Oldřich Kašpar

Tajemství Vlčí rokle

I

Až budete cist tyto řádky, moji synové, ty, Jakube, který jsi byl odjakživa blízký mému srdci pro svoji dobrotu a moudrost zděděnou po dědu, mém otci, ty, Ješku, jenž jsi dokázal svými rozpustilými kousky rozhánět chmury, které mnohdy život přinášel nám všem ve svornosti žijícím na Jestřábím dole, a konečně ty, Jindřichu, jemuž se klidný život doma znelíbil, a poslechl jsi proto volání lákavých dálek, nebudeme já, Jakub z Jestřábího dolu, ani vaše matka a moje žena Háta, mezi živými. Tento příběh, který jsem zaznamenal pro památku vám i vašim synům, předá do rukou nejstaršího z vás mohelský plebán, až se nad našimi hlavami bude zelenat svěží tráva. Vypsal jsem všechno tak, jak se to stalo. Pokud mi paměť přestávala sloužit, je to přece jenom už dávno, pomohl mi poslední žijící pamětník, čeledín Strachota, který v době, kdy se události, o nichž píši, odehrávaly, žil jako pacholek se svým otcem Kašparem na naší tvrzi a z jeho vyprávění i ze svých vzpomínek pomáhal doplnit obraz, jenž vám teď předkládám k nahlédnutí.

Všechno to začalo jednoho jarního večera, kdy vítr tiše šuměl v korunách staletých líp, jež dodnes svými větvemi stíní náš dvůr. Za okénky Jestřábího dolu se ještě svítilo a já, tehdy chlapec asi dvanáctiletý, schoulen na lavici tiše naslouchal vyprávění svého děda o hejkalech, vodních mužích a skřítcích id podivných světýlkách. Vzrušením jsem ani nedýchal, a jak jsem se bál, to se snad ani nedá vypovědět.

Ale však to znáte sami. Čím víc se člověk bojí, tím víc naléhá na další a další vyprávění, ještě strašidelnější. A tak i já jsem trápil nebohého dědečka hodně dlouho, a když už asi potřetí prohlašoval, že si opravdu na nic nového nevzpomíná, zaskočil jsem ho otázkou:

„Dědečku, pověz mi, prosím, co se opravdu přihodilo mému otci.“ Sám jsem se zalekl toho, co jsem vypustil z úst, a kdyby to snad šlo, nejraději bych vzal tu otázku zpátky, protože dědečkovi se v koutcích očí zatřpytily malé stříbrné jiskřičky. Snad to byl jen odraz světla mihotavých loučí zasazených do černých nástavců, nebo to byly slzy? Kdo ví? Ale chtěl jsem konečně poznat pravdu. Odmala jsem žil jako v temném stínu, nikdo mi neřekl, a ani nechtěl říci, jak vlastně zemřel můj otec. Všichni to přede mnou tajili. Dědeček se na chvíli odmlčel. Pak ale vzdychl, mávl rukou a začal vyprávět a já vpíjel jeho slova celou svou bytostí.

„Víš, hochu, mnohokrát už jsem v dlouhých nocích rozvažoval o tom, zda ti odhalit to, co vím sám o záhadném tajemství smrti mně nejdražšího člověka. Dlouho jsem váhal a nemohl se rozhodnout, ale myslím si, že bude přece jenom lepší, když se dozvíš všechno, co vím i já. Nemohu tu tíhu nést po celý život sám. Dnes už je načase, abych její část přenechal i tobě.“

Tehdy jsem jenom zpola chápal jeho slova, a proč bych se nepřiznal, trochu mne děsila. Ale zvědavost byla daleko silnější. A tak jsem se toho večera dozvěděl úplně všechno. Všechno to, o čem se okolo mne dlouhou dobu hovořilo jen v náznacích. Poprvé jsem vlastně poznal svého otce. Pamatoval jsem se na něho, pravda, ale jenom velmi mlhavě. Dědečkova slova mi ho znovu přiblížila. Zdálo se mi, že odešel teprve včera, a ne před sedmi lety, kdy mně bylo pouhých pět let.

Matka mi zemřela krátce poté, co jsem se narodil, a otec, věren slibu, který jí dal – že mě řádně vychová – se ani znovu neoženil. Z obavy, jak tvrdil dědeček, aby mi nepřivedl zlou macechu. Podle dědových slov to byl veselý člověk. Silný a odvážný. A žilo prý se nám dobře až do té doby, než osud přivál do Jestřábího dolu tu zlořečenou vědmu.

„Nikdo ji předtím, a vlastně ani potom už neviděl. Já sám jsem si zapamatoval jenom černé, jako dvě dýky pronikavé oči,“ povzdechl si dědeček.

„Potkala tvého otce, když se vracel z lovu, a hned na něho:

‚Panáčku, za bílý penízek ti přečtu z dlaně celý tvůj život. Všechno, co tě čeká a co tě nemine. Uhádnu štěstí. Dám dobrou radu, čeho se máš varovat.‘

Tvůj otec se smál, ale penízek jí hodil. Měl vždycky dobré srdce, jenže ta ženská otce chytila za ruku a spustila; sám jsem to slyšel na vlastní uši, stál jsem ve dvoře za bránou.

‚Ceká tě velké štěstí, panáčku, poklad najdeš.‘ Pak se najednou zarazila a vyhrkla:

‚Ale pozor, dej si pozor na divoké šelmy.‘

Sebrala peníz a najednou zmizela. Janek, jako tvůj otec, se tomu smál, ale za několik dnů už na něm bylo vidět, že mu slova té cikánky nejdou z mysli. Marně jsme mu všichni domlouvali, marně jsme ho prosili, ať ne pokouší štěstí. Nedal si od nikoho říci. Celé dni se toulal po lesích, ale nelovil. Ztratil zájem o pole i hospodářství, v hlavě mu strašil jen a jen ten poklad. Dokonce i ze sna o něm mluvil. Došlo to tak daleko, že jsem za ním pro jistotu i pacholka poslal, aby mu byl nápomocen, kdyby se mu snad, nedej bože, mělo v lese něco přihodit. Chodil už jako v mátohách.“

V tom okamžiku se dědeček odmlčel z obavy, aby se mu nezlomil hlas.

„Chtěl jsem ho chránit, ale přece jsem ho neuchránil. Jednoho zimního dne se znovu vypravil do lesa.“

‚Kam se zase chystáš?‘ ptám se ho.

‚Na lov, táto.‘ Tentokrát se zdálo, že to myslí opravdu vážně, protože tak pečlivě se už dlouho nepřipravoval. Zachvěl jsem se až radostí, že ho to mámení snad konečně opustilo. Když vyběhl z nádvoří, ještě mi několikrát zamával. To jsem ještě netušil, že ho vidím naposledy živého. Když se nevrátil do pozdního odpoledne, ještě jsem se neznepokojoval, ale po setmění už jsem neměl nikde stání. Sebral jsem čeledíny a s loučemi, oštěpy a sekyrami jsme se vypravili do lesa. Šlo s námi tenkrát málem půl vesnice. Tvého otce měli lidé moc rádi, i život by bez váhání za něho obětovali. Cesta byla dosti schůdná, sněhu málo. Mne však brzy začal rozrážet chlad, ale nebyl to mráz. Měl jsem strach. Bál jsem se, Jakube. Tenkrát jsem se opravdu bál. Protože stopy tvého otce směřovaly do Vlčí rokle, které se každý rozumný člověk dodnes vyhne na sto honů. Zvláště pak v zimě a večer.

Ale nám nic jiného nezbývalo, než jít po stopách. Semkli jsme se pevně k sobě, jako bychom chtěli jeden od druhého načerpat odvahu, a s napřaženými oštěpy jsme postupovali dál. Kolem nás se zpovzdálečí ze všech stran ozývalo vlčí vytí, které se hned přibližovalo, hned zase mizelo, jako by houfy dravých zvířat kroužily kol dokola. A pak jsme ho našli.“

Dědův hlas se zadrhl a i mně se sevřelo hrdlo a v očích mě začalo pálit.

„Ležel tam na malé mýtině. Sníh kolem něho byl udusaný snad stovkami vlčích stop. Po jeho boku zakrvácený tesák. Zřejmě se bránil vlkům. Bránil, ale neubránil. Jedno je mi však divné,“ – dědeček už chraptěl vzrušením – „ten tesák mu nepatřil. Alespoň já jsem ho v jeho rukou nikdy neviděl. To je všechno. Teď už to víš.“

Vyskočil jsem z lavice, objal dědečka kolem krku a slzy mi kapaly na jeho tváře.

„Děkuji ti, dědečku, děkuji, žes mi to všechno vyprávěl.“

Té noci jsem dlouho nemohl usnout. Převaloval jsem se z. boku na bok a přemýšlel. Myšlenky se mi v hlavě rojily jako hejno podrážděných včel. Slyšel jsem hlasy starců, které vyprávěly dávné příběhy o tajemném vlčím králi. Nepřipustí prý, aby se ten, kdo poruší klid jeho království, vrátil živ a zdráv zpátky. Nechápal jsem, proč se táta pustil do Vlčí rokle, když to všechno dobře věděl. Sotva jsem konečně usnul, zdál se mi hrozný sen.

Viděl jsem tátu, jak se dere sténajícím a praskajícím lesem. Nedbá na varovné vlčí vytí a žene se zarputile kupředu. Viděl jsem, jak vchází do temného otvoru ve skále, a za ním náhle stín s napřaženou rukou…

V tom okamžiku jsem vykřikl. Asi hodně nahlas, protože už za chvíli mne hladila po čele mozolnatá ruka a dědeček si provinile bručel mezi vousy, že mi to přece jen neměl vyprávět, a zvláště ne na noc.

A tehdy jsem se vztyčil na loži a pečlivě dbal na to, aby můj hlas zazněl co nejpevněji a nejmužněji:

„Neboj se, dědečku. To přejde a já musím přijít na to, co se stalo tatínkovi. Sám.“

Dědeček se jenom smutně usmál:

„Ty můj malý hrdino.“

Za chvíli se už na tvrzi rozhostilo ticho a já spal klidně až do rána. Když jsem se probudil, nevěděl jsem v první chvíli, zda to nebyl jenom pouhý sen, ale dědečkova zasmušilá tvář mi všechno znovu rychle připomněla. Bylo vidět, že je na pochybách, zda učinil dobře, když mi všechno to, co dlouhá léta nosil hluboko ve svém srdci, svěřil. Chtěl jsem ho potěšit, byl bych mu rád řekl, ať toho nelituje, že je dobře, ale tehdy jsem opravdu ještě nevěděl jak.

II

Nad hradem Výrovem se táhly těžké, šedivé a vodou nasáklé mraky. Ve vzduchu bylo cítit déšť a Matěj, syn hradního tesaře, se třásl zimou. „Co tady civíš, Matěji?“ vrazil do něho jeden ze zbrojnošů. „Nevidíš, co máme práce? Taky bys mohl trochu přiložit ruku k dílu. Pán tu bude co nevidět a nedej bože, aby se mu něco nelíbilo. Máme konec zlatých časů,“ povzdechl si.

„A taky se alespoň trochu zahřeješ,“ usmál se na chlapce povzbudivě starý kovář. „Jošt má pravdu, musíme si pospíšit.“

A tak se Matěj vpletl do chumlu všech těch pobíhajících čeledínů, děveček, zbrojnošů a řemeslníků. Tu něco podržel, tam zase nějakou věc poponesl a poctivě se snažil být užitečný.

„Jaký tedy opravdu je?“ Na svého pána si totiž vůbec nevzpomínal. Měl jenom velmi nejasnou představu o hřmotné a hlučící postavě, brunátné tváři a ryšavých vousech, neboť všechny jeho dětské vzpomínky pomalu mizely pod nánosem času. Rozběhl se za otcem.

Starý Michal seděl ve své dílničce a nevzrušeně osekával krátký trámek. Jedna štěpina za druhou odskakovaly pod údery jeho širočiny. Když se otevřela malá dvířka, ani se neotočil.

„Kde zase běháš?“

Nikdy nepochopím, jak mne pokaždé pozná jen podle toho, jak otevřu dveře, pomysleli si chlapec.

„Byl jsem se podívat na dvoře.“

„V tom zmatku?“ podivil se tesař. „Že raději nezůstaneš někde v koutě, ještě přijdeš k nějakému úrazu.“

To určitě. To jenom ty se pořád bojíš, pořád se hrbíš před správcem, před velitelem hradní stráže a bůhví před kým, na chvíli se v myšlenkách zastavil, jako by se zastyděl. Ale pak vzdorně pohodil hlavou. Ne, to on, Matěj, dělat nebude.

Otec už si ho zase nevšímal, ponořený do své jednotvárné práce. Najednou prudce zdvihl hlavu:

„Slyšíš, už jsou tady.“ Ještě to ani nedořekl, a rozletěly se dveře a v nich hlásný Strachota.

„Michale, Matěji, honem ven. Všichni na dvůr, nebo bude zle.“

„Tak pojď,“ kývl Michal na syna a pomalu vyšel ven.

„Už je to zase tady. Hlavu dolů a jde. Ale já nepůjdu…“ Dál už ani Matěj nestačil domluvit. Hlásný ho chytil za rameno a hrubě vystrčil ven.

„Matěji, zbláznil ses?“ Otec se na něho jenom káravě podíval.

„Roste mi přes hlavu, Strachoto,“ postěžoval si později, když už všichni stáli na nádvoří.

„Od těch dob, co nás nebožka žena opustila, je to s ním čím dál tím horší. Je jako divoch. Nevím si s ním rady a jenom se bojím, aby se ještě do nějakého neštěstí nepřivedl.“

„Máš příliš měkké srdce a málo pevnou ruku, Michale, alespoň co se Matěje týče, měl bys být tvrdší.“

„Snad máš pravdu, ale já už asi jiný nebudu.“

„Už jedou, už jedou,“ výkřiky ještě nestačily ani doznít a na padacím mostě zabubnovaly desítky koňských kopyt. Všichni poslušně sklonili hlavy. Jenom Matěj stál a díval se zpříma před sebe.

Do dvora se vřítila horda jezdců. Rozcuchané, rozevláté vlasy jim padaly zpod kožešinou obšitých čapek do čela. Tváře většiny z nich byly porostlé bujnými plnovousy. V čele na krásném vraníku se nesl jako páv sám rytíř Bořek, pán na Výrově a Hradištné. Před dlouhou řadou ohnutých zad prudce zarazil svého koně, až zpod jeho kopyt odlétl déšť jisker.

„Tak už jsem tady, moji drazí. To jste rádi, že mne zase vidíte v celé kráse.“

Směje se jako blázen, a jak cení ty žluté liščí zuby, zachvěl se Matěj. V tom okamžiku dopadl rytířův pohled na něho.

„Co to má znamenat?“ zaburácelo nad hradním nádvořím. „Tak ty nevíš, jak máš přivítat svého pána? Hleďme mládenečka, všichni vědí, co se sluší a patří. Jenom tys to zapomněl? Nebo tě to snad ještě.nikdo nenaučil, cháme?“

S rychlostí, jakou by od jeho zavalitého těla nikdo nečekal, sklouzl z koně a pomalu se blížil k Matějovi.

