dívka tiše vešla dovnitř, sedla si těsně vedle Ricuko a objala ji kolem ramen. Řekla přitom konejšivě:

„Vím, co se stalo. Ale nic se nebojte, všechno dobře dopadne. Já vám pomohu.“

„Jak bys mi, prosím tě, právě ty mohla pomoci?“

„A vidíte, přece mohu,“ usmála se Oaki. „Předně vám musím říci,“ dodala, když viděla nechápavý výraz v očích Ricuko, „že jsem Vás trochu podvedla. Nejsem venkovská dívka, ale patřím mezi nindži.“

„Mezi nindži?“ vykřikla vyděšeně Ricuko. „To přece nemůže být pravda!“

„Ne, nemusíte se bát,“ snažila se ji uklidnit Oaki. „Nechci vám ublížit. Máme totiž společného nepřítele – pána Gódžúa. Vyložím vám nyní rychle náš plán.“

Oaki vstala a otevřela dveře na chodbu. Nikde neviděla nic podezřelého, a tak se vrátila k Ricuko a začala mluvit:

„Jsem nindža ve službách pána Kenšina Uesugiho, který vládne v provincii Ecugo. Jak asi víte, náš pán již téměř deset let bojuje s rodem Takeda, mezi jehož vazaly patří i Gódžú na hradě Kaizudžó. Naším úkolem je zavraždit Gódžúa a připravit Kenšinův útok na tento hrad.“

„Ale co to má společného se mnou?“ namítla tiše Ricuko.

„Počkejte, všechno se dozvíte,“ přerušila ji Oaki. „Už jsme se pokoušeli proniknout přímo na Kaizudžó. Gódžú tam ale má kolem sebe mnoho spolehlivých strážců a nám se nepodařilo dostat se do jeho blízkosti. Nyní však můžeme výhodně využít vašeho pozvání.“

Oaki pohlédla na Ricuko. Viděla, že ta ze všeho není moc moudrá, ale zároveň se ji neodvážila ještě jednou přerušit.

„Nuže,“ pokračovala Oaki, „my dvě si teď spolu vyměníme oblečení. Jak jste si sama všimla, máme téměř stejné postavy, a když se trochu upravím, nikdo z Gódžúových lidí nepozná, že to nejste vy. Nechám se zítra odnést v palankýnu na Kaizudžó a tam si najdu vhodnou chvíli k tomu, abych Gódžúa připravila o život.“ Oaki se zasmála a ukázala Ricuko dlouhou silnou jehlici, kterou měla ve svém účesu.

Ricuko mlčela a dívala se na ni se směsicí obdivu a strachu. Teprve za dost dlouho se zeptala:

„Ale co bude se mnou? Dobře, obléknu se do tvých šatů a jako venkovská dívka vyjdu ze svatyně. Co mám ale dělat potom?“

„Nedělejte si starosti. Se vším jsme počítali. Půjdete ze svatyně stezkou k jezírku, kde jsem vám dávala ryby. Tam už na vás bude čekat nindža, který o vás ví. Ten vám pomůže, abyste se dostala do provincie Ecugo ke Kenšinovi anebo domů do Kjóta. Záleží na vás, jak se rozhodnete. Navíc se ještě teď v noci pokusím osvobodit Naodžiho a Fujunosukeho, a jestli se to podaří, pošlu je za vámi. Slíbit vám to ale nemohu.“

Teprve teď se Ricuko trochu usmála. Dojatě se Oaki uklonila a řekla:

„Ani nevím, jak bych ti mohla poděkovat. Jsi na mne tak hodná. Nedovedeš si představit, jak nerada bych se dostala na Kaizudžó, vydána na milost a nemilost Gódžúovi.“

Oaki jen mávla rukou a řekla:

„To je v pořádku.“ Bylo vidět, že jí projevy vděčnosti od Ricuko nejsou právě milé. „Raději se rychle svlékni. Musíme si pospíšit, než sem někdo přijde.“

Ricuko poslechla a zakrátko byly obě dívky převlečené. Navzájem si ještě upravily účesy a opravdu – ten, kdo je dobře neznal, musil být přesvědčen, že Oaki je vznešená slečna z Kjóta a Ricuko prostá venkovská dívka.

Ricuko se plaše usmála a řekla Oaki:

„Ještě jednou ti děkuji. Budu na tebe myslit, aby se ti na Kaizudžó dařilo. Já už raději půjdu k jezírku, aby nebylo nápadné, že jsme tady moc dlouho. Myslím, že nikdo nic nepozná.“

Oaki stála a upřeně se na ni dívala. Tvářila se velmi vážně, ale nic neříkala. Mým posláním je plnit nindžovské úkoly, myslila si v duchu, a neohlížet se příliš na city. Cožpak je to ale možné, poslat tuto milou, důvěřivou dívku jen tak na smrt? Když jí Iribe před třemi dny vyložil svůj plán, snažila se jej přimět k tomu, aby upustil od záměru zabít Ricuko ihned poté, jak vyjde ze svatyně. Iribe na tom ale trval. Zajímalo jej jen to, zda Oaki dokáže přemluvit Ricuko, aby si s ní vyměnila oblečení. Když ho Oaki ujistila, že jí Ricuko zcela důvěřuje, byl spokojený, ale jakékoli další námitky odmítal vyslechnout. Jen se na ni obořil, aby se starala o své povinnosti, a to, jak naloží s Ricuko, nechala na něm. Řekl, že převádět tuto dívku ke Kenšinovi by byla zbytečná práce navíc, a kromě toho prý nikdo neví, zda by ještě celý plán někomu nevyzradila.

„Co je s tebou, Hanako?“ vytrhla ji náhle z přemýšlení Ricuko. „Proč se na mne tak díváš? Je na mém oblečení něco nápadného?“

„Ne, ne, všechno je v pořádku. Jen jsem se trochu zamyslila.“

„Jestli mi už tedy nechceš nic říci, raději půjdu. Doufám, že všechno vyjde a sejdu se s tvým společníkem.“

Ricuko udělala několik kroků ke dveřím, když se náhle Oaki rozhodla. Vzrušeně zavolala:

„Ne, Ricuko. Ještě počkejte. Musím vám přece jen něco říci. Nechoďte k jezírku. Mohlo by to pro vás být nebezpečné. Dejte se k průsmyku Karuizawa – cestou, kterou jste sem přišli. Tam se skryjte u velké Buddhovy sochy. Snad se na ni ještě pamatujete. Já se teď v noci postarám o Naodžiho a Fujunosukeho a osvobodím je z vězení. Nemusíte se bát, že by se to nepovedlo. Mám s podobnými záležitostmi zkušenosti. Pošlu je potom za vámi k průsmyku. Až se sejdete, rozhodněte se sama, jestli se budete chtít vrátit do Kjóta, anebo jít jinam.“

Ricuko vyslechla, co jí Oaki říkala. Pak si sedla na zem, hluboce se jí uklonila a slabým hlasem s pohnutím zašeptala:

„Děkuji ti, že jsi mi zachránila život. Doufám, že ti nezpůsobím nepříjemnosti.“

Pak se opět zvedla a vydala se k východu ze svatyně. Stráže ji propustily bez povšimnutí.

Oaki mezitím stála v hedvábném kimonu u okna a přemýšlela. Náhle měla pocit, jako by za krkem ucítila čísi horký dech. Zachvěla se strachem a pomalu se otočila.

Přímo proti ní stál Iribe. Bleskově vymrštil obě ruce a sevřel jí hrdlo. Oaki se začala dusit a pomalu ztrácela vědomí. V té chvíli Iribe trochu povolil sevření, a když se dívka částečně probrala, řekl jí:

„Za zradu je pro nindži z Uehary jen jeden trest. Trest smrtí. Na tom nic nemění to, že jsi teď moje žena. Jak tě jen mohlo napadnout, že budu tak pošetilý a nepřesvědčím se sám, jak plníš mé příkazy! Nebo sis myslila, že se mi nepodaří proniknout do svatyně? To nic, má nejdražší,“ zašeptal s křivým úsměvem Iribe, „trestu už neunikneš. A buď si jista, že o nic lépe neskončí ani Ricuko. Dobře jsem slyšel, kam jsi ji posílala, a tak ani nemusím moc pospíchat. Neuteče mi.“

Oaki se snažila něco odpovědět, ale Iribe stiskl prsty silněji. Z úst Oaki se vydralo jen slabé zachrčení. Pak jí hlava ztěžkla a Iribe zvolna pustil její bezvládné tělo na zem.

Venku se mezitím téměř setmělo, a tak mu nedalo mnoho práce, aby nepozorovaně vyklouzl zadním vchodem z domku ven do zahrady a dál mimo území svatyně. A když zanedlouho vyšel měsíc, bylo vidět jeho postavu, jak se blíží k průsmyku Karuizawa.

Když Ecunaga v doprovodu dvou dalších samurajů přišel ráno do ložnice Ricuko a našel tam mrtvou Oaki, nemohl nejdřív uvěřit svým očím. Jak se jen mohlo něco takového stát, pomyslil si a v neblahé předtuše šel ke sklepu, kde byli vězněni Naodži a Fujunosuke. Zlé tušení jej nemýlilo. Oběma vězňům se nějakým nepochopitelným způsobem podařilo prchnout a jejich strážcové leželi mrtví před vchodem do sklepa. Byli zabiti nepochybně vlastními meči, které jim pak uprchlíci sebrali.

Ecunaga celý zbrunátněl zlostí.

„Jak si něco takového zodpovím před svým pánem? Všichni mi to zaplatíte!“ křičel jako smyslů zbavený. Pak nechal na nádvoří přivléci vrchního kněze Džójúa a ony dva samuraje, kteří měli hlídat Ricuko.

Poručil jim, aby ihned provedli obřadnou sebevraždu seppuku. Pak přikázal svým zbývajícím samurajům, aby neprodleně celou svatyni zapálili. Záře z prudkého ohně a pichlavý kouř je pronásledovaly ještě několik ri na zpáteční cestě ke Kaizudžó.

Ecunaga se vracel jen se třemi samuraji. Dvěma dalším přikázal, že jestli si chtějí zachránit život, musejí zůstat na místě a dopadnout Fujunosukeho, Naodžiho a Ricuko. Sám si však při tom byl dobře vědom, že až Gódžúovi sdělí výsledek své cesty, nemine přísný trest ani jej samotného.

5. SMRTÍCÍ SMÍCH

„Jinými slovy řečeno, podařilo se ti dokonale zničit celý náš plán,“ pokračoval Motooka v hovoru s čúninem Iribem. Byli tentokrát v místnosti jen oni dva, ale Iribe by dal všechno za to, kdyby tam byl ještě někdo jiný, kdo by na sebe mohl upoutat pozornost rozhněvaného náčelníka.

Motooka hovořil klidným, nevzrušeným hlasem:

„Uznávám, že Oaki nejednala dobře. Pro nás však bylo nejdůležitější to, aby připravila o život Gódžúa. Teprve pak by bylo na místě uvažovat o jejím potrestání.“

Iribe seděl se svěšenou hlavou a horečně přemýšlel, jak by měl Motookovi odpovědět. Začínal pochybovat o tom, jestli udělal dobře, když Ricuko nezabil, ale přivedl jako rukojmí do tábora, a když náčelníkovi vylíčil všechno v podstatě tak, jak se to skutečně stalo.

Motooka Iribeho chvíli zamyšleně pozoroval a pak pokračoval:

„Nemám v úmyslu dál o tom s tebou hovořit. Zasluhuješ přísný trest, ale neudělám stejnou chybu jako ty v Kawarabajaši. Pro mne je důležité splnění úkolu, a tím je i nadále smrt pána Gódžúa na Kaizudžó. Jestli mi do patnácti dnů přijdeš oznámit, že Gódžú je mrtev, ušetřím tvůj život.“

Iribe věděl, že nemá smysl, aby se dál na cokoli vyptával. Hluboce se vsedě uklonil a řekl:

„Děkuji za vaši velkomyslnost. Jsem přesvědčen, že se mi podaří splnit úkol a napravit tak své provinění.“

Když Motooka nic neříkal, Iribe vstal a šel zvolna ke dveřím. Tam na něj náčelník zavolal:

„Počkej ještě. Je to úkol nad síly jednoho muže. Vem si s sebou dva mé geniny. Uvolňuji ti,“ Motooka se na chvíli zamyslil, „Akina a Joneheie. A domluv se také s Jamaokou na kouřových signálech pro případ, že byste potřebovali nějakou pomoc.“

Iribe ještě jednou náčelníka pozdravil a pak rychle opustil jeho domek. Venku se mezitím setmělo. Iribe bez dlouhého otálení vykročil za oběma geniny, aby se s nimi připravil na cestu.

Noc byla temná, ale bylo již podstatně tepleji než při předchozí cestě, kdy Iribeho na Kaizudžó doprovázel Matao.

Tentokrát opravdu půjde o všechno, přemýšlel cestou Iribe. Byl ve velmi špatné náladě. Věděl, že zabít Gódžúa se jim může podařit jen s mimořádnou dávkou štěstí. Byli sice tři a Jonehei i Akino patřili k nejlepším nindžům v Uehaře. Ale přesto… Gódžú zřejmě svůj hrad dokonale střeží. Hlavně jestli se může na oba geniny spolehnout. Náhle se jej zmocnily obavy. Což jestli Matao stačil před svou smrtí říci něco Joneheiovi o tom, jak to bylo minule na Kaizudžó.

„Poslyš, Joneheii,“ přerušil mlčení Iribe. „Doufám, že z dnešního úkolu nemáš příliš velký strach. Je to úkol obtížný, ale věřím, že jej splníme. Hlavně jestli se budeš chovat alespoň tak jako Matao. Je to opravdu škoda, že nemůže jít také s námi.“ Iribe se trochu pootočil na Joneheie, kráčejícího těsně za ním, a pokračoval: „Doufám, že tě Matao příliš nevystrašil povídáním o naší minulé výpravě.“

„Ne, pane Iribe. Prohodil jsem s ním tehdy po jeho návratu jen několik málo slov. Pouze říkal, že je mu velmi líto, že nemohl úkol splnit. Pak šel hned spát. Nemohl jsem ovšem tušit, že se již tehdy asi rozhodl, že druhý den ráno skoncuje se svým životem.“

Jonehei přirozeně nic neřekl o tom, že se Matao ještě večer sešel s Oaki, která se pak stala Iribeho ženou.

Všichni tři nindžové pokračovali dále mlčky ostrým tempem dolů z hor ke hradu Kaizudžó.

„Tady odbočíme vlevo a přebrodíme řeku Čikumu u brodu asi čtyři ri nad Kaizudžó,“ rozhodl náhle Iribe a dodal: „Myslím, že není nejlepší překonávat řeku přímo proti hradu. Je tam velká hloubka, a i kdybychom užili plovacích vest, obávám se, že tam Gódžú možná řeku hlídá.“

Jonehei i Akino mlčky uposlechli. Po chvíli se ale Jonehei zeptal:

„Pane Iribe, rád bych se přece jen něco otázal. Matao mi sice mnoho neřekl, ale zmínil se o jakémsi tajemném muži – snad také nindžovi –, který vám prý na hradě v nejtěžší chvíli pomohl. Myslíte, že můžeme i nyní počítat s jeho pomocí?“

Iribe zbledl a hodnou chvíli nevěděl, co má odpovědět. Nemůže přece prozradit, že mu Matao o tomto muži nic neřekl!

„Na to bych raději nespoléhal,“ zabručel po chvíli. „To jsem nevěděl, že byl Matao tak upovídaný. Důrazně jsem mu přikázal, aby se o tom nikomu nezmiňoval.“

Jonehei se už dále nevyptával. Starostlivě se podíval nahoru, jestli se již neblíží svítání. Byla však ještě naprostá tma. V dálce bylo ale slyšet hukot řeky Čikumy, prodírající se úzkou soutěskou.

„Dávám ti deset dnů života. Jestli se ti to zdá málo a chtěl bys žít déle, přiveď mi sem tu Ricuko z Kjóta a oba její ochránce, kteří vám utekli. Stihneš-li to do deseti dnů, život ti ještě trochu prodloužím.“

Ecunaga seděl na zemi proti Gódžúovi a uctivě naslouchal slovům svého pána. Když se Gódžú dozvěděl o neúspěchu, který utrpěla ve svatyni Kawarabajaši výprava deseti samurajů pod vedením Ecunagy, byl zlostí zcela bez sebe. Všechny tři samuraje, kteří se vrátili s Ecunagou, nechal bez odkladů popravit a původně chtěl dát příkaz k sebevraždě i Ecunagovi.

„A ještě něco,“ pokračoval Gódžú, zatímco vyprázdnil pohárek s rýžovým vínem, které mu sluha stále doléval. „Na našem hradě se stále dějí podivné věci. Nepřátelského nindžu, který minulý měsíc pronikl dovnitř hradu a zavraždil sluhu Teišóa, se tehdy nepodařilo chytit a nyní jsem již několikrát získal od svých strážců zprávy, že se obávají, zda se na našem hradě neskrývá nějaký nepřítel. Mám zde sice své stráže, ale přesto…,“ Gódžú se odmlčel a zabodl své pichlavé oči do tváře Ecunagy, „kdyby se ti podařilo odhalit zde nepřítele, možná že bych ti trest úplně prominul. Stále nám hrozí nebezpečí, že k hradu přitáhne se svým vojskem Kenšin, a pro ten případ chci mít jistotu, že se zde neskrývá nikdo, kdo by nás mohl zradit.“

Gódžú domluvil, sklonil hlavu a zavřel oči. Byl sice známý jako velký piják rýžového vína, který něco vydrží, ale nyní se zdálo, že trochu přebral. Jeho tvář byla celá rudá a Ecunaga nevěděl, jestli podřimuje, anebo přemýšlí o tom, co ještě řekne. Nemohl si ovšem dovolit nějak jej vyrušit, a proto trpělivě čekal, co bude dál. Také sluha seděl uctivě opodál a ani se nehýbal.

Trvalo to pěknou dobu, než Gódžú opět zdvihl hlavu. Ospale zamžoural očima a osopil se na Ecunagu:

„Tak na co ještě čekáš? Čas z deseti dnů, posledních dnů tvého života, již začal utíkat. Tak si ho važ!“

Gódžú se rozesmál přerývaným smíchem a pak kývl na sluhu, aby mu ještě nalil. Ecunaga se mezitím uctivě uklonil a se slovy: „Mnohokrát vám děkuji, vzácný pane, za vaši laskavost,“ opustil místnost.

Rozjařený opilecký smích slyšel ještě poté, když došel do své ložnice.

Po návratu od Gódžúa se Ecunaga důkladně zamyslel nad svou situaci a dospěl k závěru, že mu nezbývá nic jiného, než hned druhý den ráno odjet ke svatyni Kawarabajaši a zjistit, co vypátrali samurajové, které tam zanechal. Přálo mu ale tentokrát štěstí a ukázalo se, že tato cesta nebude nutná.

Celý hrad ještě spal, když k hlavní bráně přijeli dva jezdci na koních. Jeden z nich měl vzadu za sebou připevněné bezvládné tělo. Oba se ihned odebrali k Ecunagovi a spolu s ním pak předstoupili před hradního pána Gódžúa.

„Promiňte, že vás vyrušuji, vzácný pane, ale dovoluji si vám oznámit, že jsme dopadli jednoho z těch lidí, kteří doprovázeli slečnu Ricuko,“ oznámil mu Ecunaga.

„Hm, hm,“ zabručel Gódžú a jedl dál svou ranní polévku misoširo ze sójových bobů. „Tak mi sem toho člověka přiveďte ukázat!“ dodal po chvíli.

„Neračte se hněvat, vzácný pane, ale není to možné. Byl raněný a krátce po příjezdu na náš hrad zemřel,“ odpověděl Ecunaga.

„A jak se vůbec jmenoval?“

„Fujunosuke z rodu Cubura.“

„Hm, to mi nic neříká. Ale co se stalo s Ricuko a s tím druhým samurajem?“

„Neračte se prosím hněvat, vzácný pane,“ začal hovořit jeden ze samurajů podřízených Ecunagovi. „Dozvěděli jsme se, že poblíž svatyně bylá ukrytá velká skupina nindžů ve službách Kenšina. Těm se slečnu Ricuko podařilo unést, nejspíš do některé z okolních horských vesnic, kde žijí. Tam jsme je už pronásledovat nemohli. Druhého samuraje, který se jmenoval Naodži z rodu Itaja, jsme také zastihli ještě nedaleko svatyně. Sice jsme ho zranili, ale nakonec se nám podařilo chytit jen Fujunosukeho. Jsme si ale skoro jisti, že ani ten druhý svá zranění nepřežije.“

Postupně, jak samuraj hovořil, Gódžúova tvář brunátněla zlostí. Pak se ale kupodivu zklidnil a ovládl, a tak nakonec řekl pouze:

„Obdivuji vaši odvahu, se kterou si troufáte sdělovat mi takovéto zprávy. Ale pro všechny tři platí to, co jsem již řekl včera Ecunagovi: máte ode dneška ještě devět dnů života. A teď mi zmizte z očí!“

Čas tiše plynul. V nejvyšším patře hlavní hradní věže panoval naprostý klid. Jenom chvílemi se ozvalo zašustění, vyvolané velkými myšmi, které se zde zřejmě cítily naprosto v bezpečí.

Byl první den třetího měsíce, ale noc byla snad ještě tmavší než jindy o novoluní. Zvon v nedalekém klášteře právě oznámil devíti údery půlnoc, když se to stalo. Na rámu úzkého okenního otvoru se objevila jedna ruka, pak druhá. Posléze se ruce vzepřely a do otvoru se pomalu vsoukala postava černě oděného nindži. Sotva muž opatrně dokročil na podlahu, myši rázem ustaly ve svém rejdění. Nindža se snažil očima proniknout černou tmu, a když nezjistil nic znepokojivého, obrátil se znovu k okénku a vyklonil se trochu ven. Krátce nato se do otvoru vsoukali další dva nindžové.

„Výborně,“ zašeptal Iribe. „Zatím všechno vychází. Hlavně mne těsně následujte a dávejte pozor, ať omylem do něčeho nenarazíte.“

K tomu, aby dal svým geninům další pokyny, se už ale nedostal. V jedinou chvíli na ně seskočili z nízkého stropu tři muži a srazili je na zem. Zatímco jednou rukou drželi krátké dýky na krku vetřelců, druhou rukou jim zručně svázali ruce a nohy. Teprve pak jim z rukou stáhli ocelové náramky tekagi s mohutnými vyčnívajícími hřeby. Otok byl náhlý a nečekaný, takže ani jeden z nindžů neměl příležitost tuto nebezpečnou zbraň použít.

„Stráže, sem nahoru!“ zavelel silným hlasem Ecunaga a ke svým dvěma pomocníkům prohodil:

„Doufám, že je na rukou svazujete, jak jsem vás to učil – každý prst jednotlivou smyčkou, a teprve pak kolem zápěstí. Nezapomeňte, že jsou to protřelí nindžové. Kdyby se jim podařilo utéct, zaplatíte mi za to svou hlavou.“

Zakrátko se po úzkých dřevěných schodech vyšplhalo nahoru asi šest nebo sedm strážných. Každý nesl v ruce hořící pochodeň. Tváře dopadených nindžů vypadaly v jejich třepotavém světle bílé jako křída. Nikdo se jich zatím na nic neptal a všichni také mlčeli.

„Odnesete je dolů do sklepní kobky a budete je přísně střežit. Ručíte za ně pánu Gódžúovi svými životy!“ přikázal jim Ecunaga.

Když odešli, Ecunaga se neubránil spokojenému úsměvu:

„Tak vidíte, že to dobře dopadlo. Vím, že se vám ty dvě noci tady nahoře zdály dlouhé. Ale já jsem se znovu přesvědčil, že mne můj odhad nezklamal. Když jsem se snažil vžít do myšlení nepřátelského nindži a představit si, jakou cestu bych si vybral já sám, bylo toto nejjednodušší řešení. Věřím, že se od nich dozvíme, co je s Ricuko a s Naodžim, a zachráníme si tak u pána Gódžúa život.“

„Ručím vám za to, Vaše Výsosti, že se vám podaří Ricuko s mou pomocí dostat,“ hovořil vemlouvavým hlasem Iribe k pánu Gódžúovi.

Zatímco hradní pán seděl pohodlně se zkříženýma nohama a dojídal již třetí misku rýže s pečeným rybím masem a zeleninou, Iribe seděl na patách s rukama svázanýma za zády a po stranách jej hlídali dva strážcové.

„Tak ty si myslíš, že já tě teď zase pustím zpátky do tvé vesnice jenom proto, že mi slíbíš přivést Ricuko,“ řekl Gódžú s plnými ústy a pobaveně se zasmál. „Ne, tak hloupý nejsem. Jestli chceš, aby sis zachránil život, musíš si vymyslit něco lepšího.“

„Neračte se hněvat, Vaše Výsosti, ale nestačil jsem vám ještě všechno vysvětlit. Mám zítra nebo pozítří dát pomocí kouřových signálů zprávu svému náčelníkovi o tom, zda se nám podařilo splnit náš úkol. Máme přitom domluvené i jisté znamení, jehož pomocí mohu požádat, aby mi z naší vesnice dopravili Ricuko až sem, k opuštěné svatyni na druhém břehu řeky.“

„Vysvětli mi to podrobněji. Stále tomu moc nerozumím. Chceš snad říci, že jste předem počítali s tím, že byste tady mohli Ricuko nějak využít?“

Gódžú se sice stále tvářil znuděně a otráveně, ale bylo vidět, že jej celá záležitost začíná zajímat.

„Ano, máte pravdu, Vaše Výsosti. Můj boj je již ztracen, a proto vám to mohu říci. Původně jsem chtěl Ricuko hned u svatyně zabít. Pak jsem si ale uvědomil, že je to půvabná vzdělaná dívka a že by ji mohl ocenit buďto někdo z vysokých samurajů kolem našeho pána Kenšina, anebo že bychom na ni mohli nějak…,“ Iribe se odmlčel a chvíli váhal, zda má větu dokončit, „… nějak nalákat i vás samotného.“

„To je opravdu pozoruhodné, jak jsi upřímný. Dovedeš si zřejmě vždy dobře vybrat, kdo je pro tebe důležitý. Nebudu před tebou tajit, že samurajů, jako jsi ty, si příliš nevážím. Ale Ricuko bych získal rád, a tak asi na tvůj obchod přistoupím. Jestli jsem to správně pochopil, chceš mi vydat do rukou Ricuko a sám za to získat svobodu. Je to tak?“

„Ano, Vaše Výsosti. Ricuko přivedou ke svatyni Urjú jen jeden nebo nanejvýš dva samurajové z naší vesnice, takže by se při tom neměly vyskytnout žádné, potíže.“

„Dobrá. Jsme… domluveni. Nechám za chvíli zavolat jednoho ze svých samurajů a tomu vysvětlíš, na kterém místě a jak má vyslat kouřový signál. Až se pak Ricuko opravdu dostane na Kaizudžó do mých rukou, budeš volný. Ale napřed…,“ dodal Gódžú, když si všiml Iribeho spokojeného úsměvu, „…napřed si tě ještě trochu vyzkouším… Neboj se, nebude to tak zlé. Alespoň pro tebe, jestli jsem tě dobře odhadl, nebude tato zkouška obtížná.“ Gódžú kývl na jednoho ze sluhů, kteří hlídali Iribeho, a přikázal mu:

„Přines mi sem tu novou zbraň, kterou jsem dostal před několika dny!“

Sluha odešel do sousední místnosti a za několik okamžiků se opět vrátil a podával Gódžúovi portugalskou pistoli, bohatě zdobenou perletí.

Gódžú ji od něho vzal, nabil a zeptal se Iribeho:

„Už jsi někdy viděl něco takového? Je to zbraň, které užívají cizinci. Na Kjúšú je prý v poslední době těchto barbarů z jihu velký počet. Všichni nosí tyto zbraně a dovedou jich výborně užívat. Já jsem ji dostal nedávno darem.“

Gódžú si pohrával s pistolí v ruce, pak se rozhlédl po místnosti a uviděl v rohu stát několik hliněných džbánů na vodu. Bez dlouhého míření tam vystřelil a jeden džbán se rozletěl na kusy. Gódžú pohlédl na Iribeho a s uspokojením si povšiml záchvěvu strachu v jeho očích.

„Hezké, co? Ale s pistolí se dají dělat ještě mnohem zajímavější věci. Víš co? Nechám si sem teď přivést tvé dva společníky, které jsme chytili s tebou. Jednomu z nich daruji po příchodu Ricuko svobodu tak jako tobě, ale druhého teď hned zastřelím. Je to stejně jedno. Oba se už jistě smířili s tím, že musejí zemřít. A ty mi teď musíš pomoci s výběrem toho, který má zemřít. Neznám jejich jména, a ani mne nezajímají. Všiml jsem si ale, že jeden je vysoký a druhý spíše malé postavy. Takže mi

jenom řekni: propusťte velkého, nebo propusťte malého.“

Iribe zbledl a viditelně zneklidněl. Teprve po chvíli začal nejistě hovořit:

„Vaše Výsosti, to ode mne opravdu nemůžete chtít. Mám je oba dva velmi rád…“ V duchu si však již říkal: Stále nevím, co vlastně Matao tehdy o mně řekl Joneheiovi. Každopádně toho ví víc, než je užitečné. Kdybych se ho takhle mohl snadno zbavit…

„Na takové řeči nejsem zvědavý,“ vyštěkl na něj prudce Gódžú. „Chci slyšet: propusťte velkého, nebo propusťte malého. Jinak je okamžitě zastřelím oba. A bude to jen tvá vina.“

Iribe sklonil hlavu a pak zašeptal: „Propusťte malého, Vaše Výsosti.“

Stráž mezitím přivedla do místnosti Joneheie a Akina. Oba byli pobledlí, se ztrhanými rysy v tváři. Bylo zřejmé, že vědí, co je asi čeká.

Gódžú na oba nindži pohlédl a pak řekl:

„Výborně. Váš náčelník vám teď ukáže, jak se užívá nové zbraně barbarů z jihu.“ Podal Iribemu pistoli a vybídl jej: „Miř na ty nádoby jako já!“

Ozval se výstřel a jedna z nádob se rozbila. Byl to tentokrát džbán plný vody, která se rozlila po celém pokoji. Pak Gódžú vyzval menšího Akina, aby se postavil k nádobám do rohu a sám s Joneheiem šel k Iribemu. Pistoli mu znovu nabil a pak vytáhl krátkou dýku, kterou měl u pasu. Přiložil ji hrotem k Iribeho krku a vykřikl:

„A teď na toho malého! Promiň, že se při výběru neřídím tvou radou.“

Iribe jako ve snu stiskl spoušť… Když se rozptýlil oblak kouře, mísila se na zemi Akinova krev s vodou z rozbitého džbánu.

Gódžú pochvalně kývl hlavou, vzal Iribemu pistoli a uložil si dýku. Pak přikázal strážím, aby odvedly Joneheie.

„Vidím, že zkouška dopadla, jak jsem čekal. Odhadl jsem tě správně,“ obrátil se Gódžú k Iribemu. „Ve vedlejším pokoji již na tebe čeká samuraj, kterému podrobně vysvětlíš, jak bude možné získat Ricuko. Pak ti nechám poslat také něco k jídlu. Ještě si rozmyslím, kam tě uložím. Ale nemusíš se bát, k Joneheiovi to už nebude.“

Všechno proběhlo tak, jak Gódžú určil. Iribe vysvětlil samurajovi, jak má přerušovanými kouřovými signály požádat náčelníka z Uehary o vyslání Ricuko ke Kaizudžó, a pak na chvíli osaměl. Byl velmi vyčerpaný a oči se mu zavíraly téměř samy od sebe.

Když mu sluha přinesl k obědu misku s polévkou a rýži se zeleninou, dal se s chutí do jídla. Iribe sice nikdy nepatřil k dobrým nindžům, ale tentokrát únava a rozrušení otupily jeho ostražitost nadobro. A tak si vůbec nevšiml, že se dlouhý závěs náhle zavlnil a objevila se jakási ruka s tenkými, kostnatými prsty. Ruka se pomalu opatrně natáhla k misce s rýží a nasypala do ní nějaký bílý prášek. Pak se opět ztratila a zanedlouho zmizel i člověk za závěsem.

Hradní pán Gódžú byl tentokrát v dobré náladě, a tak přizval k obědu do velké síně i Ecunagu.

„Tak vidíš, snad dostaneme pomocí těch tvých nindžů i Ricuko,“ prohodil k němu Gódžú. „Zatím ti to vychází. Měj ale na paměti, že máš chytit ještě toho druhého samuraje. Jinak za osm dnů smrti stejně neujdeš.“

V té chvíli se kdesi nedaleko na hradě začal někdo smát. Ozvěna smíchu byla stále hlasitější, takže se nesla po všech hradních chodbách, a nebylo snadné určit, z které místnosti vychází. Veselý smích však začal ponenáhlu přecházet v jakousi hrůznou křeč. Netrvalo to dlouho a bylo slyšet jen jakési sípavé ječení ve vysokých tóninách. Náhle jako když utne – všude zavládlo naprosté ticho.

Sluhové se rychle rozeběhli po hradě a zanedlouho nalezli Iribeho ležícího na zemi v malé místnosti bez oken, užívané někdy také jako vězení. Stráž jej tam zavedla poté, co snědl oběd. Iribeho tělo bylo prohnuté jako luk, ale bylo zcela jasné, že je mrtvý. U úst měl chuchvalce zaschlé nažloutlé pěny.

„Prášek smrtícího smíchu,“ zašeptal Gódžú při pohledu na mrtvého Iribeho. „Ale kdo mu ho jen mohl dát? Sám jsem o tomto jedu, užívaném některými nindži, slyšel, ale nikdy jsem jeho účinky neviděl ve skutečnosti. Že by jej tok brzy stíhla pomsta za zradu nindžů z jeho vesnice? Ne, tomu rozhodně nevěřím…“ Gódžú se otočil a zamyšleně se vrátil do jídelního sálu dojíst zbytek oběda.

6. PÁD KAIZUDŽÓ

Kruh kolem hradu Kaizudžó se pomalu uzavíral. Vojska jednoho z nejvýznamnějších japonských vojevůdců té doby, Kenšina z rodu Uesugi, obklíčila Gódžúovo sídlo ze všech stran a stála na obou březích řeky Čikumy.

Obléhání hradu Kaizudžó bylo jednou z mnoha válečných akcí mezi rody Takeda a Uesugi, které se nyní vlekly již téměř plných deset let, a ani jedné ze stran se během této doby nepodařilo získat rozhodující úspěch. Hrad Kaizudžó v držení Takedova vazala Gódžúa byl důležitým opěrným bodem a jeho dobytí by Kenšinovi otevřelo možnost k dalšímu postupu do provincie Šinano.

Kenšin byl spokojen, že se mu podařilo poměrně velmi rychle proniknout do údolí řeky Čikumy, a věřil, že by se mu tentokrát konečně mohl podařit rozhodující průlom do území ovládaného rodem Takeda. Také nálada mezi jeho vojáky, od řadových samurajů až po velitele, byla výborná.

V dobrém rozmaru zahájil Kenšin tajnou poradu s Motookou, náčelníkem nindžů z Uehary, která se konala v jeho stanu dvacátého dne třetího měsíce, krátce po setmění.

„Velice lituji, že se mi nepodařilo splnit váš rozkaz, vzácný pane, a připravit o život hradního pána Gódžúa. Přivedl jsem ale nyní s sebou tři své další geniny a jsem přesvědčen, že své chyby napravíme. Myslím, že právě teď může být Gódžúova smrt důležitým okamžikem, který zasadí obráncům hradu těžkou ránu.“

„Ano, Motooko, v tom s tebou plně souhlasím. Mám zde sice skoro pět tisíc vojáků, ale Kaizudžó má pevné hradby a pokus překonat je přímým útokem by nepochybně skončil nezdarem.“ Kenšin hovořil klidně a rozvážně, ale z jeho slov bylo cítit odhodlání a velkou životní energii. Bylo mu nedávno teprve třicet let, ale přesto již měl velmi bohaté vojenské zkušenosti. Původně pocházel z rodu Nagao a do rodu Uesugi byl v dětství adoptován. Ve dvaadvaceti letech si oholil hlavu a stal se buddhistickým mnichem. Kenšin bylo jeho mnišské jméno.

„Počítám proto s tím,“ pokračoval Kenšin, „že na hrad zaútočíme teprve tehdy, až bude Gódžú mrtev, a lidé, které mám na hradě, nám otevřou hradní bránu. Nevyčítám ti zatím nezdar tvých podřízených. Promíjím ti ale jenom proto, že vím, kolikrát jsi mi v jiných případech prokázal neocenitelné služby. Nejvíc mne pobouřil případ toho zrádného čúnina. Jak se mohlo stát, že jsi jeho zbabělou povahu neodhalil již dříve?“

„Nemám nic, co bych uvedl na svou omluvu, vzácný pane,“ řekl Motooka. „Příliš jsem důvěřoval jeho slovům, a nedávno jsem dokonce uvěřil i tomu, jak tento člověk svaloval svou vinu za neúspěch na Kaizudžó na jednoho z mých nejschopnějších nindžů, genina Mataa.

Jsem již starý člověk, ale podobný případ se mezi nindži v Uehaře stal poprvé.“

„Nemá smysl dále o tom hovořit,“ mávl rukou Kenšin. „Jak již asi víte, zrádce stihl zasloužený trest. Postaral se o to jeden můj člověk, kterého mám na Kaizudžó.“

Motooka se na ta slova zatvářil poněkud rozpačitě. Nevěděl totiž nic o tom, že Kenšin má na hradě ještě nějaké další své lidi. Zeptat se přímo se však neodvážil.

„Trestuhodné je ovšem především to, že Iribeho vinou se do Gódžúových rukou dostala slečna Ricuko z kjótského rodu Hatasa,“ pokračoval Kenšin. „Ta sice jinak nemá s naším bojem nic společného, ale přesto – vztahy rodu jejího otce byly v minulosti s naším rodem vždy přátelské.“

„Jestli dovolíte, vzácný pane, mám k vám v souvislosti se slečnou Ricuko jednu prosbu.“

„Prosím, mluví“

„Přivedl jsem s sebou jednoho samuraje, který ji doprovázel z Kjóta. Při bitce u svatyně Kawarabajaši se mu podařilo utéci Gódžúovým samurajům a moji nindžové mu poskytli pomoc. Je to Naodži z rodu Itaja a rád by se nějak dostal spolu s našimi nindži na hrad, aby tam mohl slečně pomoci.“

„Věřím, že je to dobrý samuraj, ale není to nindža. Mám proto obavy, aby tam nebyl dopaden. Ale o tom se ještě poradíme s tím, kdo dnešní tajnou výpravu za hradby Kaizudžó povede.“

Uesugi kývl na sluhu a ten před užaslého Motooku předvedl – genina Mataa.

„Matao,“ zašeptal Motooka. „Ty nejsi mrtev?“

„Ne, vzácný pane. Když mne Iribe shodil ze skály, tak jsem se pořádně potloukl, ale zůstal jsem naživu. Skrýval jsem se pak zde v opuštěné svatyni na druhém břehu Čikumy, a když sem přišlo vojsko vzácného pána Kenšina, přihlásil jsem se u něj. K vám na Ueharu jsem se již bál vrátit. Jinak jsem připraven vydat se ihned na hrad. S Naodžim jsem již mluvil. Je to velmi schopný mladík a jsem přesvědčen, že se nám oběma podaří proniknout do hradních prostor a otevřít brány. Máme tam totiž dalšího spojence a známe tajné cesty, o kterých neví ani sám Gódžú.“

Kenšin vstal a vybídl Motooku i Mataa, že porada je u konce a že mohou odejít. „Věřím, že se zanedlouho sejdeme v hodovní síni na hradě při oslavě svého vítězství,“ dodal na rozloučenou.

„Je to opravdu škoda, že nejsi tanečnice, Ricuko,“ řekl Gódžú ke své mladičké vězeňkyni. „Už jsi tady řadu dní, ale moc jsem se s tebou zatím nepobavil. Nepovídáš mi nic zajímavého o životě v hlavním městě, ale ani mi nezpíváš a netančíš. Chceš snad říci, že ses v Kjótu setkávala se zajímavějšími lidmi, kteří se ti líbili víc?“

Ricuko pohlédla na zavalitého Gódžúa, který byl o dobrých třicet let starší než ona. Nyní seděl pohodlně na hedvábném polštáři, popíjel čaj a úzkýma očima v masitém, tukem zarostlém obličeji ji pozorně sledoval.

„Ne, to bych si nedovolila, vzácný pane,“ odpověděla tichým hlasem Ricuko. „Nejsem ale ze svého domova na hlučné a veselé radovánky příliš zvyklá.“

„To je opravdu dobře,“ ušklíbl se Gódžú. „Já už jsem se bál, že jsi taková jen vůči mně. Anebo že si snad myslíš, že když teď za hradbami stojí Kenšinovo vojsko, tak vše brzy skončí – Kenšin dobude Kaizudžó a já spáchám sebevraždu. S tím ale nepočítej. Můj hrad má dokonalé opevnění a zásob zde mám třeba na půl roku. Není to poprvé, co jsme obleženi, a nikdy jsem si z toho nedělal těžkou hlavu.“

Ricuko mlčela a nic neodpovídala.

„Zdá se, že mi stále nevěříš,“ pokračoval Gódžú. „Ukážu ti tedy něco zajímavého. Stráže!“ zavelel rázným hlasem. „Přiveďte mi sem ty dva, co jste chytili dnes v noci!“

„Naodži!“ vykřikla Ricuko, když se za okamžik ve dveřích objevili Naodži a Matao, s rukama spoutanýma za zády.

„Ti dva si myslili, že na mne vyzrají,“ řekl Gódžú po chvíli, až se popásl na netajeném úleku Ricuko. „Jak vidíš, přepočítali se. Moje síť stráží je nyní naprosto dokonalá. Na fuse nedostanou ani žádní nindžové, a tím méně nezkušení dobrodruhové jako ten tvůj Naodži. Hlavně teď, když za svou nedbalost a neschopnost zaplatili životem Ecunaga a jeho pomocníci, je kázeň mezi mými samuraji vynikající.“

Naodži a Matao stáli dosud u dveří s očima upřenýma do země. Gódžúův pohled se z nich svezl znovu na Ricuko. Všiml si, že dívka je bílá jako křída.

„Vidím, že tě mé překvapení opravdu rozrušilo,“ usmál se křivě Gódžú. „Možná že tomu mladíčkovi bys byla ochotná i něco zazpívat, ne? Ale abys viděla, že mám srdce, udělám ti něco po vůli. Chtěl jsem je původně nechat oba před tvýma očima popravit. Teď jsem se ale rozhodl jinak. Popravím jen toho druhého – to mi snad dovolíš – a Naodžiho ti nechám naživu. Budeš na mne ale musit být hodná. Moc hodná. A taky mi něco zazpívat. Tak si to rozmysli. Napřed mi teď ale hezky nalej čaj.“

Ricuko vstala a mátožně šla ke Gódžúovi. Vzala do rukou šálek a začala nalévat čaj. V té chvíli ucítila, že se již déle ovládat nedokáže. S prudkým trhnutím vychrstla horký čaj Gódžúovi přímo do obličeje.

Ten zoufale vykřikl a k dívce se ihned vrhli s tasenými meči oba strážci, kteří hlídali Naodžiho a Mataa. Doběhnout k ní ale nestačili. Ozvalo se zasvištění kovu a vzduchem proletěly tři špičaté šurikeny. Ani jeden z nich se neminul cíle.

V té chvíli seskočil ze stropu černě oděný nindža. Hbitě rozvázal pouta na rukou Naodžiho a Mataa a vtiskl jim do rukou meče mrtvých strážců. Pak vzal tělo mrtvého Gódžúa, namáhavě je dovlekl k oknu a vyhodil ven na nádvoří.

„A teď rychle k bráně,“ zavelel.

Na nádvoří vypukla panika. Všichni se sbíhali kolem mrtvého hradního pána a několik desítek samurajů utíkalo nahoru do jeho komnaty.

Tajemný nindža s Mataem, Naodžim a Ricuko však již dobíhali k bráně, která zůstala nestřežená. Rychle odsunuli těžkou závoru, otevřeli vrata a vyklouzli ven. Proud připravených jezdců Kenšinovy armády se začal v mžiku valit na nádvoří jako lavina, kterou již nebylo možné zastavit.

Před polednem bylo dobojováno a hrad Kaizudžó přešel do Kenšinových rukou. Kenšin se v hodovní síni sešel také s těmi, kdo mu tak pomohli při přípravě útoku, a vřele jim poděkoval.

„Ale kdo je ten neznámý nindža, který nás všechny vlastně zachránil?“ zeptala se Ricuko.

„To jsem byl já,“ řekl s úsměvem starší muž, který stál opodál a byl již oblečen jako většina ostatních samurajů. „Mé jméno je Ičiró z rodu Kurotobi. Sloužil jsem rodu Kijono, který zde sídlil několik generací. Když se pak lstivými úskoky zmocnil hradu Gódžú a mého pána připravil o život, přísahal jsem mu pomstu. Znal jsem dokonale hrad a všechny jeho tajné chodby lépe než nový hradní pán. Proto jsem zde mohl žít jako nindža, i když jsem opravdovým nindžou nikdy nebyl. Ale časem jsem se přiučil mnohému z jejich způsobu boje. Některým věcem – například zacházení se šurikeny – mne přiučil tady Matao. Nechtěl jsem ale pouhou smrt Gódžúa. Čekal jsem stále na svou příležitost, kdy budu moci zasáhnout ve chvíli, která bude opravdu rozhodující. A jsem šťasten, že se mi to podařilo.“

Po několika dnech odpočinku na hradě pokračoval Kenšin ve svém tažení a Kurotobiho jmenoval novým hradním pánem na Kaizudžó. Ricuko s Naodžim se vydali na zpáteční cestu do Kjóta. A Matao? Nyní už ne genin, ale čúnin Matao se vrátil do Uehary, aby se připravil na nová dobrodružství…

NINDŽOVÉ Z ODAWARY

1. SLAVNOST PODZIMNÍHO ÚPLŇKU

Slunce se pomalu sklánělo k obzoru, když na hladinu řeky Kiso dopadly první kapky deště. Lehké mžení postupně přecházelo v prudký liják a nad vzdálenými horami se několikrát zlověstně zablýsklo. Prudký vítr strhával ze stromů zažloutlé listy a roztáčel je v divokých vírech.

Dnes už toho asi mnoho nechytím, pomyslil si starý rybář Kakeširó a zamyšleně se zahleděl na siluetu inujamského hradu přímo nad řekou. Ostatně i tak mám úlovek větší než jindy. Kakeširóova loďka zamířila o kus dál po proudu ke břehu a zanedlouho zmizela rybářova postava v domku postaveném těsně u řeky.

Déšť houstl a rychle se setmělo. Byl čtrnáctý den osmého lunárního měsíce, a tedy téměř úplněk. Temné mraky na obloze však nasvědčovaly tomu, že se tuto noc měsíc na obloze vůbec neukáže. Celé okolí se ponořilo do černé tmy a monotónní šumění deště jen krátce narušila tlupa opic, jež si sem občas chodily zpestřovat jídelníček zeleninou a mladými rýžovými klasy na políčkách u rybářských domků. V lesích kolem řeky Kiso žily těchto opic stovky. Tentokrát se ale kdosi probudil, vyběhl ven a s velkým křikem a láteřením opice zahnal. Také bouře se pomalu vzdalovala a zdálo se, že všechno kolem spí hlubokým spánkem.

Bylo již dlouho po půlnoci, když se od stromů na břehu Kiso v těsné blízkosti hradu odloupla postava muže oblečeného do černého obleku přiléhavého střihu. Byl celý promočený a také po tváři mu stékaly proudy vody. – Nezdálo se ale, že by mu to nějak vadilo. Vklouzl tiše do řeky a za chvíli jej bylo vidět, jak se vynořuje u malé branky v hradbách, která sloužila obchodníkům přivážejícím v lodích na hrad různé zboží. Několika skoky se přiblížil k brance a bez větší námahy se přes ni přehoupl. Úzká stezka vinoucí se vzhůru k hlavní hradní věži se deštěm proměnila v malou říčku. Nikde se však nic nehýbalo. Muž se pustil nahoru, a když se přiblížil k věži, vytáhl dlouhé lano skryté na zádech. Roztočil je, vymrštil vzhůru a skoba na jeho konci se s dokonalou přesností zachytila na výčnělku střechy hradní věže. Muž se vyšplhal během několika okamžiků nahoru, lano opět stočil a zmizel ve věži. Právě v tu chvíli sjel z nebe mohutný blesk a doprovázen rachotem hromu ozářil daleké okolí. Hradní stráže však spaly, a ani nikdo jiný si nevšiml postavy na vrcholku věže. Byl to poslední blesk poslední bouřky sedmnáctého roku éry Tenšó5 v Inujamě. Také déšť se zakrátko utišil a nic již pak dále nerušilo noční klid.