„Budeme tě muset asi poučit, spratku.“

Teď mne uhodí, blesklo hochovi hlavou a přikrčil se v očekávání rány. Ta však nedopadla. Sotva se rytíř rozmáchl, vylétla z davu pevná svalnatá ruka a zadržela v posledním okamžiku jeho pěst.

To není možné, to přece nemůže být můj táta, pomyslel si Matěj.

Michal stál široce rozkročený, oči mu jen hořely. Bořkovu ruku svíral jako v kleštích. Všichni ztuhli zděšením. Napjaté ticho rušilo jenom frkání koní a vzdálený hlas zvonů, který Mohelné ohlašoval poledne. Strnulý klid však trval jen několik okamžiků. Na chvíli zastavený obraz se znovu prudce rozhýbal. Dva chlapi sjeli jako hadi z koní a už drželi Michala mezi sebou. Výrovský rytíř ho vzteky bez sebe tloukl pěstmi hlava nehlava.

Ne, to přece nesmí. Je to můj táta. Matěj se vrhl kupředu. První rána, která mu dopadla do tváře, jím smýkla na zem. Ležel s obličejem zabořeným do bláta a něco ho palčivě bolelo. Ale nebyl to jenom rozbitý ret, ze kterého zvolna tekla krev a barvila černou tem.

Křivdil jsem mu. Křivdil jsem tátovi. Teprve teď si to uvědomil. Teprve v tom okamžiku, kdy viděl ty bojácné a vyděšené tváře, které se tiše krčily, aby náhodou nějaká rána nedopadla i na ně, pochopil.

„Počkej, pane,“ hlas ostrý jako meč. Rytíř se zarazil a neochotně se obrátil k jednomu ze svých průvodců.

„Kdo to je?“

„Tesař, můj tesař. Slyšíš, tesař! Ta troufalost. Já…“

„To stačí, budeme ho ještě potřebovat,“ ušklíbl se jezdec.

Rytíř jako by vystřízlivěl.

„Máš pravdu,“ přitakal po chvilce přemýšlení. „A vy zmizte, táhněte po svém. Nemáte nic lepšího na práci než tady zevlovat? Ale já vám ukážu, já vás naučím. Celá, léta jste se tu váleli. Teď vám začne ta pravá služba. A vy dva…,“ kopl do ležícího Matěje, „ať mi hned tak nepřijdete na oči. Máte štěstí. Velké štěstí!“

Jezdci seskákali z koní a zmizeli v čeledníku, unavená zvířata odváděli pacholci do stájí.

„Tak pojď, chlapče,“ Michal si otřel rukávem zkrvavenou tvář, chytil Matěje pod rameny a zdvihl ho jako pírko.. „No, no snad bys nebrečel. Myslel jsem, že z toho už jsi dávno vyrostl. Přece to snad tak nebolí..,“ pokoušel se o bodrý tón.

„Táto…,“ zavzlykal hoch. Co všechno se vejde do jednoho prostého slova. A muž si najednou uvědomil, že chlapec vůbec nepláče kvůli svým malým bolestem, ale že je tu něco jiného, že se mezi nimi dvěma zrodilo nové, pevné pouto.

„Raději zmizíme. Mohlo to všechno dopadnout daleko hůř.“

„Táto…“

„Víš co, už o tom nebudeme mluvit.“ Usmál se, pokud mu to natržené obočí dovolilo. Vzal chlapce pod paží a oba se vrátili do malé, těsné komůrky vonící borovým dřevem.

„Všechny je vyženu,“ vykřikoval rytíř Bořek nad cínovým pohárem.

„To můžeš, pane, dokonce musíš, má-li být naše věc hned od počátku úspěšná, ale tesaře a kováře tu nech, budeme je potřebovat.“

„Tesaře, tesaře,“ zuřivě kopl do nízké stoličky, až odletěla ke stěně.

„Jen klid, pane,“ muž se natáhl po konvici a dolil si pohár.

„Bez tesaře to opravdu nepůjde a bez kováře taky ne.“

„Nu dobrá, dobrá.“

„Ty ostatní propusť, pokud možno co nejdříve. Máme dost svých lidí,“ pokračoval s důrazem na slově svých, „ti ostatní by nám darmo ujídali chleba.“

„Prý nás všechny vyžene, to není možné!“

„Namouduši,“ zaklínal se pihovatý kuchař.

„Tak za tvou duši, Jiříku, bych nedal ani zlámaný groš,“ vysmíval se Ondřej.

„Jenom se nesměj,“ čertil se kuchtík, „přišel s tím Václav. Náhodou vyslechl za dveřmi rozmluvu pána s tím novým hejtmanem.“

„Říkáš, že vyslechl náhodou za dveřmi,“ smál se Ondřej.

„Ale ale, všichni přece víme, že Václav poslouchá a špicluje, kde se jen dá.“

„To snad teď není tak důležité,“ usadil rozvaděné zbrojnoš Jíra, „ale jisté je, že nám nastávají nedobré časy. Než bych měl žít na hradě s tou rotou lapků,“ všichni se náhle zarazili, ale Jíra pokračoval nevzrušeně dál, „které si náš pán přivedl, to raději půjdu sám.“

„Tak ono se milostpánovi u nás nelíbí. Můžeš běžet a hned,“ Za zády jim stál rytíř Bořek a houpal se v kolenou.

„A vy všichni s ním,“ zařval najednou, „hezky se vrátíte do těch svých shnilých chalup a budete pořádně dělat. Vyplatí vás písař, a do rána ať vás tady nevidím.“

„Já tady nezůstanu ani o chvíli déle, než budu muset, tím si buď jist, pane,“ bručel si starý Jíra, ale jenom tak, aby ho nebylo příliš slyšet.

Sotva kohout ráno poprvé zakokrhal, nezůstal už na výřovském hradě ze starého služebnictva nikdo kromě kováře, tesaře se synem, několika děveček, pacholků a písaře, ty rytíř Bořek na radu svého nového hejtmana nepustil. Museli zůstat.

Tušili proč. Zejména kovář a tesař, když dostali přikázáno vykovat spoustu šipek a hrotů a vyrobit nová ratiště na kopí.

A nad krajem se znovu stahovaly mraky, teď však nehrozily deštěm, ale něčím daleko horším.

III

O tom všem jsme na Jestřábím dole neměli ani zdání, moji synové. Dozvěděl jsem se to až mnohem později z úst samotného Matěje, dej mu pánbůh věčnou slávu. Ale abych to vzal zase všechno po pořádku. Několik dní po tom, co mi dědeček poprvé poodhalil tajemství, která přikrývala okolnosti záhadné smrti mého otce, jsem se vypravil do lesa.

Mám les rád a měl jsem ho rád již odmalička. Ta velká láska mi vytrvala dodnes a myslím si, že mne vyprovodí až do hrobu. Mám moc rád jarní jitra pod klenbou vysokých stromů, jejichž korunami jen slabě probleskují první paprsky vycházejícího slunce. Tiše jdeš, skoro se vznášíš, pod nohama ti praská jehličí a ty vdechuješ nádhernou vůni dřeva, smůly i mokrého, rosou napojeného mechu. Ptáci se probouzejí a zkoušejí si první ranní trylky. Občas se zdálky ozývá kukačka a člověk se zatajeným dechem počítá, kolik let mu přisoudí na tomto světě.

Toho rána, o němž píši, jsem si opravdu přivstal. Chtěl jsem se podívat na stádečko laní, o kterých mi nadšeně vyprávěl mlynářův Ondra. Jemu se stal les stejně jako mně druhým domovem.

„Musíš tam být časně zrána. Nejlépe před úsvitem. Přicházejí na pastvu do Lužního údolí,“ přesvědčoval mě. A tak jsem ještě za tmy vyšel ze dvora a za chvíli mě už stezka vyšlapaná zvěří vedla vzhůru lesem k svěže zeleným stráním Lužního údolí. Kráčel jsem pomalu, hlavou mi ještě vířila dědečkova slova, a tak spíše než nad krásou okolního světa jsem rozvažoval nad jedinou otázkou:

Co pohledával můj otec ve Vlčí rokli, v místě, kterému se každý rozumný člověk vyhne i za bílého dne, a zvláště večer, a ještě k tomu v žitně?

Nedokázal jsem si dát žádnou odpověď na to, co mne vzrušovalo již od onoho večera, kdy se dědeček dal strhnout k vyprávění.

Byl jsem už hodně vysoko, když tu moji pozornost upoutal tichý šramot v křoví. Zastavil jsem se a se zatajeným dechem naslouchal. Podivné zvuky na malou chvíli ustaly, ale za několik okamžiků se ozvaly znovu, a ještě hlasitěji. Doprovázelo je tiché kňučení, jako by téměř neslyšně někdo naříkal. Strhl jsem kuši z ramene, nasadil do žlábku šíp, natáhl tětivu a pomalu jsem se blížil k místu, odkud ony podivné zvuky vycházely. Srdce mi bušilo až v krku, a co bych se nepřiznal, i ruce se mi třásly. Dosti dlouho jsem se prodíral houštím, s kuší napřaženou před sebou, až jsem najednou vyšel na malou mýtinku porostlou nevysokou trávou, a tam v tratolišti krve ležel vlk. Ale jaký vlk! Obr mezi vlky to byl. Většího jsem doposud neviděl. Vysoké štíhlé nohy bezmocně hrabaly v trávě, odchlípené pysky odhalovaly obrovské tesáky, mezi nimiž visel velký červený jazyk.

Když zvíře zaslechlo zvuk mých kroků, pokusilo se vstát, ale podařilo se mu převalit jenom z jednoho boku na druhý a tu se ukázala příčina jeho bezmoci – z boku mu trčel krátký šíp.

Zlost a nenávist mi zatemnily smysly. Na chvíli jsem před sebou přestal vidět zraněné zvíře a před mýma očima se objevil nepřítel na život a na smrt.

Zaváhal jsem jenom na chvíli a pak jsem zvedl kuši k líci. Vlk už sebou ani nepohnul. Nevydal ani sten, jen jeho oči se mi upřely do tváře a já, dodnes nevím proč, neumím si to vysvětlit, odhodil zbraň na zem a přiklekl k němu.

Možná že se ptáte, co mne k tomu donutilo, co bylo v tom pohledu raněného zvířete za sílu, že dokázala zaplašit moji zlobu. Nevím. Mohu říci jenom to, že jsem se na chvíli cítil jako podlec, jako člověk, který málem zabil bezbranného. Když jsem o tom, mnohem později, často přemýšlel, zdálo se mi, že jsem si přitom vzpomněl i na starý příběh o českém knížeti Bruncvíkovi a jeho lvu. Často mi ho dědeček vyprávěl; A tak místo, abych raněné zvíře dobil, jsem se k němu pomalu přibližoval. Lezl jsem po kolenou a hledal slova, kterými bych ho ukonejšil a zahnal nedůvěru, jež se objevila v jeho očích.

„Neboj se. Podíváme se na to a uvidíme. Snad nebude tak zle.“

Zdálo se, že chápe. Nesnažil se uhýbat před mou rukou, která se pomalu blížila k jeho hlavě, ani po ní nechňapal tesáky. Ležel a odevzdaně čekal, co se bude dít. Pozvolna jsem sunul ruku jeho hustým kožichem a snažil jsem se rozhrnout srst v místech, kde mu pronikl do těla šíp. Snášel to trpělivě a jen jednou tlumeně zavrčel, když jsem se, asi dosti nešetrně, dotkl jeho rány.

Šíp se zaryl do těla zezadu nad levou přední nohou a spíše prošel jí než samotným trupem, jak jsem se původně domníval. Zvíře ztratilo spousty krve.

Když mám dnes popsat, jak se mi podařilo dostat šíp z rány ven, nedokážu to. Nedokázal bych to už ani v tom okamžiku, kdy jsem stál nad bezvládným vlčím tělem se zakrváceným šípem v ruce, ochromený strachem. Bál jsem se, že se zvíře rozdivočené bolestí na mne vrhne, ale buďto byl vlk tak oslabený ztrátou krve, nebo pochopil můj dobrý úmysl, a nestalo se tak. Ležel a ukrutnou bolest dával najevo jen tichým vrčením.

Odhodil jsem šipku do trávy a znovu jsem klekl na kolena a rozhlížel se pečlivě kolem sebe. Někde tady přece musí být. Konečně! Našel jsem ho. Jitrocel. Několik svěžích lístků, dva pásy březové kůry a kožený řemínek; rána byla jakžtakž ovázaná.

Mělkou prohlubeň v kořenech starého buku stojícího na pokraji mýtiny jsem vystlal loňskou trávou a raněné zvíře do ní opatrně odtáhl.

„Tady se ti bude dobře ležet.“

Možná že se mýlím, možná že ve vzpomínkách už leccos přikrašluji, ale v tu chvíli se mi zdálo, jako by se vlk na mne usmál takovým širokým, zubatým úsměvem.

Už jsem se chystal domů, dokonce jsem vykročil, ale tlumené zakňučení mne hned vrátilo zpátky.

„Copak,“ podivil jsem se.

„Máš asi hlad a žízeň,“ rozbřesklo se mi.

Rychle jsem seběhl dolů k potůčku. Do čapky jsem nabral vodu a celý udýchaný jsem se vracel zpátky. A pak ještě dvakrát. Nahoru a dolů. Z torby jsem vytáhl kus chleba a studené zvěřiny, svůj oběd, a přistrčil jsem ho zvířeti k čenichu.

„Tu máš, zítra se na tebe zase přijdu podívat.“

Zdálo se, že mi rozumí. Můj odchod ho vůbec nezneklidnil, hleděl za mnou a v očích mu hořely nazelenalé plamínky.

Domů jsem se vracel celý rozmrzelý. Když jsem totiž ztratil raněné zvíře z očí, zahlodaly ve mně pochybnosti. Činím skutečně správně? Neměl jsem raději pomstít otcovu smrt? Mám o tom všem vyprávět dědečkovi, nebo si to nechat pro sebe? Nakonec jsem se rozhodl, že nic nepovím.

Nazítří jsem se vypravil do lesa znovu. Naštěstí byli všichni ve tvrzi těmto mým toulkám zvyklí, takže se mě nikdo nevyptával, kam jdu, proč tam jdu. Stačilo, když jsem dědečkovi jako vždycky slíbil, že se velkým obloukem vyhnu Vlčí rokli a že do nešpor se vrátím domů. Jenom studeného masa jsem si vzal jednou tolik a přidal jsem i kus kozího sýra. Když jsem vybíhal ze dvora, slunce už stálo dosti vysoko na obloze a v korunách našich líp hvízdali kosi jako posedlí. Pastýř hnal kravky a kozy na úhor. Jenom jsem na něho zahalekal.

„Kam běžíš?“ Zamával mi holí. Zdvihl jsem kuši nad hlavu. Tvář se mu rozjasnila chápavým úsměvem.

„Šťastný lov.“

Považoval jsem to za dobré znamení. První člověk, kterého jsem na prahu nového dne potkal, mne vítal s úsměvem.

Když jsem běžel lesem, vzrušením jsem až nemohl popadnout dech.

Čeká na mne? Jak se asi bude tvářit, až mne uvidí? Jak se vlastně tváří vlci? Umí se vůbec radovat? Vždycky mě všichni učili, že jsou to zlé a krvelačné šelmy, které neznají slitování.