Ráno se po bouřce vyjasnilo a slunce svítilo a hřálo, jako by ani nebyl podzim. Na inujamském hradě panoval čilý ruch, protože se služebnictvo připravovalo na přijetí vzácné návštěvy – poselství od samotného Hidejošiho. To sem mělo i s doprovodem dorazit kolem poledne a druhý den ráno pokračovat do nedalekého Gifu. Hidejoši – rodovým jménem Tojotomi – zastával u císařského dvora v Kjótu funkci regenta. Byl to nejvyšší politický úřad v zemi a spočíval i v úloze císařova rádce. Příchodu hostů proto věnovali na Inujamě velkou pozornost. Všude se uklízelo a kuchaři připravovali několik druhů specialit z ryb ulovených v řece Kiso, jež byly vyhlášené jako mimořádná pochoutka.

Jenom jeden mladík, asi osmnáctiletý, který postával na konci dlouhé chodby vedoucí ke skladišti rýže, vypadal, jako by se ho návštěva netýkala. Byl to Tokuiči Šimoda, komorník hradního pána. Čekal tam již skoro půl hodiny a začínal být pořádně netrpělivý. Konečně. Ozvaly se kroky a objevila se půvabná dívka, spíš ještě dítě než mladá žena. Aniž by se zdržovala rozhlížením, zda je někdo nepozoruje, vrhla se Šimodovi kolem krku a dlouze jej políbila. „Ach, Tokuiči, kdybys věděl, jak jsem ráda, že tě vidím. Jsem tak nešťastná!“

Tokuiči jen varovně zvedl prst k ústům a postrčil jemně dívku do temné skladištní místnosti. Teprve pak se otázal:

„Tak co se vlastně stalo, Nobuko?“

„Ach, Tokuiči, jsem tak nešťastná. Otec mi včera řekl, že má pro mne ženicha. Žije poblíž Ósaky, je skoro o patnáct let starší než já a jeho hlavní předností je zřejmě to, že je vzdáleným příbuzným Hidejošiho.“

Nobuko se celá chvěla v pláči, a teprve po dlouhé chvíli mohla opět pokračovat.

„Já ale nechci nikoho jiného než tebe a jsem odhodlána udělat všechno pro to, abych se stala tvojí ženou. Musíme jít oba společně co nejdřív k otci, a když se rozzlobí a vyžene nás, odejdu s tebou. Říkal jsi přece, že máš ještě nějaké příbuzné v provincii Mucu.“

Nobuko byla dcerou správce inujamského hradu Jošia Kucuhariho. Opravdovým hradním pánem ale byl Terumasa z rodu Ikeda, který sídlil v nedalekém Gifu. Kucuhari sloužil dlouhá léta Terumasovu otci, Nobuteru Ikedovi, který na Inujamě žil. Ten si přál, aby po jeho smrti odměnou za věrnou službu spravoval tento hrad Kucuhari, a Terumasa jeho přání respektoval.

Kromě Nobuko měl Kucuhari ještě syna, který byl od deseti let vychováván v Kjótu. Před dvěma roky se zúčastnil Hidejošiho tažení proti odbojným rodům na Kjúšú a v jedné z bitev tam byl raněn a zemřel. Bylo mu tehdy sedmnáct let. Nobuko byla od té doby zahrnuta ještě větší péčí obou rodičů, ale kupodivu se nechovala příliš rozmazleně. Bylo jí teprve něco málo přes patnáct let a byla to dívka velmi citlivá a jemná. Těžko říci, proč si Tokuičiho oblíbila hned po jeho příchodu na Inujamu. A ten, i když si dobře uvědomoval jejich odlišné společenské postavení, brzy podlehl kouzlu mladičké dívky a také se do ní zamiloval. V hloubi duše tušil, že jejich láska nemůže skončit dobře, ale přesto jej dnešní zpráva velice zaskočila.

„Udělám také všechno pro to, abychom se nemusili rozejít,“ řekl rozhodně a dodal: „Kdy myslíš, že bude vhodná doba jít za otcem?“

„Někdy příští týden. Ještě ti dám vědět.“

Tokuiči se právě chystal s Nobuko rozloučit, když za dveřmi zaslechl jakýsi podezřelý zvuk. Prudce vyskočil a vyběhl na chodbu. Všude bylo naprosté ticho. Ale přesto: v místě, kde se chodba lomila, se zvolna snášela k zemi veliká pavučina, jako by ji právě sfoukl závan větru. A když se Tokuiči pozorně zahleděl do kouta přede dveřmi do skladiště, uviděl v letitém prachu otisky bot. Není pochyb o tom, že nás kdosi sledoval, pomyslil si zdrceně. Ale kdo by to jen mohl být? Že by se po hradě takhle přes den potuloval Rokuriki?

Tokuiči se na Nobuko roztržitě usmál a pohladil ji po vlasech. „Neboj se, všechno dobře dopadne,“ stačil jí ještě říci na rozloučenou.

Mladý komorník hradního pána se toho dne dvojnásobně zpronevěřil svému poslání na Inujamě. Jednak se tak soustředil na svou soukromou záležitost, že při schůzce s Nobuko z nepozornosti nezaznamenal naslouchajícího muže, jednak se začal vážně zabývat úvahami o sňatku s touto dívkou. Obojí znamenalo neomluvitelné porušení jeho slavnostní přísahy.

Tokuiči Šimoda se totiž ve skutečnosti jmenoval Ikušige Harunari a byl nindžou ve službách pána Udžimasy z rodu Hódžó se sídlem na Odawaře.

Nindžové bývali v Japonsku často nazýváni také mistry tajného umění neviditelnosti a připisovaly se jim nejrůznější nadpřirozené schopnosti, například dovednost kdykoli zmizet, lézt po vodorovném stropě jako moucha nebo procházet zdí.

To všechno je přirozeně nadsazené. Zjednodušeně řečeno byli nindžové vojenskými a politickými špehy. Díky náročnému výcviku, kterému byli podrobováni od nejútlejšího dětství, mohli ale opravdu podávat zcela mimořádné výkony, nad nimiž stojí rozum v koncích. Nebyl pro ně například problém překonat za den vzdálenost až kolem padesáti ri, přestože se nikdy nepohybovali na koni, ale vždy jen pěšky. Žili v izolovaných táborech nejčastěji vysoko v horách a je pro ně příznačné i to, že se nindžou mohl stát pouze ten, kdo toto povolání zdědil po svém otci. Služeb nindžů využívala v průběhu dějin řada známých osobností a jejich přičiněním bylo rozhodnuto mnoho důležitých bitev – přestože se o tom v oficiálních záznamech nic nepíše.

Kromě jasně vymezené hierarchie hodností panovalo v řadách nindžů i dělení podle „odborné“ specializace. Kromě nindžů určených pro přímý boj s protivníkem a pro tajné pronikání do nepřátelských hradů a zjišťování důvěrných zpráv existovali i takoví, kteří žili dlouhé léta pod cizím jménem na území protivníka a shromažďovali tam informace. A právě mezi ně patřil Tokuiči.

Příjezd poselství z Kjóta se poněkud opozdil. „Prudké deště rozvodnily řeky a několik mostů bylo strženo,“ oznámil stručně velitel vojenského doprovodu náčelníkovi stráží na inujamském hradě. Schylovalo se k večeru, obloha byla jako vymetená a všechno nasvědčovalo tomu, že bude krásná měsíční noc. A nebyla to noc ledajaká – patnáctý den osmého lunárního měsíce se již po staletí mezi aristokracií slavilo cukimi, slavnost „dívání se na měsíc“. Právě tehdy bývá totiž podzimní úplněk nejkrásnější. Válečná doba sice zdaleka tak nepřála poezii, jako tomu bývalo kdysi, ale přesto se dosud na mnoha místech tyto slavnosti držely. Skutečností ovšem zůstává, že jejich účastníci se často více než recitování veršů a obdivování krajiny zalité měsíčním svitem věnovali vyprazdňování lahví se sake, rýžovým vínem.

„Vítejte na Inujamě!“ Jošio Kucuhari, jeho manželka Oharu a několik samurajů, očekávajících vsedě na patách příchod vzácných hostů, se hluboce uklonili. Také Suehiro Macukura v čele poselstva s ostatními poklekl na kolena a lehce naznačil úklon. Macukura byl významný velitel Hidejošiho armády a patřil již delší dobu k jeho předním oblíbencům. Inujamu navštívil ponejprv asi před rokem a Kucuhari neměl na toto setkání dobré vzpomínky. Macukura tehdy nebyl dobře naložen, a proto Kucuharimu zle vyčinil, že se jeho stráže nechovají disciplinovaně a že na hradě panuje nepořádek.

Dnes se však zdálo, že je Macukura ve výborné náladě. Po výměně nezbytných formalit odešel s Kucuharim do přijímacího sálu pro hosty a bez dlouhého pobízení se pohodlně uvelebil na zemi u nízkého stolku s připraveným bohatým pohoštěním. „Vynikající suši,“ pochvalně zamručel, když ochutnal první z krásně vyrovnaných válečků rýže se syrovým rybím masem, zabalených do temně zelených mořských řas. „Už jsem mnohokrát slyšel, že rybám z Kiso se nic nevyrovná, a opravdu to asi tak bude. Myslím, že ryby z Nagary v Gifu, které se dodávají na císařský dvůr, nejsou tak křehké!“

Kucuhari jen zářil. Byl rád, že je Macukura spokojený, a zejména pochvala jeho ryb jej potěšila. Místní lidé velmi žárlili na rybolov na řece Nagaře v Gifu, kde se ryby ulovené starým tradičním způsobem pomocí kormoránů dodávaly císaři do Kjóta, a Gifu se tak stalo proslulé po celé zemi. V Inujamě na řece Kiso byla tradice rybolovu s kormorány – jak tvrdili místní rybáři – mnohem delší a ryby chutnější, ale přesto se o nich nikde moc nevědělo.

Kucuhari si s Macukurou neustále navzájem dolévali pohárky s rýžovým vínem a za chvíli jim oběma silně zrudly tváře. Macukura nijak nezakrýval, že se nachází ve skvělém rozmaru. Prozradil také Kucuharimu důvod svého veselí:

„Všechno vychází lépe, než jsme čekali. Náš pán Hidejoši připravuje velké tažení proti Odawaře a všechny zprávy potvrzují, že Hódžó nemá nejmenší šanci. Bojuje starými zbraněmi jako někdy před sto roky, a i početně budou naše vojska mnohem silnější. Formálně jej císařský regent Hidejoši ještě jednou vyzve, aby se mu přišel podrobit do Kjóta, ale když to neudělá – a to je víc než pravděpodobné – udeříme bez nejmenšího zaváhání a celá země bude naše. Zítra mne doprovodíš na hrad v Gifu, kde se koná velká porada několika desítek velitelů. Vezmi s sebou nanejvýš jednoho

nejbližšího služebníka, protože jinak ochranu během cesty zajistí moji vojáci.“

„Opravdu mne těší, že je situace tak příznivá, můj pane,“ odpověděl Kucuhari. „Vzkážu Tokuičimu, aby ihned připravil vše potřebné, a časně ráno vyjedeme.“

„Nemusíš tak spěchat, ještě teď chvíli posedíme, a tak úplně stačí, když se vydáme na další cestu až zítra v poledne.“

V té chvíli vstoupila do místnosti Oharu, zdvořile se uklonila Macukurovi a řekla: „Promiňte, že ruším, vzácný pane, ale v zahradě je pro dnešní slavnost podzimního úplňku přichystáno nepatrné pohoštění a hosté vás již očekávají.“

Zahrada pod hradem patřila k největším chloubám Inujamy. Založil ji před patnácti lety mladší bratr slavného Nobunagy z rodu Oda, který byl velkým milovníkem čajového obřadu. Zahrada vyhovovala nejnáročnějším estetickým požadavkům. V jejím centru stál jednoduchý domek s vybavením pro čajový obřad a bylo tam také několik velmi dovedně upravených studánek pro nabírání pitné vody na vaření čaje.

„To je opravdu skvělý nápad,“ zaradoval se Macukura, když uslyšel pozvání. „Úplně jsem zapomněl, že je dnes patnáctý den osmého měsíce. Samozřejmě že se rád zúčastním vaší slavnosti. Ale teď si vlastně uvědomuji… Kde je vaše dcera Nobuko? Přináším pro ni vzkaz a dárek od bratra. Doufám, že ji spatřím na slavnosti.“

Kucuhari se ženou si vyměnili rozpačité pohledy. Pak se první osmělila Oharu: „Neračte se prosím hněvat, vzácný pane, ale Nobuko přepadly silné žaludeční křeče a musela ulehnout. Zítra ráno však bude jistě v pořádku a pohovoří s vámi. Prosila mne, abych ji u vás pro dnešní večer omluvila.“

Macukura se zamračil a nějakou dobu nebyl schopen ze sebe vypravit ani slovo. Se zbrunátnělou tváří si hněvivě měřil Kucuhariho a jeho ženu. „Nuže, rozumím,“ přerušil po chvíli zlověstné mlčení. „Půjdeme do zahrady.“

Také mladý Tokuiči se omluvil, že je mu nevolno a že se večerní slavnosti nemůže zúčastnit. Nemohl se ubránit vzpomínkám na týž den před rokem, kdy mu Nobuko dala – tak, aby to nikdo neviděl – balíček s několika slavnostně upravenými válečky suši z rybího masa a pošeptala mu přitom: „Dělala jsem je jenom pro tebe, Tokuiči, protože tě mám ze všech nejraději.“ A tak – i když jejich oboustranná náklonnost byla zřejmá již delší dobu předtím – opravdu se do ní Tokuiči zamiloval až při této příležitosti. Teprve od tohoto dne se také začaly datovat jejich tajné schůzky u skladiště rýže. Zatímco dnes… Tokuiči se v duchu trpce usmál. Zřejmě všechno skončí tak rychle, jako začalo. Mým hlavním životním údělem je být dobrým nindžou a sloužit svému pánovi.

Za těchto úvah došel Tokuiči až ke svému pokoji. Roztáhl na zemi přikrývky a chystal se ulehnout, když se u stěny dotkl nohou jakéhosi měkkého balíčku. Bylo v něm devět kousků suši od Nobuko. Tokuiči hned tři ochutnal a zbytek znovu zabalil a uschoval. Měl pocit, že ještě nikdy nejedl nic, co by mu chutnalo lépe. S blaženým úsměvem se pak natáhl a v mžiku usnul.

Nebylo mu však dopřáno, aby se ze svých příjemných snů těšil příliš dlouho. Bylo krátce po půlnoci, když jej jeho vnitřní instinkt probudil. Stěna jeho pokoje se v té chvíli neslyšně rozevřela a dovnitř vešel asi čtyřicetiletý muž, oděný celý v černém. Přistoupil přímo k Tokuičimu. Ten ale nevypadal nijak překvapeně. Podobné probuzení zažil již několikrát. Tajemným nočním návštěvníkem totiž nebyl nikdo jiný než nindža Rokuriki, který zprostředkovával spojení mezi pány Hódžó na Odawaře a Tokuičim. Objevil se vždy asi jednou za dva měsíce u jeho lůžka, vyptal se na nové zprávy a opět zmizel, aniž by si na hradě kdokoli mohl něčeho všimnout.

Na rozdíl od dřívějších návštěv vypadal tentokrát Rokuriki velmi rozčileně. „Situace se vyvíjí velmi špatně. Opičák soustřeďuje velké síly a připravuje se na rozhodující tažení proti Odawaře již počátkem příštího roku. Pozítří se má konat důležitá schůzka na hradě v Gifu. Ještě jsem tam nikdy nebyl a nevím, jak to uvnitř vypadá. Musím se ale za každou cenu dozvědět, o čem se tam bude mluvit. Nyní jsem právě slyšel, že ty máš do Gifu doprovázet Kucuhariho. Snaž se proto sám co nejvíc dozvědět a v případě potřeby buď připraven mi přijít na pomoc. Nedovedu si představit, co se z toho všeho vyvine.“

Rokurikiho rty se hýbaly, nebylo však slyšet ani slovo. Všude kolem byla naprostá tma, ale oba nindžové byli schopni dorozumět se pouhým odezíráním ze rtů toho druhého. Mezi nindži byl takový způsob rozhovoru něčím zcela samozřejmým. Všichni si totiž od útlého dětství soustavně cvičili zrak při nočním pozorování, a tak viděli potmě skoro stejně dobře jako za denního světla.

Rokuriki se dnes vyjadřoval úsečně a vypadal zcela jinak, než jak jej Tokuiči znal z dřívějška. Chystal se kvapně zmizet, když si všiml balíčku v krásném hedvábném papíru. „Co to máš?“ kývl hlavou, a když zahlédl suši, dodal zachmuřeně: „Ti si tě tady nějak považují, jako bys byl sám nějaký kníže!“

„Ale ne, to jsem dostal od kuchaře, protože jsem večer nešel na slavnost,“ snažil se o chabou obranu Tokuiči a celý se chvěl strachy, co by se stalo, kdyby se Rokuriki dozvěděl o Nobuko.

Ten však již opět myslil na něco úplně jiného. Zatvářil se poněkud přívětivěji a řekl: „Promiň, že dnes nejsem v nejlepší náladě. Ale snad se ještě všechno obrátí k lepšímu. Zatím se dobře vyspi, mám pocit, že nás čekají dva perné dny.“

Tokuiči se rozloučil, ale pak mu to nedalo a ještě se zeptal: „Nebyl jsi dnes ráno na chodbě před skladištěm rýže?“

„Ne, přišel jsem na hrad v noci a celé dopoledne jsem se skrýval nahoře ve věži. To sis mne asi s někým spletl!“

Tokuiči přikývl, ale jeho znepokojení silně vzrostlo. Kdo se kromě Rokurikiho mohl za bílého dne potulovat a slídit po chodbách inujamského hradu? Je zde nějaký další špeh, či dokonce také nindža?

2. SKŘET Z ODANI

Bylo už dost dlouho po poledni, když se poselstvo do Gifu vydalo z Inujamy na další cestu. Slavnost v zahradě se předchozího dne protáhla dlouho do noci. Zábava zpočátku vázla, protože Macukury se silně dotkla nepřítomnost Nobuko a nejdříve měl v úmyslu co nejrychleji odejít. Notné dávky rýžového vína a vybrané pokrmy však nakonec způsobily, že z něj špatná nálada spadla a na lůžko se dostal až někdy k ránu. Navíc vypil zřejmě trochu víc, než byl zvyklý, a tak prospal skoro celé dopoledne. S Nobuko se sešel krátce před odjezdem, a když uviděl její zarudlé unavené oči, skoro uvěřil, že jí večer opravdu nebylo dobře.

Slunce hřálo, jako by ani nebyl podzim. Cesta do Gifu vedla rovinou podél řeky Kiso. Byla to úrodná oblast, a proto zde byl každý kousek půdy obděláván. Rolníci končili sklizeň rýže a na všech políčkách byla práce v plném proudu. Ti, kteří byli poblíž hlavní cesty, uctivě zdravili projíždějící poselstvo. Hidejošiho jméno se stalo po desítkách úspěšných bitev v posledních letech známé po celé zemi a praporce s jeho rodovými znaky vzbuzovaly všude respekt.

Netrvalo to příliš dlouho a v mlhavém oparu se před jezdci objevilo město Gifu a na úbočí jednoho z okolních vrchů silueta zámku založeného počátkem 13. století, který byl nedávno po více než deset let sídlem jednoho z nejvýznamnějších samurajů – samotného Nobunagy z rodu Oda.

Nynější hradní pán – Terumasa Ikeda – byl mladík teprve pětadvacetiletý, ale přesto měl již za sebou bouřlivý život. Byl to muž na Japonce velmi urostlé postavy, s hustými černými vlasy a sebevědomým pohledem, který prozrazoval vysokou ctižádostivost a odhodlání dosáhnout vytčených cílů všemi prostředky. Hidejoši, který mu svěřil před šesti lety vládu nad tímto zámkem i nad okolím, mu zároveň přikázal, aby se z diplomatických důvodů oženil s dcerou Iejasu Tokugawy, jednoho ze svých významných rivalů, kterého usiloval různými způsoby získat na svou stranu.

Válečná porada, která se v Gifu připravovala, byla jednou z mnoha podobných akcí, jimiž se Hidejoši chystal k rozhodujícímu úderu proti pánům Hódžó. Hidejošiho vyslanec Macukura zde měl v zastoupení svého pána seznámit významnější samuraje z provincie Owari s jeho příkazy pro nejbližší období. Zvláštní postavení mezi očekávanými účastníky měl Hidecugu Tojotomi, jedenadvacetiletý adoptivní syn Hidejošiho, který od svého otce získal zámek Kijosu nedaleko Nagoje.

Hidecugu a Macukura byly jediné dvě osoby, s nimiž se Ikeda sešel ihned večer po příjezdu, aby projednal nadcházející poradu. Ostatní byli uvedeni do pokojů pro hosty a po jednoduchém občerstvení vyzváni, aby šli spát. Ikeda byl zastáncem tvrdé vojenské disciplíny a neholdoval pitkám ani dalším rozmařilým zábavám.

Nebyla ještě zdaleka půlnoc, když všechno utichlo a hrad se ponořil do hluboké tmy. Ale přece… Náhodný pozorovatel by se asi řádně vylekal, kdyby si posvítil do jedné z temných chodeb v hradní věži. Neslyšně se tam podél stěny sunula malá černá postava. Na těle dítěte jí seděla velká kulatá hlava s obličejem posetým tisíci hlubokých rýh, v jejichž středu trůnil široký nos. Jinak se na prvý pohled zdálo, že oči ani ústa tento člověk – byla-li to vůbec lidská bytost – nemá. Postava se pohybovala velmi ostražitě, ale zdálo se, že jí žádné nebezpečí nehrozí. V místě, kde se chodba lomila vlevo, odbočila náhle prudce napravo, vyšvihla se mrštně do jakéhosi úzkého výklenku a zmizela, jako by se po ní země slehla.

„Tak se ukaž, Skřete, už na tebe netrpělivě čekám!“ Ikeda Terumasa seděl v malém, jednoduše zařízeném pokojíku nahoře ve věži svého zámku a upřeně pozoroval brokátový závěs, který skrýval tajný vchod do místnosti. Závěs se zavlnil a před Ikedou se objevil malý človíček v tmavém nindžovském úboru, vysoký sotva jako devíti nebo desetileté dítě.

Byl to nindža jménem Júsaku Mičizuka. Pocházel z rodiny, která byla ve službách rodu Asai, jehož sídlem byl hrad Odani poblíž jezera Biwa na sever od Kjóta. Poslední z pánů tohoto rodu, Nagamasa Asai, byl mimořádně schopným vojevůdcem. Události se ale přesto vyvinuly tak, že před sedmnácti

lety byl jeho hrad dobyt a Asai spáchal sebevraždu. V dobrovolné smrti jej tehdy následovalo mnoho jeho samurajů a také řada nindžů v jeho službách. Jedním z těch, kteří přežili, byl Júsaku. Ten později dokonce za dosti nejasných okolností vstoupil do služeb Hidejošiho, přestože Hidejoši byl mezi těmi, kteří v oné osudné době obléhali hrad Odani. Hidejoši se tehdy na první pohled zamiloval do nejstarší dcery poraženého pána Asaie a nakonec si jí vzal za ženu. Říkalo se, že to byl právě Júsaku, kdo se zasloužil o to, aby se tato dívka, která se jmenovala Čača, ale později změnila své jméno na Jodogimi, provdala za úhlavního; nepřítele svého otce. Poté, co se stal regentem, vzal Hidejoši Júsakua do svých služeb. Zařadil jej sice do jedné skupiny svých nindžů žijících x Oblasti Kóga, ale jejich náčelníkovi byl podřízen jen formálně. Ve skutečnosti podléhal přímo samotnému regentovi.

V Júsakuově životě byla vůbec řada podivných a nejasných míst. V útlém dětství prodělal několik těžkých nemocí, po nichž mu zůstal malý růst, pokřivená kostra a zjizvená tvář. Přestože původně nikdo nemyslil, že by z něj mohl být opravdový nindža, vyrostl z neduživého dítěte velmi zdatný muž, který se plně vyrovnal ostatním a naopak je často svou horlivostí předčil. Časté posměšky a ústrky v dětství jej však poznamenaly i po duševní stránce. Byl zatrpklý a nedůvěřivý vůči svému okolí a jeho největší radostí bylo, když se mohl prosadit při plnění náročných úkolů, na nichž druzí ztroskotali. V době dospívání strávil několik let v buddhistickém klášteře na ostrově Čikubu uprostřed jezera Biwa. Později se o něm proslýchalo, že se tam seznámil i s některými tajnými učeními, jejichž znalostí využívá v boji proti svým nepřátelům. To se sice nijak prokázat nedalo, ale jisté bylo, že i nyní – ve svých více než šedesáti letech – si stále zachovával obdivuhodnou životní sílu a energii. Jeho tělesná znetvoření se ale věkem stala ještě výraznější, a proto přezdívka Skřet nebo také Skřet z Odani – jíž se ostatně Júsaku nebránil – nebyla nijak nadsazená.

„Nuže, mluv! Co jsi zjistil? Čekám na tvou zprávu.“ Júsaku se obřadně uklonil a řekl: „Prozatím ručím za to, že je všechno v naprostém pořádku. Přichystal jsem několik pastí a do některé z nich se musí chytit každý, kdo by se potají pokusil proniknout na náš hrad.“

„Doufám, že ti je jasné, že tady jde o všechno. Na Odawaře by jistě rádi znali naše přesné plány a nám se rozhodně nehodí, aby oni sami podnikli něco dřív, než se důkladně připravíme na rozhodující úder,“ spustil ostře Ikeda. „Ale kdyby – tak snad bude náš Skřet vědět, co s ním udělat.“

Na Júsakuově tváři bylo vidět sebevědomé uspokojení. „Nebylo by to opravdu ponejprv, co bych mohl dokázat své nadání,“ ušklíbl se. „Ale sám si také myslím, že se sem nikdo neodváží. A musím říci, že je mi to trochu líto.“ S těmi slovy se Júsaku uklonil a zmizel opět za závěsem.

Na zámku bylo všude naprosté ticho. Skřet z Odani však ani v nejmenším ještě nepomýšlel na spánek. Nejdříve vylezl na střechu, kde měl na několika místech natažená tenká lanka, jejichž přetržení by mu prozradilo případného vetřelce. „V pořádku,“ mručel si spokojeně, když ukončil obhlídku a sestupoval dolů. „Nikomu také nedoporučuji, aby si se starým Júsakuem něco začínal. I když… Už se skoro začínám nudit a trochu vzruchu někdy neuškodí,“ Júsaku se přitom mimoděk pro sebe zasmál tak hlasitě, že se až lekl, jestli ho někdo nemohl slyšet. Byl už skoro, u vstupu do podzemních místností, když náhle jeho bystré oči zaznamenaly předmět ležící několik kroků před ním a zatarasující celou chodbu. „To snad není možné,“ téměř vykřikl a vrhl se vpřed. Ale jeho domněnka byla správná. Na zemi leželo mrtvé tělo Aky, oblíbeného psa hradního pána Ikedy.

Na mrtvém psovi nebyly patrné stopy po žádném zranění, ale Júsakuovi bylo samozřejmě ihned jasné, že Aka – i když mu už bylo hodně přes deset let – nesešel přirozenou smrtí. Psi patřili k největším nepřátelům nindžů, protože proti jejich mimořádně vnímavým smyslům se mohli jen těžko bránit. Často jim proto nezbývalo nic jiného, než nebezpečného psa usmrtit. Existovala celá řada způsobů, jak se nepohodlného zvířete zbavit, a Júsaku podle široce otevřených očí, ale jinak celkem klidného výrazu mrtvého psa usoudil, že smrt jej zastihla téměř okamžitě, a že tedy byl s největší pravděpodobností otráven kuličkami mačin. Bylo to mleté maso s přídavkem prudce jedovatého práškového strychninu ze semen, která se do Japonska dovážela z tichomořských ostrovů. Pokud byly do těchto kuliček přidány ještě jemně rozdrcené železné piliny, byl jejich smrtící účinek téměř okamžitý.

Tak tedy opravdu nepřátelský nindža…, řekl si Júsaku. Ale dlouho se ze svého úspěchu těšit nebude! O to se už postarám. Do Júsakuových žil jako by se nahrnula nová krev. Vzrušila jej představa střetnutí s neznámým protivníkem. Uvědomoval si, že ho možná čeká tuhý souboj, ale ani na chvíli nepochyboval o tom, že to bude on, kdo z něj vyjde vítězně. Dobře věděl, že neznámý vetřelec je zde proto, aby zjistil, o čem se bude jednat na zítřejší poradě, a že se proto musí dříve či později objevit poblíž sněmovního sálu – jestli tam ovšem již teď není někde skryt.

Júsaku opatrně překročil mrtvého psa a vyhlédl ven. Pod vysokým jasným nebem plným podzimních hvězd koncertovaly stovky cikád, ale jinak nebylo možné zachytit žádný podezřelý zvuk. Júsaku chvíli pátravě naslouchal, ale pak se obrátil a kvapně zmizel opět ve věži. Vylezl téměř pod samotnou střechu a pak se úzkým komínem spustil dolů. Tam se pod ním náhle rozevřel prostor hlavního hradního sálu. Dřevěné konstrukce japonských středověkých zámků si byly sice v podstatě velmi podobné, ale přesto detailní napojení jednotlivých trámů skýtalo možnosti vytvářet různé průchody a úkryty, ale také slepé uličky a průlezy, hrozící zřícením. I pro zkušeného nindžu nebyl proto pobyt v neznámém prostředí ničím jednoduchým. S tím vším počítal Júsaku, který spoléhal na to, že jeho soupeř se nutně dopustí nějaké chyby. Prozatím se přitiskl k trámu, kde byl dokonale kryt, ale měl o všem dobrý přehled, a zakrátko nic neprozrazovalo jeho přítomnost. Nic však také nesvědčilo o tom, že by se nablízku mohla vyskytovat nějaká další osoba. Uplynula – hodina, dvě hodiny. Nepozorovaně se blížilo svítání, ale zámek v Gifu byl ponořen do hlubokého nočního klidu.

3. VÁLEČNÁ PORADA

Zatímco Júsaku trpělivě čekal na svou příležitost, skryt za trámy vysoko u stropu sněmovního sálu, správce inujamského zámku Kucuhari bezstarostně oddychoval spolu s dalšími více či méně význačnými hosty v jedné z hradních ložnic. Tokuičimu toto právo pobytu mezi „lepšími“ lidmi přiznáno nebylo, a spal proto mezi čeledí a služebnictvem v přízemním domku u stájí hned vedle hlavní hradní budovy. Vzduch v přeplněné místnosti byl dusný a téměř nedýchatelný, takže Tokuiči spal velmi neklidně. V hlavě mu vířily myšlenky o tom, co jej čeká v nadcházejících hodinách a jestli se již Rokuriki podle plánu dostal do hradu. Tokuiči sám nebyl přirozeně k vlastnímu jednání přizván, ale měl se hned po ránu hlásit u Kucuhariho, zda pro něj nemá nějaké úkoly. Podle dohody s Rokurikim se měl při této příležitosti pokusit nenápadně projít hlavními sály hradu, kde by ho v případě naléhavé potřeby mohl Rokuriki smluveným znamením požádat o pomoc.

Na východě nad horským hřbetem lemujícím tok řeky Nagary se objevily rudé červánky – předzvěst blížícího se východu slunce. I ve vnitřních sálech a komnatách na hradě Gifu se začalo rozednívat. V kuchyni připravoval hradní kuchař snídani a také samurajové vstávali z lůžek a začali se chystat na dopolední jednání. Jen v hlavním sále dosud panoval naprostý klid. Skřet seděl již několik hodin bez hnutí skryt za jedním z trámů stropní konstrukce, ale mýlil by se ten, kdo by si myslil, že snad v této podivné pozici usnul. Naopak, každý sval jeho těla byl napjatý a celým svým vzezřením připomínal Júsaku tygra – snad starého a oslabeného, ale o to nebezpečnějšího – chystajícího se vrhnout na svou kořist.

Bylo to už skoro hodinu po východu slunce, když konečně nadešla jeho chvíle. Pootevřenými dveřmi vklouzl do sálu muž v černém oděvu. Ostražitě se rozhlédl a pak se bleskurychle po jednom z dřevěných sloupů vyšplhal vzhůru ke stropu. Dovedně se protáhl čtvercovým otvorem do prostoru jakéhosi mezipatra, kde bez váhání zamířil do jednoho z rohů, který mu mohl zajistit vhodné krytí při případném souboji. Na první pohled bylo zřejmé, že jde o velmi zkušeného nindžu, který zná bezpečně konstrukce desítek japonských hradů.

: Rokuriki také opravdu takovým zkušeným nindžou byl. Noc strávil v koruně stromu v hustém lese obklopujícím hrad v Gifu a nyní se mu podařilo vcelku bez potíží zaujmout místo, které potřeboval pro splnění svého úkolu. Přesto si uvědomoval, že ještě zdaleka není vyhráno. Věděl, že pes, který ho předchozího dne zvětřil a kterého musil usmrtit, je nebezpečnou stopou, již na hradě nemohou jen tak přehlédnout.

Napjaté ticho v hodovní místnosti přerušil náhle zvuk otevíraných posuvných dveří. Dovnitř vstoupil hradní pán Terumasa Ikeda. Pozorně se rozhlédl, zda je vše připraveno k dopolednímu shromáždění. Zadíval se bedlivě i nahoru ke stropu, ale nezjistil nic podezřelého a spěšně opět odešel. Júsakuův ani Rokurikiho úkryt neodhalil.

Ikedovy kroky v sousední místnosti ještě nedozněly, když Skřet opatrně vytáhl z rukávu svých šatů foukačku z tenkého bambusového stvolu a prudce vyfoukl tuhou dřevěnou šipku s hrotem napuštěným jedem přímo proti místu, kde se skrýval Rokuriki. Vše proběhlo tak bleskově, že kdokoli jiný by byl proti ní zcela bezbranný. Rokuriki však opět mohl prokázat svůj vynikající postřeh. Nejenže mistrně uhnul smrtící střele, ale navíc stačil bez jakékoli přípravy vrhnout proti Júsakuovi svůj šuriken. Byla to typická zbraň nindžů, připomínající svým tvarem nejčastěji malou kruhovou ocelovou pilu s velkými, ostře nabroušenými zuby. Šuriken se s kovovým zadrnčením zasekl do dřevěného trámu, ale místo, kde ještě před chvílí stál Skřet, bylo prázdné a nebylo jej vidět ani nikde kolem. Ten podivný trpaslík musí být opravdu kouzelník, pomyslil si Rokuriki, který sice již v životě viděl ledacos, ale nyní se jej zmocnila náhlá úzkost a předtucha smrti, jakou dosud nikdy nepocítil.

Třikrát táhle zahoukal – smluvené znamení pro Tokuičiho, kdyby se snad vyskytoval někde nablízku. Vtom se nad jeho hlavou mihl černý stín, jako by tam přeletěl velký pták. Místo aby se instinktivně přikrčil, jak by asi udělal každý druhý na jeho místě, Rokuriki bez váhání mrštně přeskočil k vedlejšímu, dobré dva metry vzdálenému sloupu. Na jeho předchozím stanovišti se v té chvíli již chvěla další zabodnutá dřevěná šipka. Rokuriki viděl, že má proti sobě nepřítele, který rozhodně není obyčejným nindžou. Projel jím náhlý děs, protože úplně ztratil představu, kde může jeho protivník být a odkud může čekat úder. Z naprosté bezradnosti skočil zpět na své předchozí místo a přesně v téže chvíli se zabodla další vražedná zbraň – tentokrát šuriken ve tvaru krátké dýky – do dřeva sloupu. Zároveň se však ozvala mohutná rána. Na podlahu sálu dopadlo z více než čtyřmetrové výše Júsakuovo tělo, jako když někdo setřese z vrcholku palmy velký kokosový ořech.

Tentokrát nešlo o žádný zázrak, ale o mimořádně šťastnou souhru náhod, která Rokurikimu zachránila život. Stalo se totiž to, v co si netroufal věřit: Tokuiči zaslechl před několika minutami jeho smluvené zahoukáni, protože právě šel sousední chodbou za svým pánem. Poblíž nikdo nebyl, a tak se mu podařilo vniknout do hodovního sálu a vrhnout svůj šuriken proti Júsakuovi, který byl sice dokonale kryt proti Rokurikimu, ale nepočítal s možností dalšího nepřítele. Tokuičiho zbraň jej zasáhla do krku a také vzhledem k pádu z velké výše bylo jisté, že se život Skřeta z Odani skončil.

Když Rokuriki zjistil, co se stalo, v okamžiku stál vedle Tokuičiho nad Júsakuovým tělem. „Povedlo se, ale nyní musím zmizet. Nikdy ti to nezapomenu. Měl jsem tentokrát opravdu namále. S odklízením mrtvoly se nezdržuj – stejně ji najdou. Ale hleď se také rychle ztratit, ať jsi mimo podezření. Vyhledám tě opět v Inujamě,“ řekl v největším spěchu Rokuriki, a než Tokuiči stačil cokoli odpovědět, vyběhl do chodby a byl tentam. Také Tokuiči se rychle vzpamatoval, a když zjistil, že nikde nikdo není, zanechal mrtvé tělo svému osudu a vydal se za Kucuharim.

Právě v té chvíli se cosi začalo dít na hradním nádvoří. Dva sluhové Tokuičiho téměř porazili, když utíkali chodbou směrem k východu, ale nevěnovali mu přitom žádnou pozornost. Tokuiči proto raději také vyšel ven a uviděl, že právě dorazilo poselstvo vedené Masajukim Sanaduou z provincie Kózuke, který se měl rovněž zúčastnit porady. Sanadu vyšel uvítat sám Terumasa Ikeda a bylo vidět, že si tohoto hosta obzvlášť považuje. Ostatní přihlížející, včetně Tokuičiho, zahnali Ikedovi služebníci pryč, a poté, co Sanada s doprovodem odešli do hradní budovy, obsadily hradní stráže vchod. Tokuiči se sice pokusil požádat o přístup k svému pánovi, ale strážci jej s hrubými nadávkami zahnali pryč.

Co se asi bude dít, až Ikeda najde mrtvolu svého skřeta, přemítal Tokuiči a neustával v napjatém pozorování hradu. Nedělo se však vůbec nic. Teprve asi po dvou hodinách mu nový strážce v hradní bráně řekl: „Porada se už pomalu chýlí ke konci a vypadá to, že za chvíli půjdou páni k obědu. Je připraveno bohaté pohoštění i pro doprovod a služebnictvo. Můžeš se také těšit.“

Hlavní jednání skončilo, když Ikeda náhle povstal a tleskl rukama. Na tento pokyn přinesli dva sluhové velkou lakovanou skříňku. Ikeda ji obřadně otevřel a vyňal z ní – dvě lidské lebky celé pobité tenkými zlatými plíšky. V poledním slunci svítily jako dvě ohnivé koule. Ikeda si je zálibně prohlížel a zdálo se, že zcela zapomněl na ostatní samuraje, kteří přihlíželi se zatajeným dechem této hrůzné podívané. Byly to dvě z oněch pověstných lebek, jež Nobunaga před devatenácti lety srazil nepřátelům ve velkém vítězném tažení a pak je při pitce právě zde na hradě v Gifu nechal kolovat mezi rozjařenou společností. Středověcí samurajové rozhodně nebyli příliš přecitlivělí, ale přesto tehdy mnozí z nich pokládali tuto událost za porušení pravidel dobrého vkusu. Od oné slavnosti se ale o lebkách více nemluvilo a nikdo nevěděl, co se s nimi stalo.

„Nobunaga z rodu Oda byl jedním z největších Japonců všech dob. Bylo to proto, že věděl, jak naložit se svými nepřáteli, z nichž dva jsem zde nechal předvést na naše shromáždění,“ Ikeda kývl hlavou na lebky ve svých rukou, zasmál se chraplavě svému žertu a pokračoval: „Možná že mezi vámi je dnes někdo, kdo se spolčil s nepřáteli slavného regenta Hidejošiho, a tím i s nepřáteli mými. Nechť mu jsou tyto lebky výstrahou a varováním před trestem, který na něj čeká.“ Domluvil a ostrým zrakem se zavrtával do očí všech přítomných. Všichni mlčeli a nikdo se neodvážil pohnout. Ti, jimž byla hrozba adresována, však mezi nimi nebyli…

4. PROZRAZENI

Následujícího dne po návratu na Inujamu odešel Tokuiči večer jako vždy do své ložnice. Na spaní však rozhodně nepomýšlel. A nemýlil se. Netrvalo to dlouho a do místnosti neslyšně vklouzl Rokuriki. Tentokrát byl v mnohem lepší náladě než při jejich posledním setkání.

„Všechno dopadlo lépe, než jsem čekal,“ sdělil Tokuičimu hned úvodem. „Dozvěděl jsem se v Gifu mnoho důležitých zpráv a už jsem je řekl Mijaširovi. Ten s nimi ihned vyslal posla na Odawaru. Není sice ještě zdaleka vyhráno, ale přesto si myslím, že máme určitou naději. V táboře opičího krále mají zřejmě také různé potíže.“

„Ale co ten záhadný člověk, který usiloval o tvůj život v Gifu?“

„To opravdu nevím. Ikeda se o ničem ani slovem nezmínil, přestože se mi podařilo v úkrytu vyslechnout celé jednání. Když jsem se tehdy krátce po tom střetnutí opět vrátil do sněmovní síně, nebyla tam po žádné mrtvole ani stopa. Skoro bych řekl, že se mi to všechno jenom zdálo. Ale přesto…“ Rokuriki se náhle odmlčel a pozorně se zaposlouchal. Pak se vrhl k oknu. Zvenku bylo slyšet šumění prudkého lijáku. Jinak všude vládlo naprosté ticho. „Nevím, co si už o tom mám myslit,“ mumlal na půl úst Rokuriki, ale tentokrát opravdu polohlasem, a nikoli jen naznačováním slov rty. „Od té doby, co jsem se vrátil z Gifu, mi můj vnitřní instinkt stále říká, že mne někdo sleduje. Ale nikdy nikoho nepřistihnu.“

„Tiše,“ přerušil jej kvapně Tokuiči. „Nemyslím, že by zde někdo mohl být, ale víš přece sám nejlépe, že jisté není nikdy nic a že dorozumívání se bez zvuků je zásada, kterou nelze nikdy bezdůvodně porušovat.“

Rokuriki se trpce usmál, že právě o tolik roků mladší a méně zkušený Tokuiči se mu snaží dávat lekce z nindžovského chování. Utřel si rukou zpocené čelo, ale pak se otočil k Tokuičimu a pokračoval v hovoru pouhým naznačováním výslovnosti rty: „Ta příhoda v Gifu se mi nelíbí. Stále mne pronásleduje předtucha hrozícího nebezpečí. Včera jsem spal v lese a náhle jsem se probudil, když se mi zdálo, že se mne chystá zaplést do pavučiny nějaký obrovitý pavouk. Nikdy dříve jsem podobné sny nemíval. Ale snad to bude tím, že stárnu a že špatně snáším dusné horké počasí, které letos ne a ne skončit. Úkoly jsme každopádně pro tuto chvíli splnili, a tak uvidíme, co nám přinese budoucnost. Zase se u tebe zastavím.“

Rokuriki domluvil a tiše odešel. Tokuiči se zaposlouchal do okolních zvuků, ale nezjistil nic podezřelého. Když ale nakrátko usnul, zdálo se mu, že i k němu se blíží onen nebezpečný obrovský pavouk, o kterém mluvil Rokuriki…

„Slečno, máte jít ihned k otci!“ Nobuko se probudila a posadila na lůžku. Rozespale se dívala na jednoho ze služebníků, který jí vyřizoval tento vzkaz. „Je to opravdu tak důležité, že to nemůže ještě chvíli počkat?“ zeptala se rozmrzele. „Ano, váš otec mi přikázal, abych vás přivedl bez nejmenšího otálení.“ Služebník opustil pokoj a vyčkal, až se Nobuko oblékne, a pak ji doprovodil do Kucuhariho komnaty. Nobuko se již cestou na nic dále neptala.

„Posaď se, Nobuko. Napiješ se se mnou čaje?“ přivítal dceru Kucuhari. Tvářil se ale přitom velmi upjatě, a ani trochu se neusmíval.

„Ano,“ odpověděla Nobuko. „Nestačila jsem se najíst, a ani se pořádně upravit.“

„To jsou teď zcela vedlejší věci,“ pokračoval Kucuhari a kývl na služebníka, aby nalil Nobuko do šálku čaj. Vážný výraz mu však zůstal na tváři i poté, když zůstali sami.

„Děláš mi velké starosti, dceruško. Opravdu velké starosti,“ začal Kucuhari rozhovor.

„Nerozumím vám, tatínku. Opravdu nevím, že bych dělala něco špatného.“

„Tak ty opravdu nevíš. Já ti tedy trochu pomohu. Včera jsem – čistě náhodou – šel po ránu kolem skladiště rýže… Nebudeš tomu věřit, ale slyšel jsem, jak se tam baví dva lidé. Dva mladí lidé. Mladík a dívka. Ale ty o tom nic nevíš, že?“

Nobuko zůstala tiše sedět. Sklonila hlavu a skryla si tváře do dlaní. Také Kucuhari nic neříkal. Teprve po dlouhé chvíli se Nobuko odvážila znovu pohlédnout na otce.

„Mám Tokuičiho upřímně ráda a také on mne miluje. Vím, že nejsem dobrá dcera, ale jestli se budu musit provdat za Macukurova bratra, budu celý život nešťastná. Nežádejte po mně, prosím, takovou oběť!“

Nobuko domluvila a usedavě se rozplakala.

Kucuhari zůstal sedět téměř bez hnutí a nevypadal ani příliš rozhněvaně.

„Tak ty si tedy nechceš dát poradit a rozhodla ses, že si budoucího manžela vybereš sama. Dobrá. Ale co mám říci na to, že sis za muže vybrala člověka, který je úhlavním nepřítelem našeho rodu? Ponechme stranou to, že je to samuraj nejnižší třídy a že za všechno, čím je, vděčí jen mně. To samotné by mělo být dostatečným důvodem, aby sis s někým takovým nic nezačínala. Ale o to teď vůbec nejde. Mám nezvratné důkazy o tom, že Tokuiči je nepřátelským nindžou ve službách rodu Hódžó a jeho úkolem je špehovat, co se děje na Inujamě a podávat zprávy svému pánovi. Proto jistě i lásku k tobě jenom předstírá a sleduje tak vlastní cíle.“

„To přece není možné. Něčemu takovému nikdy neuvěřím!“ přerušila ho v té chvíli Nobuko. „Přece jste ho sám přijímal do svých služeb a jistě jste si předem důkladně ověřil, o koho jde.“

„Bohužel máš pravdu. V tomto směru nejsem zcela bez viny,“ pokračoval Kucuhari. „Uvěřil jsem doporučení jednoho člověka, kterého jsem pokládal za zcela spolehlivého. Jak se ale nyní ukázalo, je i on ve spojení s nepřítelem.“

„Nehněvejte se, otče, ale nepřesvědčíte mne, dokud neuslyším nějaké jasné důkazy.“

„Dobrá. Snad ti bude stačit, když ti povím, že se tvůj Tokuiči prozradil během předvčerejšího pobytu v Gifu. Pokusil se tam dokonce zabít jednoho z přátel našeho pána Ikedy, a jistě by bez váhání zabil i mne, kdyby to pokládal za nutné.“

Nobuko seděla se sklopenou hlavou na patách u nízkého stolku proti otci a dosud se ještě stále nenapila z šálku, který měla před sebou. Když ji otec tak časně ráno zavolal, měla tušení, že se něco dozvěděl o jejím vztahu k Tokuičimu. To, co nyní uslyšela, ji ale opravdu zdrtilo. Nevěděla však ještě, že to hlavní, co jí otec chce říci, teprve přijde.

„Věřím ti, že už nyní začínáš svého vztahu k Tokuičimu litovat. Dám ti proto možnost dokázat, že tvá lítost je opravdová.“ Kucuhari se odmlčel a pak pokračoval: „Je ti snad jasné, že Tokuičiho musíme odstranit. Aby všechno proběhlo bez potíží a nenápadně, budeme potřebovat i tvou pomoc. Dobře vím, že ním máš teď dopoledne opět domluvenou schůzku na vašem tajném místě u skladiště rýže. Řekneš mu při této příležitosti, že vím o tom, že se máte rádi a chci si s ním proto promluvit. Musíš ho přitom uklidnit. Ujisti ho, že si sama myslíš, že všechno dobře dopadne, a aby proto nedělal žádné hlouposti. Nevím totiž jistě, co má v plánu. Mám zprávy, že za ním v nocí byl nějaký další nindža, který pravděpodobně zajišťuje spojení s jeho pánem. Nedozvěděl jsem se ale nic o tom, jaké dostal příkazy a jestli netuší, že by mohl být prozrazen. Přivedeš ho sem ke mně, a tím tvoje úloha skončí. To je všechno. Můžeš jít a splň, co jsem ti přikázal.“

Nobuko nebyla vůbec schopna odpovědět. Mlčky se otci uklonila a pak se zvedla a odešla chodbou směrem ke své komnatě.