Do duše se mi znovu vloudily včerejší pochyby. A tak jsem neustále zpomaloval, až jsem se úplně zastavil. Chvíli jsem stál a nevěděl, co tedy.

„Blázne!“

„Blázne, –ázne, –ázne,“ opakovala ozvěna. Rozesmál jsem se a znovu se rozběhl. Byl tam. Dokonce se mi zdálo, že ožil, když mě uviděl, jak se k němu blížím. Pokoušel se zvednout, ale nohy ho neposlouchaly. Jen v očích mu hrál ten zvláštní, zpola vděčný, zpola výsměšný jas.

Znovu jsem běhal pro vodu. Rozdělili jsme se o chleba, sýr i maso. Všechno to hltal s náramnou chutí. Pak se tiše olízl a k mému velkému údivu mi položil hlavu do klína. Překvapením jsem málem zkameněl, ale zůstal jsem sedět.

Nechci vás unavovat líčením dnů následujících. Byly jeden jako druhý. Chodil jsem každý den ráno do lesa a nosil s sebou potravu. Rozdíl byl jenom v tom, že zvíře sílilo doslova den ode dne, rána se mu zacelovala, až jsem konečně mohl sundat obvaz.

Když jsem však přišel následujícího dne, byl jsem překvapen a zklamán. Vlk zmizel. Do očí mi vhrkly slzy a já kajícně přiznávám, že to nebyly jen slzy lítosti, ale že jsem pociťoval především zklamání nad nevděkem.

Prochodil jsem hodný kus lesem, ale stopu jsem ztratil po několika krocích a pak už jsem ji nezachytil. Nešťastný jsem se vracel domů. Sešel jsem až dolů k řece a podél jejího kalného proudu, který se každého jara vyléval ze břehů a zaplavoval luka, jsem, co noha nohu mine, kráčel k Jestřábímu dolu.

Netrvalo to dlouho, došel jsem k Čertovým kamenům, obrovským balvanům, o které se tříští říční proud. Prý jsou v řece odnepaměti a dědeček mi vyprávěl, že je tam upustil hloupý čert, který se nechal napálit chytrým zemanem. Slíbil, že mu v noci do prvního kohoutího zakokrhání postaví namísto jeho staré tvrze velký hrad. Zeman mu za to ovšem musel upsat duši. Jenže chytrý zeman si schoval do pytle kohouta, a když čert, ještě hluboko nad ránem, nesl poslední balvan na dokončení hradeb, vytáhl chytrák kohouta z pytle, ten zakokrhal a čert ve zlosti, že prohrál, mrštil kamenem do řeky, ten se rozbil na několik kusů a ty už v řece zůstaly. Zeman měl nový hrad a čert musel odtáhnout s prázdnou.

Najednou jsem zaslechl zoufalý výkřik. „Pomoc, pomoc,“ neslo se nad hladinou.

Nečekal jsem na nic. Jedna za druhou sletěly těžké škorně do trávy. Hned za kuší. Tu jsem upustil první. Žbluňk! Už jsem byl ve vodě. U břehu jí bylo sotva po pás. Brzy jsem však ztratil půdu pod nohama.

Rozhlížel jsem se kolem sebe. Blíž k protějšímu břehu se voda skoro vařila. V bílé pěně se cosi hýbalo. Chvíli se objevovala hlava. Bezmocně se třepetala nad vodou. Za chvíli se voda zavřela. Plaval jsem k tomu místu, co mi dech stačil. Prudce jsem se potopil. Poprvé. Marně. Podruhé. Zase zbytečně. Až potřetí se o mou nataženou tápající ruku otřely vlasy. Pevně jsem je uchopil a trhl. Nad vodou se objevil obličej. Zavřené oči, zmodralé rty. Snažil jsem se co nejrychleji plavat ke břehu, loket zaháknutý pod nešťastníkovu bradu. Táhl jsem ho za sebou. Byl jsem tak vyčerpaný, že jsem ho nemohl dostat z vody ven. Pak jsem chvíli ležel vedle něho a snažil se popadnout dech.

Vstaň! Dělej něco. Nemůžeš ho nechat jen tak. Pomalu jsem se zvedl. Přede mnou ležel chlapec asi mého věku a nehýbal se. Vzpomněl jsem si na dědečka, jak jsem ho viděl před rokem, když přinesli bezvládného pasáčka, který spadl do mlýnského náhonu. Rychle jsem hocha obrátil na břicho, hlavou dolů. Z úst se mu vyhrnula voda. Znovu na záda. Oběma rukama jsem mu stlačil břicho. A pak jsem ho dlouho dlaněmi pleskal po tváři. Trvalo to hodně dlouho, než hlasitě vzdychl a otevřel oči. Nechápavě se rozhlížel kolem sebe.

Žije! Pustil jsem jeho ruce, které prudce dopadly na zem. Poskakoval jsem radostí kolem něho, zrovna jako kejklíř, kterého jsem jednou zahlédl v Mohelné na náměstí.

Díval se na mne široce rozevřenýma očima, ale nic ještě nechápal.

„Co se to se mnou stalo?“

„Topil ses.“

Teprve teď mu blesklo v očích poznání.

„To ty?“

Zčervenal jsem.

„Děkuji ti.“

Zčervenal jsem ještě víc.

„To nestojí za řeč.“

„Ty neumíš plavat?“

Skoro se urazil.

„Umím, ale dostal mne vodník.“

Teď zase vyrazil dech mně.

„Có?“

„No přece vodník, chtěl mne stáhnout pod vodu. A téměř se mu to podařilo. Nebýt tebe,“ dodal vděčně.

„Babské povídačky.“

Málem se urazil znovu.

„Vždyť jsem cítil, jak mne táhne za nohu.“

„To byla jenom křeč.“

„Jaká křeč?“

„No přece v noze. Ale to není snad tak důležité, byla-li to křeč nebo vodník, hlavně že jsi tady.“

Trošku se zastyděl.

„Děkuji ti. Já jsem Matěj,“ dodal po chvilce odmlky.

„Jakub nebo taky Kuba.“ Zarazil se.

„Vnuk zemana z Jestřábího dolu?“

„Ano!“

„Můj otec je tesařem ve Výrově.“

Několik okamžiků jsme rozpačitě mlčeli, jako kdyby se mezi nás položil nějaký stín.

„Poslyš. Ty jsi tedy pán.“

Rozesmál jsem se. Kuckal jsem smíchy. Pán. Jaký já jsem pán! Brzy jsem ale přestal, když bylo vidět, že Matěj neví, čemu se vlastně směju.

Pak mi teprve začal vyprávět o svém pánovi, rytíři Bořkovi, a já pochopil jeho rozpaky.

„To je ale ničema!“ vykřikl jsem rozhorleně, když Matěj skončil. A to jsem tehdy ještě netušil, jak jsem blízko pravdě.

Seděli jsme s Matějem na břehu řeky dlouho. Rozprávěli jsme o všem možném, a když jsem už pozdě navečer odcházel domů, bylo mi dobře, že jsem přece jen našel dobrého přítele.

Dědeček už zdaleka vyhlížel a hrozil rukou, ale jakmile jsem mu všechno vypověděl, bylo po bouřce. Myslím, že byl na mne i trochu hrdý, avšak to, co jsem mu řekl o Výrovském ho znepokojilo, i když se to snažil zakrýt.

Toho večera jsem dlouho nemohl usnout, v hlavě se mi pletlo jedno přes druhé. Postřelený vlk s výrovským Bořkem, tesařův Matěj, kterého stahoval pod vodu velký zelený hastrman. Usnul jsem, myslím, hodně po půlnoci, a když jsem se probudil, byl už bílý den. Slepice kdákaly na dvoře a jejich hašteření zalétalo okénkem až do mé jizby. Rychle jsem se oblékl a za chvíli jsem byl v kuchyni,

Barka, skloněná nad ohništěm, si tiše prozpěvovala, a ani můj překotný vpád ji nedokázal vyrušit z jejího neotřesitelného klidu.

„Kde je dědeček?“ ptal jsem se, když už jsem seděl s krajícem v ruce nad hrnkem mléka.

„Nevím, asi jel do Mohelné, hned časně mu Kašpar sedlal koně.“

IV

„Halamo! Halamo!!!“ křik se rozléhal kamennými chodbami výrovského hradu, odrážel se od stěn a duněl pod vysokou klenbou. Zbrojnoš stojící za dveřmi rytířovy komnaty se nejdřív tiše přikrčil a pak se rozběhl. Dlouhý meč ho tloukl do stehen a překážel mu v běhu. Na hejtmana narazil ve stájích.

„Už zase řve,“ hlásil mu, sotva stačil popadnout dech. Hejtman Halama se ušklíbl a hleděl si dál své ryzky.

„Co chce?“

„Nevím, pane.“

„Řve jako zdivočelý býk – pořád jenom Halamo, Halamo!“

„Baba je to, a ne chlap,“ zasyčel hejtman.

„Co jenom kupeckých vozů už projelo po nedaleké zemské stezce. Stačilo by se jenom ukrýt do houští. Hvizd. Hrrr na ně. A hotovo. Trochu pošimrat vypasená kupecká bříška mečem. A bylo by to. Na co nás sem vlastně tahal! Nejdříve takové přípravy, a nakonec nic. Hnijeme tu zaživa.“

Zbrojnoš moudře mlčel.

„Halamo!“ ozvalo se teď docela blízko.

„Snad nehoří. Najednou tolik spěchu,“ odplivl si hejtman a pomalu se loudal za vystrašeným pacholkem.

„Třeba se mu konečně rozsvítilo v té rytířské palici. Cinkavé penízky by chtěl, ale ručičky se bojí ušpinit. Jsem jenom zvědavý, s čím na mne zase vyrukuje.“

Hněv ho neopustil, ani když stoupal po úzkých kamenných schůdcích do věže.

„To jenom pořád koně kováme, meče brousíme, šípů a kopí mámě, jako bychom chystali válku proti Tatarům, a kde nic tu nic.“

Ještě než vešel do komnaty, utáhl si opasek, narovnal přilbici, vypjal prsa a rázně zaklepal.

„To je dost. Smrti by se člověk dočkal dřív než tebe.“

„Volal jsi mne, pane,“ ledově nato Halama.

Rytíře Bořka jako by polil vědrem studené vody. Zalapal po dechu, ale pak se znovu rozeřval.

„To víš, že jsem tě volal, k čemu si vás, chlapi, u čerta držím. Za co vás platím a živím, darmožrouti?“

„A čí je to vina?“ neslevil ze svého klidu Halama.

„Kolikrát jsem tě už žádal, pane, o svolení provětrat své muže.“

Postavil se k oknu a vyhlížel dolů, do Horštejnského údolí.

„Zase jeden kupčík,“ očima sledoval obláčky prachu zdvihajícího se nad vzdálenou cestou.

„Dokonce čtyři vozy má, kdopak by to do něho řekl. A stačilo by jen tak málo.“

„Zbláznil ses? Chceš mi poslat na krk královské vojáky?“

„Tak na co nás tu máš? Tahle nečinnost nám opravdu nesvědčí. Chlapi začínají reptat.“

„Však se dočkáte. Už brzy se dočkáte a někomu bude zatraceně horko.“

Bořek si zhluboka přihnul, rovnou ze stříbrné konvice, a pak ukázal Halamovi na kamenné sedátko pod oknem. Sám se usadil proti němu. Naklonil hlavu až k jeho uchu a tiše, jako by se obával, že by náhodou někdo nepovolaný mohl zaslechnout jeho slova, šeptal:

„Nejdřív musíme vyřídit toho starého. S klukem už si poradíme lehce.“

„Ale koho?“

„No přece..“ zařval, pak se ulekl a honem ztlumil hlas až do téměř neslyšitelného šepotu:

„Jindřicha, starého zemana z Jestřábího dolu.‘

„Na tom si toho vezmeme.“

„Mlč, hlupáku, když ničemu nerozumíš. Do večera chci mít zprávu, že už není mezi námi. Zařiď si to, jak chceš. Máš přece

bohaté zkušenosti, ale nepřej si mne, jestli jenom ve snu někoho napadne, odkud vane vítr.“

„Spolehni se, pane.“ usmál se potutelně Halama.

„Mohu tedy odejít vydat patřičné rozkazy, nebo pro mne máš ještě nějakou práci?“

„Zmiz už. Nebo počkej! Abych nezapomněl, ten, který mi první přinese zprávu o tom, že Jestřábskodolskému mohou zvonit na poslední cestu, dostane deset bílých penízků.“

Klap! Dveře se zavřely a za nimi zmizela široká Halamova záda.

„Však já vás dostanu, holoubkové. Vykouřím vás jako sysly z nory. O poklad by mne chtěli připravit. Ale to jste se přepočítali. Na mě jste všichni krátcí. Takhle malinký budeš, hošíčku, škemrat u mých nohou o milost,“ špinavé roztřesené prsty pomalu přibližoval k sobě a pevně je tiskl a tiskl, až mu zbělely klouby.

„Jako veš tě zamáčknu.“ Znovu se napil a mrštil konvicí o zeď. Halama pomalu sestupoval po schodech dolů na dvůr a snažil se přemýšlet, ale ať si lámal hlavu sebevíc, na to, proč mají jeho lidé zavraždit zrovna starého zemana z Jestřábího dolu, nepřišel.

„Že by ho zlákala ta ubohoučká tvrz?“

Nakonec mávl rukou a zabručel:

„Je to konečně jeho věc. On platí a my pracujeme. Hlavně že už se něco začíná hýbat. Už dlouho jsem neslyšel třesk mečů a svištění šípů.“

Sotva vešel do čeledníku, všechno ztichlo. I hráči v kostky, jindy tak zabraní do své hry, jako by vytušili, že jde s něčím neobvyklým, okamžitě přestali hrát. Vážný, skoro slavnostní výraz Halamovy tváře všechny přesvědčil, že se opravdu něco děje.

„Tak, chlapi, dost toho válení.“

Po těchto slovech se rozlehl hromový řev. Zarostlí, vousatí chlapi skákali, mlátili meči naplocho do stolů, hvízdali, až se na hradní věži plašily vrány a s polekaným krákáním odlétaly do blízkého lesa. Halama zvedl velitelsky ruku. V tom okamžiku jako když utne. Do nastalého ticha promluvil:

„Straširypák, Šídlo a Hleďsebe si vezmou kuše a dýky a půjdou se mnou. Ostatní chci taky vidět připravené ve zbrani!“

„Jsou to mí nejschopnější lidé a k úkolu, který máš na mysli, pane, se hodí nejlépe,“ hlásil za chvíli, když všichni čtyři stáli před Bořkem.

„Hm, dobrá. Vědí už, o co jde?“

„Ne, pane.“

„To je dobře. Seznámím vás s tím sám. Kdo znáte zemana z Jestřábího dolu?“

„Já ho několikrát viděl,“ houkl suchý vysoký muž s pichlavýma očima.

„Jak se jmenuješ?“

„Šídlo, pane.“

„Tak ty je povedeš, Šídlo. Kam, to se dozvíš za chvíli. Tam počkáte na zemana a…,“ rukou udělal výmluvný pohyb.