Sotva dozněly její kroky, Kucuhari vstal a rozevřel jeden díl boční stěny. V těsném prostoru, kde bývali někdy ukryti muži z tajné osobní stráže, seděl… Júsaku. Pomalu vstal a přešel k místu, kde byla před chvílí Nobuko. Kucuhari odsunul stranou čaj určený pro dceru a nalil Skřetovi do nového šálku. Júsaku ztěžka usedl. Bylo vidět, že mu každý pohyb působí bolest.

„Jestli dovolíte, pane, sednu si s nohama křížem, i když to je nezdvořilé. Ale stále se ještě z toho

zážitku v Gifu nemohu vzpamatovat. Jako bych to ani nebyl já.“ Júsaku se pokusil o úsměv. Bylo opravdu vidět, že ztratil mnoho z té energie, kterou jen sršel před jednáním v Gifu.

„Ještě si stěžuj,“ mírnil jej Kucuhari. „Jsem rád, že jsme tě vůbec dali takhle dohromady. Moc nescházelo a už bys tady dnes neseděl. Za to ale můžeš vděčit hlavně tomu, že máš tak tuhý kořínek.“

Júsaku se napil čaje a bylo vidět, že se mu již trochu ulevilo.

„Doufám, že ten váš Tokuiči už mnoho škody nenadělá a že odstraníme i toho druhého.

Pořád mi leží v hlavě, jestli se po tom střetnutí se mnou nevrátil zase do zasedací síně a nevyslechl celé jednání. Škoda že jsem pak nebyl schopen sám se o tom přesvědčit.“

„Kdepak, s tím si nedělej starosti. Dva muži z Ikedovy osobní stráže pak místnost důkladně prohledali a nikoho nenašli. Ten byl jistě rád, že takhle vyvázl, a upaloval z Gifu pryč.“

„Když si vzpomenu, jak dnes byli v noci za oknem Tokuičiho ložnice a že jsem je měl oba na dosah ruky! Kdybych se jen trochu cítil ve své kůži, už by věděli, kdo je to Skřet z Kóga,“ pokračoval ve svých úvahách Júsaku.

„Jak jsem jen mohl tak snadno uvěřit tomu Jósenovi,“ přerušil jej Kucuhari, který se na sebe oprávněně hněval, že před dvěma roky udělal tak školáckou chybu a řádně si neprověřil, odkud vlastně Tokuiči Šimoda přichází. „Koho by to ale napadlo,“ pokračoval Kucuhari, jako by se chtěl před Skřetem ospravedlnit. „Vidím tu scénu stále před sebou. Byl jsem na návštěvě v nagojské svatyni Acuta a tamní kněz Jósen mi Tokuičiho představil se slovy: »Otec i matka tohoto hocha byli zabiti před pěti roky při nájezdu Takedových vojáků. Pomáhal nám nyní nějaký čas v klášteře a je to velmi bystrý a vnímavý mladík. Nemohl byste ho potřebovat jako služebníka?« Já jsem tehdy opravdu sháněl komorníka a Tokuiči na mne udělal velmi dobrý dojem. Jak by mne také napadlo, že by kněz z tak věhlasné svatyně, kde je již po staletí uschován tajemný meč kusanagi – dar samotné bohyně slunce Amaterasu prvnímu japonskému císaři – mohl mluvit nepravdu.“

„To jsou teď všechno zbytečné řeči,“ prohodil Júsaku a dost neuctivě se ušklíbl. „Teď se musíme v první řadě snažit, aby nikdo neunikl trestu. A pro to jsem já připraven udělat všechno, co je v mých silách. A těch mi ještě, jak věřím, zbývá nemálo.“

S těmi slovy Skřet vstal, pozdravil úklonem Kucuhariho a ztratil se v hradebních chodbách.

„Nobuko, ty jsi už tady? Stalo se snad něco?“ řekl překvapený Tokuiči, když viděl, že dcera správce inujamského hradu jej již očekává na známém místě u skladiště rýže.

„Doufám, že jsem se neopozdil,“ zeptal se Tokuiči poté, co Nobuku něžně objal. Jindy to byl totiž vždy on, kdo přicházel na schůzky první.

„Ne, ne, nic se neděje. Jen jsem se nemohla dočkat, až tě zas uvidím.“

Tokuiči na to nic neodpověděl a jen Nobuko ještě pevněji objal.

„Nejsi nemocná nebo nachlazená? Zdá se mi, jako bys měla horečku. A vždyť se celá chvěješ!“ Tokuiči uvolnil objetí a pozorně se na dívku zadíval. „Vůbec tě nepoznávám!“

„Ne, ne, nevšímej si toho, Tokuiči. Všechno je v úplném pořádku. Nic se neděje. Jenom… Jenom…,“ Nobuko sklopila oči a slabě se začervenala: „Víš, Tokuiči, otec se dověděl o tom že se máme rádi, a chce s tebou mluvit. Teď hned. Co nejdřív.“

„A proto jsi tak rozrušená? Přece jsme se dohodli, že za ním půjdeme příští týden sami a uděláme všechno pro to, abychom mohli žít společně, ne? Nebo je tvůj otec tak rozhněvaný?“

„Tokuiči, nikdy bych nemohla někoho tak milovat jako tebe,“ zašeptala Nobuko místo odpovědi na Tokuičiho otázku. „A co ty, mohl bys žít beze mne?“

„Co tě to napadlo, Nobuko? Víš přece sama nejlépe, že bych nikdy nechtěl jinou ženu než tebe. Vím, že jsem jen samuraj nízké třídy, ale přesto bych rád tvého otce přesvědčil, že si tě zasloužím! Nebudeme proto dlouho otálet, a jestli chce tvůj otec se mnou mluvit, půjdeme za ním.“ Tokuiči se napřímil a povzbudivě se na Nobuko usmál. „Pojďme raději hned, ať se dozvíme, co nás čeká. Kdož ví, třeba všechno dopadne dobře.“

Tokuiči se již pomalu chystal vykročit, když se k němu Nobuko opět pevně přivinula a v proudu slz mu řekla:

„Ne, můj drahý Tokuiči, musím ti říci všechno. I když vím, že můj otec má pravdu a že se tak proti němu těžce proviním. Můj otec, Tokuiči, ví nejenom to, že se máme rádi. Ví i o tom, že jsi nepřátelským nindžou ve službách rodu Hódžó.“

Nobuko se vyprostila z Tokuičiho sevření a poodstoupila od něho několik kroků. Tokuiči nic neříkal, jen se na ni s vážným pohledem díval. Náhle k ní prudce skočil a strhl ji s sebou na zem. Těsně vedle nich se zabodly dva šurikeny ve tvaru krátké dýky.

Nobuko v první chvíli ani pořádně nechápala, oč jde. Napůl instinktivně vzala do ruky šuriken, který teď ležel vedle ní a který ji slabě škrábl na zápěstí levé ruky. V té chvíli pohlédla vzhůru a uviděla maskovaného muže, skrčeného na jednom z trámů nahoře u stropu chodby. Právě se chystal skočit dolů na ležícího Tokuičiho. Také o toho se šuriken trochu otřel, a krvácel proto na tváři. Zranění nevypadalo vážně, ale přesto v Tokuičim utlumilo jeho jinak tak rychlé reakce.

Nobuko se nadzvedla a jako ve snách mrštila šuriken zpátky po útočníkovi. Ten měl přes tvář uvázaný nindžovský šátek zukin, ale nebylo pochyb o tom, že je to Júsaku, tajemný Skřet z Odani.

Byl to důsledek zoufalého odhodlání, které se v Nobuko probudilo, když viděla, že Tokuičiho život je ve vážném nebezpečí? Anebo to byla jen pouhá náhoda a shoda okolností? Buď jak buď, Nobuko se podařilo šurikenem Júsakua zasáhnout, takže spadl a zůstal bezvládně ležet přímo vedle Tokuičiho.

Prudký náraz a rána vrátily Tokuičimu opět plné vědomí. Vyskočil na nohy, přitáhl k sobě i Nobuko a řekl jí:

„Musíme rychle utéct. Nemáš už teď jinou možnost, než abys šla se mnou. Pospěš si, než vyhlásí poplach!“

Nobuko a Tokuiči prošli chodbou a objevili se na nádvoří uprostřed hlavního pásma hradeb. Nikde nikdo nebyl a také strážný v bráně je mlčky pustil na most přes široký hradní příkop, který odděloval hrad od podhradí. Tam oba kvapně zmizeli v jednom z domků.

V domě, kam Tokuiči Nobuko zavedl, bydlel starý výrobce mečů Džuniči Mijaširo, který již řadu let pomáhal nindžům ve službách rodu Hódžó. Podobné útulky, kde bylo možné přespat nebo vyřídit vzkaz, mívali všichni nindžové – ať už pracovali pro kohokoli. Říkalo se jim také často „nindžovské hostince“.

Kromě mečíře tam již na Tokuičiho čekal Rokuriki.

„Na nic se neptej, všechno je prozrazené!“ vykřikl na něj Tokuiči, sotva vešli s Nobuko do dveří. „Musíme okamžitě prchnout a ta dívka s námi. Zachránila mi život.“

Rokuriki se pátravě zadíval na Nobuko, ale nic neřekl. Pak prohodil několik slov k mečířovi a bez jakýchkoli dalších příprav opustili všichni tři Mijaširův dřevěný domek.

Úzkou pěšinou podél hradního příkopu sestoupili k řece Kiso a tam se ve vodě přebrodili kolem hradeb. Pak rychle vklouzli do lesa. Rokuriki je vedl s jistotou, která prozrazovala, že by tudy mohl stejně dobře jít se zavázanýma očima. Stoupali stále do vrchu a po chvíli bylo zřejmé, že Nobuko tak rychlému tempu nestačí.

„Vydrž ještě chvilku. Pak si odpočineme!“ dodával jí sílu Tokuiči. A opravdu, zakrátko se před nimi objevila malá mýtinka.

„Tady se můžeme na chvilku zastavit,“ rozhodl Rokuriki. Bylo krásné odpoledne pozdního podzimu. V jasných slunečních paprscích poletovali motýli a mušky a dole pod nimi se vinula řeka Kiso. Jako na dlani měla trojice před sebou hrad Inujamu s jeho mohutnými hradbami i domky v podhradí. Z jednoho z nich se právě začal valit hustý černý dým. Nebyl to však kouř z ohniště…

„Domek už hoří. Skřet pracuje opravdu rychle,“ poznamenal lakonicky Rokuriki.

„Ale my se bát nemusíme. Sem za námi se už nikdo neodváží,“ uklidnil Tokuiči Nobuko, když viděl, jak se při zmínce o Skřetovi zachvěla.

5. ROZCHOD

Svatyně Momotaró džindža, ležící v lesích asi hodinu chůze od Inujamy, byla jednou z tisíců nebo snad desetitisíců šintoistických svatyní6 rozesetých po celém Japonsku. Jak již prozrazoval její název, byla zasvěcena „Broskevníčkovi“ Momotaróovi. Je to hrdina oblíbené lidové pohádky o chlapci, který připlave po řece ve velké broskvové pecce ke dvěma starým manželům a později přemůže zloduchy na ostrově ďáblů, kteří sužují celé Japonsko. V boji s démony mu pomáhají opice, bažant a pes, a proto i oni zde byli uctíváni. Nikomu nevadilo, že příběh o Broskevníčkovi je pohádkový a nemá nic společného se skutečností. Přicházeli sem denně prostí lidé i samurajové z blízkého i vzdálenějšího okolí. Procházeli po úzkých stezkách na úpatí zalesněných pohoří, spojujících hlavní svatyni zasvěcenou Broskevníčkovi s dalšími menšími svatyněmi. Všude bylo vidět poutníky, kteří se klaněli před vchody do svatyní a zakončovali svou modlitbu opakovaným tlesknutím rukou. Větve okolních stromů byly ověšeny úzkými proužky papíru, na němž poutníci psali nejrůznější prosby – například o uzdravení členů rodiny, o bohatou úrodu. Ti majetnější si kupovali u vchodu hliněné vypalované figurky Broskevníčka a jiných uctívaných božstev, které pak s modlitbou ukládali na k tomu účelu připravené oltáře.

Toho dne bylo v Momotaró džindža opravdu živo. Byl dvacátý den osmého měsíce a tedy jeden ze tří dnů v měsíci, které byly podle starého japonského kalendáře dny odpočinku. Navíc bylo mimořádně krásné počasí, a tak bylo na cestách mezi svatyněmi mnohem více návštěvníků než obvykle.

Na obloze nebyl ani mráček a slunce se pomalu klonilo k obzoru. V té chvíli se ke svatyni přiblížila naše trojice – Rokuriki, Tokuiči a Nobuko. Nepřišli ovšem hlavním vchodem od vozové cesty vedoucí kolem řeky, ale spustili se ze zalesněného vršku přímo k části, ve které bydlili kněží ze svatyně. Měli štěstí. Vrchní kněz a správce svatyně Kójú právě stál před vchodem do svého domku a zamyšleně pozoroval podzimní přírodu.

„Buďte vítáni a pojďte dál,“ vyzval příchozí. Setkání s Tokuičim a Rokurikim jej zřejmě nijak nepřekvapilo. Zato na Nobuko se zahleděl nanejvýš udiveně. Do těchto částí svatyně ženy vůbec neměly přístup.

„Ne, děkujeme,“ řekl Rokuriki. „Jste velmi laskav, ale neradi bychom vám svou přítomností působili příliš velké potíže. Budeme vám však velice zavázáni, jestli na dnešní noc poskytnete nocleh nám, a zejména dívce, která nás provází.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Kójú bez dalšího vyptávání. Zavolal cosi tiše dovnitř do místnosti a v tu chvíli z ní vyšel asi dvacetiletý mladík – zřejmě Kójův služebník –, který hlubokou úklonou uctivě pozdravil svého pána i hosty.

„Odvedeš tuto slečnu k Nittóovi a řekneš mu, ať ji nechá u sebe přespat,“ přikázal mu Kójú a kývl hlavou směrem k Nobuko. „Jeho žena ať jí připraví koupel a pomůže ošetřit nohy,“ dodal dále, protože si dobře všiml, že se Nobuko stěží drží na nohou a že chodidla v lehkých dřevácích, které rozhodně nebyly určeny k pochodu v tak obtížném terénu, má do krve rozedřené.

Jakmile Nobuko se svým průvodcem zmizela v záhybu cesty vedoucí prudkým svahem dolů k řece, Kójú se obrátil k oběma nindžům: „Vy se zařiďte jako obvykle. Počítám, že ode mne budete něco potřebovat. Sejdeme se ale raději až v noci. Teď bychom byli příliš nápadní.“

Tokuiči a Rokuriki se mlčky uklonili a odebrali se sotva znatelnou stezkou mezi stromy k jednoduše zařízenému domku v lesích, vzdálenému asi půl hodiny chůze. Ležel již mimo vlastní svatyni a sloužil občas oběma kněžím, kteří se chtěli na čas vzdálit poměrně rušnému životu v Broskevníčkově svatyni. Tentokrát tam nikdo nebyl, a proto se Tokuiči i Rokuriki mohli zařídit jako doma. Velké pohodlí tento útulek neskýtal, ale to jim rozhodně nevadilo.

„Tak, a teď je načase, abys mi konečně vysvětlil, co znamená ten útěk s Kucuhariho dcerou a co hodláš dělat dál,“ obrátil se Rokuriki na Tokuičiho ihned po příchodu do domku, poté, co se oba usadili na rohožích u nízkého stolku. „Je ti snad jasné, že jsi nindža a že pro své pány na Odawaře plníme důležitý úkol,“ dodal ostrým hlasem. Zřejmě tak chtěl i trochu Tokuičimu oplatit kritiku svého chování z předchozího dne.

Tokuiči chvíli mlčel a bylo vidět, že neví, jak má začít. „Ano, vím, narodil jsem se jako nindža,“ řekl po chvíli. Hlavu měl sklopenou a neodvažoval se na Rokurikiho ani podívat. „Vím, že musím všechno podřídit plnění svých úkolů.“

Tokuiči se opět odmlčel a vypadalo to, že už domluvil. Náhle však v sobě sebral všechny síly a pokračoval: „Mám tu dívku moc rád a i ona mne miluje. Lépe než čímkoli jiným to snad dokázala už tím, že odešla od svého otce za mnou. A věřím tomu, že kdyby mi náčelník našeho klanu Eitaró Enošita povolil sňatek, mohla by nám Nobuko pomáhat i při naší práci.“

Rokuriki sledoval Tokuičiho slova s narůstajícím pobouřením. Nenechal jej ani pořádně domluvit a stroze vyštěkl: „Předpokládám, že sám nevěříš tomu, co říkáš. Je ti jistě jasné, že Nobuko odešla od otce ne z nějaké mimořádné lásky k tobě, ale proto, že jí jednoduše nic jiného nezbývalo. A že by měla chuť stát se ženou nindži…“ Rokuriki se znechuceně ušklíbl. „O tom je snad škoda ztrácet slova,“ pokračoval po chvíli. „Na Nobuko zapomeneš. Vrátíš se hned zítra ráno se mnou na Odawaru, protože tvůj další pobyt na Inujamě už ztratil význam. Uvidíš, že Nobuko se s rozchodem s tebou vyrovná mnohem lépe, než si myslíš. Pár dnů může zůstat tady a pak se s prosíkem vrátí domů. Její tatíček jí jistě rád odpustí.“

Rokuriki se zadíval na Tokuičiho, který sklesle naslouchal, a pak pokračoval: „Ještě jednou tě žádám, aby sis uvědomil, že jsi nindža. Nemusím ti přece připomínat, že k plnění našich úkolů nestačí jen dobře vrhat šuriken a rychle běhat. Musíme si navíc po celý život uchovávat tadašii kokoro – čistého ducha. Největší překážkou při dodržování této zásady jsou kromě pití a touhy po majetku právě ženy. A tvůj vztah k Nobuko je takový, že by ti nikdy neumožňoval být dobrým nindžou. Dříve nebo později by tě přivedl do záhuby. Proto bude nejlepší, když se s ní už vůbec nesejdeš. Jsem odpovědný za plnění našeho úkolu, a proto ti přikazuji: zítra časně ráno, ještě před úsvitem, odejdeme oba na Odawaru.“

Rokuriki domluvil. Tokuiči seděl u stolku proti němu a zdálo se, že je duchem zcela nepřítomen. Zapadající slunce slabě ozařovalo celou místnost a pod šikmo dopadajícími paprsky vynikalo, že tam už nikdo dlouho nebyl. Stolek byl celý zaprášený a od stropu visely černé cáry pavučin. Po podlaze tu a tam přeběhla čiperná ještěrka a na rohožích bylo vidět různé menší i větší brouky. Alespoň trochu čaje kdybychom si mohli uvařit, pomyslil si Rokuriki. Místnost ale byla prázdná, a tak to vypadalo, že budou musit usnout bez večeře.

Tokuiči mezitím přemýšlel o svém vztahu k Nobuko. Uchovávat si čistého ducha, čistého ducha, opakoval si pro sebe Rokurikiho slova. Připamatoval si chvíle dětství v nindžovské vesnici poblíž hradu Hačiódži. Starý zkušený Širita tam Tokuičimu vštěpoval základní znalosti nindžů a mnohokrát mu říkal: „Tvůj otec Honedži Harunari byl opravdovým příkladem nindži věrně plnícího své povinnosti. Když umíral, bylo jeho největším přáním, abychom i z tebe vychovali dobrého nindžu.“ A mladý Tokuiči – jehož původní jméno bylo Ikušige Harunari – se tehdy s ještě větším nadšením věnoval všem požadovaným cvičením, která nebyla rozhodně nijak jednoduchá. Když mu bylo devět let, zavolal jej například Širita k řece a řekl mu: „Musíš soustředěně pozorovat život této řeky a její proměny od okamžiku k okamžiku.“ Za deštivých dnů i větrných nocí pak Tokuiči plné tři měsíce Upřeně pozoroval tekoucí říční vodu. To však bylo jen jedno ze začátečnických cvičení pozornosti a soustřeďování. Pak přišly například i dlouhé noční běhy na vzdálenosti několika desítek ri, nácvik boje s nepřítelem, překonávání vodních překážek… Tokuiči se ovšem učil i číst a psát, a s nemenší horlivostí se proto věnoval také studiu některých tajných nindžovských spisů, které mu Širita půjčoval. Seznámil se s deseti základními zásadami cesty nindžů a s tím, že musí za všech okolností prokazovat pět základních ctností: věrnost, odvahu, znalost bojové taktiky, cílevědomost a spolehlivost. A to všechno by měl nyní zradit?

V té chvíli si Tokuiči vzpomněl na Nobuko a představil si, jak se asi cítí – osamělá u cizích lidí, ve chvíli, kdy odešla z domu svého otce. Ne, nemohu ji jen tak opustit, i když nechci zradit ani povinnosti nindžů. Ale podniknu všechno pro to, abych mohl dostát oběma závazkům.

S tímto odhodláním se Tokuiči napřímil a pohlédl opět na Rokurikiho. „Nikdy nezradím našeho pána, ani svůj úkol nindži,“ řekl odhodlaně a pokračoval: „Ale také se nemohu vzdát Nobuko. Budu bojovat ze všech sil, abych s ní mohl žít. Doufám, že se mi podaří získat souhlas našeho náčelníka Enošity.“

Rokuriki se ani nepohnul a jen zachmuřeně pokýval hlavou. „Nechceš si dát říct po dobrém. Nuže dobrá. Nedá se nic dělat. Musím ti tedy povědět příběh, který tě zarmoutí. Neměl jsem to původně v úmyslu, ale vidím, že nic jiného tě nepřesvědčí.“

Rokuriki krátce zaváhal, otřel si rukou ústa a pokračoval: „Už jsem ti kdysi vyprávěl o smrti tvého otce. Víš tedy, že zemřel u hradu Takasaki v provincii Kósuke, v době, kdy tobě bylo necelých sedm let. Neřekl jsem ti však tehdy všechno. Proto teď dobře poslouchej,“ Rokuriki se opět odmlčel a zhluboka si povzdechl.

„Bylo to v šestém roce éry Tenšó časně na jaře. Náš pán na Odawaře chtěl využít oslabení rodu Takeda a obsadit hrad Takasaki, který byl tehdy v Jeho držení. Kdybychom ho získali, znamenalo by to pro nás velmi cenné posílení řetězu obranných pevností. Já a tvůj otec Honedži jsme byli vysláni na Takasaki, abychom zjistili, jak vypadá situace na hradě, jak silná je posádka i jak pečlivé jsou stráže. Strávili jsme asi pět dnů v hlubokých lesích kolem hradu a tvůj otec během té doby dvakrát tajně pronikl i do hradních komnat a vyslechl důležitá jednání. A právě, když jsem na něj čekal na smluveném místě při jeho druhém návratu z hradu, došlo k té události.“ Rokuriki přerušil vyprávění a zadíval se na Tokuičiho. Bylo zřejmé, že ten napjatě naslouchá.

„Byla jasná noc,“ pokračoval Rokuriki, „a já byl skryt na okraji bambusového háje na mírném návrší, které se svažovalo až k hradu. Náhle jsem zahlédl osamělého jezdce, který jel směrem od hradeb. Jel zcela sám, ale podle jeho výzbroje bylo zřejmě, že je to významný samuraj. Nikdy jsem se nedozvěděl, proč jel tak osamoceně, ale když přijel blíž, poznal jsem neomylně i ve slabém měsíčním světle jeho tvář: byť to Kacujori, tehdejší vůdce rodu Takeda. Bylo mu něco málo přes třicet let Rody Hódžó a Takeda tehdy byly navzájem téměř ve válečném stavu, a proto jsem neváhal a snažil se využít příležitosti. Dobře jsem věděl, že smrt Kacujoriho by pro naše pány na Odawaře byla velmi vítanou zprávou. Počkal jsem, až jezdec projel kolem mne, a pak jsem vrhl šuriken. Noční ticho přeťal jeho ostrý svist, ale Kacujori krátce předtím pobídl svého koně k rychlejšímu běhu, a tak moje zbraň jen lehce škrábla bok koně. Pustil jsem se rychle za unikajícím jezdcem po stezce, která se od lesíka vinula vzhůru na holé návrší. Byl jsem zcela zaujat představou, že musím Kacujoriho zasáhnout. Neuvědomil jsem si ale, jak dobrý cíl mohu za jasné noci poskytnout případným dalším pronásledovatelům. A stalo se opravdu to, co jsem nejméně očekával. Třeskla silná rána a já cítil tupý úder na lýtko levé nohy. Byl jsem raněn kulkou z pušky, ze které po mně vystřelil z velké dálky další jezdec, zřejmě Kacujoriho společník. U nás na Odawaře byly dosud střelné zbraně téměř neznámé. Avšak v Kjótu i jinde se již tento ďábelský vynález barbarů z jihu užíval zcela běžně. Cítil jsem, že krvácím, a proto jsem se vzdal myšlenky na další pronásledování Kacujoriho. Snažil jsem se odplazit zpět k lesíku, ale vtom mne již zahlédl můj protivník. Ozval se další výstřel, který mne naštěstí minul, ale nepřítel se blížil a mně ubývalo sil… Právě ve chvíli, kdy jsem viděl, že je vše ztraceno a můj pronásledovatel je již jen několik metrů ode mne, došlo k něčemu neočekávanému.“

Rokuriki se opět odmlčel a skryl si na chvíli tvář do dlaní. „Kůň pronásledovatele se náhle zastavil a jako podťatý klesl k zemi. Ještě jsem stačil zpozorovat udivený výraz na tváři nepřítele a už u mne stál… tvůj otec Honedži. Rychle mne vzal za ruce a táhl k lesíku. Ale ve chvíli, kdy jsem myslil, že už je vše v pořádku, ozval se další výstřel. Honedži si přitiskl ruce na hruď a zvolna klesl k zemi. Pokusil jsem se ho odtáhnout kousek do lesa… Všude bylo ticho a nepřátelé nás sem již nepronásledovali. Honedži umíral. Měl jsem zatím jen málo zkušeností se střelnými zbraněmi, a proto jsem tomu zprvu ani nemohl uvěřit. Ale byla to pravda. Honedži byl zasažen přímo do srdce střelou, kterou po něm zcela bez míření vypálil jezdec po pádu z koně. Ještě se na mne podíval a pak s největším úsilím řekl: »Postarej se hlavně o mého syna, ať se z něj stane dobrý nindža. A řekni mu, že ten, kdo mne zastřelil, se jmenuje… Jošio Kucuhari.«“

V místnosti se mezitím zešeřilo. Z dálky bylo slyšet zvon kláštera v Inujamě, který šesti údery oznamoval střed doby kohouta a počátek noční části dne.

Rokuriki domluvil a oba nindžové zůstali delší dobu mlčky sedět. Pak Rokuriki dodal: „Ano, Tokuiči, není o tom nejmenších pochyb. Honedži mi o Kucuharim povídal již po návratu z první cesty na hrad a jsem si jist, že ho dokázal bezpečně poznat. Je to opravdu tak: Otec Nobuko je vrahem tvého otce. Vím o tom přirozeně od počátku tvého pobytu na Inujamě. Nechtěl jsem ti to ale původně říkat, protože jsem si myslil, že by ti to znesnadnilo plnění tvých úkolů.“

Tokuiči se stále nehýbal. Očekával cokoli, ale rozhodně ne něco podobného. Teprve za hodnou chvíli zvedl hlavu a řekl Rokurikimu: „Měl jsi pravdu. Lépe, když se už s Nobuko nesejdu. Zítra ráno, ještě za tmy během doby tygra, vyrazíme.“

Tokuiči se chystal dále něco dodat, když jej náhle vyrušil podezřelý šramot u zadní stěny místnosti. Jako by se někdo pokoušel odsunout jeden díl stěny. Oba muži se ostražitě zaposlouchali. Zdálo se, že kolem domku někdo chodí. Tokuiči se pokusil nehlučně přesunout k zadní stěně, ale vetřelec nebo vetřelci zřejmě zaznamenali jeho pohyb. Ruch kolem domku ihned utichl. Rokuriki rozevřel stěnu, ale nikde kolem nebylo po nikom ani stopy. Co to jen mohlo být, myslili si oba a beze slova vyčkávali, co se bude dít dál.

Netrvalo to dlouho a zaslechli opět tiché kroky, které tentokrát mířily přímo k jejich domku. Rokuriki počkal, až se ještě trochu přiblíží, a pak prudce otevřel.

Byl to Kójův sluha, který jim nesl horký čaj a postavil na stolek lampu s olejem. „Můj pán přijde za chvíli. Mějte ještě trochu strpení,“ řekl jim se zdvořilou úklonou.

Rokuriki poděkoval a pak se zeptal: „Nevíš náhodou o někom, kdo by se mohl pohybovat tady kolem našeho domku?“

„Teď v noci? Ne, to opravdu nevím. Ale myslím, že je zcela vyloučené, aby zde teď byl někdo cizí.“ Sluha se ještě jednou uklonil a kvapně opět zmizel mezi stromy.

Rokuriki a Tokuiči po jeho odchodu opět osaměli. Nalili si vonící čaj, ale zůstali potichu. Čekali, zda se ještě budou opakovat ony podivné zvuky. Avšak nic podezřelého již neuslyšeli.

Téměř přesně ve chvíli, kdy zvon z Inujamy oznámil devíti údery dobu myši7 a střed noci, objevil se na stezce k poustevnickému domku kněz Kójú. Před ním šel opět sluha, který přinášel další konvici čaje a dvě mísy s rýží a zeleninou. Kójú si přisedl ke stolku, u kterého seděli Tokuiči a Rokuriki. Sluha si sedl stranou k jedné z bočních stěn místnosti.

„Přicházíme se s vámi vlastně rozloučit,“ začal hovořit Rokuriki, když se všichni napili čaje.

„Vracíme se na Odawaru, protože zde již naše poslání skončilo. Situace se pro nás vyvíjí nepříznivě, a proto pochybuji, že se sejdeme dříve než v říši mrtvých. Přijměte, prosím, ještě jednou výrazy naší hluboké vděčností za všechny služby, které jste nám prokazoval.“ S těmi slovy se oba nindžové Kójúovi vsedě na patách hluboce uklonili.

Kójú opětoval pozdrav a odpověděl: „Je mi velmi líto, že odcházíte. Jak dobře víte, nejsem přívržencem Hidejošiho. Nerozumím také dobře všemu, co se teď v naší zemi děje. Zprávy, které dostávám o vítězných taženích Hidejošiho, však zřejmě nejsou přehnané. Pokládáte-li proto za nutné ustoupit na Odawaru, máte pro to jistě vážné důvody. Také několik kněží z naší svatyně odchází pozítří na dalekou cestu do provincie Mucu, kde nyní vládne Masumune Date. Poblíž jeho sídelního hradu Kurokawy je vrchním knězem jedné šintoistické svatyně můj starší bratr Biju. Odcházejí tam proto, aby unikli Hidejošimu. Date je sice dosti mladý, ale přesto je kromě Hódžóa na Odawaře vlastně už jediný, kdo zatím vysoko drží korouhev nepokořenou Hidejošim. Já však zůstanu s ostatními zde, v této svatyni, ve které jsem prožil většinu svého života. Nenechám se odradit ani tím, co potkalo mého přítele, kněze Jósena, ve svatyni v Nagoji… Před chvílí ke mně přišel spěšný posel a sdělil mi, že Jósen byl dnes odpoledne nalezen ve své komnatě mrtvý. Někdo neznámý jej zaškrtil.“

V místnosti zavládlo pochmurné ticho. Pak Rokuriki řekl: „Skřet pracuje opravdu rychle. Snad ještě rychleji, než jsme myslili…“

A právě tehdy se venku ozvaly opět ty podivné zvuky, které slyšeli Tokuiči s Rokurikim. Oba se prudce otočili a pak se tázavě zadívali na Kójúa. Ten se jen lehce usmál a řekl: „Toho si nevšímejte. Jeden z našich mladých kněží zde před nedávném strávil téměř celý měsíc a ochočil si několik opic, se kterými se dělil o jídlo. Ty si asi myslily, že se opět vrátil, a tak se chtějí dostat dovnitř.“

Na potvrzení svých slov se Kójú trochu natočil a odsunul jeden díl posuvné stěny za svými zády a slabě zamlaskal. Zvuky na chvíli ustaly a pak se otvorem protáhla chlupatá tlapka a dovnitř nahlédla hlava malé opičky. Vzápětí nato se však za ní mihla postava veliké statné opice, která vzala mládě do náruče a zmizela s ním v lese.

„To bych tedy opravdu nečekal,“ řekl Rokuriki, který se trochu styděl, že se předtím tak snadno nechali napálit. „Už jsem tady v lesích kolem Inujamy zažil s opicemi ledacos. A musím říci, že mi to zpočátku dalo trochu práce, abych si na ně zvykl. U nás kolem Odawary totiž téměř nejsou. Ale něco takového, aby samy potmě lezly do místnosti…,“ Rokuriki se zasmál, ale jeho smích působil trochu křečovitě. V hloubi duše se totiž začal znepokojovat, jestli neztrácí svou starou bystrost a postřeh. Aby proto převedl hovor jiným směrem, řekl Kójúovi: „Zbývá ještě jedna věc. Je to záležitost s tou dívkou, která přišla s námi. Už jsem o tom mluvil s Tokuičim, a chceme vás proto požádat, abyste jí zítra po našem odchodu vysvětlil, že s námi nemohla jít na Odawaru. Doufám, že pochopí a vrátí se zpět k otci. Je to dcera správce inujamského hradu Kucuhariho.“

Kójú vyslechl Rokurikiho slova, ale nic neříkal. Pak začal zvolna hovořit: „Zřejmě to nebude tak jednoduché. Byl jsem za ní, než jsem šel k vám. Vycítila už sama, že ji Tokuiči s sebou nevezme. Ale vrátit se v žádném případě nechce.“

Tokuiči se po těch slovech napřímil a bylo vidět, že visí starému knězi na rtech a čeká, co řekne.

„Jsem už starý člověk a poznal jsem za život mnoho lidí,“ pokračoval Kójú. „Tato dívka se mi ale velmi zalíbila. Myslím, že její cit k Tokuičimu je opravdový. Na druhé straně ale vím, že nindžové mají své zásady, které nemohou porušit.“ Kójú se opět odmlčel. Zřejmě jen těžko hledal vhodná slova. „Přesto jsem nakonec podlehl jejím prosbám a slíbil jí, že může odejít s průvodem mých lidí, který se pozítří vydá směrem na Kurokawu. Matka Nobuko je vzdálená příbuzná s rodem Date, a proto dívka počítá, že se jí tam dostane zastání a bude tam moci zůstat žít.“

Jakmile Kójú domluvil, ještě jednou se s nindži pozdravil, a pak rychlým krokem i se sluhou zmizel v noční tmě.

Tokuiči a Rokuriki se na chvíli uložili ke spánku, ale ještě před rozedněním se vydali na cestu. Sešli nejdřív k řece Kiso, a pak zanedlouho odbočili opět vpravo do vysokých vrchů. Jakmile se Tokuičimu naskytla první příležitost, aby se trochu opozdil a ztratil na chvíli pátravým zrakům Rokurikiho, sáhl rychle do rukávu svého kimona. Měl tam skrytý lístek, který mu ještě před rozloučením nenápadně předal Kójú. Bylo na něm napsáno jen několik slov: Budu na tebe čekat. Ať se děje cokoli. Nobuko.

6. V ÚDOLÍ NINDŽŮ Z KÓGA

Jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest, sedm… Sedmkrát se rozezněl zvon inujamského chrámu. Začínala druhá půle doby tygra, posledního údobí před rozedněním.

Ve stejné chvíli, kdy Tokuiči s Rokurikim opouštěli Broskevníčkovu svatyni a vydávali se směrem k Odawaře, otevřela se jedna z vedlejších branek inujamského hradu a vyklouzl z ní tmavě oděný muž – nepochybně také nindža. Po několika pomalejších krocích se rozeběhl úzkou stezkou dolů k řece Kiso, a pak se pustil rychlým během hlavní cestou směrem ke Gifu. Byl to ještě mladý hoch. Běžel velmi rychle zcela pravidelným krokem, a tak již krátce po rozednění minul hrad v Gifu.

Mezitím vyšlo slunce, krajina však byla celá ponořená do husté podzimní mlhy. Nindža sledoval stále silnici Nakasendó, jednu z nejstarších japonských cest spojujících hlavní město Kjótó s východními provinciemi. Bylo vidět stěží několik kroků před sebe, ale mladíkovi to ani v nejmenším nevadilo. Nebylo pochyb o tom, že na této cestě zná snad doslova každý kámen. Bedlivě ovšem naslouchal i zvukům z protilehlého směru, a když jej dvakrát míjela skupina samurajů na koních, vždy se však skryl v lesních houštinách podél cesty, aby zamezil nežádoucímu setkání.

V době, kdy se přiblížil k Ógaki, kde stál mohutný hrad, patřící stejně jako Gifu rodu Ikeda, začínala se mlha protrhávat. Mladík náhle odbočil ze silnice na úzkou lesní stezku, která jej zanedlouho přivedla ke studánce. Nejdříve se dychtivě napil chladné, průzračně čisté vody, a pak poodešel ještě kus stranou do lesa, kde ležel velký plochý kámen. Mladík jej nadzdvihl a objevila se malá podzemní skrýš. Z balíčku, který tam byl uložen, vyňal prosté šedé, trochu potrhané kimono, jaké nosili potulní mniši komusó. Rychle se do něj převlékl, a zároveň doplnil své oblečení i dalšími typickými součástmi oblečení komusó – slaměným kloboukem amigasa, který mu zakryl značnou část tváře, a do ruky si vzal krátkou flétnu šakuhači. Pak do skrýše uložil nindžovské kimono, přiklopil kámen a opět se vrátil na hlavní cestu.

V zájezdním hostinci v Kusacu bylo toho dne opravdu živo. Krátce před polednem se zde občerstvovala početná skupina několika desítek samurajů cestujících z Kjóta na Tokugawův sídelní hrad Hamamacu a pozdě odpoledne sem; dorazilo poselství od Tošiieho Maedy z provincie Kaga, které bylo naopak na cestě do Kjóta. Kromě toho ovšem tudy prošly pěšky i na koních stovky dalších lidí – ať už to byli samurajové, obchodníci anebo třeba jen potulní mniši. Čilý ruch zde ovšem nebyl žádnou výjimkou. Kusacu leželo nedaleko břehů jezera Biwa, asi patnáct ri od Kjóta – v místě, kde se větvily dvě nejdůležitější stezky z hlavního města na východ:

cesta při Východním moři Tókaidó směrující na Nagoju, Hamamacu a Odawaru a cesta Středními horami Nakasendó do Gifu a dále do provincií Šinano a Kózuke.

Kdyby zdi starého zájezdního hostince mohly mluvit, řekly by jistě mnoho zajímavostí z historie Japonska. Dobu jeho založení sice nikdo neznal, ale je jisté, že důležité cesty tam vedly již v nejstarších dobách, a v jeho okolí bylo svedeno i několik významných bitev. Na nedostatek zákazníků si proto majitelé zájezdního hostince nemohli nikdy stěžovat. Tím spíše se nyní, v době, kdy se Hidejoši chystal k rozhodujícímu tažení na východ, ruch v Kusacu ještě zvýšil.

Mnicha komusó, který dorazil k zájezdnímu hostinci v Kusacu pozdě odpoledne, si nikdo příliš nevšímal. Všichni měli plné ruce práce, aby se postarali o samuraje z provincie Kaga, kteří, zde chtěli přenocovat. Když však mnich řekl jednomu ze sluhů: „Zaveď mne ihned k pánovi. Mám pro něho důležitý vzkaz,“ sluha se na nic dále nevyptával a odvedl jej k jedné ze staveb ve vnitřní části hostince. Tam mnich tiše zaklepal na dveře a řekl:

„To jsem já, Tomenosuke.“

Dveře se zevnitř otevřely a host vešel dovnitř.

V místnosti bylo příšeří. U jedné ze stěn seděl na zemi u nízkého stolku asi padesátiletý muž s dlouhým vousem na bradě. Na stolku měl rozloženo několik listů popsaného papíru, na nichž byly kromě dlouhých sloupců znaků patrné i různé nákresy a plány. Zdál se tak zahloubán do jejich studia, že jen letmo sklonil hlavu v odpověď na uctivý pozdrav svého hosta. Mnich zůstal sedět na patách v blízkosti dveří. Muž zatím rychle cosi připsal na jeden papír, a pak všechny stočil do úzké trubičky, jejíž konec nad svícnem zalepil voskem. Teprve pak kývl na nindžu – mnicha. Podal mu trubičku se slovy:

„Čekal jsem tě ještě trochu později. Ale doufám, že budou v Kógu spokojeni. Vedle se můžeš převléci.“

Mladík vzal dopis, mlčky se uklonil a otevřel dveře do sousední místnosti. Tam již na něj čekal sluha, který mu předal balíček s oblekem nindžů. Rychle se převlékl a se zřejmou úlevou si natáhl na nohy pohodlné nindžovské slaměné sandály. Šaty mnicha kumusó i klobouk a flétnu nechal v místnosti, do rukávu pečlivě uložil stočený dopis a pak hbitě vyklouzl ven. Pustil se tentokrát k zadnímu východu z hostince. Z hlavního sálu se ozývaly rozjařené hlasy několika hostů, ale protože se mezitím venku setmělo, nečinilo mladíkovi žádné potíže zůstat nezpozorován.

Z Kusacu se mladý nindža pustil k údolí řeky Jasu a pak podél jejího břehu do hor. Netrvalo to dlouho a ocitl se na území, kde ležely vesnice, v nichž žili nindžové z klanu Kóga. Byla temná noc. Citelně se ochladilo, padla opět hustá mlha a drobné mžení pomalu přecházelo v prudký déšť. Všude kolem vládlo ticho. I cikády již zřejmě ukončily své letní koncertování.

Nindža si z nepřízně počasí nic nedělal. Běžel kamenitou úzkou cestou, po které stékaly proudy dešťové vody, takže to chvílemi vypadalo, že se pohybuje spíše řečištěm potoka. Bylo krátce po půlnoci, když se náhle les skončil a cesta se stáčela k prvním domkům horské vesničky.

Déšť mezitím ustal a ve světle právě vycházejícího měsíce bylo matně vidět obrysy rýžových políček a místy ve stráni i větší souvislé plochy, na nichž rostl čajovník. Mezi několika desítkami nízkých venkovských domků vévodila obci výstavná budova s ladně prohnutou střechou, nepochybně sídlo nejdůležitější osoby ve vsi.

Nindža zamířil právě k této budově. Byla obehnána zdí a hlubokým příkopem, přes který vedl k hlavní bráně dřevěný padací most. Mladík jej přešel a stanul před mohutnými vraty. Ta se ihned, jakoby sama od sebe, poněkud pootevřela, takže mohl vstoupit dovnitř.

Byl nyní na pozemku Tošifusy Jamanaky, který byl nejenom jedním z vlivných náčelníků nindžů z Kóga, ale i správcem vesnice Uda a zástupcem císařské vlády v Kjótu.

Nindžu ani v nejmenším nepřekvapilo, že u brány nikdo není. Pěšinou mezi stromy zamířil k Jamanakovu domu, ale před vchodem zahnul doleva a pak za rohem doprava. Tam usedl na patách na zem, čelem k dřevěné stěně domu. Netrvalo to dlouho a zvnitřku se ozval tichý hlas: „Můžeš vstoupit, Tomenosuke.“ Zároveň se ve stěně objevil čtvercový otvor, právě tak velký, že se jím bylo možné protáhnout dovnitř.

V malé místnosti bez jakéhokoli vybavení, matně ozářené třepotavým světlem olejové lampy, seděl starší, asi padesátiletý muž. Pravou rukou si potahoval hustý černý vous na bradě a čekal, až se mladý nindža usadí proti němu. Ten jej nejprve s velkou úctou pozdravil a pak mu předal dva dopisy. Jeden, který dostal nedávno v hostinci v Kusacu, a druhý, upravený podobným způsobem do úzké trubičky zapečetěné voskem.

Jamanaka se zabral do čtení a bylo vidět, že je s obsahem spokojen. Když skončil, tleskl a dovnitř vstoupil sluha, který oběma nalil čaj, a před nindžu navíc postavil i misku rýže a nakrájené rybí maso.

„Jen se trochu posilni, Tomenosuke,“ pobídl jej vlídně Jamanaka. „Opravdu si to zasloužíš. Zprávy z Odawary i dalších hradů rodu Hódžó jsou velmi podrobné, a i nákresy, které jste s Hisaem připravili, budou užitečné. Rovněž se zprávami z provincie Mucu, které jsi přinesl od Minorua v Kusacu, jsem velmi spokojen. Regent Hidejoši jistě ocení naši práci. Všechno zatím probíhá podle očekávání. Myslím, že začátek tažení proti Odawaře není třeba dále odkládat.“

Jamanaka si všiml, že Tomenosuke má již misku s jídlem prázdnou, a proto přivolal sluhu, aby pro něj přinesl ještě jednu porci. Osmnáctiletý Tomenosuke Uehara byl sice jedním z nejmladších nindžů mezi jeho podřízenými, ale Jamanaka jej měl velmi rád a cenil si jeho vynikajících výsledků. Také jeho otec byl mimořádně schopný a patřil k Jamanakovým oblíbencům. Byl však zabit při střetnutí s nepřítelem již před deseti lety, tedy v době, kdy Tomenosukemu bylo pouhých osm let. A tak se mu od té doby – přestože nindžové nikdy nedávali své city příliš najevo – snažil i trochu nahradit jeho otce.

„Pro Hisaa ti nebudu tentokrát dávat žádný dopis. Pouze mu vyřiď, že se musíte bezpodmínečně postarat, aby vyšel plán s Macudou. Jinak pokračujte ve shromažďování zpráv jako dosud. Čekám tě opět za měsíc, jestli se nestane něco mimořádného.“

Jamanaka se již chtěl rozloučit, ale Tomenosuke jej zadržel: „Promiňte, že ještě obtěžuji. Ale musím vám sdělit zprávu z Inujamy, kde jsem se cestou stavil podle vašeho přání.“

„Nuže mluv. Rád si poslechnu, jak si náš Skřet poradil s těmi nepřátelskými zvědy,“ přerušil jej trochu netrpělivě Jamanaka a polohlasitě se zasmál.

„Bohužel, nejsou to tentokrát zprávy příliš veselé,“ odpověděl Tomenosuke. „Júsaku byl na hradě v Gifu jedním Hódžóovým nindžou téměř zabit, a ani na Inujamě se mu nepodařilo protivníkovy špehy zneškodnit.“

„Tak je to tedy,“ zachmuřil se Jamanaka. „A takový to kdysi býval spolehlivý bojovník. Bude třeba rychle jednat.“ Jamanaka se zamyslil, ale pak se opět obrátil k Tomenosukemu: „Ale to už v žádném případě není tvá starost. Posilnil ses, a je proto na čase, aby ses vrátil co nejrychleji zpět na Odawaru.“

Mladík se po těch slovech uklonil a stejnou cestou, jakou přišel, opět zmizel v noční tmě.

Jamanaka si nalil šálek čaje a pak začal psát dopis pro regenta Hidejošiho.

7. OPIČÍ KRÁL V KJÓTU

Sedmnáctý rok éry Tenšó byl zároveň čtvrtým rokem vlády císaře Gojóreie, kterému tehdy bylo pouhých devatenáct let. Přestože byli japonští císařové odedávna pokládáni za přímé potomky bohyně Slunce Amaterasu, nebyli to již po dlouhá staletí rozhodně oni, kdo řídili život na japonských ostrovech. Nejinak tomu bylo i s Gojóreiem. Byl sice oficiálně vládcem země a člověkem – bohem, na kterého se normální smrtelník nesměl odvážit ani pohlédnout, ale do rozhodování o osudech svého císařství toho mnoho říci nemohl.

Také sněm, na kterém se měly v polovině jedenáctého měsíce sedmnáctého roku Tenšó dohodnout podrobnosti trestné výpravy proti Hódžóovi, se nekonal pod vedením císaře, ale svolal jej jeho regent Hidejoši do svého paláce Džurakudai.

Začátek zasedání byl stanoven na odpoledne, na počátek doby ovce, ale první účastníci přišli již o hodně dříve. Velký sněmovní sál se rychle naplnil několika desítkami účastníků. Byli zde četní vysocí samurajové, osvědčení Hidejošiho vojevůdci z jeho minulých tažení na ostrovy Šikoku a Kjúšú. Nechyběli ovšem ani zástupci šlechty od císařského dvora a pět úředníků bugjó, jejichž cílem bylo spravování městských záležitostí Kjóta. V sále bylo živo. Samurajové postávali ve skupinách a sdělovali si poslední novinky. Dobrá nálada odpovídala celkovému vývoji situace. Všichni byli přesvědčeni, že válka proti Odawaře bude vítězná, a navíc se mohli podle libosti posilnit rýžovým vínem. Na takových věcech Hidejoši nikdy nešetřil.