„Rozumíte mi?“

„Zcela, pane,“ zahučeli lapkové jedním hlasem.

„Ne, abyste se. dali nachytat. Kdyby vás někdo zahlédl, neváhejte ani na chvilku a pošlete ho za zemanem.“

„Rozumíme, pane,“ přikývl Šídlo.

„Počkejte ještě,“ vykřikl rytíř, když viděl, že se muži chystají k odchodu. Zatleskal rukama, dveře se rozletěly a v nich se objevila neuvěřitelně špinavá stařena s krvavýma očima.

„Volal jsi mne, pane.“

„Pojď blíž. A pověz, co víš. Kde je teď starý Jindřich z Jestřábího dolu?“

„Byl v Mohelné, pane. Odjel ještě před svítáním, jak jsem vytáhla z jeho kuchařky. Jel sám. Ozbrojený pouze mečem.“

„A co v Mohelné?“

„Nejdříve se zastavil u krejčího Kokeše, pak dřepěl celé dopoledne u písaře Ambrosia. Teď už bude na cestě zpátky.“

„Slyšeli jste to?“

„Teď už víte, kde ho máte asi hledat.“

„Počítám, že může být někde u tří dubů nebo možná ještě kousek dál,“ vložila se do hovoru znovu stařena.

Rytíř Bořek mávl rukou a všichni se skloněnými hlavami opustili komnatu.

Co se s tím hochem v poslední době děje? Přece jen jsem mu neměl všechno tak najednou vyklopit. Bylo to zřejmě trochu moc. Kůň klopýtl a zeman Jindřich se na chvíli vytrhl ze svých myšlenek. Na cestu vůbec myslit nemusel, neboť jeho zvíře by ho dokázalo dovézt domů i poslepu.

Ale Ambrosius měl pravdu. Zdá se, že lepší je jen jeden velký řez, byť bolestný, který čas dokáže za chvíli zhojit, než neustálá nejistota a tápání.

Kůň neklidně zafrkal a zastříhal ušima.

„No, copak, copak, stará?“

Najednou mu kolem tváře zasvištěl prudký závan vzduchu a vzápětí pocítil palčivou bolest. Bleskově si sáhl na levou polovinu obličeje. Ruku měl v mžiku plnou krve. Šíp, který se jenom dotkl jeho líce, přece jen stačil strhnout kus kůže. Stařec se sklonil až ke koňské hřívě. Zvíře nečekalo ani na pobídnutí a vyrazilo kupředu. Za nimi se ozvalo zaklení a teprve poté dusot koňských kopyt. Jindřich se ohlédl zpátky a to, co spatřil, ho překvapilo. Za ním se hnali tři jezdci v kápích, jež jim stínily tváře. Neměl na vybranou. S mečem proti třem kuším? To je téměř jistá sebevražda. A tak mohl spoléhat jen na svého koně. Tvář, kterou tiskl k jeho krku, nesnesitelně pálila, a hříva pomalu mokvala krví.

Chvílemi nad jeho hlavou zasvištěl další šíp a v těch okamžicích se stařec vždycky přikrčil, zdálo se, že splynutím s koňským tělem hledá záchranu. Divoká honička netrvala dlouho. Najednou pocítil prudký úder v levém rameni a vzápětí pronikavou bolest. Stále se stupňovala. Uzda mu vypadla z rukou. Dvakrát se zakymácel v sedle, pak se naklonil dopředu a přes Hnědčinu šíji upadl na zem. Z ramene mu trčel krátký šíp. Kůň se okamžitě zastavil.

Jeho pronásledovatelé vykřikli radostí.

„Máme ho,“ volal Šídlo na své druhy, pyšný na přesnou ránu.

„Teď už nám neuteče,“ radoval se Straširypák, a ještě za jízdy dobýval dýku z pochvy.

„Posledním šípem jsem ho srazil, však jste to viděli,“ vyvolával znovu Šídlo.

Zarazili koně nedaleko ležícího muže, odhodili kuše a s tasenými dýkami se k němu opatrně blížili. K jejich velkému údivu se stařec najednou pohnul a těžce se začal zdvihat. Nejdříve klekl na kolena, pak se chytil třmenu a s námahou se postavil na nohy. Zády se opřel o koňský bok a zdravou rukou vytasil meč. Čekal.

„Tak pojďte, hrdinové,“ zachroptěl.

Lapkové se na chvíli zarazili. Není snadné bojovat krátkou dýkou proti nepříjemně dlouhému meči, byť ve třech. Může tě nadosmrti pošimrat. Ale pak, když viděli, jak starci s krví, jež mu vytékala z ran, valem ubývá sil, začali kolem kroužit jako hladoví vlci, pečlivě se vyhýbající dosahu jeho dlouhého meče.

V

Zatímco se dědeček chystal ke svému, jak sám věřil, poslednímu boji a já klidně seděl na dubové lavici žvýkaje chléb, zasáhla přece jen v jeho prospěch šťastná náhoda. Poručil totiž, aniž ho vůbec mohlo napadnout, že mu tento příkaz doslova zachrání život, třem čeledínům, Hynkovi, Jarošovi a Kašparovi, aby porazili starý buk, stojící odnepaměti u cesty z Jestřábího dolu do Mohelné. Jeho korunu rozčísl před nedávnem blesk, polovina jí klesla a svými rozsochatými větvemi zasahovala až do cesty. Muži pracovali od časného rána, jen z nich pot lil. Zejména Kašpar, nemladý nestarý vysoký muž, v jehož hubeném těle by člověk těžko hledal nějakou velkou sílu, se rozháněl sekerou ostošest. Najednou se v dálce ozvalo zaržání, pak zuřivé výkřiky a ticho. „Počkejte!“ vykřikl Hynek. Všichni strnuli.

Z dálky jako by se ozýval tlumený dupot a občas kovové cinknutí.

„Hrome, chlapi, tady něco nehraje!“ zaklel Hynek.

„Za mnou,“ zavelel Kašpar. Muži sevřeli pevně sekery v rukou a rozběhli se za těmi nezřetelnými zvuky.

Neběželi dlouho. Za chvilku se octli znovu na cestě.

„Tam, támhle,“ přerývaně vydechl Hynek a mávl sekerou před sebe. Ležel tam na cestě muž a nad ním se skláněli tři ozbrojenci v tmavých kápích, s dýkami v rukou.

„To je přece pan Jindřich.“

„Ne!“ zařval Hynek, vida, jak jeden z mužů zdvihá zbraň k smrtícímu úderu. Ozvěna jeho zoufalého zvolání se ještě nestačila ani pořádně rozlehnout po okolí a z Kašparovy ruky vyletěla těžká dřevorubecká sekera. Točila se ve vzduchu jako nemotorná káča, ale okamžik, který zaváhali lapkové po Hynkově výkřiku, jí stačil. S tlumeným žuchnutím udeřila toho s napřaženou dýkou do boku tak prudce, že odletěl několik kroků. Klesl na zem a zůstal ležet. Když jeho společníci viděli, jak se k nim ženou rozběsnění muži se sekyrami v rukou, vzali raději do zaječích. Sebrali svého druha, přehodili ho přes hřbet jeho koně, sami se vyšvihli do sedel a za chvíli po nich nezůstalo ani stopy. Čeledínové se shlukli kolem zemana.

Jaroš klekl na kolena a přiložil ucho ke starcově hrudi.

„Bije.“ Oznamoval po chvilce napjatého naslouchání radostně.

„Musíme ho obvázat nebo ztratí mnoho krve, než ho vůbec dopravíme domů,“ zabručel Kašpar a už si sundával halenu. Roztrhal ji na tenké pruhy, kterými pevně ovázal starcovy rány.

„Na ten šíp mu nesahejte, počkáme na starou Uršulu, ta si s ním bude vědět rady.“

Zastihl jsem ten smutný průvod nedaleko od tvrze, krátce poté, co jsem se vypravil dědečkovi naproti. Sotva jsme ho sundali z koně, na kterém ho čeledínové přivezli, běžel jsem pro Uršulu. Žila v rozedrané chatrči u Lupenovského potoka. Lidé si o ní vyprávěli, že čaruje. Dědeček se těm řečem vždycky smával. Říkával, že jsou to hlouposti. Nikdy na ni nedal dopustit a nedovolil, aby jí kdokoliv ubližoval. Je pravda, že Uršula dokázala vyléčit snad všechny nemoci. Na každou znala nějaký dobrý lék, nejčastěji byliny. Však je také sbírala a sušila od jara do podzimu.

Pohled na zakrváceného dědečka, ležícího bezvládně na medvědí kůži, jí vehnal do očí slzy. Dlouho však nečinně nestála. Hned začala komandovat. A já se divil, že ji všichni, i ta hubatá Barka, tak bez odmluvy poslouchají.

„Nejdřív horkou vodu; hodně jí budu potřebovat,“ zaskřípal její stařecký hlas. Než jsem se nadál, už tu byla Barka se džberem, z něhož se jenom kouřilo. Uršula vhodila do vody několik hrstí sušeného heřmánku a pak odvar přelila přes kus čistého plátna do velké hliněné mísy. Malými klůcky pečlivě vymývala rány, mazala je mastí, kterou vybírala z černého hrnku, a pečlivě je stahovala plátěnými obvazy.

„To nejhorší si necháme na konec,“ bručela si pro sebe, když jí čas od času padl pohled na šíp, který ještě pořád trčel z dědečkova ramene.

„To nebude nic pro tebe, chlapče! Tomáši, vezmi ho na dvůr.“

Marně jsem se bránil. Tomáš, dědečkův důvěrník a správce, který ho odvždycky zastupoval v jeho nepřítomnosti, mne pevně uchopil za ruku.

„Jen pojď, Jakube, tady už nejsme nic platní. Jenom bychom překáželi.“ A tak jsem podlehl. Šel jsem jako ve snách, jenom jsem tiše vzlykal.

Trvalo to dosti dlouho, než vyšla Uršula na dvůr. Oči jí jenom hořely. Do ruky mi vrazila ještě krvavý šíp.

„Najdi kuši, ze které tato šipka vyletěl,“ a já vzal tehdy její slova úplně vážně.

Zato Tomáš ji hned vyplísnil: „Proč pleteš tomu chlapci hlavu!“

Rozhodl jsem se, že toho, kdo se snažil připravit mého dědečka, posledního blízkého člověka, který mi zůstal, o život, musím najít stůj co stůj. Moje dětské srdce poprvé zahořelo touhou po pomstě.

Stál jsem, šíp v ruce, a nevěděl dosti dobře, co počít. A především jsem se hrozně bál o dědečka. Ze zamyšlení mne vytrhla Uršula. Zdálo se, že se trochu stydí za to, co před chvíli řekla. Pohladila mne po hlavě a poprvé za tu dobu, co jsem ji znal, se usmála:

„Tvůj dědeček bude žít!“

Nevím, kde se to tenkrát ve mně vzalo, ale dosti dlouho jsem jí visel na krku a slzami smáčel její suchou svraskalou tvář.

Ve chvíli, kdy jsem vyplakával svoji radost i žal na Uršulině rameni, či snad o něco později, volal hlásný na Výrově:

„Tři muži před branou, jeden raněný.“

„Otevři, hlupáku!“ hulákal Straširypák.

„Co tak civíte, holomci,“ pokřikoval na ostatní, kteří se shromáždili na ochoze.

„Šídlo, to je Šídlo. Copak se mu stalo?“

„Štípl ho komár,“ zaškaredil se Hleďsebe.

Konečně se brána s velkým skřípotem otevřela a kopyta koní zaduněla po padacím mostě. Na dvoře už stál Halama.

„Tak jakpak jste pořídili?“

„Inu, docela dobře,“ holedbal se Straširypák.

„Starý, pokud už není na věčnosti, tak k tomu nemá daleko.“

„A co tenhle?“ ukázal Halama na Sídla, který ležel přes koňský hřbet a jenom bezmocně vzdychal.

„Tak zlé to s ním zase nebude. Překvapili nás pacholci z Jestřábího dolu, a my jsme museli nakonec prásknout do bot. Šídlo chytil jednu sekerou, naštěstí jenom toporem. Má nejspíše žaludek vražený až do krku, ale jinak mu asi nic nebude,“ zachechtal se Straširypák.

„K čertu, kde jste?“ ozval se za nimi křik. Zdvihli hlavy. Z okénka ve věži se vykláněla brunátná tvář rámovaná ryšavým plnovousem.

„Musíte nahoru, podat zprávu,“ mrkl na Hleďsebe a Straširypáka hejtman.

„Koukejte, ať neplácnete nějakou hloupost. Mohlo by vás to mrzet. Raději rovnou řekněte, že je po zemanovi, nebo se starý zase rozzuří.“

„Jak myslíš, pane,“ ušklíbl se Straširypák. „Tak pojď,“ strčil do Hleďsebe, „ať to máme za sebou.“

Rytíř Bořek už na ně čekal před dveřmi.

„Nu, jak jste pořídili, a co ten osel na koni?“

„Správně díš, pane,“ spustil úlisně Straširypák, zatímco Hleďsebe jenom tupě přikyvoval.

„Osel je to, a nebýt nás, mohl tam zůstat.“

„To by tak ještě scházelo, aby z něho nakonec ještě vymáčkli, odkud je a kdo ho poslal. Je po něm?“

„Jako po kom?“ zeptal se hloupě Hleďsebe.

Straširypák do něho rychle šťouchl a pak, než se stačil Bořek rozkřiknout, vyhrkl:

„Úplně, pane. Je z něho ta nejkrásnější mrtvola, jakou jsem kdy viděl. A já už jich viděl hodně,“ dodal se špatně skrývanou samolibostí.

„To rád slyším. A nepoznal vás nikdo?“

„Ne, pane. Vzali jsme to včas nazpátek. Jenom ten trouba tam málem zůstal. Tak jsme ho museli naložit na koně.“

„… naložit na koně,“ opakoval Hleďsebe.

„Totiž překvapili nás, pane. Alespoň deset jich bylo,“ lhal Straširypák, až se prášilo.

„Podařilo se nám zemana krásně sundat z koně. Chudák Šídlo, to on ho srazil, abych byl spravedlivý. Pak jsme ho ještě trochu polechtali dýkami, ale v tom okamžiku byli u nás.“

„Jako kdo,“ vykulil nechápavě oči Hleďsebe. Straširypák už to nevydržel a dupl mu na nohu.

„Au!“

„Jak říkám, pane, sotva jsme to skončili. Vyletěli z lesa. Jako máku jich bylo a hnali se na nás s tasenými meči, chci říci, sekyrami, a když viděli, že nás nedostihnou, tak jeden z nich hodil, no a zrovna Šídlo, ten osel, jak jsi ráčil říci, pane, ji dostal. Naštěstí to nebylo ostřím, ale i tak mu to, jak se zdá, na chvíli stačí.“

„Dobře jste to provedli a tady máte za svou námahu.“.

Straširypák obratně chytil hozený měšec a pak oba lapkové s mnoha poklonami vycouvali ze dveří.

Radost pana Bořka však neměla dlouhého trvání. Už za dva dny mu přinesl umolousaný žid Abeles, který si příležitostně vydělával jako rytířův špehéř, nedobrou zprávu.

„Na vlastní uši jsem to slyšel,“ zaklínal se dlouze.

„To přece není možné,“ sípal vzteky bez sebe rytíř.

„Ale ano, je to určitě pravda, jako že se Abeles jmenuju. Starý Jindřich z Jestřábího dolu je asi tak mrtvý jako ty, pane, nebo já. Měl sice na kahánku, to je pravda, ale stará Uršula, chraň nás Nejvyšší před čarodějnicemi, už ho dá do pořádku.“

Rytíř Bořek běhal komnatou a zuřivě dupal.

„Holomci, budižkničemové, nemehla, troubové, za co já vás proboha vlastně platím. Tři na jednoho, ze zálohy, a ještě ho nedokážou vyřídit. Moji zbrojnoši. Pchá. Baby jsou to, a ne chlapi.“

A ohnutý Abeles, ze strachu, aby se na jeho hlavu nesnesla taky nějaká ta pohroma, si ještě přisadil:

„A víš, pane, co se povídá dole ve vsi? Myslím v Jestřábím, pod tvrzí.“

Vzápětí se v duchu peskoval za to, že si nedal raději pokoj a nemlčel.

„Tak mluv, ty starý prašivče!“ Bořek ho svíral svou medvědí tlapou pod krkem a supěl mu rovnou do tváře.

„Všichni, všichni,“ blekotal k smrti vyděšený Ábeles, „si vyprávějí o velkém hrdinství Jindřichových čeledínů. Prý byli tři. Náhodou káceli v lese, nedaleko od toho místa, a ty vražedníky zahnali. Skoro holýma rukama.“

Rytíř dočista zfialověl. Pustil žida, který se snažil co nejrychleji zmizet. Proletěl dveřmi a hnal se po schodech dolů, jako by mu za patami hořela koudel, a za ním se nesl hrozný řev.

„Halamo! Halamo! Okamžitě mi sem pošlete Halamu!“

„Pěknou sebranku to živím na svém hradě,“ vmetl hejtmanovi do tváře, sotva se objevil ve dveřích.

„Nejenom budižkničemové, ale i lháři.“

Halama zachovával svůj klid.

„Smím se otázat, o čem hovoříš, pane?“ pronesl nevzrušeně s lehounkým nádechem posměšku na slově pane. Rytíř vyletěl:

„Milostpán se ještě ptá. Tak on nic neví. Jemu ti povedení ptáčkové také hic neřekli. Lhali ti. Zrovna jako mně. Zeman Jindřich žije a oni neutekli před přesilou, ale zahnali je tři obyčejní čeledíni. To máme vojáky, viď, pane hejtmane! Zavřít. Hned. Všechny tři. Do věže s nimi. A zbičovat, pořádně, slyšíš! Já vás naučím. Holoto! A nic, jenom vodu.“

„Jak poroučíš, pane,“ maličko zaváhal. „A co dál? Že bychom to zkusili ještě jednou?“

„To ať tě ani nenapadne. Když už jste to takhle zmotali, musíme vymyslet něco jiného. Přijď ke mně večer, pohovoříme si o tom.“

VI

Dědeček se uzdravoval pomalu, zvláště rána v rameni se těžko hojila. Uršula se však u nás objevovala téměř každý den. Vyměňovala obvazy, mazala rány a omývala je bylinkovými odvary. V samých starostech jsem nestačil ani počítat, jak rychle letí čas. Veškerá péče o hospodářství padla sice na Tomášova záda, ale ten se přesto se mnou radil jako s dospělým. A já dnes musím přiznat, že to tenkrát dělalo moc dobře mé chlapecké ješitnosti a podezřívám Tomáše, že o tom až moc dobře věděl. Vstával jsem v té době velmi časně zrána, což nebývalo dříve mým zvykem. Sotva jsem se stačil nasnídat, už jsem byl na dvoře, kde Tomáš dával příkazy čeledínům, kteří vyjížděli s voly na pole nebo odcházeli do lesa či k řece. Celý den jsem strávil venku a pomáhal, kde bylo zapotřebí. Měl jsem dobře v paměti dědečkova slova, že nejhorší hospodář je ten, který jen po poli chodí, na své lidi pokřikuje a k práci už se snížit nedokáže.

Večer jsem se vracíval unavený, ale s pocitem dobře vykonané práce. Po večeři jsem obvykle dědečkovi o všem, co se událo za celý, pro něho tak dlouhý den, vyprávěl. A tak šel den za dnem. Jeden jako druhý. Jabloně už odkvetly, vlaštovky dávno postavily svá hnízda ve chlévech pod věží, když dědeček poprvé vyšel z domu. Chůzi měl nejistou a opíral se o mne. Sotva se ocitl na dvoře, překvapeně vdechl horký letní vzduch.

„Vždyť už budou co nevidět žně.“

„Ano, dědečku, když to dobře půjde, do týdne vyrazíme do polí,“ připadal jsem si hrozně dospěle. Dědeček se jen usmál.

Od té chvíle, kdy nám přivezli dědečka domů, jsem neustále přemýšlel o tom, kdo mu něco tak hrozného mohl způsobit, kdo byli asi ti lumpové, kteří ho chtěli zabít. Nebyl jsem sám. Tato otázka vrtala hlavou mnoha lidem, a nejenom na naší tvrzi, ale i dole ve vsi.

S první stopou přišel kovář. Druhý den poté, co dědečka přepadli, byl totiž v Mohelné na trhu. Vrátil se navečer a hned k nám na tvrz. Když přišel, odvedl si mne a Tomáše stranou.

„Něco vám chci říci,“ tvářil se tajemně. „Jsem přesvědčen, že v tom, co se stalo, má prsty výrovský rytíř. Slyšel jsem jeho zbrojnoše, jak se vychloubali v krčmě U zlomené podkovy, že zemanu Jindřichovi už může mohelský plebán sloužit mši.“

„Co to říkáš, Marku?“ vykřikl jsem rozčileně. „Proč by to dělal?“

Tomáš tak překvapený nebyl. Neřekl nic, jenom zamyšleně žvýkal stéblo suché trávy.

Kovář pokračoval:

„Určitě na tom něco bude. Rytíř Bořek vyměnil na svém hradě skoro celou posádku.“

„Ano, ano, o tom vím,“ vpadl jsem mu do řeči.

„Odkud?“ ožil Tomáš. „Vyprávěl mi o tom Matěj. Jeho táta je na Výrově tesařem.“

„To už něco znamená,“ zauvažoval Tomáš nahlas.

„Buďto se dal Výrovský na počestné řemeslo loupežnické, nebo se bude snažit nás odtud dostat. Jiná možnost není.“

„Máš pravdu, Tomáši,“ souhlasil s ním Marek. „Zatím všechno nasvědčuje tomu druhému.“

„Ale proč?“ divil jsem se znovu. Oba se trpce usmáli.

„Proč?“ poučil mne Tomáš. „Výrovský má hodně, a chce mít asi ještě víc. Není ani první, ani poslední. Trnem v oku je mu i to, jak se u nás žije poddaným. Už několikrát se nechal slyšet, že kdyby on vládl na Jestřábím dole, tak by zavedl jiný pořádek.“

„Mělo-li by k něčemu dojít, nenecháme vás na holičkách.“ Na tato kovářova slova jsme měli možnost si později ještě několikrát vzpomenout. Leccos mi také začínalo být jasnější. A v hloubi duše se objevila pochybnost, která neustále narůstala. Večer toho dne, než jsem šel spát, jsem se tiše vkradl do velké síně a zdvihl víko těžké dubové truhlice. Docela na dně mezi pláty dědečkovy zbroje ležela dýka. Byla to zbraň, kterou našli u otcova těla ve Vlčí rokli. Dlouho jsem si ji prohlížel ve svitu louče a pak jsem ji uložil zpátky. V mé hlavě uzrál plán. K jeho uskutečnění však nemohlo dojít, protože jak už jsem napsal, v té době mě plně zaměstnávala práce na tvrzi. Nepustil jsem ho však z mysli, pevně rozhodnut, že jednou to stejně zkusím a provedu to, co jsem si usmyslil.

Dlouho jsem vodil dědečka po dvoře, připadal mi jako znovuzrozený. Pak jsme spolu usedli na trávu pod šumící koruny líp. Dědeček se opřel zády o drsný kmen stromu a za chvíli začal dřímat. Seděl jsem u něho téměř nepohnutě.

„Hoří! Hoří!“ dolehlo náhle k mému sluchu.

Dědeček sebou polekaně trhl.

„Co se děje, Jakube?“

„Nevím, dědečku, půjdu se podívat.“

Než jsem stačil vyběhnout ze dvora, objevil se v bráně Marek. Rozcuchaný, vlasy i vousy ohořelé.

„Pane Jindřichu, pane Jindřichu, hoří obilí. Někdo zapálil pole nad řekou.“

Dědeček vzrušeně vyskočil, ale neudržel se slabostí na nohou. Zapotácel se a byl by upadl, kdyby ho kovář nezachytil do své mohutné náruče.

„Jakube, svolej všechnu čeládku!“ zvolal na mne. „Musíme zachránit, co se dá.“

„Děkuji ti, Marku,“ řekl dědeček… Kovář opatrně posadil dědečka na zem. Zacházel s ním jako s dítětem.

„Musím zase běžet, pane Jindřichu.“

„Jen utíkej a dejte mi pozor na Jakuba,“ to už jsem zaslechl v běhu. Koutkem oka jsem zahlédl Barku, která vyběhla z domu a skláněla se nad dědečkem. Sotva jsme vyrazili ven, udeřil mne do očí sloup dýmu, který se vznášel nad řekou.

Až k nám doléhal křik vesničanů. Snažili se oheň uhasit. Když jsme doběhli na místo, bylo už skoro po všem. Řetěz mužů i žen se táhl od řeky až k našim polím. Nemohli však dělat nic jiného než polévat široký pás země okolo hořícího pole a vyrývat brázdu kolem, aby oheň nepřeskočil dál. Naše nejlepší pšenice lehla popelem.

Bylo mi do pláče. Vzpomínal jsem, co práce a námahy nám dalo, než obilí vůbec vzklíčilo, co strachu jsme zažili, aby nám ho nepotlouklo krupobití. Několik dní stačilo a mohlo být pod střechou. Stál jsem se slzami na krajíčku a tu na moje rameno dopadla těžká, upracovaná ruka.

„Vzchop se, Jakube. Tohle byl teprve druhý úder.“ Nade mnou stál Marek, v obličeji černý jako satanáš.

„Jak to myslíš?“

„Podívej! Našli jsme toto na jedné mezi. Vítr vál opačným směrem, takže docela neshořely.“ Druhou rukou mi podával dva ohořelé kusy velkých smolných loučí. Srdce se mi sevřelo a Tomáš, který se právě odkudsi vynořil, jenom tiše hvízdl.

Rychle jsem se vzpamatoval.

„To znamená, že ode dneška budeme raději hlídat.“

Podíval jsem se na Tomáše a ten souhlasně pokýval hlavou.

„Zdá se, že začíná boj. A bude těžký a nerovný. Všichni už bezpečně víme, kdo v tom má prsty, ale nedokážeme mu nic. A i kdyby se nám to podařilo, velcí páni drží vždycky spolu. V tomhle jsme na Výrovského krátcí.“

Pomalu jsem se loudal zpátky. Vesničané se už dávno rozešli. Za mnou kráčel jen kovář s Tomášem. Zdálky jsem slyšel útržky z jejich rozhovoru. Zrovna mluvil Marek:

„Dávejte na něho pozor, Tomáši. Nespouštějte ho z očí. To, co potkalo pana Jindřicha, by se mohlo přihodit i jemu, a nemuselo by to skončit tak dobře.“

To se mi zrovna moc nehodilo; měl jsem svůj plán a z něho jsem nechtěl slevit a už vůbec jsem si nepřál, aby mi někdo stále chodil za patami.

Večer se dědeček zavřel s Tomášem do své Jizby a dlouho tam rokovali. Cítil jsem se dotčen, že mne nepřizvali. Po tom všem, co jsem prožil, jsem se už považoval za celého muže a toto přehlédnutí mne opravdu zamrzelo. O obsahu jejich rozhovoru jsem se nic nedozvěděl, mohl jsem se jenom domýšlet, protože druhého dne byli všichni pacholci ozbrojeni a zbraně málem neodkládali ani při práci. Dědečka nastalé nebezpečí povzbudilo. Byl jsem velmi překvapen, když jsem ho potkal na dvoře. Zrovna kráčel opíraje se o meč.

„To jsem rád, že tě vidím, Jakube. Jdeš jako na zavolanou,“ volal mi v ústrety.

„Musíme si spolu promluvit.“ Poslušně jsem šel za ním. Zavedl mne do své komnaty, ztěžka usedl za stůl a já jsem si přitáhl stoličku naproti němu. Po chvilce zaváhání spustil:

„Jistě sis povšiml, hochu, že události posledních několika týdnů spolu až nápadně souvisejí. Máme nepřítele, krutého a proradného. Víme, kde sedí, a můžeme se docela dobře domnívat, o co mu jde. Proto bude nutné zachovávat co největší opatrnost. Od dnešního dne se nehneš z tvrze bez mého nebo Tomášova souhlasu, a rozhodně ne sám. Vždycky musí být někdo s tebou. Rozuměl jsi?“

„Ale dědečku…“

„Rozuměl jsi!“

Takového jsem ho ještě neznal. Z hlasu zmizela všechna shovívavost a vlídnost. Zněl rozhodně a tvrdě.

„Ano, dědečku,“ špitl jsem nakonec tiše.

„To je dobře,“ už to byl zase on.

„Nedělej nám zbytečné starosti, máme jich až dost,“

„Ano, dědečku,“ byl jsem nešťastný, neboť toto rozhodnutí hatilo všechny moje úmysly, ale otevřeně jsem odporovat nemohl.

VII

„To je dost, že se vám taky konečně něco podařilo,“ rytíř Bořek si spokojeně mnul ruce, a dokonce Halamovi sám nalil ze své konvice vína.

„Já jim ukážu! Chátra zemanská, jsou horší než ti jejich sedláčci. Však jim dám za vyučenou, zeměhryzům!“ Mžoural kalnýma očima před sebe.

„Už jsi pustil ty tři hlupáky z věže? Nemusejí ujídat chleba zadarmo.“

„Tam se ho moc nepřejedli,“ poznamenal netečně Halama.

„Ale pustil jsem je předevčírem. To oni…“

„Ach, ták…,“ zašklebil se rytíř, „aby vykoupili svoje viny… Dobrá. Hlavně že se podařilo a nikdo nic netuší.“

„Ale tuší, všichni moc dobře tuší.“

„Cože?“ Rytíř vyskočil tak prudce, až převrhl pohár.

„Co zase ti tři ničemové popletli?“

„Nic. Naopak, všechno provedli náramně čistě, jenže ti na Jestřábím dole taky nejsou zrovna na hlavu padlí. Řekl bych, že víc tuší, ale co je jim to platné. Nedokážou nic. A pak… máš přece penízky!“

Bořek si ulehčeně oddychl, ale hejtmanova nešetrná zmínka o penězích se mu příliš nezamlouvala.