Většina ze samurajů zde nebyla ponejprv, ale ti, kteří ještě neměli příležitost navštívit nové regentovo sídlo, dostavěné před dvěma roky, se zvědavě rozhlíželi kolem sebe a jen s obdivem pokyvovali hlavami. Po Kjótu se tehdy říkalo, že Hidejošiho Džurakudai se vyrovná císařskému paláci. Ve skutečnosti jej však monumentálností a krásou architektury daleko převyšoval. Zvenčí připomínala celá stavba vysokými a mohutnými zdmi spíše pevnost, ale vnitřek byl mimořádně bohatě umělecky vyzdobený. Kromě Hidejošiho první ženy Jae zde v severním křídle žila i jeho matka a druhá žena Jodogimi. Na jihu, v přízemí čtyřpatrové hradební věže, byly místnosti zařízené s největším možným přepychem pro jeho milenku jménem Má.

Hidejoši se poněkud opozdil, ale když sluhové oznámili jeho příchod, veškerý ruch v sále rázem ustal. Nebylo pochyb o tom, že regent se mezi podřízenými těší patřičné úctě.

Regent Hidejoši vešel do sálu rozhodným krokem a pohodlně se usadil na připraveném vyvýšeném místě, tváří proti shromážděným. Bylo mu již více než padesát čtyři let, ale přesto z něj vyzařovala nezlomná životní energie. Jeho podlouhlá tvář s vysedlými lícními kostmi byla poseta četnými vráskami a na hlavě mu zbývalo již jen málo posledních vlasů. Přezdívky jako „opice“, „opičí král“, nebo dokonce „lysá krysa“ kterými ho někdy častovali jeho protivníci, nebyly proto příliš přehnané. Krasavec Hidejoši rozhodně nebyl a přirovnání k opičákovi bylo dost výstižné. Mnozí mu ovšem více než vzhled vyčítali původ: Hidejoši pocházel z rodiny řadového samuraje nejnižší třídy a jen díky svým mimořádným schopnostem se vypracoval až na nejmocnějšího muže v zemi. Druhý podobný příklad se v celých japonských dějinách nikdy nevyskytl. Jeho nadání pro vedení boje bylo ale tak výrazné, že mu jeho úspěchy přinášely rychlý postup vzhůru, až ve dvanáctém roce éry Tenšó dosáhl hodnosti císařského regenta – kampaku.

Hidejoši přejel svým zrakem všechny shromážděné, a pak spokojeně kývl hlavou. „Svolal jsem vás sem, abych vás seznámil s hanebným jednáním Udžimasy z rodu Hódžó a připravil s vámi vojenskou výpravu, při které ztrestáme urážku Jeho císařského Veličenstva rodem Hódžó,“ začal hovořit Hidejoši zvučným hlasem. Na chvíli se odmlčel, a teprve když se pohledem přesvědčil, že všichni napjatě poslouchají, pokračoval: „Všichni víte, že jsme již několikrát vyzvali pány na Odawaře, aby přišli do Kjóta složit slib poslušnosti Jeho císařskému Veličenstvu i mně. Před několika dny jsem dostal odpověď. Odpověď, která mne nanejvýš pobouřila. Hódžó opět rozhodně odmítá přijít do Kjóta. Navíc se ve své opovážlivosti nepokrytě vysmívá mým úspěšným vojenským tažením, během nichž jsem v posledních letech zkrotil odbojné rody na ostrovech Kjúšú a Šikoku. Troufale tvrdí, že sama příroda poskytla jeho panství v oblasti Kantó takovou ochranu jako vysoké hory a hluboká údolí. Žádný

vojevůdce prý proto nemůže ani snít o tom, že by v přímém boji s ním mohl zvítězit. Navíc má tu neslýchanou drzost,“ Hidejošiho tvář zbrunátněla a zdálo se, že nebude rozčilením ani schopen dál mluvit. Po chvíli však přece jenom pokračoval: „Nuže, Hódžó má tu neslýchanou drzost, že mi v dopise připomíná několik století starou událost, kdy se vojska Koremoriho z rodu Taira, postupující z Kjóta na východ, zalekla u řeky Fudži zpráv o síle nepřátelské armády. A když pak navíc omylem považovala hluk, který tropila velká hejna kachen, za blížícího se nepřítele, uprchla bez boje zpátky do hlavního města.“

Hidejoši se opět odmlčel. Pak se chraplavě zasmál a řekl: „V tom si může být Hódžó jist, kachny nás v postupu na Odawaru nezastaví. Naše odpověď může být jen jediná – kubi haneru beši, jeho hlava musí dolů!“

„Kubi haneru beši, kubi haneru beši!“ zaburácela sálem paláce Džurakudai rozhodná odpověď.

Hidejoši souhlasně kývl hlavou a pokynem ruky mírnil nadšení shromážděných samurajů. Pak pokračoval: „Nyní vám přečtu dopis, který ihned po skončení našeho sněmu odešlu po rychlém poslovi na Odawaru. S jeho obsahem plně souhlasí i Jeho císařské Veličenstvo. Praví se v něm: »Já, regent Jeho císařského Veličenstva Hidejoši z rodu Tojotomi, si pokládám za svou povinnost zničit všechny, kdo se staví proti císaři. Mezi všemi japonskými samuraji není kromě vás nikdo, kdo by odmítal plnit mé rozkazy. Jestliže však je v zemí člověk, který se protiví vůli císaře, znamená to pro mne urážku, kterou nemohu nikomu prominout. Opevněte své hrady, prohlubte příkopy, dejte se do zbrojení. Dávám vám ještě čas na přípravu. Pak přijdu a ztrestám vás za vaši zatvrzelost. Kubi haneru beši.«“

V sále se opět ozvaly souhlasné výkřiky a provolávání Hidejošiho hesla „Hlava musí dolů!“. Když se rozruch v sále trochu uklidnil, otázal se Hidejoši: „Chce se někdo z vás na něco zeptat?“

Zvedl se Tošiie z rodu Maeda, jeden z nejváženějších Hidejošiho vojevůdců, a řekl: „Můžete nám prosím sdělit další podrobnosti o tažení proti Odawaře?“

Hidejoši projel několikrát rukou dlouhé řídké vousy na bradě a pak odpověděl: „Výpravu zahájíme na jaře příštího roku. Počítám s tím, že v naší armádě bude nejméně 150 000 lidí ze všech částí země. Budeme postupovat několika proudy. Já s hlavním proudem půjdu po Tókaidó a spojím se s vojsky Tokugawy. Tvoje a Uesugiho vojsko půjde severně po Nakasendó a silnou armádu vyšleme i na lodích po moři. Možná že boj nebude krátký, ale o vítězství není třeba pochybovat. Hódžóové na Odawaře nemají naději. Kubi haneru beši!“

Sněm skončil. V bojovné a optimistické náladě opouštěli samurajové Hidejošiho palác. Bylo jisté, že pány na Odawaře čeká příští rok těžká zkouška.

8. NOVÝ ROK NA ČERNÉ ŘECE

„Na tebe tolik jsem myslila, ve spánku tvou…“

„Stačí,“ přerušila Nobuko dívku, která předčítala začátek jedné z básní napsaných kaligraficky na malých papírových kartičkách, a z několika desítek podobných karet rozložených na stole sáhla po té, na níž bylo napsáno: „Kdybych tak znala, že je to sen – což bych se probudit chtěla?!“

Jošiko z rodu Date – tak se jmenovala dívka, která řídila hru –, si kartu prohlédla a pak řekla: „Opět správně. Myslím, že ve hře uta-awase se nikdo z nás Nobuko nevyrovná. Nepočítáme-li ovšem svého staršího bratra. Ten ale má teď jiné starosti, než se bavit s námi.“

„Nobuko je opravdu vynikající. Je na ní vidět, že vyrostla tak blízko od hlavního města. Skládal jsem nedávno zkoušku ze znalosti staré poezie, ale na Nobuko stejně nestačím,“ doplnil ji jediný chlapec mezi třemi dívkami, který se přitom na Nobuko díval s nepříliš dobře skrývaným obdivem.

„Ale ne, nejsem ani zdaleka taková, jak si myslíte,“ začervenala se trochu Nobuko. „Když si vzpomenu, jak jsem tuto hru právě loni také na Nový rok hrála v Kjótu, kam jsem doprovázela svého otce… Tam jsem se zase já ani nestačila divit, jaké mají někteří lidé znalosti,“ dodala s lehkým povzdechem.

Nobuko svá slova nemínila jako vychloubání, ale přesto tak působila. V místnosti proto na chvíli zavládlo trapné ticho.

Mlčení přerušila třetí z dívek, Eiko, která řekla: „Už mne ty básně trochu nudí. Nepůjdeme si raději zahrát ven s míčkem?“ Jošiko i chlapec souhlasně přikývli, ale Nobuko odpověděla: „Omluvte mne teď prosím na chvíli. V noci jsem téměř nespala a nejsem na to zvyklá. Půjdu na chvíli do svého pokoje.“

Nobuko vstala, lehce se uklonila. Za chvíli její postava v slavnostním brokátovém kimonu, na kterém převládala červená barva, zmizela v jedné z hradních chodeb.

Stejně jako ona byli i zbývající dvě dívky a chlapec oblečeni v krásných kimonech, jaká se nosila jen několikrát za rok. Nebylo se čemu divit – byl prvý den osmnáctého roku éry Tenšó a několikadenní okázalé slavnosti spojené s příchodem nového roku byly zvykem stejně tak v hlavním městě jako zde na hradě Kurokawa – „Černá řeka“ – vzdáleném od Kjóta dobrých sto padesát ri, to znamená několik dnů cesty i na nejlepších koních. Průběh oslav i různé tradiční zvyky a zábavy se ovšem v jednotlivých částech země dost lišily. Mezi všeobecně oblíbené novoroční hry patřila uta-awase – soutěž ve znalosti klasických básní. Jeden z hráčů při ní postupně předčítal texty různých známých starých básní a ostatní měli před sebou na stole rozložené kartičky, na kterých byla napsána závěrečná dvouverší jednotlivých básní. Ten, kdo první našel kartičku hodící se k právě předčítané básni, mohl si ji ponechat, a kdo jich takto během hry získal nejvíc, vyhrál.

Když Nobuko opustila místnost, bylo vidět, že je to především Eiko, která její odchod velmi uvítala. Usmála se trochu koketně na mladíka a řekla:

„Co myslíš, Akisado, nepoprosíme Jošiko, aby nám půjčila ty nové květinové karty? Jsme teď právě tři do hry a myslím, že to bude mnohem zábavnější než ty básně, kterými nás častovala Nobuko.“

„Dobrá, dobrá,“ přikývl roztržitě. „Mám jen trochu starost, jestli se Nobuko nenachladila. Zdála se mi dnes velmi bledá. Nevím, jestli bych se za ní neměl podívat.“

„Ale ne, s tím si nedělej starosti,“ odpověděla mu Jošiko. „Jenom asi teď při novoročních oslavách vzpomíná na svůj domov a rodiče. Mluvila jsem o ní s bratrem a ten také říkal, že si mu Nobuko stěžovala, jak se jí v poslední době stále více stýská.“

„Tak už toho nechte,“ skočila jí do řeči Eiko. „Snad bychom mohli také chvíli mluvit o něčem jiném než o Nobuko, ne? Už mne nebaví poslouchat to její věčné vychloubání, jak byla v Kjótu. Kdoví jestli ji k nám nakonec neposlal na zvědy sám Hidejoši.“

Eiko, Jošiko i Akisada byli narození ve stejném roce – ve čtvrtém roce éry Tenšó –, a bylo jim tedy necelých čtrnáct let. Jošiko byla mladší sestra hradního pána Masamuneho z rodu Date a Eiko i Akisada byli z rodin s ním pokrevně spřízněných. Všichni tři se proto znali od nejútlejšího dětství. Vzdáleně příbuzná byla s rodem Date i Nobuko. Ta ale přišla na Kurokawu teprve před třemi měsíci, po svém útěku od rodičů z Inujamy. Hradní pán Masamune Date se zachoval opravdu velkoryse a přijal ji, jako by byla jeho dcera nebo spíše – vzhledem k jeho věku – mladší sestra. Nijak jí také nevyčítal, že přichází v této době vlastně z tábora nepřítele. Zatímco její otec podporoval Hidejošiho, Date stál na straně pánů Hódžó na Odawaře.

Jošiko zatleskala rukama a sluha jí na její příkaz přinesl za chvíli balíček s neobvykle vyhlížejícími kartami s vyobrazeními různých květin a stromů. Byly to hanagaruta – květinové karty, které se tiskly v Nagasaki podle vzorů karetních her, jež do Japonska přivezli před několika roky „barbaři z jihu“. Date je získal spolu s dalšími cizími předměty od poselství, která k němu občas chodila až z dalekého Kjúšú, kde udržoval přátelské styky s rodem Ómura.

Eiko rozdala každému hráči sedm karet a bylo vidět, že má z této hry velké potěšení. „Alespoň si teď zahrajeme něco, co i v Kjótu zná jen málokdo,“ dodala s trochu dětinským zaujetím. Její radost však netrvala příliš dlouho. Akisada náhle položil karty a řekl: „Nezlobte se, ale necítím se také dobře. Zanechám vás na chvíli o samotě. Uvidíme se opět odpoledne.“ S těmi slovy vstal, rozevřel dveře a odešel.

Masamune z rodu Date, pán na Kurokawě, seděl v té době v jednom ze sálů v prvním patře hlavní hradní budovy a popíjel se dvěma samuraji rýžové víno. Ti byli sice podstatně starší než Date, ale na první pohled bylo zřejmé, že si svého pána váží a chovají k němu mimořádnou úctu. Sám Date byl stár teprve dvacet čtyři let, ale bystrý pronikavý pohled v jeho tváři s ostře řezanými rysy dával tušit, že je to schopný vojevůdce, který je již ostřílený z nejednoho vojenského tažení.

„Přece jsem se tedy dočkal. Počátek osmnáctého roku Tenšó slavíme na Černé řece – na hradu Kurokawa, jak jsem vám před rokem slíbil,“ řekl zamyšleně Date. Pak se znovu napil a podal dřevěný kalíšek s rýžovým vínem staršímu z obou samurajů.

Ten se rovněž napil a odpověděl: „Ano, je to opravdu veliký úspěch. Jenom škoda, že se toho nedožil váš otec. Dobýt Černou řeku bylo vždycky i jeho velké přání.“

„Máš pravdu,“ pokračoval Date. „Právě na to jsem myslil i já při prvním letošním obřadu před rodovým domácím oltářem dnes v noci. Až nás v létě o svátcích bon přijdou navštívit duchové našich předků, jistě je potěší, že jsme tak rozšířili oblast vlády rodu Date. Teď bude ovšem nejdůležitější, jak se bude vyvíjet boj mezi Hidejošim a pány na Odawaře. Zatím nám od Opičího krále nebezpečí nehrozí, ale kdo ví, co by se stalo, kdyby se mu podařilo dobýt Odawaru…“

„Sám jste přece říkal, že Odawara je nedobytná,“ vmísil se do hovoru třetí ze samurajů, který mezitím dopil, a proto do kalíšku nalil další víno, a pak je podal Datemu. Ten zatím vypadal, že na něj vypitý nápoj neúčinkuje. Zato oba jeho společníci již měli tváře zbarvené do temně rudého odstínu.

„Ano, je to tak,“ podotkl spíše pro sebe Date. „Říká se, že pás hor kolem Odawary je překážkou, která by měla zastavit kohokoli. Ovšem Opičák si již podrobil ostrovy Kjúšú a Šikoku, i střední a západní část hlavního ostrova Honšú. Jistě se plánu pokořit Odawaru jen tak nevzdá.“

Devět úderů na zvonici nedalekého kláštera oznámilo v tu chvíli poledne. Date vstal a šel k oknu. Soustředěně pozoroval okolní hornatou krajinu. Kopce i lesy byly pokryty sněhem, který se oslnivě třpytil ve svitu slunce proti modrému nebi. Skupina dívek s několika chlapci pouštěla na protáhlém návrší hned v těsné blízkosti hradu draky. Byly to krásné chvíle, kdy jsem se na Nový rok také mohl jen bezstarostně věnovat zábavám, pomyslil si s trochou smutku Date. Snažil se rozeznat jednotlivé postavy. Podařilo se mu poznat Eiko a Jošiko. Nevidím tam nikde Nobuko, řekl si pro sebe Date. V poslední době je nějak příliš smutná. Ani si nevšímá, jak se jí dvoří náš Akisada. Pak se ještě jednou pozorně zadíval ke kraji rozsáhlých lesů a řekl nahlas: „Stále nikoho nevidím, zřejmě se posel opozdil.“

Sedl si znovu ke stolu a nechal si nalít další pohárek vína. Právě když jej dopili, objevil se sluha a oznámil: „Dovoluji si ohlásit posla z Odawary.“

Vešel mladý, stěží osmnáctiletý muž, který obřadně pozdravil a řekl: „Dovoluji si předat vzácnému pánovi Masamunemu z rodu Date novoroční poselství od svého pána Udžimasy z rodu Hódžó.“

Date opětoval pozdrav a převzal dopis. Stálo v něm mimo jiné: „Na prahu osmnáctého roku éry Tenšó zasíláme pánu Masamunemu z rodu Date přání, aby i tento rok byl pro něj příznivý a šťastný. Zároveň děkujeme za projevy přátelství, které pán z rodu Date ráčil vyjádřit rodu Hódžó.“

Date dočetl a pokynul sluhovi, aby posla z Odawary doprovodil do kuchyně a přikázal tam, aby mu dali řádné pohoštění. Ten se však znovu uklonil a řekl: „Přináším ještě jeden soukromý dopis pro slečnu Nobuko z rodu Kucuhari, která žije zde na vašem hradě.“

Po Dateho tváři přelétl lehký úsměv. „Dobrá,“ řekl. „Postarám se o to, aby tento dopis byl slečně Nobuko předán.“ Posel se znovu uklonil a v doprovodu sluhy odešel.

Date pak šel znovu k oknu a pozoroval okraj lesa. „Stále nic,“ prohodil polohlasně napůl pro sebe. Potom se obrátil k oběma samurajům a řekl jim: „Půjdu nyní do svého pokoje. A ty,“ obrátil se na mladšího z nich, „zajisti, aby byl tento list doručen slečně Nobuko. Je nepochybně ve své komnatě.“

Sotva přišel Date do svého pokoje, zavolal sluhu a přikázal, aby mu přinesl konvici čaje. Cítil nyní únavu po probdělé noci, kdy se ihned poté, co zvony oznámily počátek nového roku, zúčastnil dlouhých obřadů v buddhistickém chrámu a před bucudanem, rodovým oltářem s tabulkami s posmrtnými jmény předků. Aby se ubránil spánku, který se o něj pokoušel, šel opět k oknu a pozoroval čilý ruch kolem hradu. Mládež pokračovala v pouštění draků a Jošiko s Eiko hrály na urovnaném prostranství hanecuki – hru, při níž dřevěnými pálkami odbíjely opeřený míček. Date zachmuřeně pozoroval jejich bezstarostné dovádění, když náhle zbystřil pozornost. Nebylo pochyb. Kolem kraje lesa se mihla tmavě oblečená postava, která zamířila k jedné ze zadních branek do vnitřních prostor hradu.

Mladý hradní pán okamžitě celý ožil a přivolal sluhu. Přikázal mu: „Jdi ihned k zadní bráně a přiveď muže, který jde za mnou. Ale snaž se, aby vás cestou vidělo co nejméně lidí.“

Netrvalo to dlouho a do Dateho místnosti vstoupil mladý muž v tmavě modrém kimonu. Mladík s výrazem nejhlubší úcty pozdravil hradního pána a předal mu dopis stočený do úzké trubičky. Řekl při tom:

„Promiňte, vzácný pane, že jsem se opozdil. Cestou jsem se podle příkazů svého pána vyhýbal všem vojenským hlídkám Hidejošiho spojenců a ztratil tak mnoho času.“

„Dobrá, dobrá,“ přerušil jej stroze Date. „A viděl tě někdo tady v okolí Kurokawy?“

„Ne, všechny stráže jsem obešel. Sem na hrad jsem přišel zcela nepozorovaně.“

„V pořádku. Přikáži sluhovi, aby ti připravili něco na posilnění. Ještě dnes v noci napíši odpověď, kterou co nejrychleji doručíš zpět na Kjúšú. Ale postupuj stejně jako cestou sem: v žádném případě tě nesmí chytit někdo, kdo by o mých stycích s tvým pánem mohl informovat Hidejošiho. Tento příkaz musíš opět splnit i za cenu, že se ti cesta prodlouží. Buď připraven, že tě zavolám, až budu mít připravenou odpověď.“

Sotva mladík odešel, Date kvapně rozevřel dopis a očima jej nejdřív celý přelétl. Bylo zřejmé, že ho první pohled uspokojil, a proto se pak s viditelným ulehčením dal do jeho podrobného čtení. Když skončil, šel zamyšleně k oknu a dopis nechal ležet zčásti rozevřený na zemi. Bylo vidět, že dopis je psán vytříbeným kaligrafickým písmem. Na jeho konci však bylo připojeno neobvyklé kruhové pečetní razítko s osobním jménem, v jehož středu byl znak kříže a po obvodu nápis podivnými písmeny některé z řečí „barbarů z jihu“, jak se říkalo Evropanům.

Tak tedy ten nový rok nezačíná právě nejhůř, myslil si Date, když se z okna opět díval na nádvoří a blízké okolí hradu, kde pokračovaly novoroční zábavy. Vtom ucítil v nose ostrou vůni, připomínající smíšená aroma kvetoucích růží a stromu kiri. To je opravdu zvláštní vůně. Kde se tady bere? pomyslil si Date. Že by už začaly soutěže v kósen, pálení vonných tyčinek? Date byl sice již od dětství uznávaným mistrem v určování složek, z nichž jednotliví soutěžící při této hře míchali své vůně, tato ale byla i pro něj zcela neznámá.

Ještě jednou se zhluboka nadechl a v té chvíli měl pocit, jako by se s ním celý svět zatočil. Stačil se ještě posadit na zem a opřít zády o stěnu pod oknem, ale v té chvíli jej již spánek přemohl natolik, že se mu hlava i hruď s tupým úderem svezla na zem. Zůstal tak ležet v této nepřirozené poloze. Přerývané chrčení vycházející z jeho úst svědčilo o tom, že upadl do hlubokého mrákotného omámení. A právě tehdy se z jednoho výklenku Dateho pracovny odloupla postava drobného, černě maskovaného muže. Musil tam být skryt již dlouhou dobu, ale přesto ani nejmenším pohybem neprozradil svou přítomnost. Muž se s posměšným úšklebkem zastavil nad tělem ležícího hradního pána, překročil je a pak zvedl ze země dopis.

„Na tebe tolik jsem myslila, ve spánku tvou jsem podobu zřela: kdybych tak znala, že je to sen – což bych se probudit chtěla?!“ Nobuko stála u okna ve svém pokoji. Nevnímala však ani ostré zimní slunce, ani halas přicházející zvenčí. Na mysl se jí stále vracela slova básně uta-awase. Sedm století minulo, co ji básník Ariwara no Nirihira napsal, říkala si Nobuko, a přesto – jak vystihuje i mé pocity!

Nobuko bylo toho dne obzvlášť smutno. Vzpomínala na to, jak šťastně a bezstarostně trávila novoroční svátky před rokem – spolu s otcem, ale také s Tokuičim. A dnes… Zůstala zcela sama. Stýskalo se jí po Tokuičim, ale stále častěji musila v poslední době myslit i na otce a na matku. Je sice pravda, že ji nutili do sňatku s mužem, se kterým by nemohla žít za nic na světě, ale přesto… Snad se měla víc snažit a podařilo by se jí otce přesvědčit po dobrém…

Z úvah ji vyrušilo zaťukání na dveře. Ty se zlehka rozevřely a dovnitř vstoupil sluha. Na podnosu z černého lakovaného dřeva přinášel konvici s čajem. Té si ale Nobuko příliš nevšímala. Její zrak utkvěl na dopise ležícím rovněž na podnose.

„Dovoluji si slečně předložit čaj,“ řekl sluha. „A zároveň přináším dopis, který právě teď pro slečnu přinesl posel z Odawary.“

Nobuko nebyla rozrušením ani schopná sluhovi poděkovat. Nedočkavě vzala dopis do rukou a začala jej číst ještě dřív, než sluha odešel. Má nejdražší, stálo v něm, doufám, že jsi zdravá. Jsem v myšlenkách stále s tebou a těším se, že to nebude příliš dlouho trvat a budu mít příležitost navštívit tě na Kurokawě. Dávej na sebe pozor a opatruj se. Tokuiči.

Přece jen si vzpomněl. Nobuko zaplavila náhlá vlna štěstí. Můj Tokuiči je se mnou a myslí na mne… Teprve teď si všimla, jak krásný a slunečný je dnes den. Se zasněným úsměvem se posadila a nalila si do šálku vonící horký čaj.

„Tak tedy vy s Ómurou si myslíte, že za pomoci barbarů a jejich zbraní porazíte našeho regenta Hidejošiho,“ oslovil muž v Dateho komnatě polohlasem hradního pána ležícího pod oknem ve stále stejné zkroucené poloze. Oslovení bylo přirozeně míněno jako žert, protože Date byl dosud uprostřed hlubokého spánku anebo spíše – v těžkém bezvědomí.

„Možná že by se vám třeba i podařilo uskutečnit ledacos z vašich plánů,“ pokračoval muž ve svém monologu. „Ale to bych zde nesměl být já, Júsaku – obávaný Skřet z Odani.“ Júsaku přitom natolik zesílil hlas, že se až sám vylekal, aby ho někdo nezaslechl. Musím s tím uvažováním nahlas přestat, pomyslil si Júsaku. Jinak by to opravdu mohlo vypadat, že se už na žádnou pořádnou práci nehodím. Ale až podám zprávu o tomto dopise Hidejošimu, pochvala mne jistě nemine.

Júsaku si ještě jednou pozorně přečetl celý text dopisu od Jošiakiho Ómury se sídlem v Ómuře na Kjúšú adresovaný Masamuneovi Datemu. „San-che“ slabikoval si jméno na pečetním razítku s výrazným znakem kříže. Tak ono mu již nestačí jeho vlastní jméno, ale nechal se od těch dlouhonosých ohyzdných barbarů i přejmenovat, pomyslil si Júsaku. No dobrá, věřím, že Hidejoši mé zprávy ocení.

Júsaku si nemusil dělat žádné písemné poznámky. Jeho paměť byla taková, že si nyní mohl být jist, že i po několika týdnech bude v případě potřeby schopen opakovat slovo od slova celý text dopisu. Ještě jednou se rozhlédl po pokoji, pak s uspokojením kývl hlavou a nehlučně zmizel v hradních chodbách.

Návštěvou u hradního pána však ještě Skřetovo poslání na Kurokawě nekončilo. Netrvalo to dlouho a jeho tiché zaklepání se ozvalo na stěnu pokoje Nobuko. Když dívka otevřela dveře, vyděsila se tak, že nebyla schopna ani otevřít ústa. Júsakua to ale nevyvedlo z míry. Vešel dovnitř a začal hovořit.

„To jste asi nečekala – takovou návštěvu hned na Nový rok, co, vážená slečno? Ale nemusíte se bát. Přicházím v dobrém a přináším samé dobré zprávy.“

Nobuko stála bez hnutí poblíž dveří. Stále vyčkávala, jestli se neukáže, že Skřet za ní přišel, aby se pomstil za to, jak jej napadla tehdy v chodbě u skladiště před útěkem z Inujamy. Ten však dělal, jako by se mezi nimi nikdy nic nestalo. Naučeným pohledem se bleskurychle přesvědčil, jestli mu v místnosti nehrozí nějaké skryté nebezpečí, a pak spustil rovnou k věci:

„Nemám čas na dlouhé vyprávění. Připravte si rychle věci, které si chcete odnést, a já pro vás krátce po setmění přijdu. Další už můžete nechat na mně.“

Nobuko se znovu zachvěla a pak se slabým hlasem zeptala:

„Stále vám dobře nerozumím. Můžete mi, prosím, celou záležitost objasnit podrobněji?“

„Nevím, co vám není jasné,“ utrhl se Júsaku. „Váš otec projevil mimořádnou dobrotu a laskavost. Rozhodl se přihlédnout k tomu, že jste svůj hanebný čin spáchala pod vlivem onoho darebáka Tokuičiho a že svého jednání nyní jistě trpce litujete. Vzkazuje vám proto, že stačí, když se mu omluvíte a do dvou měsíců se provdáte za Macukuru. Date, který se vás ujal, patří ale nyní k táboru našich nepřátel. Proto bude nejvhodnější, když odsud odejdete bez rozloučení. Se mnou se bát nemusíte, já se o vaši bezpečnost dovedu postarat,“ dodal ještě rychle na závěr, protože zachytil výraz úzkosti a strachu v očích Nobuko.

Nobuko zůstala bez hnutí stát a neodpovídala. Pak letmo pohlédla na dopis od Tokuičiho, který nechala ležet před Júsakuovým příchodem na zemi, a chystala se ho rychlým pohybem sebrat a skrýt v rukávu svého kimona. Júsaku si ale jejího pohledu všiml a byl mrštnější.

„Tak ten lump si nedá pokoj,“ vykřikl zlostí bez sebe, když si dopis přečetl. „Taková troufalost. Ale však já si ho najdu a vyrovnám si s ním i dluh z našeho střetnutí na Inujamě!“

Teprve když se trochu uklidnil, obrátil se na Nobuko:

„Uvědomujete si vůbec, kdo to ten Tokuiči je? Je to člověk, který stojí na straně nepřátel Jeho císařského Veličenstva, regenta Hidejošiho, a také vašeho otce Jošia Kucuhariho.“

Nobuko však stále mlčela.

„Tak tedy něco řekněte. Snad opravdu odmítáte možnost smířit se s otcem? Nemyslete si, že vám snad něco takového nabídne ještě jednou,“ obrátil se na ni opět Júsaku.

V té chvíli jako by se Nobuko probudila. Prudce vztyčila hlavu a řekla:

„Je mi velmi líto, že působím bolest rodičům, ale Tokuičiho se nikdy nevzdám.“

Skřet celý zrudl, ale na to, aby jeho hněv mohl vybuchnout, už nebyl čas. Na chodbě se rozlehly kroky a zakrátko se ozvalo zaklepání na dveře a slova: „Neboj se, Nobuko, to jsem já, Akisada. Musím s tebou nutně mluvit.“

„Nepokoušej se ani ceknout,“ zašeptal Skřet Nobuko. „Uteču oknem, a ty se snaž toho člověka co nejdéle zdržet!“

Nobuko však byla tak rozrušená, že nahlas vykřikla: „Akisado, Akisado, rychle sem pojď!“

Mladík prudce rozevřel dveře a stačil ještě zahlédnout Skřeta, který běžel k oknu a bez váhání sjel po jednom z trámů dolů. Akisada pohlédl dolů a zaváhal. Teprve po hodné chvíli si dodal odvahu a rovněž se spustil dolů. Júsaku však již mezitím beze stopy zmizel.

Akisada se pak opět vrátil chodbou k Nobuko a ta mu vylíčila celé setkání. Vynechala jen některé zmínky o Tokuičim, zejména o dopise, který od něj dostala.

„To je hrozné, Nobuko. Měli bychom asi hned vše oznámit Datemu,“ řekl v prvé chvíli Akisada. Pak si ale uvědomil, že ten by jej za jeho váhání při stíhání Skřeta jistě příliš nepochválil. Dodal proto: „Ještě raději chvíli počkáme, co bude dál. Date má teď svých starostí víc než dost. Tak proč hned dělat zbytečný poplach. Ten člověk jistě již dávno prchl daleko od našeho hradu a znovu se sem jen tak neodváží.“

Tomu nakonec uvěřila i Nobuko. Byla ze všeho velmi rozrušená, a tak se Akisada nedivil, že se omluvila z účasti na soutěži kosen v určování vůní při pálení vonných tyčinek a na dalších novoročních zábavách. „Bylo toho dnes na mne opravdu trochu moc,“ řekla unaveným hlasem. „Půjdu si raději brzy lehnout.“ Z účasti na dalších soutěžích se omluvil i Date, který se mezitím probral ve své komnatě. Nemohl si vůbec vzpomenout, co se s ním dělo. Cítil se ale špatně, a tak pouze napsal krátkou odpověď na Ómurův dopis, a pak se i on brzy uložil ke spánku.

Bylo už pozdě v noci, když se Nobuko náhle probudila. Kolem byla hluboká tma, ale přesto všemi smysly cítila, že ji pozorují čísi oči. Snažila se pohledem proniknout noční tmu, ale nikde se nic nehýbalo. Teprve když se chystala znovu usnout, zaslechla známý hlas: „Vyřídím tvoji odpověď otci. Ale buď si jista, že trestu za své jednání se nevyhneš ty, ani Tokuiči!“

Aniž by se jí Júsaku ještě ukázal, zmizel. Jen závan chladného vzduchu z otevřeného okna svědčil o jeho návštěvě.

9. OPĚT NA INUJAMĚ

Také na Inujamě přivítali příchod osmnáctého roku éry Tenšó s velkou okázalostí. Poté co zvony inujamského kláštera oznámily o půlnoci sto osmi údery příchod nového roku, zúčastnil se Kucuhari slavnostních buddhistických obřadů a ráno se pak vydal i se ženou předat novoroční pozdravy Terumasovi Ikedovi na hrad v Gifu.

Když se druhý den večer opět vrátili ha Inujamu, nezdržel se Kucuhari, aby neřekl své ženě Oharu:

„Ještě čtyři dny a vrátí se Júsaku s Nobuko. Velice mne trápí, že se tak mohla zachovat, ale přesto jsem přesvědčen, že ji k útěku donutil pouze ten ničema Tokuiči.“

„Máš pravdu,“ odpověděla Oharu. „Také jsem na ni musila během novoročních oslav stále myslit. Nobuko tak jistě nejednala o své vlastní vůli. Věřím, že svého činu již dávno lituje a že se nyní bez odmlouvání provdá za Macukuru. Jen jedna věc mne stále trochu znepokojuje,“ dodala s jistým zaváháním. „Nevím, jestli bylo správné, že ji má zpátky přivést právě Júsaku.“

„S tím si nedělej starosti. Vím sám nejlépe, jak spolehlivý člověk je Skřet. A navíc jsem neměl žádnou možnost výběru. Júsaku měl na Kurokawě ještě jiný úkol, a kromě toho celá záležitost není tak jednoduchá. Nesmíš zapomínat, že jsme nyní s Datem vlastně ve válečném stavu. A právě Júsaku je muž, který si i s tak obtížným úkolem bude jistě umět poradit.“

Oharu na mužova slova jen mlčky přikývla, ale bylo vidět, že o jejich pravdivosti tak docela přesvědčená není.

Nadešel šestý den prvého měsíce. Venku se stmívalo a Kucuhari popíjel ve své komnatě čaj. Na první pohled by se mohlo zdát, že pouze odpočívá, ale ve skutečnosti nebylo pochyb o tom, že již netrpělivě čeká, kdy se objeví Júsaku.

Konečně! Za dveřmi Kucuhari uslyšel blížící se kroky. Napjatě se zaposlouchal do jejich rytmu, ale hned mu bylo jasné, že to nemůže být Júsaku. A opravdu. Mladý muž, který krátce poté vstoupil do místnosti, byl posel od Ikedy z hradu v Gifu.

„Promiňte, pane, že vyrušuji v tak pozdní dobu. Přináším vám však důležitý vzkaz od pána Terumasy z rodu Ikeda.“ Posel se uklonil a předal Kucuharimu dopis. Ten jej od něj převzal a rozmrzele poslovi pokynul, aby chvíli počkal. Když se z dopisu dozvěděl, že se má pozítří dostavit do Gifu na další válečnou poradu, řekl pouze: „Vyřiď svému pánovi, že se na mne může spolehnout,“ a s tím jej propustil.

Poté, co posel odešel, zůstal Kucuhari nějakou dobu sedět bez hnutí na svém místě. Snažil se zachytit jakékoli zvuky z vnějšku, ale stále více se jej zmocňovalo nejasné tušení, že Júsaku již tento den nepřijde.

A přece! Kucuhari se začal připravovat, že půjde spát, když se stěna vedoucí na chodbu náhle nehlučně rozevřela – aniž by předtím Kucuhari zaslechl jakýkoli nejmenší podezřelý šramot.

Tentokrát to byl opravdu Júsaku. Sotva se s ním Kucuhari pozdravil, hned se se špatně skrývanou nedočkavostí začal vyptávat:

„Byl jsi na Kurokawě? A jaké přinášíš zprávy?“

„Všechno se mi výborně podařilo. Získal jsem takové zprávy o Dateho stycích s nepřítelem, že je jistě nanejvýš ocení i sám regent Hidejoši.“ Júsaku se podíval na Kucuhariho, jak se tváří, a pak samolibě dodal: „Alespoň všichni uvidí, že starý Skřet ještě dovede udělat kus užitečné práce.“

Kucuhari netrpělivě čekal, kdy začne Júsaku mluvit o Nobuko. Ten se však stále opájel svým úspěchem, že získal tajnou zprávu, a o dceři Kucuhariho se ani, slovem nezmínil. Správci inujamského hradu proto nezbylo nic jiného než se přímo zeptat: „A co Nobuko? Mluvil jsi s ní?“

Júsaku se okamžitě zachmuřil: „Ach Nobuko. O té ani nemluvte. Je stále spolčená s tím darebákem Tokuičim. Sama ale není o nic lepší. Jen taktak, že jsem díky ní nepřišel o život. Je to už podruhé a může si být jista, že si to budu pamatovat a že mi za to ještě zaplatí. Ostatně – nechci vám radit, ale bylo by nejlepší, kdybyste ji sám přísně ztrestal.“

Kucuhari, který naslouchal Júsakuovým slovům s rostoucí nevolí, se nyní neudržel a vpadl mu přímo do řeči: „Uvědomuješ si vůbec, kdo jsi ty a kdo jsem já? Nejsem zatím nijak přesvědčen, že Nobuko je taková, jak ty tvrdíš. Ale ať už je tomu jakkoli, zakazuji ti, abys o ní mluvil tímto způsobem. Možná že jsi kdysi býval odvážný a schopný bojovník. Ale teď…,“ Kucuhari se hlasitě zasmál. „Období tvé slávy je už dávno pryč. Jsi každému jen pro smích. Jen si vzpomeň na tu svou poslední záležitost na hradě v Gifu, kdy ses téměř stal obětí nepřátelských nindžů.“

Kucuhari jistě všechny tyto urážky nemínil doslova. Ale neklid a obavy o osud Nobuko, spojené s povýšeným Júsakuovým chováním jej vedly k tomu, že se Skřeta snažil co nejvíc ranit. A to se mu také dokonale podařilo. Júsaku byl Kucuhariho slovy zasažen opravdu na tom nejcitlivějším místě. On, a druhým lidem pro smích! Zlostí a vzrušením se celý chvěl jako v zimnici. Hlubokými rýhami zvrásněná tvář nyní působila opravdu hrozivě.

Kucuhari si však z Júsakuova rozčilení nic nedělal. Naopak, když viděl, že by se Skřet na něj nejraději vrhl anebo po něm hodil svůj šuriken, posměšně jej vybízel: „Jen si posluž a napadni mne. Ale dnes je jiná doba než před sto roky a já zas umím dobře zacházet s tímto,“ – a Kucuhari bleskurychle vytáhl pistoli s dlouhou hlavní, ukrytou pod nízkým stolem, u kterého seděl. Bez dlouhého rozmýšlení namířil Júsakuovi pod nohy a vystřelil několik ran, které jej těsně minuly.

To však bylo na Júsakua přece jen trochu příliš. Měl příležitost prokázat svou vyhlášenou mrštnost a tentokrát se mu to podařilo dokonale. Kucuhari nestačil ani mžiknout okem a Júsaku mu vyrazil z rukou pistoli a sevřel oběma rukama hrdlo. Kucuhari začal kolem sebe zběsile kopat a snažil se volat o pomoc. Júsaku proto stiskl ještě o trochu víc…

Kucuhari sebou přestal házet a Júsaku uvolnil sevření. Správce inujamského zámku zůstal tiše, bez hnutí, ležet na zemi.

Všechno se odehrálo během několika okamžiků. Než se Júsaku stačil rozmyslet, co by měl dělat, objevila se v místnosti Oharu, která zaslechla střelbu. Když viděla svého muže na zemi, zoufale vykřikla, ale jinak nic víc říci nestačila. Ocelově pevné sevření Júsakuových prstů ji rovněž ztišilo navždy…

Júsaku ještě jednou přehlédl obě ležící těla. Vzrušení pominulo a do tváře se mu opět vracela normální barva. Neměl jsem to v plánu, ale co se dá dělat, pomyslil si přitom. Pak rychle vyklouzl na chodbu a zadní brankou nehlučně opustil hrad. Je to v pořádku, řekl si, když se dostal na cestu do Gifu. Nikdo mne neviděl, a proto není důvod, proč by měli zítra smrt Kucuhariho a jeho ženy spojovat se mnou. Ostatně, jsme přece spojenci! Júsaku se zasmál. Ne, ne, urážet se nenechám! Na chvíli se zastavil, vdechl mrazivý zimní vzduch a zadíval se na jasnou oblohu posetou tisíci hvězd. Cítil, jak se mu vrací dobrá nálada. Pak se opět rozeběhl, protože noci ubývalo a cesta před ním byla ještě dlouhá.

10. ZRÁDCE

Zima byla toho roku velmi tuhá. I ve střední části ostrova Honšú napadlo mnoho sněhu. V tradičním rolnickém kalendáři8 připadl toho roku shodou okolností přesně na Nový rok den označený jako „počátek jara“. O tom, že by se zima chtěla vzdát své vlády, však zatím nic nesvědčilo.

Také na Odawaře a v okolí od Nového roku řadu dnů bez ustání sněžilo. Když se pak dvanáctého dne prvního měsíce vyčasilo, byl na zasněžený hrad v paprscích předjarního slunce proti blankytně modré obloze opravdu překrásný pohled.

Také Tokuičimu, který se toho dne vydal s Rokurikim na obchůzku kolem vnějších hradních zdí Odawary, nedalo, aby se na jednom z vyvýšených míst nezačal obdivovat této krásné scenérii.

„Je to opravdu úchvatná podívaná,“ řekl Rokurikimu. „Ale když pozoruji ty mohutné obranné valy a příkopy, tak si opravdu nedovedu představit, jak by bylo možné takovouto pevnost dobýt. A to i tehdy, kdyby si s sebou Opičák přivedl třeba dvě stě tisíc vojáků vyzbrojených puškami nebo nevím jakými novými zbraněmi. Odawara byla silná již dříve. Ale co teprve nyní, když hradby byly ještě zvýšeny a na mnoha místech v nich zřídili strážní věže a skladiště zbraní!“

Tokuičiho slova nebyla nijak nadsazená. Výška obranných valů Odawary dosahovala až šesti nebo sedminásobku výšky dospělého člověka a obvod hradeb, v jejichž středu byl ukryt nejenom vlastní hrad, ale i městečko v podhradí, činil asi pět ri, takže i dobrý chodec je stěží celé obešel za pět hodin.

„Ano, Odawara je opravdu nedobytná pevnost,“ řekl Rokuriki. „Nelze ji zničit, ani těžkými zbraněmi. Ale přesto i jí hrozí nebezpečí… Je to nebezpečí zrady.“

„Zrady?“ podivil se Tokuiči. „Myslíš, že by se mohl najít nějaký zrádce přímo mezi vojevůdci ve službách rodu Hódžó? Anebo si myslíš, že by se sem mohli znovu dostat nepřátelští nindžové?“

„Byl bych rád, kdybych se mýlil, ale obávám se, že pravdivá jsou obě dvě tato podezření.“

„Tomu tedy opravdu nevěřím,“ rozhorlil se Tokuiči. „Přece sám víš, že jsme od té doby, co se nám krátce po příchodu na Odawaru podařilo dopadnout tři Hidejošiho špehy i jejich pomahače v podhradí, nenašli ani nejmenší stopu po nějakém nepříteli. Ostatně se jim ani nedivím, že se sem bojí přijít – jestliže se totiž doslechli, že jsme zde my,“ dodal ještě Tokuiči a zasmál se.

Rokuriki však jeho úsměv neopětoval. „Pro to, že jsme zde v poslední době nenašli stopy protivníka, může být dvojí vysvětlení. Buďto zde opravdu nejsou, anebo…“

„Anebo co?“ skočil mu netrpělivě do řeči Tokuiči.

„Anebo jsou tak dokonalí, že žádné stopy nezanechávají.“

Po těch slovech zvážněl i Tokuiči a oba muži pak kráčeli chvíli mlčky. Přitom však bedlivě sledovali okolí hradeb. Kdyby se býval kdokoli pokusil v noci tajně pomocí lana přelézt ochranný val, musili by teď odkrýt jeho stopy…

„Snad nemyslíš, že nás Udžiteru dnes vyslal na tuto procházku jen tak,“ pokračoval Rokuriki. „Včera večer mi řekl, že za těch deset dnů, co je nyní na Odawaře, zjistil několik věcí, které jej velmi znepokojily. Je si téměř jist, že přímo v hlavní hradní budově se skrývá jeden nebo snad i více nindžů Hidejošiho. Je to dost dobře možné. Do zahájení našeho válečného sněmu již zbývají jen čtyři dny a v Kjótu jistě chtějí vědět, co zde dohodneme.“

Tokuiči mlčky naslouchal a se svěšenou hlavou kráčel vedle svého staršího druha. Teprve po delší době se otázal:

„Myslíš tedy opravdu, že naše vyhlídky jsou tak špatné?“

„Ano, myslím si, že v boji proti Hidejošimu je postavení Odawary beznadějné. To ale neznamená, že bychom se měli vzdát předem,“ dodal ještě rychle, když viděl, jak se Tokuiči zatvářil. „Jsi ještě mladý, Tokuiči, ale i tak měj na paměti slova našeho náčelníka Enošity, že nindžové jsou jami kara jami e kieru mono: lidé, kteří z temnot vycházejí a v temnotách mizejí… A proto musíme být stále připraveni na to, že naše loď jednoho dne odpluje a zmizí opět tam, odkud jsme přišli…“

Po těch slovech oba nindžové znovu zmlkli. Počasí se začalo trochu kazit. Vál silný vítr a slunce zakrývaly mraky honící se po obloze.

Byl to Rokuriki, který opět přerušil mlčení: „Udžiteru má však ještě jedno podezření. A to je mnohem závažnější. Dozvěděl se před několika měsíci, že Hidejoši je rozhodnut podplatit někoho z předních vojevůdců starého pána a získat jej za tučnou odměnu na svou stranu. A Udžiteru se obává, že se mu tento záměr podařil.“

Oba mezitím došli k bráně, od níž ráno vyšli na obchůzku. Nyní se již blížilo poledne. Stráže v bráně si je pozorně prohlédly a bez řečí je vpustily dovnitř.

„Alespoň jedno tedy nyní víme,“ řekl Rokuriki, když přišli mezi první domky v podhradí. „Dnes v noci nikdo potají na Odawaru nepřišel. Ovšem jestli přišel předevčírem nebo jindy, to už nám teď nikdo nepoví,“ dodal s lehkým úsměvem.

V podhradí Odawary i na hradě samém začínalo být mimořádně živo. Přijížděli účastníci vojenského sněmu, jehož zahájení bylo stanoveno na sedmnáctý den prvního měsíce. Kromě současné hlavy rodu Hódžó a vládce Odawary – Udžimasy Hódžóa, jemuž se nejčastěji říkalo gorókó – vznešený starý pán –, a jeho syna Udžimaa Hódžóa měli být přítomni i čtyři Udžimasovi mladší bratři, kteří vládli na okolních hradech v provinciích Izu a Bušú, a několik desítek dalších významných samurajů. Přijel ovšem i velký počet samurajů nižších hodnostních tříd a řadových vojáků, kteří tábořili ve vojenském ležení mezi domky v podhradí a pásmem hradeb. Všude se to jen hemžilo pestrými vojenskými praporci a vlajkami. Mezi lidmi vládla optimistická nálada. Při pohledu na tu přehlídku vojenské síly si říkali: „To by tak měli vidět regentovi vojáci. Hned by je přešla chuť dobývat náš hrad!“

Starý pán Udžimasa Hódžó vřele vítal všechny hosty a bylo vidět, že je ve výborné náladě. Neustále zdůrazňoval: „Na tomto hradě není jediná slabá stránka. Dojde-li snad opravdu k boji, musíme zvítězit. Nemusíte se proto ničeho obávat a klidně se bavte. Není důvod, proč bychom si měli odříkat zábavy s tancem a popíjením rýžového vína.“ Několikrát byla pro samuraje také uspořádána slavnost čajového obřadu sado, které se vždy zúčastnila velká společnost.

Udžimasa Hódžó byl v té době stár padesát dva let, ale vypadal spíše na to, že je mu nejméně šedesát. Byl to v pořadí již pátý vládce z tohoto rodu na Odawaře, v páté generaci po svém prapradědovi Nagaudžim. Jméno onoho muže bylo původně Nagaudži z rodu Ise, ale krátce poté, co se mu před devadesáti pěti lety podařilo dobýt Odawaru, změnil své rodové jméno na Hódžó. Formálně to zdůvodňoval tím, že jeho syn se oženil s dívkou, jež pocházela ze slavného rodu Hódžó, který byl před několika staletími po dobu téměř sto padesáti let nejvýznamnějším samurajským rodem v Japonsku a faktickým vládcem celé země. Nagaudži si přál, aby jeho potomci pokračovali v úspěších rodu, jehož jméno převzal, a v mnoha směrech se mu to opravdu podařilo. Moc Odawary během pěti generací vlády Hódžóů na tomto hradě velice vzrostla a nyní byl tento rod prakticky jedinou překážkou na Hidejošiho cestě k vládě nad všemi japonskými ostrovy.