„Máš pravdu, zatraceně těžko mohou na někoho ukazovat prstem. Budou mít nejspíš obavy, aby přes něj nedostali.“

Halama si trochu odkašlal a pak s očima upřenýma do rytířovy tváře suše pronesl:

„Pořád ještě sice nevím, oč ti vlastně jde, pane, ale mám nápad.“

„Tak ven s ním,“ pobídl ho rytíř a nedočkavě poposedl. Halama sklonil hlavu až k jeho uchu a něco mu dlouze šeptem vysvětloval.

Čím déle mluvil, tím více se rozjasňovala Bořkova zachmuřená tvář. Nakonec se rozesmál, až mu mezi plnými rty zasvítily špičky zažloutlých liščích zubů a plácl Halamu do zad:

„Teď jsi na to přišel, hejtmane.“ Halama se polichoceně usmál.

Od požáru obilí mi připadal život na Jestřábím dole jako ve vězení. Nikam jsem nesměl, a když jsem se přece jenom sem tam pohnul ze dvora, tak hned za mnou v patách buď sám Tomáš, nebo Kašpar, či některý jiný z pacholků.

„Dědečku, už toho mám dost,“ vyjel jsem jednou večer. „Připadám si jako vězeň. Vždyť je to k ničemu.“ Dědeček na mne chvíli zkoumavě hleděl a pak povídá:

„Víš dobře, že jsem ti téměř nikdy v ničem nebránil. Nikdy jsem ti nerozkazoval, co máš a nemáš, co smíš a nesmíš. Vždycky, už odmala, jsi to dokázal pochopit sám. Ale dnes, i když je mi to líto, ti znovu musím opakovat: Z tvrze se nehneš bez mého vědomí. Budeš-li chtít ven, prosím, ale nikdy ne sám. Doufám, že to stačí. Myslel jsem si, že přece jenom už leccos chápeš, vidím, že jsem se mýlil.“

Dědečkova slova mě ťala. Moc dobře jsem věděl, proč a nač ta opatření, ale já měl svůj plán. Nemohl jsem dědečkovi o něm říci, protože by ho nikdy neschválil, spíš naopak, kdyby věděl, o čem přemýšlím, zavřel by mne jistě nejméně za čtverý dveře a pod čtyři zámky. – Rozhodl jsem se totiž, že se při nejbližší příležitosti vydám do Vlčí rokle, čím dál tím víc jsem byl přesvědčen, že jen tam najdu klíč ke všem záhadám a tajemstvím, které se okolo nás začaly splétat.

Příležitost dělá zloděje, jak praví staré přísloví, a mně se ta příležitost naskytla hned nazítří po rozhovoru s dědečkem. Seděl jsem pod lipou a dlabal širokým nožem v kusu dřeva. Náhle se rozletěly dveře a na dvůr vyběhla Barka:

„Jakube, Jakube!“

„Tady jsem,“ rozmrzele jsem se loudal k ní. „Doběhni mi k Uršule pro trochu majoránky..,“

„Už běžím,“ souhlasil jsem kvapně a rychle se rozhlížel kolem. Tomáš nebyl v dohledu a všichni ostatní rovněž odešli, každý po své práci. Tiše jsem se zaradoval a rychle vyběhl z brány, aby si Barka nakonec nestačila ještě uvědomit, že právě, provedla to, co neměla. Sotva jsem se octl za hradbou, namířil jsem si to namísto do vsi k lesu.

Tak a teď se uvidí. Běžel jsem, co mi nohy stačily. Však já vám ukážu. Všichni budete koukat. Křoví vedle mne zapraskalo. Zastavil jsem se a naslouchal. Nic, jenom tlukot vlastního srdce. Znovu jsem se rozběhl, ale pak zase zmírnil až do kroku.

Co to jenom může být? Po zádech mi přejel mráz. Že by divočák? Nebylo by zrovna příjemné potkat bachyni s mladými. Sebral jsem všechnu svoji odvahu a pomalu jsem se plížil k mlází. Sotva jsem prostrčil hlavu prvními větvemi, padla mi na ni čerpá kápě, kterou mi něčí hbité ruce ovázaly kolem krku. Další hbité ruce mne rychle omotaly provazem tak, že než jsem se stačil vzpamatovat, byl jsem sešněrovaný jako balík zaječích kůží.

„Přišel jsi nám naproti, chlapče,“ zachechtal se kdosi.

„Sám nám pěkně strčil hlavičku až do pytle, zvědaveček. To bude mít pán…“

„Mlč, Straširypáku!“ okřikl mluvku ostrý hlas.

Zřejmě hejtman nebo vůdce těch lapků. Zalykal jsem se bezmocným hněvem. Nechal jsem se chytit jako hlupák. Až se o tom dozví dědeček! Zalomcoval mnou strach.

„Kam mne vedete?“

„Nebuď zvědavý. Kdo se ptá, moc se dozví.“ Zase ten zlomyslný smích. „Pusťte mne, vy, vy…“

„Jenom si ulev, hochu, za chvíli budeš zpívat jinou.“

„Však počkejte, dědeček vám to nedaruje a Tomáš a Marek…“

Zoufale jsem je všechny přivolával a v duchu jsem odprošoval dědečka za neposlušnost, která se mi tak vymstila.

„Jenom se neboj! Až skončíme s tebou, starého si podáme taky. Už jednou měl namále. Podruhé nám neuteče.“

Jasnější odpověď jsem ani nemohl dostat. Padl jsem do rukou těm, kteří usilovali o život mého dědečka a pro něž jsem ani já neměl větší cenu než zlámaný groš. Ale proč?

Nějakou chvíli mne nesli jako kus dřeva lesem. Poznal jsem to podle hustých jehličnatých větví, které mne čas od času šlehly po rukou. Pak mne přehodili přes koňský hřbet a vyrazili jsme neznámou cestou. Marně jsem se pokoušel uhodnout, kolik jich asi je. Snad tři, čtyři? Jeli jsme dosti dlouho. Už jsem byl jako rozlámaný a tu náhle zaduněla kopyta na padacím mostě a po chvíli se ozval skřípot zavírající se brány a třesk železné mříže, která zapadla za našimi zády. Byl jsem v pasti. Sundali mne z koně.

„Pusťte, co se mnou chcete dělat?“ Nic. Ticho. Jenom neznámé ruce, které se mnou smýkaly. Pak si mne někdo přehodil přes rameno a dosti dlouho mne kamsi vlekl. Podle vlhkého vzduchu čpícího plísní, který pronikl k mému chřípí i přes hrubé sukno, jsem pochopil, že je to sklepení. Sletěl jsem prudce na zem a pak mne rozvázali. Dveře se zabouchly. Horečně jsem šmátral rukama, až se mi podařilo strhnout kápi z hlavy. Tma byla téměř stejná jako předtím, jenom vysoko nade mnou svítil malý otvor. Okénko vysoko ve zdi kamenné kobky. Teď už jsem měl téměř jistotu. Sedím v podzemí výrovské věže. Zamrazilo mne. Teď si tady odsedíš svou hloupost, spílal jsem si v duchu. Anebo tu také můžeš zůstat. Na přemýšlení bude zřejmě dost času. Ale co vymýšlíš? vysmíval se mi nepříjemný vnitřní hlas. Ty shniješ zaživa, na dědečka někdo vystřelí znovu, zamíří líp a zase jeden zemanský dvorec padne do špinavých rukou potřísněných krví a nikdo se to nedozví. A když ano, tak bude raději mlčet. Ze strachu, aby ho nenašli někde v lese s dýkou v zádech. Ale to přece tak nemůže být. Zastyděl jsem se za svou malověrnost. Vyskočil jsem a upřel oči k okénku, jímž pronikalo několik málo slunečních paprsků. Dlouho jsem hleděl na ten malý světlý bod. Ten náhle zmizel a nade mnou se ozval tichý šepot:

„Jakube, Kubo!“ Zdvihl jsem hlavu a marně se pokoušel očima proniknout tmou.

„Jakube, to jsem já, Matěj.“

„Matěji,“ srdce mi radostí poskočilo.

„Zahlédl jsem, jak tě přitáhli.“

„Kdo?“

„Halama, Straširypák a Hleďsebe.“

„Kdo??“

„Hejtman a dva zbrojnoši.“

„Nevíš proč?“

„To opravdu nevím.“

„Matěji, pomoz mi.“

„Ale jak? Pokusím se něco vymyslet.“

Najednou se v kobce znovu prosvětlilo a současně se ozval hrubý hlas:

„Koukej odtud zmizet, spratku. Tady se nemáš co potloukat.“ Vzápětí Matěj bolestně vykřikl. Víc už jsem neslyšel.

Tak, a co teď? Sedl jsem si do kouta na otep poloshnilé slámy a s hlavou v dlaních jsem se snažil nějakým způsobem si srovnat události posledních dnů. A mohu říci, že se mi to příliš nedařilo.

Nevím ani, jak se to stalo, zřejmě jsem podlehl únavě a vyčerpání z neobvyklých zážitků natolik, že jsem usnul. Zdály se mi hrozné sny a je docela možné, že jsem i ze spánku křičel. Probudila mne teprve ozvěna těžkých kroků a po ní následující skřípot klíče v zámku. V nízkých dveřích kobky se objevil ramenatý, ryšavý muž s odulou tváří.

„Vítám tě na svém hradě, mladíku,“ uklonil se posměšně, a než jsem stačil otevřít ústa, dodal:

„Ode dneška jsi mým hostem, vzácným hostem rytíře Bořka z Výrova.“

Přistoupil jsem na tón jeho řeči a snažil jsem se přitom co možná nejvíc tvářit jako dospělý.

„Máš opravdu svérázné způsoby pozvání, pane rytíři, a rovněž komnaty, ve kterých svým hostům poskytuješ útulek, vynikají opravdu pohostinností.“

Suše se zasmál:

„Líbíš se mi. Je tě skoro škoda.“

Zamrazilo mne a cítil jsem, jak se mí vlasy na zátylku pomalu ježí hrůzou. Tón jeho slov byl lhostejný a oči hleděly netečně.

„Jako bys z oka vypadl svému panu otci.“

„Tys ho znal, pane?“

„Velmi dobře, dokonce jsem mu pomohl na poslední cestu.“

Zatmělo se mi před očima.

„Ano, to já jsem se s ním vypořádal ve Vlčí rokli,“ začal se rozehřívat.

„Našel zlato a schoval ho. Přede mnou ho ukryl a nechtěl říci kam. Ale dobře to dopadlo i při té smůle. Všechno to nakonec dovršili vlci a na ně se to svedlo. Pro jistotu jsem však na nějaký čas zmizel. A ty mi povíš, kam ten poklad tvůj táta schoval, a neříkej, že ne.“

Teprve teď jsem pochopil, proč mi to všechno vypráví. Najisto nepočítal s tím, že bych mohl někdy vyváznout z Výrova živý.

„Tak, kde je to zlato? Mluv, nebo tě roztrhnu.“

„O ničem nevím,“ odpověděl jsem téměř po pravdě. Považoval jsem poklad, který můj otec hledal, za smyšlenku, a to, co jsem právě vyslechl, mnou otřáslo. Rytíř se však nehodlal spokojit s mou odpovědí.

„Tak ty nevíš? Nu dobrá. Jak myslíš. Však na mučidlech ti rozvážeme jazyk. A kdybys i náhodou mluvil pravdu, tak to s vámi oběma rychle skončíme a najdeme si zlato sami.“

Prásk. A zmizel za dveřmi. Kolena se mi podlomila. Padl jsem na holou kamennou podlahu, a proč to dnes nepřiznat, zoufale jsem se rozplakal. Teprve teď jsem začal všechno chápat. Ten tesák, který našli u otcovy zohavené mrtvoly, útok na dědečka i hořící obilí. Všechno to, co nás mělo vyštvat z tvrze, aby se mohla stát majetkem nenasytného souseda a on mohl v klidu hledat svůj záhadný zlatý poklad. Proklínal jsem v duchu tu nešťastnici, která stála na počátku všeho a jíž jsem kladl za vinu otcovu smrt, ale i všechny následující události končící mým vězněním.

Dědečku, dědečku, kéž bych tě byl poslechl, vzdychal jsem v jednom okamžiku, ale už v příští chvíli jsem si zase říkal, že bych se asi nikdy nedozvěděl to, co teď vím. Pak jsem znovu propadl trudomyslnosti. Uvědomil jsem si, že je velmi nepravděpodobné, ba přímo nemožné se odtud dostat, a tak to, co vím, stejně nebudu moci svěřit někomu jinému. Ale přece. Snad Matějovi. Ovšem jak? Od chvíle, kdy ho stráž přistihla u okénka, se už neobjevil. Zřejmě dobře hlídají. Jak to jenom udělat? Kdyby se ti alespoň ještě jednou podařilo proklouznout. Moje zbožné přání se však nesplnilo a podle toho, jak okénko tmavlo, jsem mohl usuzovat, že se na kraj snáší večer a přichází noc.

VIII

Byla to jedna z nejdelších nocí v mém životě. Nespal jsem. Nemohl jsem spát. Měřil jsem malý prostor svého vězení krátkými kroky. Sem tam. Šest kroků kupředu, šest kroků zpátky. Chvílemi jsem zdvihl hlavu a hleděl vzhůru na těch několik hvězd, které na mne blikaly úzkým okénkem. Propadl jsem naprosté beznaději. Na to, co mne čekalo ráno, jsem se raději snažil nemyslet. Blednoucí hvězdy však až příliš jasně připomínaly, že už se blíží svítání. Hasly pomalu a rannímu šeru ustupovaly jen nerady.

Klíč v zámku znovu zaskřípěl v tom okamžiku, kdy jsem se pomalu loučil se světem. Srdce se mi rozbušilo a hrdlo sevřela tíseň. Tak už je to tady. Snažil jsem se zahnat strach, který se mne rychle zmocňoval. Ale marně. Roztřásl jsem se po celém těle. Místo žalářníka však vklouzl do cely Matěj. Ani jsem nestačil vydechnout; položil si prst na rty:

„Pst,“ zasyčel.

„Matěji!“

Neodpověděl. Prudce mne uchopil za ruku a táhl mne pryč. Jediné, čeho jsem si stačil všimnout, bylo, že muž, který měl stát na stráži, ležel natažený přede dveřmi vězení a chrápal, až to pod kamennou klenbou dunělo. U nohou mu ležel převrhnutý džbán, z něhož vytékalo víno. Teď už jsem se vzchopil. Vyběhli jsme po schodech nahoru. U východu mne Matěj zastavil stisknutím ruky. Pomalu otevřel vrata a nejdříve se opatrně rozhlédl na všechny strany. Pak tiše sykl a zmizel ve tmě. Jen tichý šelest jeho kroků mi spolehlivě označoval cestu. Plížili jsme se podél hradeb, nad námi na cimbuří duněly pravidelné kroky stráží. Třásl jsem se jako v horečce a studený pot mne zaléval od hlavy až k patě. Přesto jsem však byl šťasten. Nezapomněl na mne. Udělal víc, než v co jsem mohl doufat. Ještě však nemáme vyhráno. Nevěděl jsem, kam mne Matěj vede a jak si vůbec představuje, že se dostaneme z pevného hradu obehnaného hlubokým příkopem, plným kalné bahnitě vody.