Čtrnáctého dne prvního měsíce se na Odawaře objevil také Norihide Macuda, velitel obrany nedalekého hradu Mijagino – jednoho z několika desítek menších hradů, obklopujících Odawaru. Byl to zkušený bojovník, který se těšil velké přízní a důvěře starého pána Udžimasy. Ten jej také ihned po jeho příjezdu přijal ve své komnatě a podrobně s ním rozebral celkovou situaci v zemi a možnosti obrany Odawary. Závěrem jej pozval, aby se večer zúčastnil velké slavnosti čajového obřadu. Macuda však dal přednost tomu, aby si šel dříve lehnout a dobře se vyspal.

Hrad Odawara sestával z několika budov, ve kterých byly desítky obytných místností. Proto nebylo velkým problémem ubytovat všechny účastníky blížícího se válečného sněmu. Ovšem většinou i významnější samurajové museli sdílet komnaty s dalšími osobami. Samostatnou místnost obdrželi jenom ti, jichž si Udžimasa cenil nejvíc. A mezi ně patřil i Macuda.

To je opravdu dost mrzuté, že mám okna na jih, pomyslil si Macuda, když si prohlížel komnatu, která mu byla přidělena. Je dnes čtrnáctého a velmi se vyjasnilo. Pak bude místnost s nejvyšší pravděpodobností celou noc zalitá měsíčním světlem. Budu musit dá, vat o to větší pozor, aby se mi tam nedostal někdo nepovolaný, řekl si nakonec a trochu se tím uklidnil. Připravil si na rohožích své lůžko a šel si lehnout. Na spánek však neměl ani pomyšlení. V hlavě mu vířily nejrůznější myšlenky, ale především v duchu přibližně počítal dobu, která jej ještě dělí od domluvené půlnoční schůzky. Dvakrát během večera vstal a pečlivě proslídil celý pokoj a nahlédl i ven na chodbu. Nic podezřelého však nenašel. Kdo by mne také ostatně mohl z něčeho podezírat a sledovat, řekl si nakonec a to jej tak uklidnilo, že usnul, a téměř by zaspal i půlnoc.

Macuda se probudil právě ve chvíli, kdy klášterní zvon odbíjel půlnoc. V místnosti byla téměř naprostá tma. To je divné, měl by přece být úplněk, pomyslil si Macuda v první chvíli. Šel proto k oknu, ale uviděl, že mezitím co spal, se přihnaly mohutné mraky a venku chumelí. Tak vida, aspoň v tomto bodě to zatím vychází, řekl si s uspokojením a vrátil se na své lůžko.

Vtom se venku za oknem mihl černý stín a ozvalo se slabé zaťukání. Macuda vstal, šel k okenici a uslyšel tiché zašeptání: „To jsem já, Tomenosuke!“ Macuda bydlil v prvním patře, ale to nepochybně nedělalo nočnímu hostu žádné potíže.

„Jsme zde v bezpečí, vzácný pane? Nemohou tady být nepřátelští zvědové?“ byla, první slova mladého chlapce v nindžovském oblečení, sotva vešel do místnosti. Teprve když jej Macuda ubezpečil, že nehrozí žádné nebezpečí, a on sám si ještě také pozorně prohlédl celý pokoj, začal hovořit:

„Nebudu se dlouho zdržovat. Na naší záležitosti se nic podstatného nemění. Vaším hlavním úkolem zůstává, abyste na sněmu prosadil takový způsob boje, jaký si přeje Hidejoši, a dále abyste mu o výsledku zasedání podal podrobnou zprávu. Někde si vás potom zase vyhledám. Vím, že na něco podobného nejste zvyklý a že je pro vás všechno obtížné. Mám vám ale vyřídit, že Hidejoši si vaší pomoci velice cení a že svého jednání rozhodně nebudete litovat. Za odměnu obdržíte podle úmluvy rozsáhlé pozemky v provinciích Izu a Sagami.“

Tomenosuke se již chystal odejít, když se mu zdálo, že slyší podezřelý šramot na chodbě. Několika rychlými kroky se vrhl tím směrem a rozevřel posuvnou stěnu. V ruce držel nindžovskou zbraň, které se říkalo moguribači – „ponorná vosa“. Byla to silná a dlouhá jehla na šití rohoží, opatřená rukojetí.

Když Tomenosuke za dveřmi přistihl naslouchajícího Rokurikiho, podařilo se mu využít okamžiku překvapení a zabodnout mu „vosu“ takřka přímo do srdce. Zbraň přitom nechal vraženou v ráně, takže se neobjevila téměř žádná krev. Rokuriki sice ještě žil, ale bylo patrné, že zranění je smrtelné.

„To je opravdu nepříjemné,“ řekl tiše Tomenosuke Macudovi, „ale musíte mi jej pomoci spustit dolů a já ho odnesu dál od vaší komnaty, abyste byl ráno mimo podezření. Bohužel teď už ale nebudu mít čas, abych mrtvolu důkladně skryl. Ještě štěstí, že sněží – nebudeme mít takové potíže se zahlazováním stop.“

Tomenosuke se spustil z okna dolů a Macuda mu pak pomalu s namáhavým vzdycháním podával po nohou Rokurikiho tělo. Ten již nejevil žádné známky života. Když jej ale Tomenosuke nestačil při pádu zachytit a jeho tělo s tupým úderem narazilo na umrzlou zem, ozvalo se z Rokurikiho úst temné zachrčení. Macuda ani Tomenosuke se tím nedali nijak vyvést z míry. Starali se pouze o to, aby je nikdo neviděl a aby vše proběhlo co nejrychleji.

Tomenosuke si venku naložil Rokurikiho na ramena a odnesl jej daleko stranou od hlavní hradní budovy. Tam jej nechal ležet. Tomenosuke si byl jist, že Rokuriki již nepromluví, a proto pouze vytáhl z jeho těla vražednou jehlu, takže rána začala silně krvácet.

Prvním, kdo k umírajícímu Rokurikimu přiběhl, však nebyli členové stráží, ale Tokuiči, kterého již začalo znepokojovat, že se jeho starší druh nevrací, a tak se jej vydal hledat.

Kdybych se aspoň mohl dovědět, co tam zjistil, pomyslil si Tokuiči, když našel Rokurikiho ležet na zemi zbroceného krví.

„Rokuriki, Rokuriki,“ snažil se jej přivést k vědomí, „řekni mi rychle, co jsi zjistil!“

„Tam, tam…,“ Rokuriki na něj pohlédl zkalenýma očima a mávl neurčitě rukou. „Zrádce…“

„Ale kdo, kdo?… Proboha, Rokuriki, kdo je ten zrádce? A kdo tě tak zranil?“

„Je to…“ Bylo vidět, že Rokuriki již není schopen mluvit. „Je…,“ Rokuriki již nedořekl. Hlava mu klesla na zem a on zemřel.

Právě tehdy přiběhl strážný. Když uviděl, oč jde, požádal Tokuičiho, aby chvíli počkal, než přivede svého velitele.

„Rokuriki, Rokuriki…,“ šeptal si Tokuiči a smutně se díval na mrtvé tělo svého druha. Pak si vzpomněl na jejich hovor během ranní obchůzky kolem hradeb. Ano, je to tak, pomyslil si. Nindžové jsou lidé, kteří z temnot vycházejí a do temnot se vracejí. A Rokurikiho loď již opět odplouvá na zpáteční cestu…

11. SNĚM NA ODAWAŘE

„Tak tedy mi to zopakuj ještě jednou,“ vyzval starý pán Udžimasa Hódžó rozrušeného Tokuičiho druhý den ráno.

„Jsem přesvědčen, vzácný pane, že přímo na Odawaře jsou nepřátelé. Smrt Rokurikiho nebyla náhodná. Nevím sice přesně, jakou zbraní byl zabit, ale podle tvaru rány je zřejmé, že to nebyla běžná dýka, ale nějaká zbraň, jakých užívají nindžové.“

„Není mi ovšem vůbec jasné, proč hledat tak složité vysvětlení. Myslím, že celá záležitost je zcela jednoduchá. Na sněm se na Odawaru sjelo se svými pány i mnoho řadových vojáků a není nic těžkého představit si, že se Rokuriki dostal s někým z nich do sporu a ten jej v hádce usmrtil. Je to jistě politováníhodná věc, protože si cením Rokurikiho věrných služeb, které po léta prokazoval našemu rodu. Jsem ale dalek toho, abych si myslil, že je to součást nějakého rozsáhlého spiknutí.“

„Promiňte mi mou smělost, ale musím, vzácný pane, trvat na svém původním názoru. Rokuriki totiž večer nebyl jen tak na obchůzce v podhradí, ale šel přímo za jistým cílem – vydal se do té části hradu, v níž jsou ubytováni hosté, kteří přijeli na sněm. Bohužel chtěl jít za každou cenu sám a nedovolil, abych jej doprovázel.“

„Cože, chceš tedy říci,“ tvář Udžimasy Hódžóa rozčilením zbrunátněla, „že jste se opovážili bez mého vědomí a svolení slídit přímo v komnatách mých hostů? To je opravdu nehorázná troufalost! Jsou zde jen lidé, ke kterým mám naprostou důvěru.“

„Nerad bych, abyste se ráčil příliš hněvat. Ale dokonce i váš mladší pan bratr Udžiteru nám krátce po příjezdu na Odawaru řekl, že má pocit, jako by se zde v hradě chystalo nějaké spiknutí proti vaší osobě. A Rokuriki mi ještě před tím, než zemřel, stačil naznačit, že opravdu přišel na stopu zrádce.“

„To jsem tedy opravdu zvědav, kdo to je!“

„To mi už přímo říct nestačil. Bohužel venku v noci hustě sněžilo, a proto jsem ani podle stop nemohl nic zjistit. Ale směrem, který mi naznačil, leží komnaty, v nichž jsou ubytováni…,“ Tokuiči se na chvíli odmlčel, jako by se rozpakoval pokračovat dál, „… vaši mladší bratři a pánové Masašige Daidódži a Norihide Macuda.“

„To už tedy opravdu přesahuje všechny meze,“ skočil mu Hódžó do řeči, zlostí celý bez sebe. „Věřím sice, že nejednáš ve zlém úmyslu, ale přesto odmítám naslouchat takovému osočování, které ostatně nemá žádné opodstatnění. Odejdi okamžitě do svého pokoje a čekej na další příkazy. Je sice pravda, že po vašem neslavném útěku z Inujamy loni na podzim jsem vám dal za úkol starat se o bezpečnost našeho hradu. Ocenil jsem, když jste tehdy zakrátko dopadli tři Hidejošiho špehy a jejich pomocníky. Není ale třeba, abyste svou horlivost přeháněli. Nevěřím, že by zde mohl být ještě někdo další. A vůbec už ne mezi těmi, které jste jmenovali. S Udžiteruem a ostatními bratry si o tom ještě promluvím sám.“

Udžimasa Hódžó se mezitím trochu uklidnil. Pokynul Tokuičimu, že může odejít. Ten se vsedě na patách hluboce uklonil a mlčky odešel.

Kanširó Misuda byl v podhradí Odawary znám jako vynikající řemeslník – výrobce mečů. Jeho výrobků si velmi cenili samurajové žijící v okolí Odawary a několik jeho mečů vlastnili i členové rodu Hódžó. Nikoho by proto ani v nejmenším nenapadlo, že právě on poskytuje útulek nindžům ve službách Hidejošiho. Misuda však zatím plnil úlohu obdobnou jako mečíř Mijaširo v podhradí Inujamy, ten ovšem byl naopak ve službách pánů Hódžó.

„Všechno dopadlo lépe, než jsem čekal,“ oznámil Tomenosuke svému druhovi Hisaovi po návratu do Misadova domku z noční schůzky s Macudou. „Macuda je zřejmě zcela přesvědčen o tom, že se přidal na správnou stranu. Už se vidí jako vládce okolních provincií Izu a Sagami, které mu Hidejoši za jeho pomoc přislíbil.“

„Myslíš tedy, že Hidejošimu plně důvěřuje a je si jist, že ten po vítězném boji splní své sliby?“ přerušil jej Hisao.

„Ano, o tom nemám nejmenší pochyby. A věřím tomu, že pro svůj vliv, který má na starého pána Udžimasu, se mu podaří prosadit, aby sněm rozhodl učinit z Odawary jedinou nedobytnou pevnost a vyhnout se přímé bitvě ve volném terénu. A tím bude také splněn náš hlavní úkol. S tím, co se s Macudou stane po pádu Odawary, si už hlavu lámat nemusíme. Ostatně – možná že má regent Hidejoši opravdu v plánu udělat z něj příštího pána na Odawaře a v okolí.“

Hisao poslouchal a spokojeně pokyvoval hlavou. Byl to muž asi jen o tři roky starší než osmnáctiletý Tomenosuke, ale přesto podstatně zkušenější než on. V podhradí Odawary byl původně ještě jeden „hostinec“ nindžů z Kóga. Ten ale loni na podzim Rokuriki s Tokuičim odhalili a všichni nindžové byli pochytáni. Náčelníci z Kóga tehdy rozhodli, že na Odawaru již nikoho dalšího nepošlou, takže všechny úkoly musil nyní plnit Hisao s pomocí Tomenosukeho. Oba však dostali zároveň příkaz, aby se drželi co nejvíc v ústraní a v žádném případě se nějak neprozradili.

„Ta smrt Rokurikiho nám to ovšem dost nepříjemně zamotala,“ řekl Hisao, když mu Tomenosuke vylíčil podrobně celou událost, „Měli jsme s ním sice nevyřízené účty, ale přesto… Pokud by Hódžóové začali mít nějaké podezření, mohlo by je to nakonec dovést až k Macudovi. A takové riziko si teď opravdu nemůžeme dovolit.“

„Veškeré obavy jsou zbytečné,“ snažil se jej uklidnit. Tomenosuke. „Mrtvolu jsem zanechal daleko od Macudovy komnaty a všechny stopy skryl zakrátko sníh.“

„Nejvíc starostí mi dělá ten druhý nindža – Tokuiči. Myslíš, že je opravdu vyloučené, aby byl také někde poblíž Macudovy komnaty?“

„Ne, to je naprosto nemožné. Pokud by byl s ním na té chodbě, jistě by mu přispěchal na pomoc. Viděl jsem z úkrytu jasně, že přiběhl k Rokurikimu, až když byl mrtev.“

„Dobrá, dobrá, nepochybuji o tom, že jsi Rokurikiho ponornou vosou bezpečně zasáhl na správném místě, ale přesto vím, že smrt nastane až za jistou dobu po vytažení této zbraně z těla oběti. A předtím ještě může raněný říci několik slov nebo dát nějaké znamení.“

„Kdepak. Mezitím než Tokuiči k umírajícímu přiběhl, uplynula dost dlouhá chvíle. Jsem si jist, že Rokuriki již nic říct nemohl.“

Hisao neodpověděl. Seděl nehnutě a upřeně se díval před sebe. Nedával nijak najevo, zda vůbec Tomenosukeho poslouchá. Po chvíli si zvolna nalil z konvice čaj a pak tiše řekl:

„Zatím se zde skryješ a vyčkáš, jak dopadne sněm. Pak musíme ihned dát zprávu do Kóga, jestli se plán s Macudou vydařil. A já… já se dnes v noci postarám o Tokuičiho. Bude to tak jistější.“

Tomenosuke sklopil hlavu. Neodvážil se však již vůči rozhodnutí svého staršího druha něco namítat.

Nadešla poslední noc před zahájením sněmu. Ruch v podhradí Odawary proti minulému dni ještě více zesílil. Přijížděli noví a noví samurajové a jejich halas neustával ani dlouho po setmění. Na cestách přecházely skupinky lidí i jednotlivci, a tak nikdo nevěnoval příliš pozornosti ženě, která se kolem půlnoci objevila poblíž domku, v jehož jedné místnosti spávali Tokuiči s Rokurikim. Dnes tam Byl Tokuiči ponejprv sám…

Žena se zastavila a pozorovala domek. Ano, jsem tady správně, řekla si. Tady mi Ikušige dnes večer zmizel.

Oproti předchozí noci se silně oteplilo, ale obloha se zatáhla a začalo pršet. Ze sněhové pohádky minulých dnů již zbývaly jen malé ostrůvky. Žena stála s nohama po komiky zabořenýma do rozbahněné půdy a na jejím oděvu nebyla ani nitka suchá. Nevěnovala tomu ale žádnou pozornost. Jen si pomyslila – letos to ale opravdu vyšlo. Podle rolnického kalendáře připadá na dnešek „den dešťové vody“, a vhodnější název by se snad opravdu asi nenašel.

Žena přistoupila tiše těsně k vnější posuvné stěně místnosti a zaslechla zevnitř Tokuičiho oddechování. Co se dá dělat, snad se nebude příliš hněvat, když jej probudím, rozhodla se náhle a prudce rozevřela dveře.

První, co ji udivilo, byla těžká omamná vůně, která ji ihned obklopila. To však nebylo všechno. Sotva se v místnosti rozhlédla a uviděla na zemi v protilehlém rohu lůžko, kde spal Tokuiči – spatřila, jak se nad ním sklání jakási postava v černém kimonu. Stěží ztlumila výkřik překvapení, ale vtom si již onen člověk také všiml nečekaného hosta. Bleskurychle odskočil od Tokuičiho, rozevřel jeden díl v zadní stěně a zmizel v noční tmě.

Všechno se odehrálo velice rychle a za téměř úplné tmy. Normální člověk by si proto jen stěží stačil uvědomit, co se vlastně děje. Žena, která přišla za Tokuičim, však ihned všemu dobře porozuměla. Byla to totiž dívka-nindža a vyrostla ve stejném táboře jako Tokuiči, v horách poblíž Odawary.

Jmenovala se Osuga a byla o dva roky starší než Tokuiči, kterého ovšem znala pod jeho původním jménem Ikušige Harunari. V dětství se s ním přátelila, ale později se jejich cesty rozešly a nyní jej již několik let neviděla. Byla teď ve službách Udžiterua Hódžóa, jednoho z mladších bratrů „starého pána“, který žil na hradě Hačiódži. Když po příchodu na Odawaru – kam doprovázela na sněm svého nynějšího pána – zahlédla Tokuičiho, byla překvapená tím, jak zmužněl, a hned se jí velmi zalíbil. Rozhodla se, že se s ním musí sejít.

Podle zásad, které byly nindžům vštěpovány od dětství, byla láska i veškeré vztahy mezi muži a ženami vážným nebezpečím pro plnění jejich životních úkolů, a měli se jich proto všichni varovat. Výjimkou byly pouze předstírané vztahy, jejichž pomocí nindžové mohli působit na ženy z tábora protivníka, aby jim pomáhaly při plnění jejich tajných cílů. Podobně například žena-nindža se mohla v úloze služebné na nepřátelském hradě stát milenkou některého z významných samurajů a získávat od něj zprávy. Také rodinný život u nindžů neexistoval. V případě, že jim náčelník klanu povolil sňatek, bylo jeho cílem pouze narození dětí. Jinak se takový muž i žena musili ve všem řídit výhradně požadavky své služby.

Osuga vešla do Tokuičiho komnaty a přistoupila k jeho lůžku. Ten dosud stále tvrdě spal a neměl nejmenší tušení, jakému nebezpečí unikl. Dívka se nad ním sklonila a pak jej lehce pohladila po čele. Tokuiči však stále stejnoměrně oddychoval a nezdálo se, že bude snadné jej probudit. Osuga proto rozevřela všechny díly stěn, u nichž to bylo možné, tak, aby do místnosti proudilo co nejvíc svěžího chladného vzduchu. Pak ho vzala za ruce a snažila se jej na lůžku probudit.

„Ikušige, probuď se, Ikušige! To jsem já, Osuga.“ Tokuiči se začal zvolna probírat. Když však otevřel oči a uviděl tvář Osugy, zatvářil se zcela nechápavě.

„Ikušige…? Osuga…? Nevím, nic nevím…“

Osuga zakrátko pochopila, že dávka uspávacího prostředku, kterým Hidejošiho nindžové mladíka uspali, byla zřejmě silnější, než si původně myslila. Nezbude proto nic jiného, než čekat, až se do rána prospí.

Přesto učinila ještě jeden pokus. Vzala jeho hlavu do svých rukou a několikrát jej políbila.

„Ikušige, Ikušige, vzpomínáš si ještě na mne? Přece se na mne aspoň podívej!“

Osuga pozorovala tvář mladého nindži s neskrývaným zalíbením. Dala by teď všechno za to, aby také opětoval její polibky. Tokuiči však tentokrát již ani neotevřel oči. Musila se proto vzdát svého úmyslu. Uložila něžně jeho hlavu opět na lůžko a pečlivě jej přikryla. Pak si sama sedla na zem a opřela se zády o stěnu. Raději zde počkám, kdyby se sem snad někdo chtěl ještě vrátit, pomyslila si.

Zbytek noci proběhl v Tokuičiho komnatě bez dalších příhod. Tokuiči byl zvyklý probouzet se denně ve chvíli, kdy klášterní zvony sedmi údery oznamovaly střed doby tygra. Tehdy – v létě i v zimě – začínala noční tma postupně slábnout až do úplného svítání krátce před východem slunce, jež zvony oznamovaly šesti údery.

Také dnes, sedmnáctého dne prvního měsíce, se Tokuiči zvukem zvonů probudil. Zdánlivě byla ještě všude naprostá tma, ale Tokuičiho cvičené oči byly schopny vidět již téměř stejně dobře jako za bílého dne. Tentokrát se však probouzel s tupým hučením v hlavě a nemohl si v první chvíli ani vzpomenout, kde vlastně vůbec je. Vtom si uvědomil – vždyť je sedmnáctého, den zahájení sněmu! Prudce vyskočil z lůžka. Náhle se ale zarazil. Uviděl, že jedna stěna je pootevřená a že z rohu pokoje jej pozoruje jakási mladá žena. V první chvíli chtěl sáhnout do kimona pro šuriken, ale žena ho zatím oslovila:

„Dobré jitro, Ikušige. Jsem ráda, že ses už probral. Doufám, že se cítíš dobře.“

Ikušige… Ikušige…, jak dávno ho již nikdo neoslovil tímto jménem. Náhle si připomenul svůj podivný noční sen. O čem se mu to vlastně zdálo? Ikušige, Ikušige, Osuga… A nebo to nebyl sen?

„Ty jsi Osuga?“ zeptal se po chvíli mlčení.

„Jsem ráda, že mne poznáváš.“ Bylo vidět, že Osugu tato slova opravdu potěšila. Pomalu vstala a šla k Tokuičimu. Vzala jej za ruce a upřeně se mu zadívala do očí. „Ty jsi tedy nezapomněl na svou přítelkyni z dětství, Ikušige? Ale teď se asi jmenuješ jinak, ne?“

„Máš pravdu, užívám nyní jména Tokuiči.“

„Jestli ti to nebude vadit, budu ti tedy také tak říkat.“

Osuga stále držela Tokuičiho ruce ve svých. Nezdálo se, že by mu to bylo nepříjemné. Dívka se proto k němu těsně přivinula. Tokuiči byl ještě stále napůl omámený a jen pomalu se probouzel k plnému vědomí. Cítil, jak mu z objetí Osugy začíná rychleji bušit srdce. Nobuko je ještě napůl dítě, blesklo mu přitom mimoděk hlavou, ale Osuga je již opravdu zralá žena…

„Ale jak ses vlastně ke mně dostala?“ zeptal se, aby přerušil ticho.

„Přišla jsem ti zachránit život,“ odpověděla Osuga. Trochu tajuplně se přitom na Tokuičiho usmála. Na bradě se jí udělal důlek, a jak natočila hlavu, jeden pramen vlasů se jí svezl přes levé oko.

Je opravdu krásná, pomyslil si Tokuiči. Shrnul jí rukou vlasy z čela a pak se zeptal: „Stejně tomu nerozumím. A co je to zde v místnosti za podivnou vůni?“

„Ne, nezlob se, trochu jsem žertovala. Šla jsem k tobě na návštěvu a přistihla jsem u tvého lůžka nepřátelského nindžu, který se tě chystal zaškrtit. A ta vůně, ta je z tyčinek, které ti tady zapálil ještě před mým příchodem, aby se ti líp spalo. Nejsi asi příliš opatrný… Ale jak vidíš, všechno dobře dopadlo. Přesto: Musíš uznat, že jsem ti asi opravdu osudem souzená…“

Osuga zmlkla a trochu se od Tokuičiho odtáhla. Venku se začínalo pomalu rozednívat, ale Tokuičimu se zdálo, že se její oči rozhořely jako malé ohníčky. Nebyl schopen se od nich odtrhnout.

„Líbím se ti aspoň trochu, Tokuiči?“ zeptala se ho náhle Osuga.

„Ano, moc, opravdu moc. Ale víš… Za chvíli začne sněm a musím se ještě předtím ohlásit u starého pána. Sejdeme se snad raději znovu večer:“

„Ovšem. Tvé povinnosti jsou jistě velmi důležité,“ odpověděla Osuga. „Večer se můžeme sejít znovu. Ale teď… Teď nám ještě také zbývá trochu času.“ Pak se dívka opět přivinula těsněji k Tokuičimu a ten již nic nenamítal…

Už bylo úplné světlo, když se Tokuiči s Osugou rozloučil.

„Večer k tobě opět přijdu,“ řekla mu dívka a rychle zmizela na jedné z cest k domkům v podhradí.

Tokuiči se za ní chvíli díval, a pak se vydal do hlavní hradní budovy, ke starému pánovi Udžimasovi.

Sněm byl zahájen v době draka. Hlavní hradní sál byl zcela zaplněn několika sty účastníků. Všichni si byli vědomi vážnosti situace, a proto mezi samuraji vládla zvláštní, slavnostní nálada. Nebylo pochyb o tom, že rokování podobného významu se zde v historii vlády rodu Hódžó na Odawaře ještě nekonalo.

Celém k ostatním seděli v čele sálu starý pán Udžimasa Hódžó a jeho nejstarší syn Udžinao. Vedle nich pak byli čtyři mladší bratři starého pána – Udžiteru, Udžikuni, Udžinori a Udžitaka. Mezi čestnými hosty byl i jejich další bratr Udžitada, kterého adoptoval rod Sano z provincie Šimocuke, a několik předních generálů a vojevůdců, mezi nimiž nechyběl ani Norihide Macuda. V sále bylo pološero a ani desítky svící jej nestačily dokonale osvětlit. Nahrbená kostnatá postava starého pána, který zahajoval rokování, vypadala v sousedství dvou vysokých svící ještě starší než za denního světla.

Úvodem vyzval starý pán jednoho z bratrů – Udžikuniho –, aby přednesl plán, který vypracoval společně s Udžiteruem.

„Dovolte, abych vás seznámil s návrhem bojové taktiky, která by měla odrazit nebezpečí hrozící Odawaře,“ zahájil svou řeč a uctivě se uklonil směrem ke starému pánovi a jeho synovi Udžinaovi. Starý pán mu pokynul rukou a Udžikuni pokračoval:

„Zatímco vzácný starý pán zůstane zde v čele obrany Odawary, my se připojíme k vojskům vznešeného velkého generála Udžinaa a spolu s ním postoupíme přes horský pás Hakone. Tam dobudeme hrad Numata a učiníme z něj hlavní předsunutou základnu. Strategické postavení tohoto hradu je tak výhodné, že tam snadno odrazíme útok postupujících nepřátelských vojsk. Další část naší armády bude postupovat východním směrem až k řece Fudži, kde se rozvine podél břehů a bude bránit přechod přes tento důležitý vodní tok.“

Udžikuni se na chvíli odmlčel a této přestávky využil jeden ze starých vážených válečníků, generál Daidódži, aby se zeptal:

„Souhlasím s tím, že hrad Numata i břeh řeky Fudži jsou důležité strategické body. Myslím si však, že zejména v druhém případě nebude obrana říčního břehu tak snadnou záležitostí.“

„Ano, máte pravdu,“ odpověděl Udžikuni. „Máme však i v této oblasti několik pevných hradů, a navíc můžeme počítat také s tím, že Hidejošiho armáda bude unavená dlouhým přesunem. Klidu jim jistě nedodá ani vzpomínka na známou událost z doby před několika staletími, kdy tažení Koremoriho z rodu Taira na východ ztroskotalo právě na řece Fudži. Navíc máme možnost zřídit opevněný tábor v blízkosti. Mišimy a jistit tam přechod přes řeku Kise.“

Udžikuni byl ještě statný mladý muž a jeho hlas zněl silně a odvážně. Když domluvil, nastal mezi zúčastněnými značný rozruch. Zdálo se, že většina z nich s tímto plánem souhlasí. Všichni však čekali, co řekne starý pán.

„Je to všechno dobře vymyšlené,“ začal pomalu hovořit Udžimasa. „Ale já si myslím, že je to plán velmi nebezpečný. My se musíme soustředit výhradně na obranu Odawary a všechno ostatní nechat stranou.“

„Ale ne, vzácný pane,“ pokusil se ještě odporovat Udžikuni. „Nebezpečí porážky je zcela nepatrné. Rozhodně nesrovnatelně menší, než kdybychom se bez boje vzdali celého pásma ochranných hradů kolem Odawary a dobrovolně je nechali padnout do rukou nepřítele.“

„Ne, už jsem řekl,“ odpověděl zvýšeným hlasem starý pán. „Náš hrad je obklopen horami a jeho hradby jsou tak pevné, že je nedobude ani statisícová armáda. A zásoby si sem můžeme navézt třeba na dva roky. Když se pak všichni z okolních hradů stáhnou sem, může si Opičák tábořit pod hradbami, jak dlouho bude chtít. Jednou bude musit sjednat mír a odejít. Bude to právě on, kdo bude daleko od svých hlavních táborů. Jestliže s sebou přivede příliš velkou armádu, nebudou mít jeho lidé co jíst. A jestli jich naopak přijde málo, pak budou příliš slabí, aby mohli zaútočit na naše opevnění.“

„Plně souhlasím s vzácným starým pánem,“ přihlásil se v té chvíli o slovo generál Macuda. „Stačí si připomenout velmi podobnou událost před třiceti lety, kdy vojska Kenšina Uesugiho oblehla Odawaru, na níž tehdy vládl ctěný otec dnešního pána, Udžijasu Hódžó. Byl jsem i tehdy přítomen podobnému rozhodování. Vyskytly se rovněž různé návrhy, ale vzácný pán Udžijasu tehdy rozhodl: Opevníme se na Odawaře. Je to hrad, na němž není jediné slabé místo. A výsledek všichni znáte: Po několika měsících se Uesugi musil vzdát svého úmyslu a odtáhl zpět s nepořízenou. Jsem si jist, že i nyní to skončí stejně. Tím spíše, že dnes je Odawara opevněna ještě mnohem lépe než tehdy.“

Po Macudových slovech se sálem opět rozezvučela směsice hlasů. Bylo vidět, že plán starého pána získává mezi účastníky sněmu stále větší podporu.

Starý pán se mezitím znovu ujal slova: „Velmi si vážím bojového umění i zkušeností generála Macudy. Jeho slova jsou nanejvýš moudrá a není třeba k nim nic dále dodávat. Opevníme se všichni na Odawaře a nebudeme se musit v nejmenším bát vojsk Hidejošiho a jeho spojenců. Zde jsme si jisti, zatímco výsledek otevřeného střetnutí na bitevním poli nikdo nemůže předem odhadnout“

Pak se ozvalo ještě několik dalších vojevůdců, ale všichni se postavili za plán na obranu Odawary. Hlavní bod jednání byl rozhodnut… Dále bylo dohodnuto, že rokování sněmu v dalších dnech se bude zabývat již jen jednotlivými podrobnostmi postupu.

Tokuiči se nezúčastnil přímo vlastního zasedání. Jeho úkolem bylo pouze sledovat, zda se někde neděje něco podezřelého. Nic během své služby nezjistil, ale tentokrát by nejspíš ani nic nebyl dobře schopen zaznamenat. Vznášel se totiž po předchozí noci stále napůl jako ve snu. Těžko ovšem říci, zda to bylo vlivem omámení z uspávacího prostředku, anebo z chvil, které k ránu strávil s Osugou.

Už aby byl večer, přistihl se, jak si potají říká sám pro sebe. Přestože se snažil věnovat svým povinnostem, viděl tvář Osugy i s ohníčky v jejích očích stále před sebou. Trochu se smutkem si uvědomoval, že její obraz v jeho myšlenkách zatlačuje do pozadí vzpomínky na Nobuko…

Po skončení hlavního zasedání si jej k sobě zavolal starý pán. Aniž by mu něco řekl o výsledcích jednání, stroze mu oznámil:

„Bude zapotřebí, abys zanesl dopis na hrad Hačigatu. Zatím si chvíli odpočiň, ale krátce po západu slunce přijď ke mně. List bude připraven.“

Tokuiči trochu pobledl v tváři. Pak se mlčky uklonil a chystal se odejít. Udžimasovi se však v jeho chování zdálo něco divného, a proto dodal:

„Ostatně, není to tak nutná záležitost, abys musil odcházet již večer. Stačí, když vyrazíš ráno. Cesta na Hačigatu je plně pod naší kontrolou a není třeba se skrývat.“

Tokuiči nedal nijak najevo, jak jej tato zpráva potěšila. Znovu se hluboce uklonil, vstal a šel ke dveřím. V té chvíli jej však hlas starého pána zastavil ještě jednou:

„Počkej okamžik, Tokuiči, zapomněl jsem ti něco dát.“ Tokuiči se k němu vrátil a Udžimasa mu dal stočený svitek papíru.

„Je to dopis pro tebe, který na Odawaru přinesl posel s listinami od Dateho. Nevidím sice takové osobní dopisování příliš rád, ale bylo mi řečeno, že je to od osoby, která tvou zásluhou přešla z Hidejošiho tábora k nám. Proto ti pro dnešek promíjím.“

Tokuičimu se rozbušilo srdce. Nobuko na něj nezapomněla. Zatímco on… Vzal od starého pána dopis a rychle se rozhodl. Znovu se uctivě uklonil a řekl:

„Neračte se hněvat, vzácný pane, že vás ještě obtěžuji. Ale mám k vám prosbu. Dovolte mi, prosím, abych se na Hačigatu mohl vydat již dnes večer.“

Udžimasa se na něj pátravě podíval a pak řekl:

„List bude připraven po západu slunce.“

12. SVÁTKY JARNÍ ROVNODENNOSTI

Jarní rovnodennost připadla toho roku na patnáctý den druhého měsíce. V hlavním městě Kjótu panovalo již delší dobu krásné teplé počasí. Nebylo proto nic divného na tom, že ještě před několikadenními buddhistickými svátky higan, začínajícími v den rovnodennosti, rozkvetly v Kjótu tisíce sakur. Slovo higan znamená doslova „onen břeh“. Míní se tím druhý břeh řeky oddělující od sebe svět živých a svět mrtvých. Lidé při této příležitosti vzpomínají na své zemřelé předky a jsou vybízeni, aby se zamýšleli nad rozdíly mezi pomíjivou říší lidí a věčnou říší Buddhy.

Také císařský regent Hidejoši se při zahájení svátků higan zúčastnil obřadů v Jednom z kjótských klášterů. Měl však celou dobu dost špatnou náladu. Bylo to zčásti vyvoláno tím, že jej dlouhé náboženské obřady nebavily, ale hlavně proto, že součástí obřadů bylo i uctívání předků. A to bylo Hidejošiho slabé místo. Všude sice o sobě prohlašoval, že jeho předkové odvozují svůj původ od jednoho z nejstarších rodů v japonských dějinách – od Fudžiwarů, ale v hloubi duše věděl, že mu nikdo nevěří. Bylo všeobecně známo, že jeho otcem byl jakýsi Janosuke Nakamura, řadový pěšák, žijící v jedné vsi v provincii Owari. Jména Hidejoši začal užívat až ve svých dvaceti šesti letech, a rodové jméno Tojotomi obdržel dokonce teprve poté, co se před čtyřmi lety stal císařským regentem.

Nyní, když byl na vrcholu slávy a moci, by si přirozeně nikdo nedovolil Hidejošimu jeho původ připomínat. Přesto ale pro něj podobné slavnosti jako higan nebyly nijak příjemné. Tentokrát se však Hidejoši po celou dobu obřadů v duchu zaměstnával hlavně úvahami o blížícím se odchodu jeho armády na tažení proti Hódžóovi. Byl již stanoven na první den třetího měsíce.

Po návratu do svého paláce přikázal Hidejoši ihned rozmrzele svým sluhům: „Potřebuji být nyní ve své komnatě sám. Ručíte za to, že mne nikdo nebude rušit!“

Z klidu se však Hidejoši přesto dlouho netěšil. Zakrátko do jeho pokoje po nesmělém zaťukání vstoupil jeho osobní sluha se slovy: „Račte prosím velice prominout, vzácný pane. Dovoluji si vás přes výslovný příkaz vyrušit jen proto, že mne o to poprosila paní Jodogimi. Je velmi nešťastná, pláče a čeká vás ve svém pokoji.“

„Ano, můžeš jít,“ odpověděl zachmuřeně Hidejoši, „později za ní zajdu.“ Bylo mu zřejmé, oč asi jde. Jejich rok starý synek Curamacu od narození téměř stále postonával, a ani léky různých lékařů, ani obřady kněží nepomáhaly. Hidejošiho to velmi trápilo, protože to byl jeho dosud jediný mužský potomek a tedy předurčený pokračovatel jeho rodu.

Když přišel Hidejoši do komnaty Jodogimi, našel ji, jak leží v pláči na lůžku. Seděla u ní jeho první žena Jae a tichým hlasem ji konejšila. Vlivní lidé mívali běžně několik žen a milenek, a proto nebylo nic divného na tom, že Jae s Hidejošiho druhou ženou Jodogimi velmi dobře vycházela a udržovala s ní přátelské styky. Sama děti neměla, a tak pomáhala mladé Jodogimi od počátku v péči o malého chlapečka.

Hidejoši si sedl k lůžku Jodogimi a nic neříkal. Jen mlčky pozoroval její tvař. Přestože jí zarudlé oči plné slz trochu ubíraly na kráse, nebylo pochyb o tom, že je to žena mimořádně půvabná. O plných třicet tři let starší Hidejoši vedle ní vypadal spíše jako její otec.

„Ach můj pane, obávám se, že se malý Sute nedožije rána. Chůva mi před chvílí říkala, že již druhý den odmítá cokoli jíst a čelíčko má jako v ohni.“

Hidejoši tiše seděl a nic neříkal. Jaké naděje vkládal před rokem do narození svého syna! Ale zdá se, že nepomáhá ani to, že jej kromě jména Curamacu pojmenovali Sute – Odložené dítě, aby oklamali zlá božstva a ta si myslila, že to není jejich dítě, takže jim na něm nezáleží.

„Čačo,“ oslovil Hidejoši plačící ženu jejím dívčím jménem a vzal ji lehce za ruku. „Nesmíme ztrácet naději. Jistě se všechno obrátí k lepšímu. Mluvil jsem dnes ráno s mnichy z kláštera Kijomizu. Právě nyní se tam konají obřady, aby byl chlapcův život zachován.“

Jodogimi neodpověděla, ale její pláč se trochu ztišil. Jae se mezitím oběma uklonila a odešla z místnosti.

„Čačo, mohl bych se na chlapce podívat?“ otázal se po chvíli Hidejoši.

„Ne, raději ne. Chůva krátce před vaším příchodem říkala, že konečně usnul.“

V té chvíli se ozvalo tiché zaklepání na stěnu. Do místnosti vstoupila chůva. Hidejoši i Jodogimi v prvé chvíli strnuli a zatajili dech v předtuše zlých zpráv. Když ale uviděli, že se chůva usmívá, s úlevou si oddychli.

„Stal se snad zázrak, Vaše Veličenstvo,“ obrátila se chůva k Hidejošimu. „Mladý pán se náhle probudil a jeho horečka je tatam. Hned začal křičet a s velkou chutí se dal do prosné kasičky. Snědl jí celou misku.“ Chůva se pak ještě jednou uklonila a kvapně odešla.

Hidejoši stále seděl vedle Jodogimi. Nic neřekl, jen jí silněji stiskl ruku. Pak vstal a šel ke dveřím. Tam se zastavil a řekl:

„Mám ještě mnoho práce. Ale první, co udělám, bude, že pošlu bohaté dary do kláštera Kijomizu.“

Po návratu do své komnaty se Hidejoši dostal do podstatně lepší nálady. Ani se proto příliš nehněval, když mu sluha zanedlouho poté ohlásil neodkladnou návštěvu. Byl to… Júsaku. Rozevřel dveře, sedl si hned na kraji místnosti na paty a velmi uctivě pozdravil regenta. Trvalo to hodnou chvíli, než se odvážil alespoň trochu zdvihnout hlavu.

Hidejoši ale vyzval Júsakua bez náznaku jakékoli rozmrzelosti, aby si přisedl blíže.

„Tak povídej, Skřete, čemu vděčím za tak vzácnou návštěvu,“ začal s mírnou ironií. Pak si ale všiml, že se Júsaku celý chvěje. Pokračoval proto vážnějším tónem: „Zdá se, že máš nějaké potíže. Jsem připraven vyslechnout tě. Ale nejdřív asi nepohrdneš miskou polévky.“

Hidejoši přivolal sluhu, a ten se téměř okamžitě vrátil a postavil před Júsakua lákavě vonící polévku.

Júsaku chvíli tiše seděl. Bylo vidět, že se mu při pohledu na polévku sbíhají sliny, ale i tak čekal, až jej Hidejoši ještě jednou vybídne. Když se tak stalo, dodal na vysvětlenou:

„Je mi opravdu líto, můj vzácný pane, že k vám přicházím v takovém zuboženém stavu. Ale dostal jsem se do velmi těžké situace a stal se ze mne vlastně psanec. Řadu dnů jsem ji téměř nic nejedl. Neračte se proto hněvat, ale nejdříve opravdu využiji vašeho mimořádně laskavého pohostinství a sním nabídnutou misku polévky.“

Hidejoši mlčky přikývl a Júsaku se dal do jídla. Když skončil, vypadal mnohem lépe a zdálo se, že se mu opět začínají vracet síly i sebevědomí. Hidejoši si ale přesto pomyslil: Do toho starého Skřeta, jakého jsem znával, mu stejně ještě mnoho schází!

Júsaku se po jídle opět hluboce uklonil a začal hovořit:

„Mé postavení je opravdu velmi zlé, můj vzácný pane. Předpokládám ale, že jsem přišel dříve, než se k vám dostala stížnost od náčelníka Jamanaky z Kóga.“ Júsaku se tázavě podíval na Hidejošiho, a když ten mlčky přikývl, pokračoval: „Jsem si vědom, že jsem udělal chybu, ale chtěl bych poprosit o výsadu, abych směl přijmout trest z vašich rukou, a nikoli od náčelníka Jamanaky. Vím, že jsem mu nyní podřízen, ale já jako svého pána uznávám především vás, vzácný pane.“

Júsaku se opět vkleče hluboce uklonil a čekal, co regent odpoví. Ten si prsty lehce prohrábl vousy na bradě a pak řekl:

„Zatím jsem se stále nedozvěděl, co se vlastně stalo. Já sám proti tobě nic nemám. Nehledě na tvé dřívější služby jsem velmi ocenil zprávy, které jsi nedávno získal pro Jamanaku. Jsem rád, že mám důkazy, jak se Date snaží spojit se proti mně s pány na Kjúšú. A ještě víc mne těší, jak obratně jsi je získal. Ten hlupák z Černé řeky si doteď myslí, že já o ničem nemám ani tušení. To byla opravdu mistrovská práce.“

„Jsem rád, vzácný pane, že jsem také svým skromným přínosem mohl přispět k ulehčení vašich starostí. Právě v souvislosti s mou cestou na Černou řeku se mi však stala vážná nehoda. Když jsem se vracel, stavil jsem se u správce inujamského hradu Kucuhariho. Urážel mne a posmíval se mému stáří. Když pak vytáhl tu novou zbraň barbarů z jihu a začal na mne střílet, nezbylo mi nic jiného, než jej nějak zarazit. Již předtím mne Kucuhari v Kógu pomlouval u náčelníka Jamanaky, že prý jsem neschopný. Myslím si proto, že si svou smrt zasloužil. Jestli mne však shledáte vinným, podrobím se bez odmluvy jakémukoli trestu.“

„Hm,“ začal po chvíli zvolna mluvit Hidejoši. „Tak je to tedy. O Kucuhariho konci jsem již byl zpraven, ale neřekli mi, že to byla tvoje záležitost. Ovšem na druhé straně, Kucuhari opravdu asi nebyl samuraj, který by vynikal nějakými zvláštními schopnostmi. A ani jeho rodina, zdá se, nebyla příliš spolehlivá… Nebudu tě tedy zatím trestat. Dostaneš ale důležitý a dost nebezpečný úkol. Jestli jej splníš, bude vše v pořádku. Zatím tě vyjímám ze svazku nindžů z Kóga a budeš podléhat přímo mně.“

„Nezasloužím si vaši šlechetnou odpověď, vzácný pane,“ řekl Júsaku s hlubokou úklonou. „Udělám ale všechno pro to, abyste byl s mými službami spokojen.“

„Nuže. Vydáš se do města Ómura na Kjúšú, kde vládnou pánové tohoto jména. Budeš sledovat dvaadvacetiletého Jošiakiho Ómuru a zjistíš hlavně všechno o jeho vztahu k cizincům a k šiřitelům cizího náboženství. O spojení s tebou se postarám sám. Bude-li to třeba, nemusíš se proti Jošiakimu a jeho společníkům rozpakovat přímo zasáhnout. Třeba stejní jako na Inujamě.“

Hidejoši se zasmál hrdelním smíchem a pak – viditelně v nejlepším rozmaru – dodal: „Zatím ale počkáš několik dnů tady v mém paláci. Sluha pro tebe něco najde. Než dokončím poslední přípravy tažení, mohly by se mi možná tvé služby hodit. Do Ómury půjdeš, až ti řeknu. To je zatím vše. Doufám, že nezklameš mou důvěru.“

Júsaku se ještě několikrát uctivě uklonil a pak odešel. Do dveří mezitím opět vstoupil sluha a řekl:

„Dary do kláštera Kijomizu byly odeslány přesně podle vašich rozkazů, vzácný pane.“

Hidejoši jen mávl rukou, a když sluha odešel, zahloubal se opět do svých úvah o blížícím se tažení na Odawaru.

Také na Odawaře byly patnáctého zahájeny oslavy svátků higan. Starý pán Udžimasa Hódžo se synem Udžinaem vykonali předepsané obřady před tabulkami se jmény zakladatele rodu Nagaudži Hódžóa a ostatních předků. Obřadů se tentokrát zúčastnilo mnohem více lidí než v jiných letech. Po skončení sněmu v polovině předchozího měsíce se sice většina samurajů vrátila na své hrady, ale někteří z nich se již nyní v souladu s dohodnutým plánem boje začali opět sjíždět na Odawaru, aby se tam zúčastnili pokračujících prací na obraně hradu.

Velké množství lidí dodávalo obřadům mimořádně slavnostní ráz. Přesto však bylo všude cítit jisté napětí a stísněnost. Jako by si všichni říkali: Jak to asi bude o podzimním higanu? Bude zde ještě někdo, kdo uctí památku předků?

Také Udžinao si v duchu kladl tuto otázku. Když po návratu do paláce osaměl na chvíli se svým otcem, nezdržel se, aby neřekl:

„Vím, že se nesluší, aby se správný samuraj příliš zabýval myšlenkami na možnost porážky a na smrt. Ale přesto – zmocňují se mne stále větší pochybnosti, jestli naše rozhodnutí opevnit se zde na Odawaře a vyhnout se přímému boji bylo správné.“

„Chápu sice tvé obavy, ale věř mi, že z tebe stále ještě mluví především mládí.“ Udžimasa se na chvíli pátravě zadíval na svého syna a pak pokračoval: „Je ti nyní dvacet osm let. Vím, že bys chtěl všechno řešit rychle – stejně jako mí mladší bratři. Ale měj důvěru k rozvaze stáří. Mám vše dokonale promyšlené a mé plány potvrdili i takoví zkušení vojevůdcové jako generál Macuda.“

Při zmínce o Macudovi sebou Udžinao trochu trhl a chtěl něco říci, Pak si to ale rozmyslel a zůstal mlčet.