Tiché syknutí mne zastavilo. Temný stín se vrátil o několik kroků zpátky. Uchopil mne za ruku.

„Pevně se drž, teď přijdou schody a pak musíme vodou. Ale tiše. Nesmíme ani šplouchnout.“

Stiskl jsem Matějovi ‚ruku na znamení, že chápu. Přisál se ke zdi a dlouho po ní šmátral rukama. Pak klesl na zem a chvíli něco kutil. Byl jsem neklidný. Co to dělá? Zdálo se mi, že čas neúprosně letí. Odpověď jsem dostal za několik okamžiků, kdy se před námi otevřela malá branka. Ruku v ruce jsme se pomalu sunuli po strmých schůdcích. Po několika krocích jsem cítil chlad stoupající od vody a pak mi nohy až po kolena objala hladina hradního příkopu.

„Ještě pět kroků a plaveme.“ Zaslechl jsem Matějův tichý šepot. Soustředil jsem se na pečlivé odpočítávání:

„První, druhý…, pátý,“ když jsem vykročil k šestému, pevná země zmizela. Tiše jsem se vnořil do vody a snažil se bez hlesu dostat na protější břeh. Matěj plaval vedle mne. Mlha, která stoupala z vody, nás dokonale chránila před zraky stráží na ochoze i hlásného ve věži.

Sotva jsme se vyškrábali ven z příkopu, přitiskl mne Matěj k zemi a rukou naznačil směr. Plížili jsme se k nedalekému šípkovému houští. Byl to ten nejnebezpečnější úsek cesty. Holý travnatý břeh. Tma rychle ustupovala a cáry mlhy táhnoucí se nad příkopem sem už téměř nedosahovaly. Stačí, aby se strážný otočil a pozorněji podíval a má nás jako na dlani. Ani jsem to nestačil domyslet.

„Hej, kdo je to tam. Co tam, k čertu, provádíte,“ hned nato zasvištěl šíp a zaryl se nebezpečně blízko mé hlavy do země.

„Vyskoč, utíkáme! Teď už nemá smysl se schovávat,“ vykřikl Matěj a vyletěl jako střela. Bleskurychle jsem ho následoval.

„Utíkají! Do zbraně! Za nimi!“

Běželi jsme, co nám síly stačily. Náhle Matěj prudce odbočil z cesty. Co to proboha dělá? Vždyť nás za chvíli chytnou. Vzápětí jsem pochopil. Za zákrutem u malé břízky se pokojně popásali dva osedlaní koně. Radostně jsem vykřikl. Vyhoupli jsme se do sedel, pobídli zvířata patami a pustili se s větrem o závod k Jestřábímu dolu. Než jsme vyrazili, stačil jsem ještě zaslechnout skřípot padacího mostu a dunění koňských kopyt, která se přes něj hned nato přehnala.

„Nesmějí nás dostat. Musíme uniknout za každou cenu.“

Matěj pouze kývl hlavou. Štvali jsme koně jako zběsilí, přesto nás Výrovští začali velmi brzy dohánět.

„Musíme je dostat! Živé, nebo mrtvé,“ zaslechl jsem za sebou velitelský hlas, který jsem dobře znal.

„To je Halama, hejtman výrovské posádky,“ vykřikl na mě Matěj, jako by mi četl myšlenky. Otočil jsem se v sedle. Vzdálenost mezi nimi a pronásledovateli se nepříjemně zkracovala. Hnalo se za námi asi šest po zuby ozbrojených jezdců. Nad hlavou nám každou chvíli svištěly šípy, které nás nutily sklánět tváře až ke koňským šíjím.

„Jenom aby nezasáhli koně,“ šeptal jsem skoro pro sebe. V tom okamžiku jsem dostal nápad.

„Matěji, rozdělíme se.“ Pochopil. Tázavě se na mne podíval.

„Pojedeš na Jestřábí důl pro pomoc!“

„Ale… Proč já…,“ pokoušel se namítat. Nenechal jsem ho domluvit.

„Jeď, Matěji. Všechno jim vypověz. Ale rychle. A hlavně nezapomeň, ať hned vyrazí do Vlčí rokle. Pokusím se tam zmizet. Slyšíš? Vlčí rokle.“

Matěj už nic neřekl, pobídl koně a ten s novou silou vyrazil po cestě kupředu. Já zatím prudce uhnul a hnal jsem zvíře úzkou stezkou přímo do lesa. Za sebou jsem zaslechl křik a nadávky a pak bylo ticho. Jenom na chvíli. Praskot větví a tlumené dusání kopyt mi

neklamně napovídaly, že pronásledovatel, kteří jak jsem doufal, se rozdělili, jsou mi opět v patách. Pobízel jsem koně, který se už jen těžce dral do příkrého svahu. Další šíp zasvištěl vzduchem a s drnčením se zabodl do kmene staletého smrku. Sklouzl jsem ze sedla.

Dál už nemělo ani smysl hnát koně do prudké stráně. Ve spáncích mi bušila krev a nohy se podlamovaly. Ještě chvíli. Ještě malý kousek. Nesmějí mne dostat. Konečně jsem se vyškrábal až na vrchol. Pode mnou se rozevřela hluboká rokle porostlá hustým křovím. Na jejím dně zurčel malý potůček. Bezradně jsem se zastavil. Kudy jenom dolů? Nemohl jsem se však dlouho rozmýšlet. Hrál jsem o život. Sotva jsem udělal první opatrný krok, ujely mi nohy a klouzal jsem po zádech dolů. Smůla. Nejenže jsem nadělal více hluku než stádo divokých vepřů, ale zanechal jsem po sobě příliš znatelnou stopu.

Jakmile jsem se octl na dně, celý poškrábaný a potlučený, už stáli nahoře. Byli dva.

„Teď už nám neutečeš,“ hlasy se jim chvěly špatně utajovanou radostí.

„To se ještě uvidí.“ Neznělo to však příliš přesvědčivě. Moje naděje byly opravdu mizivé. Teď jsem mohl jenom doufat, že se alespoň Matějovi podaří dostat se k dědečkovi na tvrz, ale nebyl jsem si tím už vůbec jistý. Na dlouhé rozvažování jsem však neměl čas. Rozběhl jsem se podle potůčku. Ale kam? Kam se jenom schovat? Daleko už nedoběhnu. Byl jsem u konce svých sil. Sotva jsem jim na chvíli zmizel za jedním z ohybů, vrhl jsem se do nejbližšího mlází s nadějí, že v něm naleznu úkryt. Jaké bylo moje překvapení, když jsem proletěl porostem hustých smrčků a octl se v nízké jeskyňce. Rychle jsem se vrhl hlouběji dovnitř, ulehl na zem a téměř nedýchaje naslouchal. Zanedlouho se ozval praskot a dupot a pak hlasy, které se rychle přibližovaly:

„Kam nám jenom ten ničema mohl zmizet? Kat aby to spral. Teď ho můžeme honit po celém lese.“

„A jestli nám, nedej bože, uteče, tak se zase můžeme těšit na posezení ve věži.“

„Máš pravdu, Šídlo. Čert vem takovou službu. Leccos jsem už zažil. Dokonce i mistr popravčí mě měl jednou v parádě. Nechal jsem mu tenkrát ucho… Ale to jsem aspoň věděl zač. Co však tady…“

„Pst, raději mlč, Hleď sebe. Kdyby nás tak slyšel Halama, nebo dokonce rytíř Bořek!“

„Nu což, řekl bych jim to doopravdy. Místo toho, abychom kupčíkům břicha párali a jejich truhlice vybírali, tak se tady honíme za nějakým vnukem nepodařeného zemánka…“

„Počkej! Slyšel jsi?“

„Co máš zase?“

„Zdálo se mi, že slyším výt vlky.“

„To by nám tak ještě scházelo. Kuše jsme nechali nahoře. Meče u koní, oštěpy taky. A s těmi perořízky…,“ podíval se na svoji dýku.

Měl jsem je jako na dlani. I já jsem zaslechl vzdálené vlčí vytí. Za chvíli se ozvalo znovu. Oba chlapi viditelně zneklidněli. Nakonec se rozběhli zpátky, zřejmě ke svým koním. Vytí se neustále přibližovalo a chvílemi se mi zdálo, že se ozývá snad ze všech stran. Tu jsem si teprve uvědomil, že jsem opravdu ve Vlčí rokli, a krátkou radost ze záchrany vystřídal nový strach. V uších mi najednou zněly všechny ty pověsti o vlčím králi a o krutosti jeho poddaných. Ležel jsem na zemi a neodvážil se ani pohnout. Vlci vyli čím dál tím silněji, měl jsem pocit, že už musí být všude kolem mne. Pak se náhle z dálky ozval křik. Poznal jsem oba hlasy. Zoufalé výkřiky a klení se mísily s vrčením, štěkotem a vytím. Najednou bylo ticho. Obešla mne hrůza. I když těm dvěma záleželo na mém životě asi jako na loňském sněhu, přesto jsem jim nepřál tak hroznou smrt. Neslyšně jsem se vysoukal z jeskyňky. Ticho, které se rozlévalo kolem, mne až děsilo. Pustil jsem se proti proudu potoka. Našel jsem je za chvíli. Leželi přes sebe s dýkami v rukou. Kolem nich tři mrtví vlci. Dostal jsem hrozný strach. Utíkal jsem pryč, a snad i křičel. Klopýtl jsem a upadl na zem. Vstát už bylo nad moje síly. Otáčel jsem bezmocně hlavou a najednou se mi zdálo, že mne někdo pozoruje. Cítil jsem ve svých zádech palčivý pohled.

IX

Matěj hnal koně, co mohl. Skloněn až k jeho hřívě, zoufale mu šeptal:

„Jeď, prosím tě, jeď rychle! Vydrž to ještě chvíli.“

Od okamžiku, kdy se od něho Jakub oddělil, se za ním hnali pouze čtyři jezdci. V jejich čele hejtman Halama. Chlapi kleli, protože Matějův kůň byl přece jenom lepší než ti jejich a chlapec se jim poznenáhlu vzdaloval. Čím víc se blížil k Jestřábímu dolu, tím větší byla jejich zuřivost.

„Nemůžeme mu někudy nadběhnout?“ obrátil se Straširypák v sedle.

„Nevím,“ vykřikl Halama.

„Nepůjde to,“ ozval se třetí jezdec. Pocházel z kraje a znal tu všechny cesty.

„Když ho nedostihneme před tamtím dubem, můžeme se rovnou vrátit.“

„Peklo se proti nám spiklo,“ zaklel bezmocně Halama a zuřivě pobodl koně, který až zaryčel bolestí.

Před Matějem už se začaly objevovat špice jestřábskodolských věží, vystupující ze zeleně stromů, které obklopovaly tvrz. Užuž si chtěl radostně oddechnout, když pojednou kůň klopýtl a přední nohy mu náhle podklesly. Hoch, který nečekal prudký náraz, vyletěl ze třmenů, padl přes koňskou hlavu a zůstal bezvládně ležet na prašné cestě.

„Máme ho,“ ječel nadšeně Straširypák a trhal uzdou. Ostatní se rovněž snažili rychle zastavit. Matěj, otřesený pádem, se nadzvihl na loktech. Sotva pochopil, co se stalo, pokusil se vstát, ale nohy ho neposlouchaly. Celé tělo ho bolelo a v hlavě mu šumělo jako v úle.

Tak to je konec, byla jeho poslední myšlenka. Zatmělo se mu před očima a pomalu se svezl na zem. Probudila ho prudká bolest v boku. Otevřel oči, nad ním stál Halama s napřaženou nohou. Ostatní seděli na koních.

„Tak vstávej, panáčku!“ znovu ho bolestivě kopl.

„No tak, bude to?“ Chlapec se namáhavě zdvihal. Hejtman ho neurvale uchopil za rameno a přitáhl k sobě:

„Tohle si teda odskáčeš, holomku.“

Matěj se mu podíval vzpurně do očí. V tom okamžiku ostatní zneklidněli. V ohybu cesty se ozval dusot koňských kopyt a vzápětí se objevila malá skupinka jezdců s napřaženými kopími.

„Co se to tady děje?“ volal už z dálky velitelským hlasem starý muž s bílými vlasy, které mu padaly až na ramena.

„Jindřich z Jestřábího dolu,“ vykřikl jeden z Výrovských a hned obracel koně.

„Pane Jindřichu, pane Jindřichu,“ křičel Matěj, „posílá mne Jakub, honem, musíte rychle…“

Ostatní Výrovští už také na nic nečekali, využili toho, že pozornost starého zemana a jeho pacholků se plně soustředila na Matěje, a raději vzali do zaječích před zjevnou přesilou Jestřábskodolských. Jako poslední ujížděl Halama.

Zeman seskočil z koně.

„Tak mluv, chlapče, co se stalo a kde je Jakub?“

„Chytil ho pan Bořek z Výrova, někde v lese. Zavřeli ho do věže, ale podařilo se mi sebrat klíč od vězení… Pak jsme prchali. Doháněli nás, a tak jsme se rozdělili. Jakub mne poslal pro pomoc a sám je chtěl odlákat a ukrýt se ve Vlčí rokli.“

„Cože?“

„Ano, ve Vlčí rokli, ještě mi to několikrát opakoval, abych si to zapamatoval.“

Stařec se zachmuřil a někdo z jeho lidí prohodil:

„Zdá se, že je nám ta rokle souzena.“

„Máš asi pravdu, Tomáši. – A ty jsi, nemýlím se, Matěj.“

„Ano, pane Jindřichu,“ Matěj se začervenal radostí nad tím, že zeman poznal, s kým mluví.

„Tak pojď rychle nahoru,“ podal mu Jindřich ruku a vysadil ho za sebe na koňský hřbet. Malá kavalkáda jezdců se rychle rozjela k lesu.

Ležel jsem na zemi a stále s tím nepříjemným pocitem, že mám někoho za zády. S největší námahou jsem se posadil. Najednou za mnou zapraskalo křoví. Polekaně jsem se otočil. Krve by se ve mně nedořezal. Kde ten se tady bere? Stál tam rytíř Bořek.

„Nečekal jsi mne, viď?“ ušklíbl se.

„Naše účtování se blíží,“ vycenil zuby. „Ptám se tě znovu a naposledy, kde jsou ty zlaté pruty, co našel tvůj táta a zase si je někam pěkně schoval?“

„Nevím, věřte mi, opravdu nevím,“ zajektal jsem zuby.

„Když nevíš, tak nevíš. Třeba si ještě vzpomeneš. A kdyby se ti to náhodou nepodařilo, nevadí. Budu hledat sám, bez tebe.“ Vytáhl z pochvy velký tesák, chytil mne za krk a jeho ostřím mi lehce přejížděl pod bradou.

„Pořád si ještě nemůžeš vzpomenout?“ Tlačil čím dál, tím víc.

Cítil jsem, jak mi ostrá čepel projela kůží. Tiše jsem vzlykal.