Udžimasa po chvíli pokračoval:

„Je zde ještě jedna věc. Velmi dobře se vyvíjejí plány na spojení s pány na Kjúšú. Navíc s pomocí cizinců a jejich nových zbraní budeme moci Hidejošiho, oslabeného obléháním našeho hradu, sevřít do kleští, a to bude jeho konec. Ostatně, právě si vzpomínám…,“ Udžimasa kývl na sluhu a řekl mu: „Zavolej Tokuičiho!“ Pak se opět obrátil k synovi: „Jak vidíš, vyšlu teď rychlého posla k Datemu na Kurokawu, abych mu předal pokyny o dalším postupu.“

Mezitím vešel Tokuiči, připravený na dalekou cestu. Přijal dopis, schoval si jej do kimona, uctivě se uklonil a kvapně odešel. Udžimasa se za ním ještě chvíli díval z okna, jak vybíhá úzkou stezkou z hradního paláce k domkům v podhradí. Pak řekl, napůl pro sebe a napůl k Udžinaovi –

„Je to bystrý a schopný nindža, tenhle Tokuiči. Obávám se jenom, aby si během cesty nechtěl vyřizovat i své soukromé záležitosti. To by bylo opravdu trestuhodné. Ale co se dá dělat, nikoho jiného stejně po ruce nemám.“

Také Udžinao chvíli spolu s otcem pozoroval vzdalujícího se Tokuičiho. Nic už ale neřekl. Jen se pak mlčky uklonil a odešel do svého pokoje.

Zatímco na Odawaře již stejně jako v Kjótu rozkvétaly první sakury, na Černé řece – Kurokawě – ještě vládla zima. Černá řeka byla od Odawary vzdálená asi šedesát ri, ale ležela od ní téměř přímo na sever, a navíc v horách. Podnebí tam proto bylo mnohem drsnější.

Teď už jistě v zahradách pod inujamským hradem kvetou sakury, vzpomínala se smutkem Nobuko, stojící u okna ve svém pokoji. Zatímco tady… Venku byla stále nevlídná zima. Hustě pršelo a stále častěji se mezi kapkami deště objevovaly sněhové vločky. Během několika chvil přešel déšť ve sněžení. Netrvalo to dlouho a všude kolem bylo znovu bílo jako uprostřed zimy. Na hradní nádvoří právě dorazil průvod s jakýmsi významnějším samurajem, který vystupoval z nosítek – palankýnu. Nobuko to však ani v nejmenším nezaujalo. Teprve před několika dny se dozvěděla o smrti obou svých rodičů a od té doby ještě neopustila svůj pokoj a téměř nic nejedla. Zpráva ji opravdu zdrtila. Byla teď vlastně úplně sama. A navíc si dobře uvědomovala, že je to vlastně všechno její vlastní vina. A Tokuičiho, kvůli kterému opustila Inujamu. Ale ten se už nyní tak dlouho neozval.

Hradní pán Date, jeho bratranec Akisada i Eiko a Jošiko se ji snažili v jejím žalu potěšit. Všichni ovšem měli dost jiných starostí, a tak Nobuko trávila celé hodiny sama v truchlivém rozjímání. Dnešní slavnosti higan ji přivedly do zvlášť smutné nálady. Nikdo ji přirozeně nenutil, aby se zúčastnila obřadů. Od rána se ale cítila ještě hůř než v předchozích dnech. Také oběda, který jí přinesla komorná, se ani nedotkla.

Když ale za ní večer přišel Akisada a přinesl jí tófu,9 nechala se přemluvit a trochu si vzala. Věděla, že by se s ní bratranec hradního pána Dateho již delší dobu rád spřátelil, ale Nobuko zatím stále vzpomínala na svého Tokuičiho… Tentokrát to asi bylo poprvé, co se na něj podívala s laskavým porozuměním. Když však Akisada chtěl využít příležitosti a snažil se k ní přisednout blíž a vzít ji za ruku, hned se zamračila a řekla:

„Nezlob se, ale já se teď opravdu necítím dobře. Budu nejraději, když mne necháš o samotě.“

„Ano, jistě, nechci zvětšovat tvou bolest,“ řekl mladík. „Ale zítra za tebou opět přijdu. Dovolíš mi to?“

Akisadovo naléhání bylo tak upřímné, že se Nobuko přece jen usmála a přikývla.

Druhého dne odpoledne přišel Akisada podle slibu za Nobuko a přivedl s sebou i Dateho sestru jošiko.

„Zahrajeme si květinové karty, ano?“ navrhl Akisada. „Nemůžeš přece celé dny jen vzdychat, Nobuko. Musíš se nějak se svým žalem vyrovnat. A uvědom si, že teď máš vlastně jen nás.“

Jen vás, jen vás…, pomyslila si Nobuko. Ach, kdybych jen věděla, co se stalo s mým Tokuičim. Proč tak dlouho nedal o sobě vědět!

„Dobrá,“ řekla potom nahlas. „Jste opravdu velmi milí. Ráda si zahraji.“

Jak se Nobuko zpočátku do hry příliš nechtělo, za chvíli se do ní tak zabrala, že se dostala do mnohem lepší nálady. Nijak ji proto nepotěšilo, když zanedlouho vstoupila do místnosti komorná a řekla:

„Vzácný pán Date prosí slečnu Jošiko, aby přišla za ním.“

Když Jošiko odešla, Nobuko s Akisadou ve dvou ve hře pokračovat nemohli. Akisada ale přesto řekl:

„Smím zde ještě chvíli zůstat? Je mi s tebou, Nobuko, tak hezky.“

Nobuko nic neříkala, ale i její mlčení bylo odpovědí. Mladík přistoupil těsně k ní. Nobuko se v té chvíli náhle prudce rozbušilo srdce a veškeré napětí posledních dnů se dostalo na povrch. Prudce se rozplakala a skryla svou tvář v Akisadově náručí…

Nobuko i Akisada se dostali do podivného stavu, ve kterém jako by čas přestal existovat. Zaplavila je vlna náhlého vzájemného souznění a oba se téměř báli pohnout, aby ten křehký zázrak náhle nepominul.

Venku se mezitím setmělo, a ani jeden z nich si proto nevšiml, že se dveře na chodbu náhle zcela nehlučně rozevřely a po chvíli opět zavřely. Tehdy však Akisada přece jen cosi zaslechl. Rychle Nobuko pustil a vyběhl na chodbu. Nic podezřelého již ale neuviděl…

Tokuiči – neboť on to byl, kdo přišel do komnaty Nobuko – již mezitím opět opouštěl Černou řeku. Jednání s Datem proběhlo úspěšně a dopis pro Udžimasu Hódžóa měl bezpečně skryt na svém těle. Druhá část jeho poslání na Kurokawě však již tak úspěšná nebyla.

Budu na tebe čekat. Ať se děje cokoli, opakoval si stále pro sebe slova z jednoho dopisu od Nobuko. Opravdu, pěkně na mne čekáš, pomyslil si pro sebe. Pocítil přitom nevýslovný smutek. Ale na dlouhé přemítání teď nebyl čas. Čekala jej dlouhá cesta a Tokuiči věděl, že bude rád, když dorazí na Odawaru za dva dny k ránu.

13. LÉČKA

Zpáteční cesta z Černé řeky na Odawaru proběhla bez jakýchkoli zajímavějších příhod. Ještě v noci překonal Tokuiči nejnamáhavější úsek cesty přes horský průsmyk Takinohara, kde se musil téměř po kolena brodit čerstvě napadaným sněhem. Pak již směřoval stále dolů do nížin. Když se kolem poledne před jeho očima v dáli v široké rovině objevily obrysy mohutného hradu Ucunomija, krajina se náhle zcela změnila a vypadalo to, jako by se ze zimy vrátil do jara v plném rozpuku. Všude kolem začínaly kvést sakury a na rýžových polích kolem silnice se pilně pracovalo. Tokuiči běžel lehkým rytmickým krokem a cesta mu rychle ubývala. Území ovládané Hidejošim bylo daleko odtud, a tak se nemusil nijak skrývat. Mohl by si najmout i koně, ale byl běhu na dlouhé vzdálenosti zvyklý.

Slunce hřálo stále víc, a když si Tokuiči vzpomenul na sníh, se kterým se trápil kolem Černé řeky, měl pocit, že se mu to snad všechno jen zdálo. Ale ne, nebyl to sen, píchlo ho hned vzápětí u srdce. Tak se cestou tam těšil, že opět stráví několik chvil s Nobuko. Zatím se ale přesvědčil, že Nobuko již na něj nečeká a že jejich láska patří dávné minulosti. Snad je to tak na druhé straně lepší, řekl si po chvíli. Mé životní poslání je zcela jiné a stejně by to asi nemohlo nikdy dobře skončit.

Před půlnocí se Tokuiči opět dostal na území pod přímou správou rodu Hódžó. Minul hrad v Edu, a pak jej již cesta podél mořského pobřeží vedla přímo k Odawaře. Krátce po východu slunce ho přijal starý pán Udžimasa Hódžó. Když si přečetl dopis od Dateho, uznale pokýval hlavou.

„Zasloužíš opravdu mimořádnou pochvalu,“ řekl Tokuičimu. „Nejen proto, že přinášíš dobré zprávy, ale hlavně proto, že jsi zde tak rychle zpátky. Opravdu si neumím představit, kdo by se ti mohl v běhu vyrovnat. Vidím také, že ses nejspíš na Černé řece nijak zbytečně nezdržoval.“

„Ano, máte pravdu, vzácný pane,“ odpověděl Tokuiči na nevyslovenou otázku. „Na Černé řece jsem pouze převzal odpověď pána Dateho a ihned jsem se vydal na zpáteční cestu. Jinak jsem se s nikým dalším nesešel.“

„To opravdu rád slyším,“ dodal vlídně starý pán. „Jak jistě víš, správný samuraj, a tím spíš nindža, nesmí příliš lpět na svém soukromém životě. Ale teď si jdi odpočinout. Později si tě opět zavolám a seznámím tě s dalšími úkoly.“

Tokuičiho odpočinek trval i celý následující den. Teprve pak, dvacátého dne druhého měsíce, si jej hned ráno starý pán opět k sobě zavolal. S vážnou tváří jej vyzval, aby se posadil, a pak začal hovořit:

„Velmi si vážím tvých služeb, které jsi až dosud pro mne vykonal. Doufám proto, že nezklameš mou důvěru ani tentokrát, kdy tě čeká úkol nad jiné obtížný.“ Udžimasa se odmlčel a zkoumavě se na mladíka zahleděl. Pak pokračoval:

„Je třeba, aby ses vydal ihned až daleko na jih, na ostrov Kjúšú. Tam vyhledáš pána Jošiakiho Ómuru, který je ve spojení s Datem na Černé řece. Dopis, který ti předám, musíš velmi dobře skrýt. Nesmí se v žádném případě dostat do rukou nepřítele. Všechno bude o to těžší, že téměř celou dobu se budeš pohybovat po území v moci Hidejošiho. Až do Kjóta cestu znáš. Pak tě ale čeká asi sto šedesát ri pro tebe neznámou krajinou. Předpokládám, že jsi už někdy byl v hlavním městě u obchodníka se sukny Taišiji. Jeho dům je nedaleko kláštera Kijomizu.“

Udžimasa se odmlčel a pohlédl na Tokuičiho. Když ten souhlasně přikývl, starý pán pokračoval: „Nuže. Po příchodu do Kjóta se ihned ohlásíš u tohoto Taišiji. Tam se dozvíš pokyny na další cestu. To je vše. Můžeš ihned vyrazit. Do večera se dostaneš na hranice naší provincie s územím, které ovládá Tokugawa. Tam se již budeš moci pohybovat jen v noci. Stejně ale počítám, že za tři dny budeš v hlavním městě. Každopádně bude lepší, jestli se trochu zdržíš, než aby ses vydával nebezpečí, že tě nepřítel chytí.“

Udžimasa domluvil. Tokuiči se vsedě hluboce uklonil, pak vstal a odešel dlouhou chodbou. Dobře skryl trubičku s dokumenty, které měl předat na Kjúšú, a pak se rychlým tempem pustil k západní bráně ve vnějším pásmu hradeb Odawary. Nevěnoval přitom žádnou pozornost řemeslníkovi, který stál ve dveřích svého domku v podhradí a starostlivě pozoroval oblohu, jestli bude opět pršet. Když kolem něj Tokuiči přešel, zdálo se, jako by po jeho tváři přelétl lehký úsměv…

Dvacátého prvního dne druhého měsíce se náhle prudce ochladilo i ve střední části Ostrova Honšú. Také v Kjótu, kde již delší čas panovalo krásné jarní počasí, bylo od rána nebe zatažené temnými mraky a z nich se na zem lily proudy studené vody, promíšené tu a tam chuchvalci mokrého sněhu.

Hidejoši stál ve své komnatě u okna a zachmuřeně pozoroval bezútěšný pohled ha desítky stromů sakur, které byly ještě včera obsypané květy, ale dnes zde stály holé a jejich okvětní lístky byly lijákem a prudkým větrem nemilosrdně strženy na zem do bláta. Císařský regent se při pohledu na tu spoušť nemohl ubránit nepříjemným pocitům. Jako by mne příroda chtěla varovat, že nikdy není vyhráno – i když to zatím všechno vychází, pomyslil si.

Z nepříjemných úvah jej vyrušil sluha. Hidejoši se na něj proto jen utrhl:

„Co chceš? Nemám teď na nikoho čas.“

Sluha mu ale s mnoha omluvami sdělil:

„Neračte se, prosím, hněvat, vzácný pane. Dovoluji si vás vyrušit jen proto, že zástupce nindžů z Kóga, který prosí o rozhovor s Vaším Veličenstvem, mi říkal, že jeho zprávy vás jistě potěší.“

„Že mne jeho zprávy potěší? To jsem tedy opravdu zvědav,“ odsekl nevrle Hidejoši. „Ale dobrých zpráv není nikdy dost,“ dodal po chvíli a pokynul sluhovi: „Nechť tedy ten člověk vejde.“

Sluha odešel a do komnaty zanedlouho vstoupil mladý nindža Hisao. Sedl si hned u dveří na paty a na pozdrav se Hidejošimu hluboce uklonil. Ten se ale stále upřeně díval na holé sakury v zahradě za oknem a zdálo se, že si příchodu hosta vůbec nevšiml. Teprve po hodné chvíli – aniž by se přitom na návštěvníka podíval – náhle řekl:

„Nuže, hořím zvědavostí. Čekám na ty velkolepé zprávy, které přinášíš. Ale nejdřív mi řekni, kdo vlastně jsi a proč mi sem neposílají někoho zkušenějšího,“ dodal a otočil se tváří k Hisaovi.

Mladík očividně upadl trochu do rozpaků. Pak se ale vzpamatoval a začal hovořit:

„Račte prominout, Vaše Veličenstvo, že jsem byl tak smělý a dovolil si přijít za vámi. Mé jméno je Hisao z rodu Kosuda a mým náčelníkem je Tošifuse Jamanaka. Nyní jsem již delší dobu na Odawaře – spolu s Tomenosukem Ueharou, který je mi podřízen.“

„Bylo vás tam původně ovšem víc, ne?“ přerušil jej Hidejoši.

„Ano, máte pravdu, Vaše Veličenstvo. Ale bohužel se události vyvinuly tak, že několik mých druhů nepřítel odhalil…“

„Dobrá, dobrá,“ nenechal jej Hidejoši opět pokračovat. „Není třeba to dále rozvádět. Už jsem slyšel několikrát o tom, jak jste se tehdy na Odawaře vyznamenali. Teď se ale už konečně pochlub, co přinášíš nového.“

„Získali jsme velmi zajímavé zprávy o tom, jak se Hódžó spolu s Datem na Černé řece snaží navázat spojení s některými pány na Kjúšú a také s barbary z jihu.“

„A tomu říkáš zajímavá novinka?“ skočil mu znovu do řeči regent. „O tom vím už hodně dlouho a znám například i přesný text Dateho dopisu pánům na Kjúšú.“

„Neračte se hněvat, vzácný pane,“ nenechal se Hisao odradit. „Ale sleduji zde v hlavním městě nindžů ve službách Hódžóa, který byl pověřen odevzdat poselství z Odawary na Kjúšú. Navíc je to člověk, jehož zásluhou přišli o život moji druzi na Odawaře. On sám zatím nemá tušení, že jeho poslání je prozrazeno. Dnes večer dorazí do Kjóta a bude nocovat poblíž kláštera Kijomizu. Jestli Vaše Veličenstvo dovolí, dostanu ho živého a přivedu k vám.“

Když Hisao domluvil, Hidejoši se na něj poprvé během jednání podíval s jistým zájmem.

„No, to už zní trochu lépe,“ řekl po chvíli Hidejoši. „Rád si s tím člověkem popovídám, až mi ho sem přivedeš. Ale pamatuj si, jestli to zkazíš a on ti uteče, zaplatíš mi za to svou hlavou.“

Mladík se jen mlčky uklonil, a když mu pak Hidejoši pokynul: „Teď jdi a pamatuj na má slova,“ rychle opustil jeho komnatu.

Jméno Taišija bylo obyvatelům hlavního města dobře známé již několik desetiletí. Původně skromný obchod se sukny poblíž kláštera Kijomizu se postupně rozrůstal, až se stal jedním z nejznámějších v Kjótu. Byly zde k dostání jednoduché látky na pánská i dámská kimona pro běžně každodenní nošení, ale také hedvábné látky s překrásnými vzory, jejichž cena nebyla právě zanedbatelná. Podnik Taišijů si získal dobré jméno zvláště tím, že zde bylo možno získat vždy látky s nejmódnějšími vzory, a navíc tam byl také velký výběr látek dovezených z Číny, nebo dokonce z Indie.

V posledních letech se Kjóta zmocnila nová horečka: touha získat šaty podobné těm, jaké nosili „barbaři z jihu“. A také v tomto směru se poslední majitel obchodu, Norijasu Taišija, snažil koupěchtivým zákazníkům vyjít vstříc. Mohli si zde nejenom koupit původní látky dovážené až z Portugalska a dalších vzdálených zemí, ale Taišija zaměstnával i zvlášť vyškolené krejčí, kteří jim požadované šaty ušili. Je samozřejmé, že takovéto šaty si mohli dovolit jen lidé zámožní, ale těch bylo v hlavním městě Japonského císařství mnoho.

Nadšení pro cizí módu trochu opadlo poté, co před třemi roky – v patnáctém roce éry Tenšó – vydal císařský regent Hidejoši zákaz šíření cizího, křesťanského náboženství v Japonsku. Ochladnutí ale nemělo dlouhého trvání. Ukázalo se, že na dodržování předpisů týkajících se cizích misionářů se příliš nehledí, a když se i pak sám Hidejoši často objevoval na veřejnosti v obleku cizího střihu, přestali se i ostatní vážení obyvatelé Kjóta obávat objevit se mezi lidmi v „barbarských“ šatech.

Čilé obchodní styky donutily během času rodinu Taišijů, aby rozšířila počet svých pokojů pro hosty, takže jich zde nyní měli v samostatné přízemní budově deset. Nocležníkům byla k dispozici i lázeň s horkou vodou a služebná jim na požádání přinášela jídlo z nedalekého hostince.

Jedním z hostů, kteří nyní trávili již několikátý den v této obchodní ubytovně Taišijů, byl portugalský obchodník Francisco Lopez. Byl to čtyřiadvacetiletý mladý muž, který pocházel z bohaté rodiny v přístavním městě Porto. Měl tam původně po otci zdědit jeho velkoobchod s oděvy a textilním zbožím. Toužil ale po dobrodružství dalekých cest, a proto se před sedmi lety nechal najmout jako plavčík na jednu loď a odejel s ní do města Goa v Indii. Tam se setkal s několika jezuity – misionáři, kteří se vraceli z Japonska a velmi zajímavě o této pro něj neznámé zemi vyprávěli. Naučil se od nich trochu japonsky a pak se rozhodl: zkusí tam své štěstí. Za ušetřené peníze nakoupil evropské látky a vydal se v létě roku 1589 do Japonska. Po připlutí do Nagasaki si pronajal dům v nedaleké Ómuře a pak se po poradě s dalšími portugalskými obchodníky vydal na cestu do hlavního města, kde – jak se zdálo – byly možnosti pro obchod nejlepší.

Kjótó jej velmi nadchlo. Nemohl se nasytit pohledu na pestrou podívanou, kterou pro něj představovaly ulice v hlavním městě. Také obchody se mu dařily, a tak se rozhodl, že si původně zamýšlený krátký pobyt v Kjótu ještě trochu prodlouží. Zalíbily se mu také japonské dívky. Marně se však snažil k některé z nich přiblížit.

Když pak jednou ráno na chodbě omylem téměř porazil mladé děvče, bydlící ve vedlejším pokoji, pokusil se využít příležitosti a řekl jí svou trochu neumělou japonštinou:

„Račte prominout, vzácná slečno. Velmi mne mrzí, že jsem vám snad způsobil nějaké zranění. Věřte, že je mi to líto.“

Dívka se jen zasmála a odpověděla:

„Nic se nestalo. S tím se nemusíte trápit. Ale jestli dovolíte, abych se zeptala – kde jste se tak dobře naučil naši řeč? Mluvíte opravdu velmi dobře.“

Francisco se trochu začervenal a řekl:

„Ale ne, znám jen několik málo slov. Jestli se však nehněváte, mám k vám prosbu. Dostal jsem od pana Taišiji darem učebnici japonského znakového písma. Je to sice knížka, ze které se u vás učí děti, ale pro mne je i tak velmi obtížná. Bylo by pro mne mimořádným potěšením, kdybyste mi mohla věnovat trochu svého času a pomoci mi. Hlavně mi dělá velké potíže naučit se, jakým pořadím se píší tahy v každém znaku. Když se je snažím opisovat sám podle knížky, vypadá to úplně jinak, než když píšete vy.“

Když Francisco viděl, že dívka váhá s odpovědí, rychle pokračoval:

„Račte mi prosím prominout, že jsem vám ještě neřekl své jméno. Jsem Francisco Lopez a pocházím ze země, která se jmenuje Portugalsko. Jsem povoláním obchodník. Možná že je moje prosba příliš troufalá. Možná že by vám takové setkání přineslo nepříjemnosti s vaším panem otcem. Nebo snad s panem snoubencem či manželem,“ dodal ještě s otázkou v hlase.

„Jestli dovolíte, sdělím vám i já své jméno. Jsem Osuga z rodu Iwakubo a žiji několik dnů cesty od hlavního města. Nyní jsem zde v Kjótu jen na krátké návštěvě. Pan Taišija je můj příbuzný a já zde čekám na svého bratra Tokuičiho, který má dorazit co nejdřív, a pak se s ním opět vrátím domů. Nemám teď vlastně nic zvláštního na práci, a proto vám ráda pomohu. A pokud se týká vašeho dotazu,“ doplnila Osuga s úsměvem, „nejsem zasnoubená, ani vdaná. Budu na vás čekat dole v zahradě před domem. Dnes je opět lepší počasí a tak si můžeme při učení trochu užít jarního slunce. Pijete náš čaj?“

„Ano, velmi rád,“ odpověděl Francisco.

„Řeknu tedy služebné, aby vám přichystala konvici. Ale pokud se týká učení,“ zavolala ještě Osuga na Franciska, který již pomalu odcházel, „nesmíte toho ode mne chtít příliš mnoho. Dobrá znalost písma je spíše výsadou mužů. Já vám mohu vysvětlit opravdu jen ty nejzákladnější věci.“

Francisko se otočil a vrátil se zpět k Osuze. Došel až těsně k ní. Zahleděl se jí do očí, a když je dívka rozpačitě sklopila, zvolna řekl:

„Nejde mi jen o učení. Rád bych porozuměl duši a srdci Japonska. Jarního Japonska. A v tom mi můžete pomoci zcela určitě.“

„Myslím, že duši Japonska rozumíte již nyní lépe, než si myslíte,“ odpověděla Osuga vážně, aniž by přitom pohlédla Franciskovi do očí. Pak se otočila a zmizela ve své komnatě.

„Tak právě před chvílí přišel. Nyní jej přijal sám Taišija. Myslím, že všechno vychází podle našich předpokladů,“ řekl tiše Tomenosuke svému druhovi Hisaovi, když se za ním vyšplhal do koruny rozložitého stromu stojícího na zahradě domu pána Taišiji. Oba nindžové z Kóga ve službách Hidejošiho tam již dva dny pozorovali dům bohatého obchodníka a čekali na příchod Tokuičiho – nindži z tábora nepřátel.

„Už jsem se začínal obávat, že nepřijde,“ odpověděl Hisao. „Zprávy z rozhovoru mezi Tokuičim a starým pánem na Odawaře, který jsi tehdy potají vyslechl, byly tak zajímavé a závažné, že se mne později zmocnilo podezření, jestli to nebyla jen léčka. Bál jsem se, že možná oba věděli o tvé přítomnosti a schválně nás chtěli odlákat na nepravou stopu. Až do té doby totiž Taišiju nikdo nepodezíral, že by mohl být ve spojení s nepřítelem. Teď je ale všechno jasné. Každopádně to tehdy byla od nich velká neopatrnost.“

„S tím si ale my hlavu lámat nemusíme. To je teď spíš jejich starost, ne?“ odpověděl mladší Tomenosuke. Bylo na něm vidět, že je ve svém živlu a že je jaksepatří hrdý na úspěch, jaký měl, když celkem náhodně odposlechl rozhovor Tokuičiho a Udžimasy Hódžóa na Odawaře. „Možná že to bude už poslední rána nindžům ve službách Hódžóa,“ pokračoval vzrušeně.

„Jen se zatím mírni. Nikdy není dobré radovat se příliš brzy,“ snažil se jej trochu usměrnit Hisao. „Čeká nás ještě pěkný kus práce. Nezapomeň, že regent Hidejoši se na nás všechny stále hněvá kvůli

tomu, že jsme se chtěli zbavit Skřeta z Odani. Náš náčelník zřejmě nevěděl, že si Hidejoši Skřeta tak považuje. Nyní je na nás, abychom napravili svou pošramocenou pověst. Jestli se nám všechno povede, bude to v pořádku. Ale nezapomínej, že je mnohem těžší chytit Tokuičiho živého, než kdyby stačilo prostě jej odstranit.“

„Máš pravdu. Promiň mi mou ukvapenost,“ řekl trochu zkroušeně Tomenosuke. „Říkal jsi ale, že se sítí nageami10 to nebude tak těžké. A tu síť máme zde s sebou, ne?“

„Zajisté. Ale jestli se nemýlím, dosud nikdy jsi s nageami nepracoval. A nemysli si, že je to tak snadné. Síť musíš hodit na protivníka vždy přímo seshora, a pokud se netrefíš, je všechno ztracené.“

„Dobrá, dobrá. Myslím, že se všechno bude odehrávat tak, jak předpokládáme. Zaslechl jsem část hovoru Tokuičiho s Taišijou. Když se Tokuiči dozvěděl, že je zde jeho stará známá z Odawary – Osuga – a že mu právě ona má poskytnout bližší pokyny pro další cestu, bylo vidět, že jej tato zpráva velmi potěšila. Jsem si jist, že s ní stráví dnešní noc. Počasí nám také přeje. Bude zřejmě jasno, a tak bych se divil, kdyby je kroky nezavedly právě k tomuto rozkošnému umělému vodopádu – přímo pod naším stromem.“

„Jenom si ale uvědom, že už je dvacátého druhého, a měsíc tedy vyjde až po půlnoci. Úplňková noc je jistě přitažlivější,“ snažil se ještě namítnout Hisao, ale bylo vidět, že i on stejně jako Tomenosuke věří v úspěch.

„Jarní obloha s tisíci zářících hvězd má také své kouzlo,“ dodal ještě Tomenosuke a pak pokračoval: „Myslím, že bych se nyní měl jít podívat, co dělá Osuga a jestli už se sešla s Tokuičim. Nebudu se tam dlouho zdržovat a hned se vrátím.“

Hisao přikývl a Tomenosuke se mrštně opět svezl ze stromu dolů na zem a nehlučně zmizel v okolních křovinách. Hisao se za ním upřeně díval směrem k obytným domkům, ale nezahlédl nic, co by svědčilo o jakémkoli podezřelém pohybu…

Byla to opravdu jen krátká chvíle a Tomenosuke se – stejně nehlučně, jako odešel – opět vrátil zpět k Hisaovi. Ještě trochu zadýchán začal hovořit:

„Čekal bych ledacos, ale to, co jsem viděl, mne opravdu překvapilo. Tokuičiho jsem nikde nenašel. Zato Osuga sedí venku před domem s nějakým cizincem s obrovským nosem a ohyzdnými, úplně červenými vlasy. Popíjejí tam společně čaj a zdáli se být zcela zabráni do hovoru. Podařilo se mi připlížit se až blízko k ním a uslyšel jsem, že Osuga mu právě vysvětlovala, jak se píší znaky velký a moře. Překvapilo mne také, že ten cizinec mluvil dost dobře naší řečí.“

„To je opravdu velmi podivné. Jinak jsi neslyšel, že by se bavili o něčem zajímavějším?“

„Ne. Snažil jsem se co nejrychleji vrátit zpět. Osuga je přece také nindža a mohla by mne zpozorovat.“

„Nevadí. Až je chytíme a přivedeme k Hidejošimu, on se už dozví, co za tím skrývá. My se tím teď trápit nebudeme. Jenom se trochu obávám, aby nakonec nedala Osuga přednost tomu cizinci před Tokuičim.“

„To nám, myslím, v žádném případě nehrozí. Osuga rozhodně nepůsobila tak, že by ji cizinec příliš zajímal.“

„Dobře. Necháme se překvapit, co nám přinese večer.“

Pak oba nindžové zmlkli, a ani důkladný pozorovatel by nemohl mít nejmenší podezření, že se v koruně stromu nad umělým vodopádem někdo skrývá.

14. SOUBOJ V NOČNÍ ZAHRADĚ

Nadešel večer. Jeden z těch krásných jarních večerů, kdy je vzduch prosycen vůněmi probouzející se přírody. Po západu slunce se sice citelně ochladilo, ale přesto to již byl chlad zcela jiný než v zimním období.

Francisco stál mezi dveřmi svého pokoje a díval se do zahrady. Vzpomínal na svůj domov vzdálený odtud několik měsíců namáhavé a nebezpečné plavby. Copak asi teď dělají rodiče, zdali jsou zdrávi, pomyslil si s trochou úzkosti. Zřejmě i u nás už začíná jaro. Kolikátého je dnes vlastně podle našeho kalendáře, snažil si v duchu spočítat. Tady před několika dny slavili rovnodennost, takže už bude skoro počátek dubna.

V zahradě panovala hluboká tma, jen velmi slabě prosvícená vzdáleným svitem hvězd. Náhle se Franciskovi zdálo, že vidí mezi stromy ženskou postavu. Je to pravda, nebo se mi to jen zdá? Udělal několik kroků mezi kmeny a uviděl ji znovu. Francisko se již v dětství mezi kamarády pyšnil vynikajícím zrakem. Proto nyní ani chvíli nepochyboval. Byla to Osuga, jeho učitelka japonštiny z dnešního odpoledne. Mám jít za ní, nebo ne, váhal chvíli. Dívka se mu velmi líbila, ale všiml si také, že on sám na ni žádný velký dojem neudělal. Bude mít zřejmě nějakého přítele a možná se s ním v zahradě sejde. Chvíli ještě v rozpacích váhal, a mezitím se mu Osuga ztratila z očí. Pak mu to ale přeci nedalo a vykročil hlouběji do zahrady.

„Tak jsi přeci tady, Ikušige. Nebo ne – dohodli jsme se vlastně, že ti budu říkat Tokuiči jako ostatní, že?“ řekla Osuga tiše Tokuičimu, když se s ním sešla v zahradě Taišijova domu. Pak pokračovala: „Jestlipak sis na mne ještě vůbec vzpomenul od té doby, co jsem tě marně hledala na Odawaře?“

„Jistě, samozřejmě…,“ bylo vidět, že Tokuiči upadl trochu do rozpaků.

„A ani mi nevysvětlíš, proč ses tehdy tak ztratil, když jsme si dohodli schůzku?“

„Víš… přišlo to tehdy tak rychle… Dostal jsem příkaz od starého pána, že musím ihned na hrad Mačigatu,“ hledal Tokuiči těžko slova, jak dívce odpovědět.

Šel s jistým váháním na tuto schůzku, na kterou ho o dva roky starší Osuga pozvala hned ráno po jeho příjezdu do Kjóta. Zpočátku neměl žádnou velkou radost, když se dozvěděl, že to bude právě Osuga, která mu dá pokyny pro další cestu. Nyní ale pod jejím vyzývavým pohledem jeho váhání a rozpaky rychle tály. Bez dlouhého přemýšlení ji proto objal a sevřel v náručí.

„Tak přece jen jsi rád, že jsme se zase sešli? Anebo ještě pořád myslíš na tu druhou?“

„Na jakou druhou?“ zatvářil se nechápavě Tokuiči.

„Přede mnou nemusíš mít žádné tajnosti,“ zasmála se Osuga. „Já nebudu žárlit, ani ti nebudu nic vyčítat. Ale nemysli si, že o tom tvém tajemství na Černé řece nikdo neví.“

„Ach, tohle myslíš…,“ Tokuičiho její slova opravdu zaskočila. Stiskl jí proto ještě trochu ruce a pohladil po vlasech. „To nic… Ta už má teď také jiného. A vůbec – není to ani nindžovská dívka… Hlavně že teď můžeme být spolu my dva. A máme před sebou ještě skoro celou noc.“

„Moc mluvíš, můj Tokuiči. Nechceš si raději na chvíli sednout tady pod ten strom?“ odpověděla Osuga. „Je opravdu krásná noc. Je teplo skoro jako v létě.“

„Dobře. Ale už jsem si to tady před chvílí sám prošel. A vím o jednom moc hezkém místě. Je to hned tady kousek opodál – vedle umělého vodopádu.“

Osuga nic neřekla a mlčky se jím nechala vést. Po několika krocích se spustili dolů k řečišti úzkého potoka, který protékal zahradou Taišijova domu. Půda zde byla nasáklá vodou. Oba se do ní začali bořit, a Tokuiči proto vzal Osugu do náruče a nesl ji dál na rukou.

„To bych ani nevěřila, že jsi takový silák, Tokuiči,“ zasmála se šťastně Osuga. Netrvalo to ale dlouho a křoví se rozestoupilo. Přišli k malé travnaté plošince, odkud byl krásný výhled na umělý vodopád postavený na potoku. Tam Tokuiči dívku opět opatrně postavil na zem.

Oběma mladým lidem však nebyl dán čas, aby se mohli obdivovat tomuto dokonalému výtvoru zahradní architektury.

Ze stromu, pod kterým stáli, se na ně náhle spustila velká síť a vzduchem se mihly dva šurikeny. Tokuiči tentokrát stačil prokázat svůj výborný postřeh. Mrštně uskočil stranou přímo do řečiště potoka a stačil ještě vykřiknout na Osugu: „Pozor, pojď ke mně!“

Bylo však již pozdě. Osuga ležela bez vlády pod sítí. Dva temné stíny se v té chvíli začaly bleskově spouštět ze stromu, ale tu se stalo cosi neočekávaného. Třeskl výstřel a jeden z tmavě oděných mužů s výkřikem dopadl na zem. Druhý muž se ještě stačil vrhnout směrem k Tokuičimu, ale i on byl vzápětí zasažen dalším výstřelem.

Ihned po střelbě zavládlo všude opět ticho, které rušilo jen hučení vody. Z blízkého křoví vzápětí nato vyšel mladý muž v cizím oblečení – původce obou výstřelů. Byl to Francisco, který se vydal na procházku zahradou ve snaze najít Osugu. Shodou okolností se dostal k vodopádu právě ve chvíli, kdy se ji tam i s Tokuičim chystali Hisao a Tomenosuke chytit do sítě a živé je pak předvést Hidejošimu.

Francisco nejprve přistoupil k oběma ležícím mužům a zběžně se přesvědčil, že jsou oba mrtví a že z jejich strany již nehrozí žádné nebezpečí. Pak se rychle obrátil k Osuze, která ležela také bez známek života, zapletená do velké sítě. Zároveň s ním k ní přistoupil i Tokuiči, celý zmáčený, jak právě vylezl z potoka. Když na něj Francisco pohlédl, Tokuiči se mlčky hluboce uklonil. Francisco pochopil, že se Tokuiči obává, že nezná japonštinu, a proto začal hovořit jako první:

„Nemusíte se mne obávat, vzácný pane, i když jsem cizinec. Rozumím mnoho slov ve vaší řeči. Mé jméno je Francisco. Seznámil jsem se se ctěnou slečnou Osugou již ráno. Když jsem se teď šťastnou náhodou stal svědkem toho, že jí i vám hrozilo nebezpečí, dovolil jsem si proto zneškodnit vaše nepřátele. Doufám, že jsem celou situaci správně pochopil. A vy, vážený pane, nemýlím-li se, jste – pan Tokuiči.“

„Ne, v ničem se nemýlíte, vážený pane Francisco. Opravdu vám oba vděčíme za záchranu života. Ale že jsem tak smělý, velmi mne překvapuje vaše dokonalá znalost našeho jazyka, a ještě víc to, že znáte i mé jméno.“

„Na tom není nic záhadného. Vaše starší sestra Osuga byla dnes dopoledne tak laskavá, že mi vysvětlila několik záhad vašeho jazyka, který ještě zdaleka dobře neovládám. Řekla mi při té příležitosti i o vás, a že čeká na setkání s vámi. Vaše sestra vás má jistě velmi ráda.“

„Ach ano, to má,“ odpověděl bez váhání Tokuiči. Přitom se snažil co nejrychleji všemu porozumět. Osuga tedy tomu cizinci o něm vykládala jako o mladším bratrovi. Nezbývá, než se přizpůsobit této situaci. „Jsem rád, že se vám má sestra líbí. Budu vám do smrti zavázán za záchranu jejího života. A přirozeně i záchranu svého života. Nyní se ale nejdřív musíme podívat, jak to s ní vypadá.“

Tokuiči i Francisco se sklonili nad Osugou. Když ji po chvíli vymotali ze sítě, dívka byla mrtvolně bílá a nehýbala se. Francisco při tom pohledu zbledl: „To snad není možné. Přece nemůže být mrtvá!“

„Ale ne, není třeba se bát nejhoršího, milý příteli. Byla pouze zasažena šurikenem napuštěným silným uspávacím prostředkem. Nevím, zda jsou podobné zbraně známé i ve vaší zemi, ale u nás se jich používá poměrně velmi často. Můžete si být jist, že se opět za nějakou dobu probere. Ovšem nevím, jakého jedu naši protivníci užili, a tak nedovedu odhadnout, jak dlouho bude její bezvědomí trvat. Ostatně, původně chtěli takto uspat i mne. Nejspíš by nás pak oba spoutané předvedli Hidejošimu. Víte, všechno vám ještě vysvětlím, ale nejdřív bude nejlepší, když Osugu odneseme do domu pana Taišiji. Je mi opravdu velmi líto, že vás musím požádat o pomoc v tak nepříjemné záležitosti.“

„Kdepak,“ odpověděl rychle Francisco. „S tím si vůbec nedělejte starosti. Pomohu velmi rád.“ Pak se jí ihned chopil za ruce. Tokuiči ji vzal za nohy a za krátkou chvíli oba vstoupili do části domu, v níž nocoval Taišija. Osugu, která dosud stále nejevila žádné známky života, tam uložili na zem v přijímacím pokoji a čekali na příchod domácího pána.

Norijasu Taišija, pětačtyřicetiletý muž menší zavalité postavy, již spal. Služebníci jej ale rychle vzbudili, a tak to netrvalo dlouho a objevil se v místnosti. Očima zběžně pohlédl na ležící dívku, a když jej Tokuiči uctivě pozdravil, nevlídně se otázal:

„To je opravdu nepříjemné. Jak k tomu jen mohlo dojít? To jste se musili v noci potulovat po zahradě? Myslím, že vaše úkoly jsou docela jiné. Uvědomujete si vůbec, že jste tím ohrozili nejenom sebe samotné, ale i mnoho jiných?“ Teprve pak věnoval pozornost opodál stojícímu Franciskovi. „A jak jste se do té záležitosti přimíchal vy? Vím, že u mne bydlíte a že znáte naši řeč, ale co máte společného s Hidejošim?“

Francisco se chystal něco říci, ale Tokuiči jej předběhl: „Tomuto muži, vzácný pane, vděčíme za záchranu svých životů. Pomocí své zbraně odstranil dva nindži ve službách Hidejošiho, kteří měli v úmyslu chytit nás živé a předvést pak k regentovi. Musím tomuto cizinci vyjádřit svou hlubokou vděčnost, a zároveň i obdiv k tomu, jak umí zacházet se svou zbraní,“ řekl Tokuiči a hluboce se Franciskovi uklonil.

„Je-li tomu tak, pane Francisco, přijměte prosím i výrazy mého díku a obdivu,“ pokračoval Taišija. „Je to ode mne sice velmi nezdvořilé, ale rád bych znal důvody vašeho jednání. Patříte snad také k protivníkům nynějšího císařského regenta Hidejošiho?“

„Ne, zatím ne,“ odpověděl Francisco. „Abych řekl pravdu, není mi pozadí zdejších bojů do všech podrobností známé. Nevěděl jsem ani, že vzácná slečna Osuga a její bratr bojují proti Hidejošimu. Myslil jsem, že ji napadli obyčejní bandité. O Hidejošim jsem však slyšel od příjezdu do Japonska již několik nepříznivých zpráv. Zejména to, že před třemi roky vydal zákaz šíření křesťanské víry v Japonsku. Já jako poddaný Jeho Veličenstva portugalského krále jsem i přesvědčeným katolíkem, a proto za těchto okolností nemohu stát na straně Hidejošiho. Budete-li proto v budoucnu potřebovat pomoc, můžete se na mne obrátit.“

„Mluvíte opravdu velmi moudře, mladý muži. Výborně jste porozuměl situaci v naší zemi, přestože jste zde tak krátkou dobu,“ odpověděl s výrazem úlevy a ulehčení Taišija. Trochu neobratně přitom skrýval snahu mladému Portugalci za každou cenu zalichotit. Pak pokračoval: „Vaší nabídky si velmi vážím a nepochybně ji využiji. Již nyní vás však musím o něco požádat. Bude nejlépe, když se odtud odstěhujete a celou příhodu zachováte v nejhlubší tajnosti. Pošlu s vámi hned časně ráno sluhu, který vás doprovodí do hostince mého přítele Minamiwy na druhém konci města. Jak jste snad vyrozuměl, Hidejoši zatím nic neví o tom, že právě zde se scházejí jeho protivníci. A doufejme, že ti dva mrtví mu předem nic neřekli. A ty,“ obrátil se Taišija k Tokuičimu, „se nyní postarej, aby obě mrtvoly co nejdřív zmizely beze stopy ze světa. Nejlepší asi bude zakopat je poblíž místa, kde leží. Nikdo je tam nebude hledat. Podívej se také, jestli u sebe nemají něco zajímavého. Brzy bude svítat a nechci, aby je viděl i kdokoli ze služebnictva. Já zde zatím s panem Franciskem počkám u Osugy.“

Tokuiči opět vykročil do noční tmy. Šel zlehka mezi stromy a bedlivě přitom sledoval, jestli nezaslechne nějaký podezřelý zvuk. Všude však vládlo naprosté ticho, a ani ptáci se ještě neprobudili ke svému rannímu koncertu.

Tokuiči po paměti rozhrnul křoví a zadíval se na malou planinku u umělého vodopádu, kde ho před malou chvílí málem chytili Hidejošiho nindžové. Nyní strnule hleděl na ležící mrtvé tělo jednoho z nepřátel. Bylo tam však jen jedno tělo. Druhé beze stopy zmizelo…

Nindža zatajil dech a opatrně pohlédl do koruny stromu nad vodopádem. Nic podezřelého neviděl. Udělal opatrný krok směrem k mrtvému. Pak druhý a třetí. Kdesi poblíž se ozvalo nesmělé ptačí zapípání, ohlašující předzvěst blížícího se rozednění. Nedá se nic dělat, pomyslil si Tokuiči, musím si pospíšit. Snad se ten druhý mrtvý jen svezl někam dolů do potoka.

Znovu se opatrně podíval vzhůru a pak se sklonil nad bezvládným tělem nepřátelského nindži. V té chvíli ucítil lehké zasvědění v zátylku. Jako by jej tam bodla nějaká moucha. Ale ty přece létají až v létě, pomyslil si. Cítil, jak se mu po zádech rozlévá vlna horka, která se šíří na hruď a pak dál po celém těle. Díval se na své nohy, ale měl náhle pocit, že mu snad ani nepatří. Jeho mysl se odpoutávala od těla, na které se teď díval jako nezúčastněný pozorovatel. Torikabuto, blesklo mu ještě hlavou. Kořen této rostliny ve spojení s dalšími přísadami byl mezi nindži velmi obávaným jedem. Po jeho vstříknutí do krve byl zasažený zcela omámen a neschopen obrany. Mohl se však pohybovat a navíc nekladl žádný odpor nepříteli. Ten jej proto mohl snadno odvést tam, kam potřeboval. To byla velká přednost proti jiným podobným látkám, jež protivníka zcela ochromily, a přemísťování bezvládného těla pak bylo velmi namáhavé. Na druhé straně bylo správné namíchání tohoto jedu mimořádně obtížné. Jinak hrozilo, že zasažený na místě zemře, anebo že naopak dávka nebude dost silná. Přísně utajované byly i předpisy na složení protijedu, kterým bylo možné oběť znovu přivést k vědomí.

Torikabuto, torikabuto, vířilo Tokuičiho hlavou. Pak se náhle vše zklidnilo a Tokuičimu se zdálo, že upadá do sladkého spánku a že jej nyní čekají již jen samé krásné věci.

Podle účinků, které se projevily u Tokuičiho poté, co byl zasažen do krku otrávenou dřevěnou šipkou, bylo vidět, že jed namíchal opravdový mistr. A bylo tomu skutečně tak – Júsaku byl v přípravě omamných látek pokládán mezi nindži široko daleko téměř za kouzelníka. Nyní se spustil z koruny stromu dolů a postavil se přímo tváří proti Tokuičimu.

„Přeji dobré jitro obávanému a nebezpečnému Tokuičimu Šimodovi,“ řekl s pokřiveným úsměvem. Vpíjel se přitom pichlavýma očima do lhostejné Tokuičiho tváře, z níž nebylo možno vyčíst ani stín vzrušení. „Jak vidím, mladý pán se už umoudřil a bude poslouchat, co mu řeknu. Mám pravdu?“

„Ano, pane,“ odpověděl Tokuiči podivným bezbarvým hlasem.

„Velice dobře,“ pochválil jej Júsaku. „Pojď tedy nyní za mnou a ničeho se neboj!“

Júsaku vykročil kupředu po sotva znatelném chodníčku vzhůru podél potoka. Tokuiči jej sledoval s odstupem několika kroků. Pohyboval se nepřirozenými trhavými kroky. Náhodnému pozorovateli by se nejspíš zdálo, že jde o nějakou důmyslnou mechanickou hračku s dovedně skrytým strojkem než o živého člověka.

Netrvalo to dlouho a Júsaku s Tokuičim došli k zídce, u níž zahrada Taišijova domu končila. Zídka byla o něco vyšší než postava průměrně vysokého člověka. Malému Júsakuovi proto dalo dost práce, než tuto překážku překonal. Zato Tokuiči se dostal na druhou stranu bez nejmenších potíží. Zlehka doskočil na špičky a opět se mlčky zařadil za Júsakua.

Júsaku s Tokuičim šli po hlavní cestě jen krátkou chvíli. Pak se stařec náhle stočil vpravo na úzkou stezku, která vedla podél napůl pobořené zídky, ohraničující zpustlou zahradu jakési malé, bezvýznamné šintoistické svatyně. Tokuiči jej sledoval se stále stejným odstupem jako stín. Na jednom místě, kde se cesta prudce lomila, se Júsaku protáhl otvorem ve zdi a zmizel v hustém křoví. Aniž by musil Tokuičiho nějak pobízet, ten jej tiše následoval.

Pomalu se začalo rozednívat. Zároveň však houstla mlha, takže proti obloze jen stěží prosvítaly větve dosud holých stromů. Júsaku se zastavil na místě hustě zarostlém loňskou suchou trávou. Nebylo pochyb o tom, že zde kolem již dlouho nikdo neprošel. Také Tokuiči se zastavil.

„Tak vidíš, Tokuiči,“ oslovil jej nahlas Júsaku. „A ty sis myslil, že vyzraješ na mne, věhlasného Skřeta z Odani! Ale to nic. Nic si z toho nedělej. Nikdy by z tebe nebyl dobrý nindža. Ale ti dva, co tě chtěli chytit do sítě, nebyli o nic lepší než ty. Až tě předám jako dárek Hidejošimu, bude aspoň regent znovu vidět, na koho se může spolehnout. Doufám, že se těšíš na setkání s tak významnou osobností?“

Júsaku se odmlčel a zadíval se na Tokuičiho. Ten se upřeně díval nepřítomným pohledem přímo před sebe, ale neodpovídal.

„Nuže, neumíš odpovědět, když se tě na něco ptám?“ obořil se na něj Júsaku zvýšeným hlasem. „Těšíš se, nebo ne?“

„Ano, pane, těším se,“ zašeptal Tokuiči.

„Tak se mi to líbí,“ ušklíbl se Júsaku. „A teď ti dám něco na posilněnou.“

Júsaku sáhl do jedné z kapes svého kimona a vytáhl malou kameninovou lahvičku s širokým hrdlem. Když ji podal Tokuičimu, ten se uklonil a jedním douškem vypil celý obsah. Pak mu lahvička vypadla z ruky, Tokuiči lehce vzdechl, podlomila se mu kolena a svezl se na zem.

Júsaku se nad ním sehnul, narovnal mu nohy a celé tělo pečlivě přikryl suchou trávou. Pak znovu důkladně obhlédl celé místo, sebral ze země prázdnou lahvičku a zaposlouchal se do okolních zvuků. Bylo již téměř světlo a tisíce ptáků vítalo hlasitým zpěvem začátek nového dne. Júsaku s uspokojením kývl hlavou a pomyslil si: V pořádku. Teď se musím co nejrychleji dostat k Hidejošiho paláci.

Poté, co Tokuiči odešel do zahrady, poslal Taišija k Osuze komornou a sám odvedl Franciska do jednoho ze svých pokojů, kam jim sluha přinesl čaj a tófu z fazolových bobů.

„Vidím, že jste si v naší zemi již velmi dobře zvykl,“ oslovil po chvíli Taišija mladého Portugalce. „Bydlilo u mne již několik cizinců, ale většinou jim japonská jídla příliš nechutnala! A bylo také velmi obtížné se s nimi dohovořit. Zatímco vy mluvíte naší řečí stejně dobře, jako kdybyste se zde narodil.“

„To je snad trochu přehnané,“ namítl v rozpacích Francisco. „Ale musím opravdu říct, že se v Japonsku cítím velmi dobře.“

„To rád slyším. A doufám, že vám zážitky z dnešní noci tento názor nepokazí. Uvidíte, že nakonec všechno dobře dopadne. Nyní mne ale na chvíli omluvte, zajdu se podívat do zahrady za Tokuičim, zda je tam všechno v pořádku. Jestli budete mezitím něco potřebovat, zavolejte na sluhu.“

Taišija vstal a rychlými kroky opustil místnost.

Venku se mezitím již téměř úplně rozednilo. Citelně se ochladilo a na krajinu se snesla hustá mlha. Taišija šel obezřetně pěšinkou mezi stromy. Začínal se bát, že udělal chybu, když nechal jít Tokuičiho samotného k mrtvým tělům.

A opravdu. Jeho špatné tušení jej nezklamalo. Strnule se díval na tělo mrtvého nindži, ležícího na mýtince poblíž vodopádu. Co se zde jen mohlo stát, pomyslil si. Po Tokuičim a po druhém nindžovi zde nezůstala ani stopa. Že by ten druhý byl jen raněn, přišel k vědomí a napadl Tokuičiho? Pak by zde ale měly být vidět stopy zápasu. Anebo zde byl ještě třetí nepřátelský nindža, společník obou zavražděných? Ale ten by jim přece přišel hned na pomoc!

Taišija si klekl na zem a pozorně prohlížel celé místo zarostlé rašící jasně zelenou trávou. Po chvíli se mu podařilo najít, co hledal: nepříliš jasné, ale přesto zřetelné stopy dvou nebo více osob, směřujících k zídce zahrady. Tady asi přelezli, pomyslil si Taišija a přehoupl se na veřejnou městskou cestu. Viděl stěží několik kroků před sebe. Všude vládlo naprosté ticho. Taišija se váhavě vydal směrem od města.

Po Taišijově odchodu Francisco na chvíli osaměl. Pomalu popíjel čaj a přemýšlel o podivných událostech, jichž se stal svědkem. Netrvalo to však dlouho a do místnosti vstoupil sluha a vyzval jej:

„Neračte se hněvat, vzácný pane, ale rád bych vás poprosil, abyste šel se mnou ke slečně Osuze. Již se probrala z bezvědomí.“

Francisco s ním odešel a zakrátko seděl v přijímacím pokoji proti Osuze. Dívka byla ještě pobledlá, ale Franciska přivítala velmi radostně:

„Ani nevím, pane Francisco, jak vám mám poděkovat. Sluha mi právě řekl, že já i Tokuiči vděčíme za záchranu života jenom vám. Asi si nedovedete představit, co by nás bývalo čekalo, kdyby se našim nepřátelům zdařil jejich plán a my bychom se probrali z omámení ne zde, ale v komnatách regenta Hidejošiho. Byla bych šťastná, kdybych vám někdy mohla tuto službu oplatit.“

„O tom není třeba dále mluvit,“ přerušil ji Francisco. „Já sám jsem také velmi rád, že jsem se řízením prozřetelnosti vydal do zahrady a mohl vám a vašemu panu bratru pomoci.“

Do místnosti mezitím vešla komorná a podala Osuze velký šálek s nějakým nápojem se slovy: „Je to uvařené přesně podle vašich pokynů, slečno.“

Osuga kývla a poznamenala na vysvětlenou Franciskovi:

„Cítím se stále ještě trochu unavená. Ale tento odvar z léčivých bylin mi jistě pomůže.“

Francisco se chystal něco říci, když se náhle otevřely dveře a dovnitř vstoupil Taišija. Byl celý udýchaný a zpocený a nebylo pochyb o tom, že je na nejvyšší míru rozrušený.

„Vidím, že Osuga se už probrala. Alespoň jedna dobrá zpráva,“ začal mluvit, když se trochu uklidnil. „Stalo se totiž něco velmi nepříjemného. Tokuičiho kdosi přepadl a odvlekl ho do zahrady svatyně Džiei-džindža tady nedaleko. Pak ho nejspíš otrávil nějakým jedem. Našel jsem tam jeho tělo a jsem si jist, že není mrtev. Je ovšem příliš těžký, než abych jej sem mohl přivléct. Nevím, co si mám o tom všem myslit.“

„To je opravdu podivné,“ zamyslila se Osuga. „Ale nejspíš zde byl ještě nějaký další nindža ve službách Hidejošiho, který tam omámeného Tokuičiho ukryl a ještě se tam pro něj jistě vrátí. Musíme si proto pospíšit a rychle se tam pro něj vydat. Je mi už lépe a mohu jít s vámi.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Taišija. „Ale venku je už ráno a nemůžeme jen tak nést něčí bezvládné tělo po veřejné cestě.“

„Nedá se tedy dělat nic jiného, než zkusit štěstí,“ odpověděla Osuga. „Vyznám se také trochu v různých jedech. Půjdu proto nyní s vámi na místo, kde Tokuiči leží, a tam se přímo na místě pokusím připravit lék, který by ho opět přivedl k životu. Základní potřebné látky nosím stále s sebou. Nezapomeňte vzít do nějakých vhodných nádobek trochu teplé a studené vody. Musíme si ale pospíšit, protože nindža nebo nindžové, kteří tam Tokuičiho ukryli, se jistě brzy vrátí. Mohu vás ještě požádat, pane Taišijo, abyste mi řekl něco víc o tom, jak jste vlastně Tokuičiho objevil?“

„Našel jsem zřetelné stopy v naší zahradě vedoucí k zídce u hlavní cesty. Pak jsem měl trochu štěstí a zahlédl jsem čerstvý otisk sandálů, jaké nosil Tokuiči, na blátivé stezce odbočující z hlavní cesty podél zdi svatyně Džiei-džindža. Dále tam bylo podobných stop více a byly promíchány s otisky jiných, podstatně menších sandálů.“

„To stačí,“ skočila mu do řeči Osuga. „Začínám tušit, oč zde asi jde. Je-li to tak, jak si myslím, podaří se nám Tokuičiho zachránit. Teď si ale pospěšme!“

V té chvíli nahlédl do dveří sluha a obrátil se k Taišijovi:

„Račte prominout, vzácný pane. Podle vašeho příkazu jsem připravil zavazadla pana Franciska Lopeze, abych je přenesl do hostince pana Minamiwy. Mohu již odejít a mám doprovodit i pana Lopeze?“

Taišija na chvíli zaváhal s odpovědí, a než mohl něco říct, vmísil se do hovoru Francisco:

„Jestli dovolíte, pane Taišijo, rád bych vám a slečně Osuze pomohl.“

Taišija mlčky pokývl hlavou a řekl sluhovi:

„Pan Lopez se ještě zdrží. Ale jeho zavazadla můžete odnést okamžitě.“

Sluha se uklonil a chystal se odejít. V té chvíli k němu přistoupil Francisco a řekl:

„Promiňte, ale musím si něco vzít ze svého cestovního vaku.“ Sluha mlčky ustoupil a Francisco sáhl do vaku a vytáhl svou pistoli, bohatě vykládanou, slonovinou. „Je to spolehlivá zbraň a bude lepší, když ji budu mít u sebe,“ prohodil přitom k ostatním.

„Udělali jsme opravdu dobře, že jsme si pospíšili,“ řekl jeden ze dvou mnichů, kráčejících toho dne před polednem jednou z hlavních ulic Kjóta nedaleko císařského paláce. „Když si pomyslím, že bychom byli ještě uvnitř v domě, když Hidejošiho osobní stráž přijela prohledat můj hostinec… Kdyby tak jenom tušili, jak blízko od nich jsou v té chvíli ti, které hledají…“

„Za všechno ovšem vděčíme Osuze, která byla tak prozíravá, že s sebou vzala mnišské převleky pro nás pro všechny,“ dodal další z mužů, kryjících svou tvář pod hlubokým kloboukem žebravého mnicha komusó. „Je to opravdu neobyčejná dívka. Nejde mi ani pořádně do hlavy, jak si mohla tak snadno poradit s Tokuičim. Když jsem ho tam uviděl ležet, byl jsem přesvědčen, že inu, už není pomoci. Ale stačilo pár kapek léku a Tokuiči se za chvíli postavil na nohy! Musí být jistě na svou sestru hrdý!“

„Ano, máte pravdu, pane Francisco. Osuga je velmi obratná žena, která zná mnoho užitečných věcí. Nevím, jaké jedy se užívají ve vaší zemi, ale u nás je jich velmi mnoho a jen málokdo se v nich dobře vyzná. To, že měla Osuga u sebe protilék na otravu jedem z torikabuta, je tak trochu štěstí v neštěstí. Sám jste slyšel, jak říkala, že některé z léků, jež má u sebe, vymámila kdysi nějaká její příbuzná na nindžovi, kterému se říká Skřet z Odani. Vám to jméno nic neříká, ale my víme, že je to nebezpečný člověk. Proto mne zneklidňuje, že jej máme za nepřítele. A je téměř jisté, že Tokuičiho otrávil právě on.“

Taišija se na chvíli odmlčel a Tokuiči se otázal:

„Nyní jsme snad mimo hlavní nebezpečí, ne, pane Taišijo? Nebo myslíte, že nás ten Skřet bude ještě dál pronásledovat?“; „Doufám, že bude vše v pořádku. Alespoň pro vás. Pro mne to bude všechno moc těžké.“

Taišija i Tokuiči šli delší dobu mlčky, zabráni do svých myšlenek. Pak Taišija pokračoval v hovoru:

„Víte, pane Francisco, ten obchod a dům jsem zdědil po předcích a byla to má veliká chlouba. Nyní jsem o všechno přišel.“

„A co budete dělat?“ zeptal se váhavě Francisco.

„Nemám mnoho na vybranou. Již delší dobu pomáhám nepřátelům regenta Hidejošiho a sloužím pánům Hódžó. Proto nyní co nejrychleji odjedu na Odawaru. A možná… možná že po porážce Hidejošiho se opět vrátím do Kjóta.“

Taišija náhle přerušil své úvahy a ukázal Franciskovi na nedaleký dům: „Jsme na místě. To je hostinec pana Minamiwy.“

Osuga s Tokuičim – v podobných převlecích za mnichy komusó – přišli do hostince pana Minamiwy krátce po Taišijovi s Franciskem. Pán domu se na nic nevyptával a zavedl je všechny do jedné malé místnosti v zadní části hostince.

Tam se ihned ujala slova Osuga:

„Díky všemocnému Buddhovi jsme uniklí nástrahám nepřátel a ve zdraví se zde sešli. Nyní nás čekají tyto úkoly: panu Taišijovi jsem zajistila koně, aby se mohl hned zítra vydat na Odawaru. Já sama se zde ještě skryji až do odchodu vojsk Hidejošiho a pak rychle vyrazím na Odawaru. A pokud se týká vás, pane,“ obrátila se na Franciska, „zde v hostinci pána Minamiwy vám žádné nebezpečí nehrozí. Bude ale asi přesto nejlépe, když se co nejdříve vrátíte zpátky do Ómury. Mohu vám prozradit, že i můj bratr Tokuiči odchází na Kjúšú a jistě vás později ve vašem ómurském domě navštíví. Jestli vám to ovšem nebude proti mysli.“

„Ne, v žádném případě,“ pospíšil si s odpovědí Francisco. „Rád jej kdykoli uvidím. A totéž platí i pro vás a pro pana Taišiju.“

Osuga se lehce usmála, všem se uklonila a rychle odešla.

15. PŘED BITVOU

Takovou slávu a úchvatnou podívanou jako prvního dne třetího měsíce osmnáctého roku éry Tenšó snad Kjótó ještě nikdy předtím nevidělo. Na rozsáhlém prostranství před císařským palácem se shromáždilo asi třicet tisíc vojáků – od řadových samurajů přes velitele všech stupňů až po nejvyšší generály. Pod paprsky ostrého jarního slunce se nad jejich hlavami vlnilo moře pestrobarevných praporců a zástav.

S největším nadšením a výkřiky „Sláva“ a „Ať žije velký vojevůdce!“ přivítali shromáždění příjezd císařského regenta Hidejošiho. Když pak Hidejoši zvolal mocným hlasem ke shromážděným vojákům: „Nuže, vzhůru na Odawaru!“, odpověděl mu dlouho neutuchající bojový pokřik všech přítomných. Hidejoši působil toho dně opravdu majestátně a důstojně. Jel na svém oblíbeném hnědákovi s postrojí bohatě zdobenou zlatem a stříbrem. Jeho bojové odění joroi z tenké kůže, pošité kovovými pláty, bylo celé rudě zbarvené. Po boku měl dlouhý meč tači, zhotovený ze zlata, a v ruce držel červeně nalakovaný luk.

„To je krása!“, „Až z toho oči přecházejí!“ – takové a podobné výkřiky bylo možné zaslechnout z úst nejednoho z tisíců přihlížejících obyvatel hlavního města. Byli zde příslušníci všech společenských vrstev: samurajové, kteří se pro svůj věk nebo z jiných důvodů nemohli sami zúčastnit tažení, bohatí obchodníci v krásných kimonech, ale i žebráci oblečení v potrhaných hadrech. Mimořádnou podívanou si přirozeně nenechali ujít ani cizinci, kteří byli v té době v Kjótu.

K císařskému paláci se toho dne vydal i Hisao. Byl oblečen jako každý jiný samuraj, se dvěma meči po boku. Na pravé tváři byla patrná dosud ne zcela zahojená rána, kterou mu způsobil výstřel z Franciskovy pistole při bitce v zahradě u Taišijova domu. Zranění však tehdy nebylo smrtelné. Skřet mu je ošetřil a podal mu zároveň silný povzbuzující lék, který jej natolik vzpružil, že byl schopen dovléct se sám do Hidejošiho paláce. Regenta zpráva o nezdařeném pokusu chytit Tokuičiho a Osugu na nejvyšší míru rozběsnila. Nejdříve chtěl nechat Júsakua i Hisaa popravit. Po několika dnech ale rozhodl, aby se Skřet ihned vydal do Ómury plnit úkoly, které mu uložil, a Hisaovi přikázal vypátrat a přivést Tokuičiho a Osugu, nebo alespoň jednoho z nich. Jestli se mu to nepovede, bude musit sám spáchat sebevraždu.

Hisao od té doby usilovně dnem i nocí pátral po stopách, které by jej mohly přivést k některému z obou nepřátelských nindžů. Věděl, že už mohli opustit Kjótó, ale na druhé straně doufal, že snad právě slavnostní loučení Hidejošiho vojsk s hlavním městem může být příležitostí k tomu, aby je našel.

„To je krása, to je krása,“ vyrušil jej náhle z úvah jakýsi žebrák. Měl špinavý, nezdravě šedý obličej a oblečený byl v potrhaných cárech kimona, jehož původní barvu a vzor by teď již nikdo nemohl odhadnout. Byl silně shrbený a opíral se o dlouhou, trochu pokřivenou hůl.

„Jsem už starý člověk, ale něco takového jsem ještě neviděl,“ pokračoval stařec. „Ta síla. Ta úžasná síla. Proti té nemohou mít nepřátelé našeho regenta nejmenší naději. Ale co vy, vzácný pane? Proč se také vy nezúčastníte tažení? Snad ne kvůli té rance na tváři?“

Hisao nevraživě pohlédl na dotěrného starce, ale nic neřekl. Za normálních okolností by podobné obtěžování žádný samuraj nestrpěl a nikdo by se nemohl divit, kdyby žebráka hned na místě tvrdě ztrestal mečem. Nyní však něco podobného nepřicházelo v úvahu.

Mezitím na vyvýšené místo před palácem vyšel císař Gojórei. Hidejoši dojel na koni až téměř k němu. Tam sestoupil a s výrazem hluboké úcty kráčel směrem k císaři. Pak zvučným hlasem prohlásil:

„Regent Vašeho císařského Veličenstva Tojotomi z rodu Hidejoši odchází, aby rozdrtil a přivedl k poslušnosti zrádce a povstalce v oblasti Kantó.“

Císař mu na ta slova pouze vlídně pokynul. Hidejoši se otočil, šel zpět, vsedl na koně a zvolal: „Nuže vpřed, kupředu!“ Po těch slovech se celá armáda dala do pohybu.

Hisao setrval na místě až do té doby, než odešli poslední vojáci regentovy armády. Pak se pomalu vydal jednou z bočních ulic. Ve středu města bylo stále velmi rušno a Hisao úmyslně zamířil do klidnějších míst, aby si promyslil, co bude dělat. Naděje na dopadení Osugy nebo Tokuičiho se stále zmenšovaly.

„Přeji hodně zdraví. Tak co, nepodařilo se vám přemoci strach a jít bojovat v řadách vojska našeho regenta?“ zaslechl náhle za sebou posměšný hlas. Byl to týž žebrák, který jej obtěžoval u císařského paláce.

Tentokrát ti to neprojde, pomyslil si Hisao vztekle. Rychle se otočil a sáhl po meči. Žebrák však byl mrštnější. Prudce se rozmáchl velikým obloukem svou holí a na jejím konci v té chvíli vyletěla krátká dýka. Cvičeným pohybem vedl hůl tak, že dýka zasáhla přímo Hisaovu hruď. Žebrák pak svou zbraň z rány opět vytáhl. Zásah byl dokonalý. Hisao nestačil ani vzdechnout a svezl se na zem. Jeho světlé kimono se začalo krví barvit do ruda…

Osuga převlečená za žebráka se u mrtvého Hisaa dlouho nezdržovala. Rozhlédla se kvapně kolem sebe, a když se přesvědčila, že ji nikdo neviděl, skryla opět dýku v holi a odbelhala se pomalu pryč. Mohla se nyní s uspokojením vydat na zpáteční cestu…

Na Odawaru se Osuga vrátila z hlavního města pátého dne třetího měsíce. Neprodleně podala starému pánovi Udžimasovi Hódžóovi zprávy o tom, jak probíhal odchod Hidejošiho vojsk z Kjóta. Řekla mu, že je třeba počítat s jejich příchodem do oblasti kolem Odawary za čtyři až pět dekád, nejpozději do dvou měsíců.

Na Odawaře bylo v té době shromážděno více než padesát tisíc mužů. Následujícího dne před ně předstoupil starý pán a řekl jim:

„Vojáci! Právě jsem se dozvěděl, že zlotřilý opičák Hidejoši vyrazil před několika dny se svým vojskem směrem k našemu území. My se ho však v žádném případě bát nemusíme. Máme zde uvnitř hradeb zásoby jídla, které by vydržely dva roky a možná ještě déle. Opevnění Odawary je tak mocné, že ani desetkrát větší armádě, než jakou má Hidejoši, by se nemohlo podařit dobýt náš hrad. Jestli si proto naši nepřátelé myslí, že nás zničí obklíčením, jsou na velikém omylu. Sami nebudou mít dostatek potravy a nejdéle po několika měsících se opět stáhnou, odkud přišli. Naším cílem není dobývat cizí území, a proto je ani po ústupu z obležení nebudeme pronásledovat. Ale na druhé straně se nikdy nevzdáme země, kterou jsme získali jako dědictví po předcích. Jsem si vědom, že život uvnitř obleženého hradu s sebou přinese různé nesnáze. Snažte se je však překonat s vědomím, že poté, co Hidejoši odejde, budete moci žít stejně jako předtím. Není třeba, abyste se omezovali v jídle i v zábavách. Naše zásoby jsou veliké a pro vaše rozptýlení jsou zde s námi četní hudebníci a tanečníci. Nevěnujte se však jen prázdným pitkám, ale mějte vždy na paměti zásady samurajské cti a střežte se přílišného lpění na věcech pomíjivých. Prozatím, než sem dorazí Hidejošiho armáda, pokračujte v rozšiřování opevnění podle příkazů svých velitelů. Počítejte také s tím, že se sem stáhnou posádky z dalších strážních hradů kolem Odawary, protože náš plán počítá s tím, že je nebudeme za každou cenu bránit. Naší hlavní a jedinou pevností je Odawara, a tu nikdo dobýt nemůže. A až nepřítel odtáhne, vrátí se všichni zpět na své vlastní hrady. Obležení může trvat dlouho, ale konečné vítězství bude naše!“

Udžimasa Hódžó domluvil a odpovědí mu byl nadšený jásot. Rozsáhlé prostranství před hlavní hradní budovou bylo zaplněno do posledního místa. Pohled na shromážděné samuraje naplňoval starého, pána pýchou a hrdostí. Ne, rozhodl jsem správně, pomyslil si, nikde nemůže být taková síla, která by dokázala pokořit náš hrad.

Poté, co shromáždění skončilo, zavolal k sobě starý pán jednoho ze svých nejoblíbenějších vojevůdců Norihideho Macudu, který byl velitelem obrany strážního hradu Mijagino v nedalekém horském pásu Hakone a nyní byl na Odawaře jen na krátké návštěvě. Řekl mu:

„Jsem opravdu stále více přesvědčen, že způsob obrany, který jsme zvolili, je ten nejlepší. Je rozhodně lepší opevnit se zde, než se pustit do otevřeného boje v horách, kde by byl výsledek zcela nejistý. Řiďte se proto každopádně naším původním záměrem. Jestliže uvidíte, že přesila Hidejošiho vojsk je veliká, neváhejte a ustupte s celou posádkou sem na Odawaru.“

Macuda se s úsměvem uklonil a odpověděl:

„Velmi mne těší vaše důvěra a uznání, vzácný pane. Sám víte nejlépe, že se už nejednou ukázalo, že horský pás Hakone je pro Odawaru tou nejlepší ochranou. Ale i kdyby vojsko tyto hory překročilo, není možné zajistit po cestě vedoucí neprostupnou krajinou zásobování. A pro tak početné vojsko je zapotřebí pěkného množství jídla!“

„Starost mi však dělá ještě jedna věc,“ dodal Udžimasa. „Mám obavy, aby Hidejoši pro zásobování i pro přesun části vojska nevyužil také lodí.“

„Myslím, že ani to vás nemusí znepokojovat, vzácný pane. Mám plnou důvěru k našim strážním lodím, které dokáží bezpečně ovládat celé pobřeží provincií Sajami a Izu. Navíc jsem zde před několika dny hovořil s kupci, cestujícími z Kjóta do severních provincií. Ti mi řekli, že Hidejoši se opravdu chystal poslat koně a potravinové zásoby také po moři. Námořníci mu ale odmítli s takovými loďmi plout a k poslušnosti je nepřinutila ani hrozba největších trestů. Námořníci totiž po staletí věří, že mořský bůh Rjúgú nenávidí koně a že potopí a zničí každou loď, která nejenom přímo koně převáží, ale veze i cokoli jiného, co má s koňmi nějakou souvislost. Někteří z nich se proto na moři bojí o koních třeba i jen hovořit. Takže – jak vidět vzácný pane,“ zakončil Macuda, „i sám mořský bůh Rjúgú je nám, jak se zdá, nakloněn.“

Starý pán během Macudovy řeči pouze zamyšleně pokyvoval hlavou. Bylo vidět, že jej dopolední shromážděni značně unavilo. Když Macuda domluvil, pouze kývl rukou a řekl:

„Dobrá. Snad je to opravdu všechno tak, jak říkáte. Ale nyní si budu musit odpočinout.“

Macuda se po těch slovech uklonil a šel se přichystat k návratu na hrad Mijagino.

16. HOSTINA V OMUŘE

Na osmnáctý den třetího měsíce sice žádný svátek nepřipadal, ale v sídle rodu Ómura v městě stejného jména na ostrově Kjúšú se toho dne přesto konala slavnostní hostina. Ve velkém sále byl postaven dlouhý stůl pro více než dvacet osob. Kromě několika pozvaných Japonců se u něj sešlo i pět Portugalců – dva jezuitští kněží a tři obchodníci. Jedním z nich byl Francisco Lopez, který do Ómury dorazil předchozího dne po dlouhé a strastiplné cestě z hlavního města. Všichni se dopoledne zúčastnili bohoslužeb v blízkém katolickém chrámu. Podle evropského kalendáře byl totiž den 22. dubna, na který toho roku připadala velikonoční neděle.

Čestné místo zaujal u tabule spolu s Jošiakim Omurou Ludvík Froez, portugalský jezuita, který žil v Japonsku již dvacet sedm let. Tento více než padesátiletý muž byl menší, trochu shrbené postavy, ale jeho vystupování bylo velmi smělé a rozhodné. Plných dvanáct let strávil Froez v Kjótu, ale nyní již od čtvrtého roku éry Tenšó žil v městě Usuki na ostrově Kjúšú. Patřil k velmi úspěšným misionářům a za dobu svého působení v Japonsku získal pro katolickou církev několik tisíc lidí. Jeho účast na oslavě velikonočních svátků v Ómuře proto pokládali tamější křesťané za velké vyznamenání.

Když se Froez ujistil, že účastníci hostiny jsou již na svých místech, povstal a začal hovořit:

„Drazí bratři. Přicházíme právě z chrámu, kde jsme společně oslavili slavnost zmrtvýchvstání našeho Pána, Ježíše Krista. Ještě dříve, než zasedneme ke slavnostní hostině, rád bych poděkoval bratru Sanchezovi, pánu Jošiakimu z rodu Ómura. Všichni dosud želíme skonu jeho vzácného otce, bratra Bartoloměje i pána Sumitady Ómury, který odešel na věčnost právě před třemi roky. Bratr Bartoloměj byl jedním z pilířů pravé víry v Japonsku, a proto jeho odchod byl pro nás těžkou ránou. Tím spíše, že k němu došlo právě v době, kdy se regent Jeho Veličenstva japonského císaře obrátil proti nám. Věříme, že v blízké budoucnosti opět své smýšlení změní. Přesto však i nyní za ztížených podmínek pokračujeme v nastoupené cestě, jejímž cílem je přinést světlo pravého poznání a spásy všem obyvatelům japonských ostrovů.“

Froez se zde trochu odmlčel a přelétl očima shromážděné, aby se přesvědčil, jaký účinek má jeho řeč na posluchače. Starý zkušený jezuita se za dlouhá léta zdejšího pobytu naučil velmi dobře japonsky. Hovořil sice dosti pomalu a občas se vyjadřoval poněkud neohrabaně, a někdy i s menšími chybami, ale při kázáních dokázal často zcela zaujmout nevzdělané Japonce. Když také nyní viděl, že mu všichni pozorně naslouchají, spokojeně pokýval hlavou a v další části řeči přímo oslovil Jošiakiho Ómuru:

„V této obtížné době musím proto znovu poděkovat bratru Sanchezovi, který přes své mládí vykonal již od smrti svého otce mnoho pro náš řád i pro šíření pravé víry mezi lidem této země. Budu pro něj ve svých modlitbách prosit o požehnání.“

Poté, co si Froez sedl, povstal ještě Ómura. Řekl pouze:

„Děkuji Jeho Důstojnosti. Ludvíku Froezovi za, jeho milá a hřejivá slova. Nyní si vás dovoluji pozvat ke skromnému pohoštění a přeji vám všem dobrou chuť.“ Ómura pokynul služebníkům, že mohou nosit na stůl. Nejdříve se před každým z hostů objevila rýže a dále miska se sašimi, krásně upravenými nakrájenými syrovými rybami, a také obvyklá polévka s příměsí čerstvých bambusových výhonků a další jarní zeleniny, která již v této roční době byla na Kjúšú k dostání.

Následovalo menší překvapení. Sluhové dali každému na misku vařený rozkrojený brambor. Protože někteří z Japonců se na tento pokrm dívali zcela bezradně, hostitel Ómura znovu vstal a řekl na vysvětlenou:

„Dovoluji si vám nyní předložit na ochutnání batato – brambory, které jsou vypěstované na mém vlastním poli. Batato jsou velmi oblíbené v kuchyni našich hostů. V jejich zemi naopak neznají rýži, ale jedí právě především tyto batato. Říkám to snad správně, Vaše Důstojnosti?“

„Ano, je to tak. Ovšem batato nejsou doma ani u nás. Pocházejí z další velmi vzdálené země – Ameriky – a my jsme je poznali také poměrně velmi nedávno. Velice nám ale zachutnaly a myslím, že i u vás brzy nahradí rýži.“

Froez domluvil a vložil si hůlkami do úst kousek brambory. Pak se znovu otočil k Ómurovi a řekl:

„Opravdu velmi dobré batato. Je vidět, že se vaši rolníci výborně učí pěstovat nové plodiny.“

Ómura jen mlčky přikývl, ale bylo vidět, že jej chvála těší. Také většina Japonců se pak dala postupně do jídla. Netvářili se sice nijak nadšeně, ale snažili se vypadat, že jim chutná. Pouze jeden z nich – známý ómurský obchodník s rýží Čóroku Kamatari – se na misku s předloženým jídlem ani nepodíval a odsunul ji hned stranou.

„A jako další neobvyklou lahůdku můžete ochutnat drobné kousky masa hovězího dobytčete obalované a opékané v těstíčku z mouky,“ uvedl poté Ómura další část hostiny. „Také toto jídlo je velmi oblíbené v Portugalsku, kde mu říkají tempura. Pokud ovšem někdo z vás má proti masu výhrady, nikoho do jídla přirozeně nenutím.“

„Jestliže prominete, vzácný pane, tak já si opravdu to potěšení ušetřím,“ ozval se neprodleně Kamatari. „Dosud mne nikdo nepřesvědčil, že zásady Buddhova učení, jimiž se řídím, jsou nesprávné!“

„Ale samozřejmě. Jak jsem řekl, pane Kamatari, nikdo vás nenutí,“ řekl trochu v rozpacích Ómura. Neměl však čas dále tuto otázku rozvádět. Ve dveřích sálu se objevil sluha, přešel k Ómurovi a oznámil mu:

„Na vaše pozvání se dostavil pan Tokuiči z rodu Šimoda. Mohu jej uvést dál, vzácný pane?“

„Ano, zajisté, ať vejde,“ odpověděl Ómura, a pak se obrátil k ostatním: „Přijměte prosím mezi sebe mladého pána Tokuičiho Šimodu, který je již několik dnů mým hostem. Vyřizoval pro mne nyní důležité poslání v Kagošimě a z této namáhavé cesty se vrátil dnes před polednem. Jistě si proto zaslouží vydatné občerstvení. Jinak pochází z východních provincií a přinesl velmi zajímavé zprávy o boji, ke kterému se tam připravuje císařský regent Hidejoši.“

Mezitím se však již Tokuiči objevil ve dveřích. Uctivě pozdravil Ómuru a ostatní přítomné a sluha mu mezitím připravil místo u stolu, hned vedle Franciska.

„Dobrý den, milý pane Francisco. Vidím, že jste již také v pořádku dorazil na Kjúšú. Doufám, že všechno proběhlo bez nesnází,“ obrátil se Tokuiči k portugalskému mladíkovi, sotva dosedl.

„Ano, byla to namáhavá cesta, ale dalo se to přečkat. Jsem také rád, že vás zase vidím,“ stačil mu ještě Francisco odpovědět, ale v té chvíli Tokuičiho oslovil hostitel:

„Tak co, milý příteli, mohu vám nabídnout pochoutku portugalské kuchyně, anebo máte nějaké výhrady k požívání masa?“

„Děkuji vám mnohokrát za vzácnou nabídku. Maso jsem sice zatím mnohokrát nejedl, ale velmi rád vaše jídlo ochutnám,“ odpověděl Tokuiči.

„To je správná řeč. Uvidíte, že nebudete litovat,“ řekl rozradostněně Ómura.

Tempura všem viditelně zachutnala. Ti z Japonců, kteří toto jídlo okusili poprvé, neskrývali své nadšení a také Froez se nezdržel, aby Tošiakimu nepochválil dovednost, s jakou zvládl taje pro něj cizí kuchyně:

„Musím říct, že jsem jedl tempuru na hostinách již u mnoha pánů tady na Kjúšú, ale u vás mi chutná, jako bych byl doma v Portugalsku.“

Také Tokuiči tempuru pochválil, a pak ještě polohlasem řekl Franciskovi:

„Jestli jíte pořád takováto jídla, tak se ani moc nedivím, že vy, cizinci, máte proti nám tak vysoké postavy a jste tak dobří bojovníci.“

Pouze Kamatari mlčky seděl, díval se upřeně před sebe a popíjel svůj čaj.

Jako další chody následovala dvě domácí japonská jídla: losos pečený na dřevěném uhlí a tófu, oblíbená pochoutka z fazolových bobů. Tentokrát se přece jen i Kamatari dostal do lepší nálady. Nakonec se nezdržel, aby neřekl:

„Vidím, že i u vás, vzácný pane Ómuro, lze dostat na oběd jídla vynikající chuti. Jsem přesvědčen, že spíš cizinci by se měli učit připravovat pokrmy od nás, a ne naopak.“

Ómura tuto poslední poznámku přešel mlčením a odpověděl pouze:

„Velmi mne těšilo, pane Kamatari, že vám u mne chutnalo.“

Sluhové začali připravovat stůl pro další chod, když došlo k neočekávané příhodě. Před jedním místem, které bylo prázdné, zůstaly ležet misky s tempurou, lososem i tófu, aniž by se jich kdo dotkl. Když si toho všiml i Ómura, zeptal se sluhy:

„Počkej, to je podivné. Kdo vlastně seděl na tomto místě?“

„Takový ten tichý starý shrbený muž, vzácný pane. Byl zde poprvé a nepamatuji si bohužel jeho jméno.“

„Aha, to byl přece starý Jonehačiró. Viděl jsem, jak odchází, a myslil jsem si, že si asi potřebuje ulevit. Ostatně,“ obrátil se Ómura k Tokuičimu, „bylo to těsně před tím, než jste vstoupil do místnosti vy. Nejspíš jste ho musel potkat.“

„Ne, ne, já jsem nikoho nepotkal,“ řekl Tokuiči. „Ale říkáte Jonehačiró a starý shrbený člověk. Možná že bych někoho takového mohl znát. Neznáte náhodou jeho rodové jméno, vzácný pane?“

„Bohužel si nemohu vzpomenout. Ale pochází z málo významné samurajské rodiny někde kolem Kjóta, a tak byste ho mohl opravdu znát. Pobýval zde často ještě v době, kdy žil můj otec, a poskytl mu velmi užitečné služby v době, kdy táhl Hidejoši před čtyřmi roky proti pánům na Kjúšú. Ovšem víte sám, jak to tehdy všechno dopadlo…“ Ómura se znovu na chvíli zamyslil, a pak pokračoval: „Ne, ne, na to rodové jméno si nevzpomenu. Je těžce postižený po řadě různých chorob, které prodělal. Na druhé straně je však na své stáří velmi čiperný a plný energie. V Ómuře je nyní už asi tři týdny, ale předtím jsem ho již dobré tři roky neviděl. Nyní se začal horlivě zajímat o křesťanství a rád by se nechal v blízké době pokřtít. Velmi mne prosil, abych ho dnes seznámil s Jeho Důstojností panem Froezem. Nedovedu si proto vysvětlit, kam se mohl ztratit. Možná že se mu udělalo nevolno.“

„Jestli dovolíte, vzácný pane, podívám se za ním do předsálí,“ řekl Tokuiči. „Mám takový pocit, že jej rozhodně znám, a potřeboval bych s ním mluvit.“ Pak se obrátil k Franciskovi: „Pojďte prosím se mnou, a kdyby se něco přihodilo, použijte svou pistoli. Myslím, že vím, kdo se skrývá pod jménem Jonehačiró.“

Tokuiči vyšel opatrně z jídelny, zatímco Francisco zůstal stát hned vedle stěny u dveří. V té chvíli zahlédl Tokuiči tmavý stín v trámoví u stropu.

„Pozor, je tam nahoře!“ křikl rychle na Franciska. Ten tím směrem bez jakéhokoli zaváhání vystřelil.

Stalo se to, v co by uvěřil jen málokdo. Střela vypálená zcela bez míření zasáhla muže u stropu velmi bolestivě přímo do lýtka. Ten přitom klopýtl a svezl se po jednom z trámů dolů přímo před ohromeného Tokuičiho, který přirozeně svou šanci nepropásl. Bleskově se na něj vrhl a pevně jej chytil.

„To je ale setkání, co říkáš, Skřete z Odani? Tak sis to asi nepředstavoval, že?“ řekl Tokuiči.

Mezitím již ze sálu vyšel Ómura a ostatní hosté. Tokuiči si od sluhy vyžádal silné lano a Júsakua pevně spoutal. Teprve potom se znovu obrátil k Ómurovi:

„Račte prominout, vzácný pane, tu nepříjemnost. Ale znám toho člověka již dlouho. Je to nindža ve službách Hidejošiho a je velmi nebezpečný. Kdyby nebyl tak starý, jistě bychom ho tak snadno nedopadli. Není to také žádný Jonehačiró, ale Júsaku Mičizuka, který původně byl ve službách rodu Asai v Odani a později jej pro sebe získal Hidejoši. Pro svůj vzhled si vysloužil přezdívku Skřet z Odani nebo také jen Skřet. Nedávno zavraždil na Inujamě poblíž Gifu hradního pána i s jeho ženou. Hidejoši si jej velmi cení, a tak jeho návštěva zde jistě není náhodná. Ručím za to, že ho sem poslal, aby sledoval vás a vaše styky s cizinci a posílal mu o tom zprávy. Ostatně úlohu špeha jistě plnil i tehdy před třemi roky v době Hidejošiho tažení na Kjúšú. Všechno mu zřejmě vycházelo až do té chvíle, než jsem se zde objevil já. Nejspíš nepočítal s možností, že by jej zde mohl někdo odhalit.“

Již během Tokuičiho řeči Ómurova tvář celá zbrunátněla. Sotva mladík domluvil, plný zlostí vyštěkl na sluhy:

„Okamžitě toho člověka odneste do vězení. Dva strážní jej budou nepřetržitě hlídat až do potupné popravy, kterou bude třeba provést bez dlouhých průtahů. Rozhodně někomu takovému nemohu přiznat právo na dobrovolný odchod z tohoto světa.“ Ómura se odmlčel a pak napůl pro sebe dodal: „Jak jsem jen mohl být tak důvěřivý. Bylo mi na něm sice ledacos podezřelé, ale pořád jsem si říkal, že pomáhal dříve mému otci… Zatímco ve skutečnosti podvedl i jej…“

„Je mi opravdu velmi líto, že vás ještě vyrušuji,“ vpadl trochu nešetrně do jeho monologu Froez, „ale myslím, že tu popravu by bylo možná vhodné ještě aspoň o chvíli odložit. Nechci se nijak přimlouvat o milost pro tohoto ničemníka, který nepochybně napáchal mnoho zla. Kdybyste ale ráčil být tak laskav a daroval nám ho, naši lidé už vědí, jak na to, aby se od takovýchto lidí dověděli, co potřebují. A on by nám o Hidejošim jistě mohl říci mnoho zajímavého. Navíc – kdo ví – mohli bychom ho možná i jinak využít při případných jednáních s císařským regentem. Odvezli bychom jej do našeho opevněného vězení v přístavu Hirado. Je to bezpečné vězení. Nemusíte se proto obávat, že by odtamtud mohl uprchnout. Za to vám ručím svou hlavou.“

„Vaše přání je trochu neobvyklé,“ řekl Ómura po jistém váhání. „Pokusím se vám ale vyhovět. Věřím, že učiníte všechno pro to, aby ten člověk neuprchl. Jinak bych byl rád, kdybyste ukončili jeho život ihned poté, až se dozvíte, co potřebujete. Podceňujete Hidejošiho, jestli si myslíte, že byste mohli svého vězně využít v jednáních s ním. Mějte přitom také na mysli, že sice podporuji vaše snahy, ale sám s ním v žádném případě nechci, ani nemohu vstoupit do otevřeného boje.“

Froez se po těch slovech Ómurovi uklonil a řekl:

„Vysoce oceňuji vaši laskavost. Přijímám vaši podmínku a dávám vám své slovo, že nejpozději deset dnů po příjezdu do Hirada bude onen člověk popraven. Nyní se vzdálím a zařídím vše potřebné, abychom zítra hned v časných ranních hodinách mohli vězně převézt do Hirada. Ještě jednou opakuji, že vše provedeme tak, aby vězeň neměl příležitost k útěku.“

Froez se pak Ómurovi znovu uklonil a kvapně zamířil k hlavnímu východu. Hostina v Ómuře byla u konce.

17. OBLEŽENÝ HRAD

Cesta Hidejošiho vojsk k Odawaře nebyla tak dlouhá a namáhavá, jak se původně Čekalo. Hlavní proud armády, postupující podél „Cesty k východnímu moři“ Tókaidó, dorazil dvacátého pátého dne třetího měsíce do Numazu. Toto město v provincii Suruga leželo přímo pod horským pásmem Hakone, tvořícím hranici mezi oblastí ve správě rodu Hódžó a územím, které se již podrobilo Hidejošimu. Od Odawary bylo vzdáleno již jen pouhých patnáct ri.

Vojsko se v Numazu dlouho nezdrželo. Hned druhý den ještě před svítáním se začal hlavní cestou valit vzhůru do hor mohutný proud pestře oděných pěších samurajů i početné oddíly jezdců na koních. Celková síla tohoto vojska byla asi sedmdesát tisíc mužů, tedy podstatně více, než bylo těch, kdo opouštěli na počátku měsíce hlavní město. Cestou se totiž k tažení proti Odawaře přidávali stále další a další vojáci ve službách rodů, jejichž pánové již slíbili poslušnost Hidejošimu.

Nejbližším vojenským cílem bylo dobýt průsmyk v horském pásu Hakone, kde měl Hódžó několik hradů. Prvním z nich byl mohutný Hrad uprostřed hor Jamanaka, obklopený trojitým systémem vysokých hradeb a uvnitř hradbami dělený na čtyři části – tak, aby nemohl při dobývání padnout celý najednou. K hradebnímu opevnění patřila i předsunutá pevnost Daizaki. V případě, že by tato pevnost i celý hrad byly plně obsazeny vojskem, byla by to jistě překážka, jejíž zdolání by bylo pro kohokoli mimořádně tvrdým oříškem. A podobných mohutných hradů zde v okolních hornatých lesích měl Hódžó ještě několik. Plán obrany však zněl: nesoustřeďovat se na bránění jednotlivých pevností, ale připravit stažení všech vojsk na Odawaru… Ale podle toho vypadal i průběh dalších událostí.

Otok na Hrad uprostřed hor byl zahájen dvacátého devátého dne třetího měsíce ráno. Nápor přesily vojsk Hidejošiho byl tak drtivý, že předsunutá pevnost Daizaki byla dobyta ještě před polednem. A téhož dne odpoledne se nepříteli podařilo proniknout i do vlastního hradu. Bylo dobojováno…

V boji zahynul velitel obrany hradu a asi šest set samurajů ve službách Hódžóa. Další z asi čtyř tisíc Hódžóových vojáků se rozprchli po okolních lesích. Hidejošiho vojáci na ně uspořádali honičku a mnoho jích ještě dostihli, jen malému počtu se zdařil ústup na Odawaru.

Hidejoši slavil v tažení proti Hódžóovi první velké vítězství. Týž den večer si k sobě pozval několik vojevůdců, kteří se v bitvě nejvíc vyznamenali. Vyslovil jim svou osobní pochvalu a požádal je, aby stejně statečně bojovali i nadále.

K dalším velkým bitvám však již nedošlo. Během jediného dne se vlastně celá obrana horského pásma Hakone rozpadla jako domeček z karet. Posádky okolních hradů se přesvědčily o neúčelností boje s přesilou Hidejošiho armády a začaly se stahovat na Odawaru. Také Norihide Macuda, velitel obrany hradu Mijagino, vydal neprodleně celé posádce příkaz k opuštění hradu a k odchodu na Odawaru.

Hidejošiho vojsko při dalším postupu nenarazilo prakticky na žádný odpor. Sedmého dne čtvrtého měsíce – v předvečer dne, kdy se slaví Buddhovy narozeniny – se císařskému regentovi konečně naskytl vytoužený pohled: v dálce před sebou uviděl obrysy majestátní Odawary, Jemu i nejbližším náčelníkům se zatajil dech. Mohutné, vysoké hradby, velkorysá architektura hlavní hradní budovy i výstavné domy v podhradí vyvolávaly ve všech poněkud skličující dojem. Bylo zřejmé, že i Hidejoši je tímto pohledem, ozářeným svitem zapadajícího slunce, trochu zaskočen. Celá Odawara působila nanejvýš nepřístupným dojmem. Ne, proniknout za tyto hradby nebude tak snadné jako na Hradě uprostřed hor, pomyslil si císařský regent.

Hluboké ticho přerušil až hlas jednoho z Hidejošiho osobních služebníků.

„Vaše Výsosti, račte prominout, že vyrušuji. Je zde jakýsi muž a přeje si s vámi nutně mluvit.“

„A kdo to je?“ utrhl se nevrle Hidejoši.

„Nechce prozradit své jméno. Přichází ale přímo z Odawary a má pro vás důležité zprávy – podle dřívějšího ujednání.“

„Ach tak Ihned mne k němu zaveď,“ odpověděl rozradostněně Hidejoši. Bylo vidět, že mu spadl ze srdce velký kámen.

Porážka a ústup z horského pásma Hakone neměla být pro posádku na Odawaře žádným překvapením. Přesto ale zprávy o průběhu bojů mnohé samuraje nanejvýš rozrušily. Zejména byl rozčilený jeden z mladších bratrů starého pána, Udžikuni Hódžó, který byl již v době sněmu rozhodně proti plánu soustředit celou obranu pouze na vlastní Odawaru.

Zastavoval všude známé i neznámé samuraje a vzrušeně gestikuloval: „To přece není možné. Vždyť jsme nepříteli jen pro smích!“

Druzí sice většinou sdíleli jeho názor, ale věděli, že teď je již pozdě cokoli měnit. Nejvíce Udžikuni vzkypěl, když zahlédl Macudu z Mijagina:

„A ty, ty jsi ten největší darebák. Prosadil jsi u starého pána svůj plán a zbaběle jsi prchl z hradu, který jsi měl bránit. Opičák se ti jistě bohatě odmění!“

Macuda jej však pouze změřil mrazivým pohledem a opovržlivě řekl: „Pro mne platí jen slova starého pána. A vy byste se měl naučit lepšímu sebeovládání. To by pro samuraje měla být samozřejmost.“

Na svátek Buddhových narozenin – osmý den čtvrtého měsíce – se starý pán Udžimasa Hódžó rozhodl uspořádat velkou slavnost čajového obřadu. Ať aspoň případní zvědové mohou Opičákovi sdělit, že si na Odawaře z jejich válečné výpravy nikdo nic nedělá.

Avšak události se začaly vyvíjet jinak, než si starý pán představoval. Již šestého dne čtvrtého měsíce mu pozorovatelé sdělili, že hlavní voj Hidejošiho armády se od západu blíží k Odawaře. Když je sedmého odpoledne bylo vidět i z hradních věží, pomyslil si starý pán: To jsem zvědav, jak uspořádají své ležení. Avšak čekalo jej opravdové překvapení. Již druhý den časně ráno jej pozorovatelé vyburcovali s neuvěřitelnou zprávou: na nedalekém pahorku Išigaki, odkud byl krásný pohled i za hradby Odawary, vyrostl během jediné noci velkolepý hrad. Nebylo pochyb o tom, že nemůže být postaven z kamene, ale že to jsou zřejmě jen papírové stěny tyčící se proti Odawaře. Celá stavba ale byla provedena tak dokonale, že vyvolala u obyvatel obleženého hradu odezvu, se kterou Hidejoši počítal: na všechny padl pocit stísněnosti a chmurných předtuch.

„Ten Hidejoši musí být opravdový kouzelník. Vojevůdce a válečník, jakému není v zemi rovno,“ tak si toho dopoledne potichu mezi sebou říkali vojáci na Odawaře a podobným pocitům se nemohli ubránit ani jejich náčelníci.

Starý pán vyslal neprodleně za hradby na tajný průzkum Osugu. Ta se vrátila z nebezpečné cesty až pozdě odpoledne. Zprávy, jež přinesla, však Udžimasu rozhodně nepotěšily:

„Hrad je opravdu jen napodobenina hradeb z bílého papíru. Je ale velmi dokonale provedená. Hidejoši si tento plán připravoval již delší dobu a vhodné místo pro stavbu mu prý doporučil nějaký člověk, který je teď s námi na hradě a má od Hidejošiho slíbenou velkou odměnu. Na stavbě pracovalo včera v noci několik tisíc vojáků a pomohli jim i lidé ze severního křídla armády, kteří už také dorazili k našemu hradu. Spolu s nimi se teď celkový počet vojska kolem Odawary bude blížit k dvěma stům tisícům.“ Osuga se odmlčela a zahleděla se soucitně na zdrceného starého pána.

Pak pokračovala: „Bohužel to ještě není všechno. Zahlédla jsem desítky lodí, které se blíží k břehům poblíž hradu. Jsou vyzbrojeny nejlepšími zbraněmi barbarů z jihu. Viděla jsem, jak střelbou z velikánských děl potopily několik našich hlídkujících křižníků.“

Starý pán nebyl schopen ani zvednout hlavu.

„Vždyť mi přece říkali, že Hidejošiho námořníci odmítají vyplout,“ namítl ještě chabě.

„Zaslechla jsem náhodou, jak si o tom dva vojáci povídali. Smáli se a říkali, že jejich pán vyzraje na každého. Nechal napsat uctivou žádost bohu moře Rjúgúovi, aby povolil průjezd jeho lodím, na nichž má koně a zásoby potravin. Dopis pak i s úředními pečetěmi svrhl do moře a Rjúgú prý jeho žádosti vyhověl.“

„To jsou opravdu velmi zlé zprávy,“ řekl starý pán po dlouhém mlčení.

Sotva Osuga odešla, zavolal si Udžimasa komorníka a přikázal mu: „Nech všude oznámit, že dnešní slavnost čajového obřadu se konat nebude.“

Dny plynuly jako voda, ale uvnitř obleženého hradu, ani v táboře dobyvatelů se toho mnoho nedělo. Obléhatelé nejevili žádnou snahu pokusit se, aby pronikli za vysoké hradby Odawary, a obležení v nejmenším nepociťovali nedostatek potravin, ani čehokoli jiného.

Skončil se čtvrtý měsíc, přešel pátý měsíc s dlouhými dešti a začala doba vrcholného léta. Vedra byla toho roku snad ještě horší než jindy. Vojáci uvnitř hradu i obléhatelé většinou přes den ve stínu spali, a teprve k večeru se probírali k životu. Zvlášť Hidejošiho ležení působilo po setmění spíš jako místo nějaké velké lidové slavnosti. Denně se tam konala nejrůznější divadelní představení a další zábavy. Nikdo si nemohl stěžovat, že by se nenajedl, a nechyběly ani bohaté příděly rýžového vína. Hidejoši si dokonce napsal do Kjóta, aby za ním přímo do ležení poslali jeho druhou manželku Jodogimi, a nyní se s touto dvacetiletou krasavicí rád projížděl na koních okolo svého ležení – tak, aby je mohli zahlédnout i vojáci z obleženého hradu.

Bylo to dvacátého prvního dne šestého měsíce. Starý pán se v doprovodu Osugy vpodvečer vydal na zvlášť upravenou pozorovatelnu v nejvyšší části hlavní hradní věže. Při cestě po příkrých dřevěných schodech se musil několikrát zastavit, aby se nadechl a utřel si velkým šátkem z tváře pot, který se z něj jen řinul.

„Je opravdu strašné horko,“ řekl své společnici, když oba vystoupili až nahoru.

„Máte pravdu, vzácný pane,“ odpověděla Osuga. „Ale do začátku podzimu to již není daleko a pak se jistě začne ochlazovat.“

„Taktak, začátek podzimu,“ řekl zamyšleně spíš pro sebe Udžimasa Hódžó, „uvidíme, jestli nám přinese něco dobrého.“

Pak se znovu obrátil k dívce: „Nuže, kde máš ten podivný barbarský přístroj? Jak jsi vlastně říkala, že se jmenuje?“

„Teleskopio, vzácný pane,“ odpověděla Osuga s úsměvem a podala Udžimasovi portugalský dalekohled. Na Odawaru jej před několika dny přivezli dva nindžové z klanu náčelníka Enošity, vracející se z průzkumné cesty v hlavním městě a jeho okolí. Tam se náhodně setkali s několika Portugalci, a ti jim darovali tento přístroj, který vzbudil na Odawaře opravdu mimořádný zájem.

„Je to opravdu jako kouzlo,“ řekl Udžimasa, když zamířil dalekohled na Hidejošiho ležení. „Nikdy bych dříve nevěřil, že je něco takového vůbec možné. Vždyť je to skoro, jako bych se stal ptákem a zaletěl se přímo podívat, co tam ten Opičák tropí. A navíc i já se svýma starýma očima si s tím připadám, jako kdybych najednou omládl a vrátil se mi dobrý zrak,“ pokračoval nadšeně.

Slunce se pomalu klonilo k obzoru, a zatímco Odawara dosud tonula ve sluneční záři, obrovský stín, který tento hrad vrhal, se začal rychle zvětšovat, až pokryl skoro celé Hidejošiho ležení. Udžimasa v té chvíli zpozorněl. Podle toho, jak mu to dříve Osuga vysvětlila, se snažil nastavit dalekohled tak, aby viděl co nejostřeji. Delší dobu se pak pokorně díval a Osuga viděla, že jej něco velmi rozrušilo. Sama však přirozeně neměla tušení, co se mohlo stát.

Starý pán si jen pro sebe tiše několikrát opakoval: „To snad není možné, to snad není možné.“ Pak mlčky dalekohled podal Osuze.

Když si upravila skla, aby dobře viděla, téměř se neubránila výkřiku překvapení. Pak tiše řekla Udžimasovi:

„Není pochyb. Spolu s Hidejošim se kolem tábora projíždí mladý Masamune z rodu Date. Došlo tedy opravdu k tomu, čeho jsme se tak báli. Nyní tedy bezpochyby Hidejoši od Dateho získal i celý sever hlavního ostrova Honšú. Chybí mu již jen oblast Kantó kolem Odawary a celé Japonsko bude definitivně jeho…“

Osuga se před několika dny při jedné ze svých průzkumných cest do Hidejošiho tábora dověděla, že již několik pánů, kteří dosud neuznávali regentovu svrchovanost, přišlo do jeho ležení, aby mu tam vzdali hold a vložili svůj osud do jeho rukou. Byly to však většinou jen méně důležité osoby. Hidejoši je všechny přijímal velmi blahosklonně, a až na malé výjimky jim ponechal vládu nad územím, které spravovali. Ale nyní i sám Date… To by opravdu byla velká rána. Ovšem, jestli se přesvědčil, že odpor proti Hidejošimu nemá naději na úspěch, pak se mu nelze tak divit…, pomyslila si Osuga.

„Zajdu v noci potají do ležení a zjistím, co se vlastně stalo,“ řekla Osuga po chvíli mlčení Udžimasovi.

„Ano, to bude nejlepší. Musíme se to za každou cenu dozvědět.“

Slunce mezitím zapadlo a rychle se stmívalo. Osuga se starým pánem zvolna sešla dolů do hlavních prostor hradní věže. Pak se vrátila do své komnaty a začala se připravovat na tajnou noční výpravu za hradby. Zakrátko ale přišel sluha a vyzval ji, aby šla ihned znovu za starým pánem.

Udžimasa nejdříve Osugu vybídl, aby se posadila proti němu, a pak jí řekl: „Není třeba, abys teď někam chodila. Čekal zde již na mne nindža Eizó, kterého asi také znáš. Přinesl zprávy až z Kjúšú. Včera v noci se proplížil do tábora Hidejošiho a dověděl se shodou okolností všechno o Dateho návštěvě. Je to opravdu tak, jak jsme se obávali. Date se dostavil k regentovi a složil do jeho rukou vládu nad celou severní částí hlavního ostrova Honšú, Eizó vyprávěl, že stál velmi blízko, když Hidejoši ukazoval z malého návrší mladému Datemu svou armádu a vykládal mu plán dobytí Odawary. Přitom na chvíli podal svůj meč Datemu do rukou a sám zůstal zcela neozbrojen. Na Dateho prý toto gesto tak zapůsobilo, že ihned uznal jeho naprostou svrchovanost a slíbil, že bude až do smrti jeho věrným služebníkem.“

Udžimasa se odmlčel a pohlédl na Osugu. Ta bez hnutí tiše seděla a bylo zřejmé, že ji tyto zprávy velmi zkrušily.

Starý pán pak dále pokračoval: „Eizó však přinesl i další, poněkud lepší novinky. Na Kjúšú se sešel s naším nindžou Tokuičim, na kterého se jistě také dobře pamatuješ. Přinesl od něj velmi podrobnou zprávu o situaci na Kjúšú. Tokuiči tam píše, že od místních japonských pánů včetně mladého Ómury nelze čekat, že by se nyní odvážili postavit proti Opičákovi. Avšak šiřitelé cizího náboženství prý Hidejošimu nevěří a jsou přesvědčeni, že se mu nepodaří získat vládu nad celým Japonskem. Tokuiči posílá překlad dopisu, který před několika dny posílal jeden významný cizinec,“ Udžimasa nahlédl do svitku papíru před sebou, „Della Matta, do své země. Cizinec tam sděluje svým pánům, že jejich činnost v Japonsku nyní ztěžuje jakýsi Hidejoši, ale že prý se zapletl do bojů, jež pro něj nemohou dobře skončit. Tokuiči je proto přesvědčen, že by nám cizinci mohli poskytnout jejich nové mocné zbraně a poslat nám je sem po moři. Rozhodl jsem se proto,“ Udžimasa se znovu pátravě zadíval na Osugu, „že tě nyní vyšlu se spěšným poselstvím na Kjúšú. Tam v Ómuře vyhledáš Tokuičiho a on ti už poradí, na koho se máš obrátit.“

Osuga se starému pánovi hluboce uklonila a řekla:

„Učiním, co si přejete. Věřím, že se muže ještě všechno obrátit a změnit k lepšímu.“ Pak se zvedla a chystala se odejít. Udžimasa však na ni ještě zavolal:

„Ještě než odejdeš, rád bych ti poděkoval za tvoje věrné služby. A jestli všechno nedopadne tak, jak bychom si přáli, sejdeme se opět v meido – říši mrtvých.“ Přestože přílišná přecitlivělost se pokládala vždy za věc pro samuraje zcela nevhodnou, objevily se na tváři Udžimasy dvě velké slzy…

18. NEBEZPEČNÝ UPRCHLÍK

„Tak tedy kampai – na zdraví,“ řekl Francisco Tokuičimu, když ten mu nalil do malého porcelánového kalíšku rýžové víno. „Už jsem si na ten váš způsob pití tak zvykl,“ poznamenal portugalský mladík, „že až se vrátím domů, bude se mi zdát divné, abych si sám nalil víno, a budu čekat, až mi někdo nalije.“

„Ale naše saké ti chutná, ne?“

„Ano, je opravdu dobré. I když na druhé; straně, portugalské víno je zas něco úplně jiného. Snad někdy získám od našich námořníků nějakou láhev, a pak je spolu ochutnáme.“

„To by mne zajímalo. Ale raději, jak jsem ti už říkal, bych se s tebou podíval do té země, odkud jsi přijel. Nemohu pořád uvěřit, že je svět opravdu tak velký. Vždycky jsem si myslil, že z Odawary sem na Kjúšú je obrovský kus cesty. Ale představit si, že do místa, kde žije tvá rodina, je to několik tisíc ri plavby po moři! Anebo že kromě vás – cizinců se zarudlými tvářemi a velkými dlouhými nosy – žijí na světě i lidé celí černí, s velkými placatými nosy. Rád bych aspoň něco z toho někdy uviděl.“

Od doby před třemi měsíci, kdy se Tokuiči nastěhoval do Franciskova pronajatého domu v Ómuře, vedli oba mladí lidé podobné hovory dosti často. Tokuiči byl Franciskovi vděčný za nabídnuté přístřeší a na oplátku jej pravidelně učil japonštinu a seznamoval jej se zvyky a myšlením Japonců. Franciskovi to velmi pomáhalo při rozšiřování obchodních styků a bylo zřejmé, že bude zanedlouho patřit k nejbohatším cizincům v tomto městě. Oba se postupně velmi sblížili a dalo se říci, že se stali důvěrnými přáteli.

„Ještě jsi mi stále, Francisco, nevysvětlil, kolik je vlastně na světě takových zemí jako Japonsko,“ pokračoval tentokrát v hovoru Tokuiči.

„Už jsem ti přeci říkal, že to není všechno tak jednoduché, jak si myslíš,“ odpověděl s lehkým úsměvem Francisco. „Japonsko je úplně výjimečné tím, že je ze všech stran obklopené mořem, a proto se s nikým nemusíte dohadovat o svých hranicích, ani se bát přímého útoku nepřátelských vojsk. U nás se s tím dá srovnat jen Anglické království, které je také ostrovní říší.“

„A co tvoje země? Je to jistě země ze všech nejmocnější, ne? A jakého teď máte císaře nebo krále?“

„Dobrá, když jinak nedáš. Mohu ti říct asi to, že nejdůležitější část světa se nazývá Evropa. Je v ní několik království, například Anglie, Francie nebo Nizozemí. Z nich nejmocnější loďstvo má ale již po staletí moje země, Portugalsko, a jejím největším soupeřem je Španělsko. Obě země si také již před lety rozdělily celou zeměkouli na dvě poloviny, aby mezi nimi nedocházelo ke stálým hádkám, kde smějí obchodovat a kde ne. Před deseti lety, v osmém roce éry Tenšó podle vašeho kalendáře, zemřel náš král Jindřich a Španělům se podařilo dosáhnout, že portugalský trůn získal jejich král Filip, kterého u nás všichni nenávidí. Obě země se tak spojily a Španělům nyní nic nebrání v tom, aby posílali své obchodníky i do zemí, jako je Japonsko, kam podle dřívější dohody směli jen Portugalci. Já jsem teď už nebyl doma sedm let, a tak sám dobře nevím, co se tam děje. Jsem ale přesvědčen, že Španěly z naší země zase vyženeme…“

„Nezlob se, Francisco,“ přebil jej Tokuiči, „ale viděl jsem i zde v Japonsku několik lidí, kterým říkáš Španělé. Zdálo se mi ale, že vypadají úplně stejně jako vy. Navíc máte všichni totéž náboženství. Tak proč byste se neměli dohodnout a spojit?“

„Říkal jsem ti, že se všechno nedá tak snadno vysvětlit,“ odpověděl Francisco. „My a Španělé jsme dva různé národy a i zvyky a řeč, kterou mluvíme, se liší. Ostatně – u vás Hidejoši a Hódžo mluví dokonce úplně stejným jazykem a přitom spolu vedou válku.“

Tokuiči jen mlčky kývl hlavou a nic dále nenamítal. Francisco pak pokračoval:

„Evropa a Japonsko ovšem není celý svět. Jenom z lodi jsem viděl Afriku, kde žijí černí lidé. A je to země tak obrovská, že jsme kolem jejích břehů pluli několik měsíců. A pak je třeba Indie, mocná turecká říše anebo Amerika s pohádkovými poklady zlata.“

„Je to všechno tak zajímavé… Ale nejvíc mi nejde do hlavy už to, že je svět koule, jak to učí vaši kněží. Rád bych aspoň něco uviděl na vlastní oči.“

„Co ty víš. Třeba se ti to podaří. Ale musil by ses asi obrátit hlavně na naše kněze. Kdybys přijal křest a přistoupil na naši víru, mohlo by se ti tvé přání splnit. Nedávno jsem slyšel, že do přístavu v Nagasaki zanedlouho připluje loď se čtyřmi mladými Japonci, kteří se vracejí po osmi letech z návštěvy u hlavy naší církve, Svatého otce v Římě. Jak jsem se doslechl, během cesty byli i ve Španělsku a snad i u nás v Portugalsku. Možná že příště bys na nějakou podobnou cestu mohl jet i ty.“

„To by se mi sice líbilo, ale cena, kterou bych musil zaplatit, je příliš vysoká.“

„Jak to myslíš?“

„Víš, několikrát jsem poslouchal kázání vašich kněží. Někteří se naučili dobře naši řeč. Snad opravdu chtějí pro naše lidi dobro. Ale na druhé straně se jejich jednání často neshoduje s tím, co říkají. Někdy se mi zdálo, že mnozí z nich jsou vlastně většími obchodníky než ty a ostatní cizinci, kteří se s tím nijak neskrýváte.“

„Ano, asi máš v něčem pravdu,“ odpověděl s vážnou tváří Francisco. „Já ale přesto věřím, že naše náboženství je správné. A že všechno úsilí kněží směřuje pouze k naplnění hesla, jež je zlatým písmem napsáno i na věži ómurského kostela: A-M-D-G, což znamená Za větší slávu boží.“

Tokuiči chvíli mlčel. Teprve po delší době řekl:

„Dobře. Ještě o tom všem budu přemýšlet. Ale teď mi řekni něco jiného, abychom stále nehovořili o tak vážných věcech. Rád bych věděl, jestli jsi byl doma zasnouben.“

„Nejsem moc rád, že mi to vůbec připomínáš. Můj otec mi vybral nevěstu již v době, kdy mi bylo čtrnáct let. Jmenovala se Luisa a byla o dva roky mladší než já. Znal jsem ji od dětství a byla velmi milá a hodná. Ale jestli to byla láska? Jak jsem ti už říkal dříve, odjel jsem proti vůli otce a v jediném dopise, který jsem od něj dostal za svého pobytu v Goa, napsal, že se již Luisa vdala…“

Francisco se zabral do svých úvah, a Tokuiči se proto ještě zeptal:

„A co japonské dívky? Ty se ti nelíbí?“

„Jsou velmi půvabné. Ale myslím, že o sňatek s cizinci příliš nestojí.“

Po chvíli pak dodal: „Například tvá sestra Osuga. Ta by se mi zrovna líbila. Ale ona jistě myslí na někoho úplně jiného.“

„Víš, Francisco,“ začal zvolna hovořit Tokuiči. „Musím se ti k něčemu přiznat. Osuga není moje sestra. Jsme sice samurajové, ale nejsme sourozenci. Sloužíme rodu Hódžó jako nindžové. Máme zvláštní úkoly, o kterých nesmím s nikým mluvit. Stejnými nindži, ale ve službách Hidejošiho, byli i ti dva muži, kteří mne s Osugou chtěli chytit v zahradě Taišijova domu v Kjótu. Jsme vázáni přísnými sliby a máme zakázáno myslit na lásku a manželství. Je to sice pravda, že Osuga mne asi má ráda, ale já nemohu její lásku opětovat.“

„Nemůžeš, nebo nechceš?“

„Možná že obojí,“ odpověděl trochu v rozpacích Tokuiči.

„A jinak jsi nikdy neměl nikoho rád?“

„Ano, když tak naléháš, musím ti říct, že pro jednu dívku jsem málem opustil svou životní cestu. Ale pak jsem pochopil, co je má povinnost. Navíc ona sama si našla někoho jiného. I když i teď na ni často vzpomínám a přemýšlím, jestli to tehdy opravdu všechno bylo tak, jak jsem si to vyložil.“ A Tokuiči začal vyprávět svůj příběh.

V místnosti potom zavládlo na delší dobu ticho. Teprve pak jako první povstal Francisco. Vesele řekl:

„Tak už dost s těmi řečmi. Myslím, že jsi mne ještě dnes nenaučil nic nového z tajů japonského písma.“

Tokuiči pak zvolna vstal a šel se s Franciskem posadit k nízkému psacímu stolku.

Osuga se zahleděla na výstavný jednopatrový dům přímo na mořském pobřeží. Tak tedy zde nyní žije Tokuiči. Mimoděk přidala do kroku. Konečně u cíle své cesty…

Cesta z Odawary na Kjúšú trvala Osuze plných patnáct dnů. Přestože si byla vědoma, že její záležitost spěchá, nebylo v lidských silách překonat tak obrovskou vzdálenost za kratší dobu. Cestou se nesetkala s žádnými vážnějšími překážkami. Jen zpočátku, když musila projít vojskem Hidejošiho, které obléhalo Odawaru, byla v jedné chvíli blízko vyzrazení. Štěstí ale tehdy stálo na její straně. Pak už byla cesta volná, protože většina samurajů z východní části hlavního ostrova Honšú se zúčastnila tažení proti Odawaře a nikde nebyly hlídky jako ještě před několika měsíci. Osuga ale i tak cestovala v převleku za potulného mnicha, a proto se nemusila ničeho příliš obávat. Odpočívala vždy jen krátkou dobu v noci někde v lese. Přestože byla na dlouhé cesty zvyklá, dorazila tentokrát na Kjúšú téměř u konce svých sil. Přijetí u ómurského pána, Jošiakiho Ómury, však bylo velmi chladné. Bylo nanejvýš patrné, že mladý samuraj nechce mít nic společného s lidmi ve styku s Hódžóem, jehož boj pokládal za ztracený. Pouze jí sdělil, kde najde Tokuičiho, a pak ihned odešel.

Prašná cesta k domu, kde žili Francisco a Tokuiči, vedla podél mořského pobřeží. Bylo již dávno po poledni. Blížil se střed doby opice, ale dosud bylo velké horko. Obloha byla zatažená a zdálo se, že večer začne pršet. To však nijak neulehčovalo pohyb v úmorném vlhkém vedru, kdy se téměř nedalo dýchat. Rychlou chůzi, jakou se pohybovala Osuga, si mohli dovolit jen zdatní a vycvičení lidé jako ona.

Osuga byla nyní převlečena do šatů mladého kupce a při setkání nemohl nikdo na první pohled poznat, že jde o ženu. Netrvalo to dlouho a ocitla se před vstupní branou domu Francisca Lopeze. Vešla do rozlehlé zahrady, ale to jí již vycházel vstříc jeden ze sluhů. Byl to japonský mladík, nepochybně také z Ómury, ale jako veškeré ostatní služebnictvo v tomto domě byl i on oblečen do šatů podle evropské módy.

„Co si prosím vzácný pán ráčí přát?“ otázal se sluha s upjatou zdvořilostí.

„Rád bych mluvil s panem Franciskem Lopezem.“

„Ach tak, jde o obchodní záležitost?“

„Ano, také. Ale znám jej z doby, kdy pobýval v Kjótu, a jsem jeho přítelem.“

Jakmile sluha uslyšel o Kjótu, jeho chování se ihned změnilo. Začal se zdvořile klanět a vybízel hosta:

„To je opravdu vzácná návštěva. Bohužel, můj pán právě odešel. Má ve městě nějaké obchodní jednání. Ale pojďte prosím dál. Musí se vrátit již velmi brzy.“

„A žije zde také jeho japonský přítel, pan Tokuiči Šimoda?“

„Ano, ten zde také bydlí,“ odpověděl sluha. „Doprovází, nyní pana Franciska a vrátí se nejspíš oba společně.“

Osuga si u vchodu do domu odložila střevíce a dál šla naboso, přestože ji sluha upozornil, že dům je zařízen podle portugalského způsobu a že se nemusí zouvat. A opravdu, když Osuga vešla do přijímacího pokoje v prvním patře, zůstala stát nanejvýš překvapená. Viděla sice v Kjótu u Taišiji i jinde několik místností zařízených částečně nábytkem, který navozoval atmosféru evropského prostředí, ale teprve nyní jí bylo zřejmé, že to všechno byly jen náhražky. Zde byl celý pokoj vybaven nábytkem z velké části dovezeným zámořskými loďmi a zbývající část byla dovedně zhotovena místními řemeslníky podle pokynů cizinců. Na podlaze sice byly rohože tatami, ale téměř celá plocha byla překryta obrovským vysokým kobercem s pestrým ornamentálním vzorem. Uprostřed stál vysoký obdélníkový stůl z těžkého dřeva, který byl sice zřejmě vyroben v Japonsku, ale přesto na Osugu působil velmi nezvykle a tísnivě. Podél stěn stály dvě vysoké dřevěné skříně nalakované tmavě hnědou barvou a dále stojací hodiny.

Sluha vybídl Osugu, aby se posadila na jednu ze šesti vysokých židlí. Ta váhavě uposlechla, a pak před ni sluha postavil konvici a nalil do šálku horký čaj. Osuga mlčky kývnutím poděkovala a sluha se tiše z pokoje vzdálil.

Osuga se napila a pak si znovu nalila další šálek. S uspokojením vychutnávala první chvíli odpočinku po tak dlouhé a namáhavé cestě. Náhle ji však vyrušily pěti silnými údery hodiny v rohu místnosti. Osuze to nedalo a šla si je blíž prohlédnout. To je opravdu nějaký podivný přístroj, pomyslila si. Říká se, že tyto hodiny jsou mnohem přesnější než naše. Ale proč bily právě pětkrát? Budu se na to musit zeptat Tokuičiho, až se vrátí. Ten to jistě bude vědět.

Okna místnosti směřovala na západ, a proto teď byla zalitá sluncem, jež se náhle prodralo mezi mraky. Osuga šla k oknu a dívala se na mořský záliv, kde plulo několik lodí. Postupně se dostávala do lepší nálady. Pak se jí podařilo trochu pootevřít okenici, aby do místnosti mohl svěží vzduch. Zadívala se také mimoděk dolů a strnula. Malý kousek pod okenním rámem byl velký hák a na něm jako podivný praporec vlál kus černé látky. Mohlo by to být samozřejmě cokoli, ale Osuga dobře věděla, že z této látky bývají šita kimona nindžů… Pak se pozorně podívala na okenní rám a její podezření ještě zesílilo. Na rámu byly patrné malé kousky hlíny a zrnka písku. To je opravdu podivné, pomyslila si. Kdyby se tudy do domu snažil vniknout nějaký nepřátelský nindža, mohl by zanechat přesně takovéto stopy. Aby tak hrozilo Tokuičimu nějaké nebezpečí…

Náhle zaslechla jakýsi podezřelý šramot. Prudce se otočila a – ve dveřích stál sluha a s úslužným úsměvem se ptal, zda ještě něco nepotřebuje.

„Ne, děkuji, čaj máte opravdu výborný,“ odpověděla mu Osuga. „Jen se chci trochu potěšit krásným výhledem na moře.“

„Ano, prosím, jak je libo. Jestli budete mít nějaké přání, neostýchejte se zavolat. Ale pan Francisco Lopez i pan Tokuiči by se již měli vrátit co nevidět.“

Sluha opět odešel a Osuga se pátravě zahleděla vzhůru. Nic podezřelého ale neuviděla. Strop byl jednoduchý a na skříních by se nikdo schovávat nemohl. Pak si ale všimla, že jeden díl boční stěny lze otevřít. Rychle tam šla a stěnu rozevřela. Přivítala ji tma malé místnosti bez oken a nakyslý pach nějakého ovoce či zeleniny. Pravděpodobně sklad, pomyslila si.

Udělala ještě asi tři kroky dovnitř, když náhle ucítila na krku ostré štípnutí, jako by ji uštkl had – anebo se jí tam zabodla nějaká dlouhá jehla. Zároveň se jí téměř okamžitě sevřelo hrdlo, takže ani nebyla schopná vykřiknout. Tak to je tedy konec, blesklo jí ještě hlavou. Pak se svezla na zem a obklopila ji černá prázdnota.

Netrvalo to však příliš dlouho a tma před jejíma očima se začala poněkud rozplývat. Bylo to však něco docela jiného, než jako když se ráno probouzela. Otevřela oči a jen jakoby v mlze a ve velké dálce zahlédla jakousi tvář. Teprve po delší době byla schopna rozeznat rysy obličeje. Jako nesmírně vzdálená vzpomínka jí přitom hlavou blesklo jméno: Tokuiči. Všechno jí ale připadalo tak cizí a vzdálené. Navíc cítila, že nemá sílu ani pohnout ústy – natož promluvit. Teprve po jisté době si uvědomila, že se nad ní kromě Tokuičiho sklání ještě nějaká jiná tvář a že oba spolu o něčem hovoří.

„Co myslíte, doktore, zachráníte ji?“ tázal se Tokuiči druhého muže, cizince.

„Bohužel, musím vás zarmoutit, příteli. Jed je příliš prudký a nemohu ani určit, jaký je to druh. Mohu udělat jen jedno – vypálím jí teď ránu rozžhaveným železem a dám jí napít lektvar povzbuzující srdeční činnost. Pokud se ještě vůbec probere, musíme v každém případě počítat s tím, že to bude jen na malou chvíli.“

Do místnosti mezitím vešel sluha a přinášel rozžhavenou železnou destičku. Těsně za ním vstoupil Francisco. Bylo vidět, že je celý zchvácený a sotva popadá dech. Podíval se letmo na Osugu, ležící na zemi, a pak řekl Tokuičimu:

„Je to jisté. Byl to ten člověk, kterému říkají Skřet. Zahlédl jsem jej, jak prchá po mořském pobřeží, jeho postavu si nelze s nikým splést. Na svůj věk dokáže běžet opravdu neuvěřitelně rychle. Dva z mých lidí ho pronásledují a doufám, že jim neuteče. Škoda že slunce již zapadá a bude brzy tma.“

Tokuiči mu neodpověděl. Upřeně se díval na Osugu. Ani poté, co jí lékař přiložil rozpálenou destičku, nedávala najevo, že by cítila nějakou bolest. Pak si ale všiml, že se pohled jejích očí rozjasňuje. Náhle se jí z úst vydral dlouhý sten.

„Rychle, přidržte jí hlavu a já se jí pokusím vpravit do úst lék,“ přikázal lékař. Vzal od sluhy misku a snažil se její obsah nalít Osuze do úst. Zpočátku jej Osuga nemohla spolknout, ale pak se jí to podařilo. Vzápětí se jí zkřivily koutky úst a ztěžka se rozkašlala. Chvíli to vypadalo, že se ještě probere k vědomí. Pak jí ale náhle hlava poklesla a zdálo se, že tiše usnula.

První přerušil mlčení lékař. Pohlédl na dívku a řekl:

„Nedalo se opravdu nic dělat. Jed byl příliš prudký a účinkoval velmi rychle. Protože šlo o takový… ehm… netypický případ – mám na mysli dívku v mužském oblečení – předpokládám, že mne zde déle nebude zapotřebí.“ Pak se všem uklonil a odešel.

Francisco a Tokuiči zůstali sami nad mrtvou dívkou.

„Byla to odvážná žena,“ promluvil po chvíli Francisco. „Bez její pomoci bys asi Skřetově pomstě neunikl. Ale ani teď zde nejsi v bezpečí. Měl bys odtud co nejrychleji odejít.“

„Ještě si to rozmyslím. Ale teď se musíme nejdřív podívat, jestli u sebe Osuga neměla nějakou důležitou zprávu.“

Tokuiči rozevřel její kimono mladého muže – obchodníka, do něhož byla převlečená, ale nic nenašel. Pak jí ale rozpustil vlasy a objevil, co hledal: úzký svitek papíru s pečetěmi rodu Hódžó. Otevřel jej a dal se do čtení.

Když viděl, že jej Francisco napjatě pozoruje, řekl mu: „Osuga přináší prosbu od Udžimasy Hódžóa určenou vašim kněžím. Prosí o zbraně a vojenskou pomoc proti Hidejošimu.“

„Sám jsi to dnes viděl, když jsme byli na misijní stanici ve městě,“ poznamenal k tomu Francisco. „Vedení tovaryšstva Ježíšova v Japonsku získalo v posledních dnech zprávy o tom, že Hódžó svůj boj prohrál a že se musí snažit vycházet co nejlépe s Hidejošim a přesvědčit jej, aby odvolal svůj zákaz křesťanství v Japonsku. Doporučovat jim za této situace Hódžóovu prosbu nemá vůbec žádný smysl.“

„Ale co mám tedy pak dělat?“ řekl Tokuiči. „Sloužím stále Hódžóovi. Jsem povinen vrátit se na Odawaru a zemřít tam s ostatními.“

„Sám nejlépe víš, že tvoje smrt nikomu neprospěje. Ale Nobuko na tebe čeká na Černé řece. Uvědom si, že vlastně kvůli tobě opustila domov a přišla o rodiče. Musíš se tedy o ní postarat. A jistě by to bylo i poslední přání Osugy. Radím ti proto dobře: rychle se připrav na cestu a co nejdříve odejdi z Ómury.“

„Ale co bych dělal i pak, kdyby Nobuko opravdu se mnou chtěla odejít?“

„Přivedeš ji sem a ostatní se uvidí. Snad budete moci vstoupit do služeb pána Jošiakiho Ómury. Anebo – odejdete spolu pryč z Japonska. Můžete se v tomto směru spolehnout na mou pomoc. Říkal jsi přece, že bys chtěl poznat svět. Možná že se ti tvoje přání splní.“

V té chvíli vstoupil do dveří jeden ze sluhů, kteří pronásledovali prchajícího Skřeta. Posadil se na paty v rohu u dveří a po pozdravu řekl:

„Je mi to velmi líto, ale ten člověk nám uprchl. Běžel podél moře, a najednou jako by se pod ním země propadla. Mezitím se již bohužel setmělo, ale prošli jsme mořský břeh v místech, kde zmizel, několikrát tam i zpět. Kdyby se pokusil přeplavat záliv, musili bychom ho vidět nebo slyšet. V jeho silách ale jistě nebylo, aby celý záliv přeplaval.“

„To je neuvěřitelné. Ten člověk snad vážně umí čarovat!“ řekl Francisco.

„Čarovat přímo ne, ale je to přeci nindža,“ vmísil se do hovoru opět Tokuiči. „A proto asi udělal to nejjednodušší: vytáhl dutou trubičku, kterou měl jistě u sebe. Pak se skryl v příhodné hloubce pod vodou tak, aby mohl s její pomocí dýchat. Za soumraku jej mohl jen stěží někdo zpozorovat.“

„Můžeš jít a nechoď mi delší dobu na oči,“ obořil se Francisco drsně na sluhu. Pak se obrátil k Tokuičimu: „Vidíš, že nyní nemáš na vybranou. Skřet jistě uvědomí Hidejošiho a jeho lidi, takže zde by ti hrozilo nebezpečí. Kdy tedy vyrazíš?“

„Odejdu ještě teď v noci. Rozhodl jsem se, že se vrátím na Odawaru, ale cestou,“ dodal Tokuiči, když zachytil Franciskův pohled, „se zastavím na Černé řece. Pro každý případ mi proto, prosím, nech připravit dvě jednoduchá kimona, jež by bylo možné užít pro přestrojení za mnichy. Jak ses sám přesvědčil, cestuje se tak nejlépe. A snad by to dokázala i Nobuko.“

„Ano, to je dobrý nápad. Zařídím všechno, co potřebuješ. A budu netrpělivě čekat na váš návrat.“

Francisco odešel a Tokuiči zůstal ještě chvíli v pokoji. S pohnutím se zahleděl na mrtvé tělo Osugy. Pak šel k oknu a podíval se ven. Obloha se celá vyjasnila a byla poseta tisíci hvězd.

Bylo už téměř k půlnoci, když do komnaty, kde spal pán Jošiaki Ómura, vešel s mnoha omluvami sluha:

„Račte prosím prominout, vzácný pane, že si vás teď uprostřed noci dovoluji budit. Ale do našeho paláce před chvílí přišel starý pán Jonehačiró a za každou cenu si přeje s vámi hned teď mluvit. Vypadá trochu…,“ sluha se odmlčel, jako by nemohl najít správné slovo, „… podivně. Proto jsem se neodvážil jeho přání nevyhovět.“

„Co to znamená, že vypadá podivně?“

„Je oblečený celý v černém. Ale navíc je úplně promočený a kape z něj voda.“

Ómura trochu zaváhal, ale pak řekl:

„Dobře. Ať chvíli počká. Obléknu se a hned za ním přijdu.“

Jonehačiró, Jonehačiró, opakoval si pro sebe Ómura, když sestupoval dolů do přijímací místnosti pro hosty. Nejspíš se mu podařilo prchnout z vězení. To nevypadá příliš dobře…

„Tak co, vzácný pane Ómuro? Zdá se, že nemáte z mé návštěvy velkou radost,“ přivítal Ómuru Júsaku – Jonehačiró, sedící se zkříženýma nohama pohodlně na rohožích.

Ómura si sedl proti němu a úklonem hlavy jej pozdravil. Júsaku však jeho pozdrav neopětoval. Začal hned dále hovořit:

„Máme spolu nevyřízené účty a vůbec si nezasloužíte, abych s vámi mluvil. Přenechám však vaše potrestání přímo regentu Hidejošimu. Jestli chcete mít aspoň nějakou naději na to, že si zachráníte život, splníte teď mé požadavky. Nejdříve mi obstaráte čistý suchý oděv a přinesete mi něco k pití a k jídlu. Pak pošlete ještě před rozedněním své stráže do domu, kde žije portugalský obchodník. Francisco Lopez. Je třeba zadržet všechny lidi, kteří budou v domě, a především vám dobře známého Tokuičiho Šimodu. O jejich dalším osudu rozhodne císařský regent. Pro mne připravíte na ráno nosítka a zajistíte pohodlnou přepravu s doprovodem vašich sluhů do Nagasaki k zástupcům ústřední vlády Hidejošiho.“

Ómura byl celý pobledlý. Dobře věděl, že za své styky s cizími kněžími a obchodníky by mohl být přísně potrestán. A jestliže navíc tento Jonehačiró či Júsaku byl přímým chráněncem regenta… Ómura v poslední době získal četné zprávy, které potvrzovaly, že Hidejoši dovedl svůj boj o vládu nad celým Japonskem do vítězného konce a že jeho nepřátelům nezbývá nejmenší naděje.

Uctivě se proto uklonil a řekl:

„Splním všechny vaše požadavky. Postarám se, abyste byl spokojen.“

Júsaku se ušklíbl a odpověděl:

„Ještě něco. Po svém útěku z vězení v Hiradu jsem již dal regentovi Hidejošimu zprávu, že jdu nejdříve za vámi. Doufám, že mne tedy nebudete chtít nějak oklamat.“

Ómura se ještě jednou mlčky uklonil a odešel zařídit vše potřebné.

19. NOBUKO A TOKUIČI

„Promiň, že za tebou přicházím ještě teď, tak pozdě večer,“ řekl mladý Akisada, když tiše vklouzl k Nobuko. „Je to ale velmi důležité a nemohu to odložit.“

„Dobrá, sedni si,“ vybídla jej dívka. Byla bledá a vypadala velmi unaveně, takže si toho všiml i její host.

„Není ti něco, Nobuko? Zdá se mi, že jsi nemocná,“ otázal se jí proto úvodem.

„Mám starosti, tobě ale snad může být úplně jedno, jak se cítím,“ řekla mrzutě Nobuko. „Předpokládám, že jsi nepřišel jen kvůli tomu, aby ses mne přeptal na zdraví.“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Akisada také trochu podrážděným tónem. „Přicházím od bratrance, hradního pána Dateho. Dostal právě zprávu od spěšného posla, že se Odawara před několika dny vzdala Hidejošimu. Poté, co se Date před Opičákem pokořil a uznal jeho svrchovanost, ten mu slíbil, že si může ponechat vládu nad svým územím. Teď ale vzkazuje, aby se připravil k odchodu do Jonezawy v provincii Dewa a odevzdal mu do dvou měsíců Černou řeku. Datemu přirozeně nezbývá nic jiného, než poslechnout.“

„To je opravdu strašné! Tak Odawara už padla. Víš o nějakých podrobnostech?“

„Nevím toho příliš mnoho. Již někdy začátkem sedmého měsíce Udžimasa Hódžó na poslední chvíli odhalil spiknutí, které organizoval jeden z jeho vojevůdců, jimž velmi důvěřoval – Macuda. Ten prý pro Hidejošiho pracoval od samého začátku. Dokonce i to, že byl zvolen nevhodný plán boje – vydat nepříteli bez odporu všechny strážní hrady a soustředit se jen na obranu Odawary – bylo jeho dílem. Ve skutečnosti tento plán vymyslil Hidejoši a Macudovým prostřednictvím jej prosadil u starého pána. Nakonec se Macuda přímo pokusil vpustit Hidejošiho vojsko tajným průchodem do obleženého hradu. Jeho plán byl ale odhalen a zrádce neušel spravedlivému trestu. Není však divu, že starým pánem tato událost hluboce otřásla.“

„Nechce se mi tomu všemu ani věřit,“ povzdychla si Nobuko. „A co dál? Nakonec tedy Hidejoši přece zaútočil na hradby Odawary?“

„Ne, nebylo to zapotřebí. Hidejoši od počátku sedmého měsíce Hódžóovi několikrát navrhoval, aby se dobrovolně vzdal – že mu ponechá vládu nad provinciemi Izu a Sagami. Udžimasa vždy odmítl. Nakonec však přece jen uznal své bezvýchodné postavení a vyslal nejstaršího syna Udžinaa, aby Odawaru odevzdal nepříteli. Když Hidejoši obsadil celý hrad, ponechal Udžinaa a bratry starého pána naživu, ale jemu samotnému přikázal spáchat sebevraždu.“

V místnosti zavládlo ponuré mlčení.

„Tak je to tedy,“ řekla Nobuko. „Všechno se skončilo. Nyní, když Date musí opustit Černou řeku, je pro mne všechno ztraceno. Nechci mu již být déle na obtíž. Sama skoncuji se svým životem.“

„Tak přece nesmíš mluvit, Nobuko,“ řekl konejšivě Akisada. „Právě proto jsem za tebou přišel. Date si přeje, abych se oženil s Eiko, jejíž otec je pánem na hradě v Mogami nedaleko Jonezawy. Byl by rád, kdyby se naše rody spojily. Ale já – já bych se mnohem raději oženil s tebou. I když teď nemáš žádný majetek.“

„Ale ne, milý Akisado,“ odpověděla Nobuko. „Víš sám nejlépe, že to všechno nemá smysl. Já jsem měla v životě ráda jen jednoho muže, ale ten již na mne zapomněl. Proto mi nyní nebude zatěžko zemřít. A pokud se týká tebe, ty si jistě budeš s Eiko dobře rozumět. A o mne si nedělej starosti. Byla jsem ti vždy velmi vděčná, že jsi se ke mně choval tak laskavě.“

Na dveře se v té chvíli ozvalo zaklepání a dovnitř nahlédl sluha. Když uviděl Akisadu, řekl:

„Mladý pane, promiňte, že ruším. Vzácný pan Date vás již delší dobu hledá a chce s vámi nutně mluvit.“

Akisada vstal a řekl Nobuko:

„Ještě za tebou přijdu. Zatím o všem přemýšlej.“

Sotva Akisada se sluhou zmizeli v chodbě, dveře se otevřely znovu a dovnitř vstoupil – Tokuiči.

Nobuko se neubránila výkřiku překvapení, ale Tokuiči jej ztlumil tím, že ji rychle přivinul k sobě a něžně pohladil po vlasech. Pak zašeptal:

„Nemusíš mi nic říkat. Jsem zde již dva dny a teď jsem v úkrytu u stropu všechno slyšel. Ani nevím, jak ti mám poděkovat.“

„Ach Tokuiči,“ zašeptala Nobuko, která si dosud stále nebyla jistá, zda je to sen, či skutečnost. „Jak je to všechno možné? A je to vůbec pravda?“

Tokuiči ji ale vzal jemně za ruku a vedl ke dveřím. Tiše při tom šeptal:

„Ne, teď ne. Musíš být potichu. Pak ti všechno povím. Teď se musíme hlavně dostat ven z hradu a tam již mám v úkrytu v lese připraveno všechno na další cestu.“

„Ale nechám zde snad alespoň vzkaz pro Dateho, ne? Byl na mne celou dobu velmi hodný.“

„Dobrá, ale rychle.“

Nobuko vzala do ruky štětec, kvapně rozetřela trochu tuše a na list papíru napsala Datemu poděkování za všechno, co pro ni udělal. Jinak pouze oznámila, že mu již nechce být na obtíž, a odchází proto z Černé řeky.

Tokuiči měl únik dobře promyšlený Sešli po dřevěných schůdcích do přízemí a tam zadním východem vyběhli na nádvoří. Měli štěstí, protože se právě rozpršelo a nikde nebylo vidět nikoho ze strážných. Nobuko běžela naboso, ale Tokuiči ji ujistil, že ve skrýši má pro ni připravené i boty.

A tak když zvony kláštera na Černé řece odbíjely půlnoc, byly postavy dvou potulných mnichů již několik ri od hradu – na cestě vedoucí podél řeky Tadami k horskému průsmyku Asakusadake.

Putování z Černé řeky na Kjúšú se protáhlo mnohem déle, než si Tokuiči původně myslil. Nobuko přirozeně nebyla zvyklá jako nindžové na dlouhé vysilující pochody, a proto ji cesta velmi vyčerpávala. Pocit štěstí, že si pro ni nakonec Tokuiči přece jen přišel, jí ale pomáhal překonávat všechny útrapy. Cestou spali buďto někde v lese, anebo v klášteřích, kde jim často dali i najíst. Nikde nebudili nejmenší podezření, a tak se Tokuiči občas rozhodl zůstat na jediném místě několik dnů, aby si Nobuko mohla trochu odpočinout.

Nejkratší cesta na Kjúšú by vedla přes hlavní město, ale Tokuiči pro jistotu zvolil delší cestu podél severního pobřeží ostrova Honšú, která nebyla zdaleka tak často užívaná. Bylo to proto až koncem devátého měsíce, kdy se nechali Tokuiči s Nobuko převézt lodí z hlavního ostrova Honšú na Kjúšú, a pak to již do Ómury nebylo příliš daleko. A tak konečně nadešel osmý den desátého měsíce, kdy před sebou uviděli město Ómuru. Byli oba tak zmoženi dlouhou cestou, že by je v jejich zaprášených mnišských šatech nikdo nepodezíral, že jde o pouhé přestrojení.

„Jsem velmi zvědav, co řekneš, až za chvíli uvidíš Franciska,“ řekl radostně Tokuiči Nobuko. „Uvidíš, že se ti bude líbit. Je to sice cizinec, ale velmi vzdělaný a zná celý svět.“

„A má také dlouhý nos?“ zeptala se se smíchem Nobuko.

„To tedy má. Ale když jsem s ním byl delší dobu, ani mi to pak už nepřišlo divné.“

V Ómuře je však čekalo nemilé překvapení. Když přišli k místu, kde býval Franciskův dům, bylo tam jen černé spáleniště. Oba mlčky hleděli na tu spoušť a pozorovali listí a různé drobné smetí, které ostrý podzimní vítr proháněl mezi ohořelými zbytky zdí a trámů.

„Co se tu jen mohlo stát?“ zeptala se Nobuko.

„To je opravdu zlé,“ řekl zvolna Tokuiči. „Hidejoši se zřejmě pomstil i na Franciskovi. Ale co teď budeme dělat?“

V té chvíli se k nim přiblížil jakýsi starší shrbený muž. Přišel až těsně k nim a pak je oslovil:

„Namu Amida Bucu! Budiž k vám milostiv všemocný Buddha. Buďte pozdraveni, ctihodní mniši. Promiňte mi tu troufalost, ale na cestách světem jistě potkáte mnoho lidí. Neříkají vám něco jména Tokuiči z rodu Šimoda a Nobuko z roku Kucuhari?“

„Ano, zajisté!“ vykřikl radostně Tokuiči. „Máte snad pro ně nějaký vzkaz od Franciska Lopeze?“

„Samozřejmě že mám,“ odpověděl s úsměvem starý muž. „Jmenuji se Wašijaki a žiji zde v sousedství. Pan Francisco Lopez musil na základě rozhodnutí úředníků Jeho Veličenstva císařského regenta Hidejošiho ihned opustit naši zemi. Jeho majetek byl zabaven a dům spálen. Tajně prý pomáhal nepřátelům našeho císaře. Pan Lopez odejel již téměř před dvěma měsíci do Koreje do města Pusami. Chce tam pokračovat ve svých obchodech. Máte prý přijet za ním, protože hlavně pana Tokuičiho zde po jeho odchodu hledaly stráže vyslané přímo od Hidejošiho. Už jsem si dělal starosti, co s vámi bude, jestli se včas neobjevíte. Rybářská loď, na níž máte zajištěné místo, totiž odplouvá jedenáctého z přístavu v Hiradu. Myslím, že za tři dny to tam snadno stihnete. Buďte cestou opatrní. Myslím si ale, že v tomto převlečení vás nikdo podezírat nebude.“

„Tak tedy přece štěstí v neštěstí,“ řekl Tokuiči Nobuko, když Wašijaki odešel.

„A nebojíš se vydat se do cizí, neznámé země?“

„Trochu snad ano, ale když budeš se mnou, uvidíš, že všechno dobře dopadne. A navíc na Franciska je také spolehnutí. Jen mne stále trápí, že tak vlastně zrazuji svůj životní úděl nindži… Ale co se dá dělat, náš boj je ztracen a jinou cestou se teď už dát nemohu.“

Tokuiči i Nobuko ještě jednou pohledem přelétli spáleniště, a pak se vydali směrem k přístavu v Hiradu, vstříc dálkám a novému životu.