Náhle, skoro jako na povel, se ze všech stran ozvalo mnohohlasé vrčení. Rytíř ode mne odskočil. Vytřeštěnýma očima zoufale těkal kolem sebe. Houští se zavlnilo a v mžiku bylo před námi plno šedých těl. Pan Bořek vykřikl a vrhl se do spásného mlází. Vlci zmizeli za ním. Zůstal jenom jeden. Pomalu se ke mně blížil. Chtěl jsem křičet, ale stažené hrdlo nevydalo ani hlásku. V ústech jsem měl sucho, a tak jsem jenom bezmocně seděl a čekal, co se bude dít. Vlk byl ode mne už necelých pět kroků a tu jsem si všiml, že lehce kulhá na levou přední nohu. Zarazil jsem se a upřeně se na něho zadíval. Zastavil se a opětoval můj pohled. V očích mu zahořely zelené ohníčky. „Vždyť my se přece známe.“ Zvíře na to nic.

Jenom stálo a chvíli mne pozorovalo. Za několik okamžiků to začalo kolem nás neslyšně šustit. Ostatní vlci se vraceli. Někteří měli

zakrvácené tlamy. Vzpomněl jsem si na Výrovského a po zádech mi přeběhl mráz.

Sedali si do kruhu kolem mne a čekali. Začal jsem se potit. Tu se náhle jejich „král“ zvedl, krátce zaštěkal, snad na pozdrav, a obrátil se do lesa. Všichni zmizeli vzápětí za ním. Nemohl jsem uvěřit svým očím. A najednou… Země se se mnou zahoupala, ještě jsem zahlédl svěží zeleň mladého smrčí a pak už byla tma.

„Jakube, Jakube,“ výkřiky se pomalu prodíraly do zamlženého vědomí. „Dědeček!“

„Jakube, Jakube…, Jakube!“

„To je Matěj a Tomáš.“

„Tak přece jenom dojel. Tady jsem. Dědečku, Matěji, Tomáši, tady jsem.“

Snažil jsem se vstát, ale nešlo to. A tak jsem raději zůstal sedět na zemi a čekal.

„Jakube, hochu,“ dědeček vyběhl z houští jako mladík a už klečel u mne.

„Nestalo se ti nic?“

„Ne, dědečku,“ přesvědčoval jsem ho, ale nohy se mi tak třásly, že jsem se na nich ani neudržel. A už tu byl Tomáš, Marek, Kašpar, Matěj a snad všichni naši čeledínové. Dokonce i lidé ze vsi se začali objevovat s cepy a nasazenými kosami. Shromáždili se kolem mne a každý mi tiskl ruku nebo mě alespoň poplácával po rameni a mně v tom okamžiku bylo moc dobře. Domů jsme se vydali až za tmy. Dědeček nedal jinak, dokud nenašli všechna těla roztrhaná vlky. Naposledy rytíře Bořka. Pohřbili je hned na místě, ve Vlčí rokli, teprve potom jsme se vrátili.

X

Seděli jsme všichni ve velké jizbě naší tvrze, dědeček, já, Tomáš, Matěj, Marek a ostatní. Já s Matějem v čele stolu, jako hrdinové. Dlouho jsme museli vyprávět. Já o tom, jak se zrodil můj plán, jak jsem utekl z tvrze a o rozhovoru s rytířem Bořkem. Matěj zase o vynikajícím kousku, kterým se mu podařilo uspat žalářníka, sebrat klíče a dostat mne ven.

Když jsem líčil, jak se výrovský rytíř vychloubal vraždou mého otce, mnohé zaťaté pěsti dopadaly na desku stolu.

„Lump, ničema, vrahoun! Ale teď má, co si vysloužil,“ ozývalo se ze všech stran. Jen jedno tajemství jsem si nechal pro sebe. Příběh o raněném vlčím králi, který mi nakonec dobré oplatil dobrým a zachránil mi vlastně život. Bál jsem se, že by mi to nikdo neuvěřil. Všichni přičítali to, že jsem vyvázl z Vlčí rokle bez jediného škrábnutí vlčími tesáky, pouze šťastné náhodě. Já jim to nevyvracel.

„A co bude s pokladem? Někde tam asi musí být, když kvůli němu Výrovský i vraždil,“ vykřikl najednou někdo.

Všichni zmlkli a tázavě se zahleděli na dědečka a pak na mne. Bylo takové ticho, že jsem slyšel i červotoče, který vrzal v jednom ze stropních trámů. Vstal jsem.

„Já žádný poklad hledat nebudu. Nestojím o něj!“

Sotva jsem to řekl, strhlá se bouře. Všichni se nahrnuli kolem mne, vykřikovali jeden přes druhého, plácali mne po zádech. Hledal jsem očima dědečka. Jen on jediný zůstal sedět, ale celý zářil.

HASTRMANI

„Tak se pochlub, copak sis na nás dnes vymyslela?“ vítal mlynář Martin zarudlou Bětku, která se prudkou chůzí do kopce tak uhnala, že nemohla ani dechu popadnout. Několikrát naprázdno otevřela ústa a lapala po dechu jako kapr, který se náhle octl na suchu. Pak ale spustila vodopád slov:

„Kdepak je zase ten náš větroplach?“ Tiše jsem se krčil za rohem dřevěné roubené stěny.

„Tohle už přestává všechno. Jen počkej, až mi padneš do rukou…“

„Ale, ale,“ bručel dobromyslně mlynář, „dneska máš nějakou krvelačnou náladu. To se máme na co těšit.“ Bětka znovu otevřela ústa a chystala se spustit další příval. V tom okamžiku jsem vyběhl a dvěma skoky se ocitl v jejím náručí.

„Ale Bětulinko, přece by ses nezlobila?“

Jako vždy. Tohle na ni spolehlivě platilo. Divoce jsem jí tiskl tvář k obličeji a Bětka se rozesmála:

„Tak to vidíš, mlynáři, můžu se na něho snad zlobit? Pusť mne, ty šídlo, nebo upadneme oba.“

A mlynář už ji širokým pohostinným gestem zval k posezení na dubovou lavici u širokého stolu. Za chvíli se objevila panímáma se džbánkem a několika hrnky a netrvalo dlouho a kolem stolu sedělo snad deset lidí. Stárek, několik mléčů, dva staří sousedé. Bětka trůnila uprostřed jako kvočna.

„Nu Bětko, kterou nám dnes povíš,“ dotíral na ni stárek.

Stařena se lišácky zasmála, až se jí kolem očí rozběhly vějířky droboučkých vrásek.

„Abyste věděli, tak dnes to bude o mlynáři.“

„Ho, ho,“ chechtal se Martin, „snad ne o mně?“

„To by se ti líbilo,“ odbyla ho Bětka.

„O mlynáři a ohnivých mužích.“

Posluchači zpozorněli, každý se snažil usadit se co nejpohodlněji. Nastražili uši a Bětka se pustila do vyprávění. Byla rozenou vyprávěnkou, její slova plynula tiše a klidně, jako vlny na Lupenovském potoce.

„Tak si někdy myslím,“ spustila a mrkla přitom s úsměvem na mlynáře, „že náš Martin se považuje za nejchytřejšího mlynáře pod sluncem.“

Martin se jenom štířil do vousů.

„Ale já jsem znala ještě jednoho,“ pokračovala, „který dokázal vyzrát dokonce na fajermony1; to se našemu Martinovi ještě nepodařilo.“

„Protože jsem v životě žádného neviděl, a ani neuvidím,“ třásl se Martin smíchy.

„Jen nepokoušej, mlynáři,“ varoval ho starý Matěj, „abys ještě svých lehkovážných slov nelitoval.“

Mlynář mávl rukou a Bětka pokračovala:

„Když jednou sovinecký mlynář Kordula vyprovodil z jizby poslední besedníky, nebylo daleko k půlnoci. Větřík jenom slabě pofukoval a nebe plné hvězd ukazovalo na to, že bude klidná noc. Sousedé se rozloučili. Mlynář zavřel dveře na petlici, v jizbičce přiložil trochu dřeva na oheň. Bylo to skoro jako dnes. Konec léta, dni krásné, noci chladné. A potom hajdy na kutě. Už na něho pomalu šla dřímota, když zaslechl zvenku nějaké hlasy.

‚Který čerchmant to zase vyvádí,‘ bručel rozespale. ‚Pantatíci asi přebrali a teď mi tu chtějí spískat nějakou kočičinu. Ale já je proženu.‘ Vstal a šel se podívat do mlýnice. Vystrčil hlavu okénkem a kolem větráku uviděl ohnivou zář. Honem se běžel podívat k druhému okénku, oči navrch hlavy. A co nevidí? Pod mlýnem se perou dva fajermoni o hranečník2’.

‚Safraporte, to jsou ale věci! Ti ohnivci mi ještě zapálí mlýn, a co si potom počnu?‘ polekal se Kordula. ‚Musím hned na ně.‘ Hupsl do dřeváků a hajdy ven.

U mlýna bylo boží dopuštění. Dlouhé ohnivé chlapisko se pralo s druhým, kulatým jako bečka, jen z nich jiskry lítaly. Tahali hranečník z jednoho konce pole na druhý a žádný ho nechtěl pustit.

‚Hola, braši, copak to tady děláte?‘ zavolal na ně mlynář z náspu. Dolů mezi ně se mu nechtělo.

Jen nás nech a hleď si svého!‘ osopil se na něho ten dlouhán a zahrozil mu ohnivou rukou.

‚Pro mne za mne, tahejte se s tím kamenem třeba do soudného dne, jen mi nezapalte mlýn,‘ nedal se mlynář.

Jak se tak na vás koukám, to dřív semelu všechno obilí od Zabučí až po Lupenov, než se vy dva spolu dohodnete.‘

‚A co je tobě do toho?‘ zlobil se dlouhán.

Ten tlustý ohnivec však měl asi té pranice už dost, byl celý upachtěný a tak kývl na mlynáře.

‚Když jsi tak chytrý, mlynáři, poraď nám! Sám jsem ten hranečník sázel, tak musím vědět, kam patří.‘

‚Bylo to moje pole, nebo tvoje?‘ sršel vztekem dlouhán.

‚A co ty o tom víš, mlynáři, když jsi tehdy nebyl ještě na světě?‘

Mlynář dělal naoko drahoty. Když viděl, že ani ten dlouhý fajermon není proti tomu, aby jim poradil, sešel dolů mezi ně.

‚To máte tak, braši. Síly máte dost, a přece si s ní neporadíte. Já bych pro vás měl jednu radu. Postavte se každý k jedné trnce a dobře se držte! Já roztočím větrák, a jak na vás zavolám, tak se pustíte. Kdo z vás doletí dál, toho bude hranečník. A je po hádce.‘

Fajermoni se spolu dlouho radili a pak si každý stoupl k jedné trnce, co rostly nedaleko od mlýna. Mlynář spustil křídla, a když se vítr ozval v lopatkách, křikl na ty dva ohnivce, aby se pustili. Než se nadál, vítr je sebral a nesl pryč. Na nebi po nich zůstaly jen dvě ohnivé čáry, ale i ty se brzy ztratily v dálce. Když se dlouho nevraceli, šel si mlynář lehnout.

Kámen však zůstal u větráku. Ráno, když Kordula vstal, přivázal k němu kozlík, aby se mu větrák netočil. Potom se šel podívat, zda je všechno kolem v pořádku. Tam, kde se spolu prali ti dva ohnivci, byla tráva sežehnuta ohněm a na každé trnce zůstalo po nich ohnivé znamení v podobě ruky. Mlynář byl rád, že to tak dopadlo a že zachránil mlýn.“

Bětka domluvila a nastalé ticho rušil jen vítr, který se proháněl v koruně staré lípy.

„Pěkná pohádka, Bětko.“

„Cože? Jaká pohádka?“ durdila se.

„Pravda pravdoucí to je!“

„No, no, snad nemusí být tak zle. Vždyť já už mlčím,“ smál se mlynář. Sousedé pomalu vstávali.

„Abys nás nemusel vyprovázet před půlnocí, jako ten Kordula,“ halasili.

„I jen poseďte,“ zvala je ještě mlynářka, „vždyť se sotva smrklo.“

Ale jak se zdvihl jeden, ostatní už také neměli stání. Jako poslední jsme odcházeli my s Bětkou.

„Tak spánembohem,“ loučili se s námi domácí.

„A přijď zas,“ mrkl na mě mlynář, když se Bětka zrovna nedívala.

„Jen mi ho nenaváděj, Martine! Stačí úplně to trápení, co s ním mám.“

Lehce mne poplácala po zádech a pomalu jsme se vydali na tvrz. Cestou jsem ještě na Bětce loudil nějakou pohádku, ale byla neoblomná.

„Nic takového. Rychle domů a hajdy do postele. Máš nejvyšší čas.“

Toho večera jsem usnul, jako když mě do vody hodí. Nevím, jak jsem spal dlouho, ale najednou mne probudily hlasy a vyzvánění zvonu.

„Hoří, hoří!“

Vyskočil jsem z lůžka a vrhl se k okénku. Při pohledu, který se mi naskytl, jsem doslova zkameněl. Na obzoru se rozlévala rudá záře a na Skalách stál ohnivý sloup.

„Martinův mlýn!“

Naházel jsem na sebe šaty a letěl po schodech dolů. Dvorec byl liduprázdný. Všechno, co mělo ruce a nohy, běželo k ohni. Veškerá pomoc však byla marná. Martinova pýcha, nádherný dřevěný větrák, lehl popelem. Kolem pobíhali vesničané a čeládka z tvrze a snažili se alespoň zachránit dům, stojící nedaleko od mlýna.

Ráno nás všechny zastihlo nad doutnajícím spáleništěm – velkou hromadou černého popela, ve kterém sem tam probleskovaly ještě žhavé uhlíky. To bylo všechno, co zbylo ze skalského mlýna.

Bětka pobíhala kolem dokola, od jednoho k druhému a bědovala:

‚Já osoba nešťastná, co jsem to přivolala.“

A Matěj, který se také přišoural až nahoru, se obrátil k Martinovi:

„Tak to vidíš, mlynáři, já tě varoval. Není radno se vysmívat nečistým nadpřirozeným silám.“

Martin, v obličeji ukoptěný až hrůza, vousy sežehnuté ohněm, na ni však křikl:

„Zbytečně si vyčítáš, Běta, a ty, Matěji – taky nemáš tak docela pravdu. Nečisté to sice bylo až hanba, ale duchové s tím nemají nic společného“ A natáhl k nim ruku. Na dlani mu ležel kus slámy slepený smolou a po okrajích ohořelý.

„Jen se podívejte, co jsem našel!“

Lidé strnuli.

„Ale to znamená – žhářství!“ vykřikl někdo udiveně.

„Ano, přátelé! Někdo zapálil… Všem vám děkuju za pomoc. Snad vám to někdy budu moci oplatit.“ Pak se otočil a shrbený, jako kdyby rázem zestárl o mnoho let, odcházel pomalu k domku.

II

„Nu jak, jak, podařilo se?“ mnul si nedočkavě ruce malý holohlavý mužík, přecházející neklidně pod klenutým stropem velké světnice jednoho z bohatých měšťanských domů v Mohelné.

„Zajisté, pane. Máme přece svoje zkušenosti. Mlýn lehl popelem. Stalo se tak, jak sis to přál.“

„Výborně, výborně,“ chechtal se mužík pisklavým hláskem.

„Tady máte své,“ hodil jednomu ze dvou mužů, kteří před ním stáli v uctivém předklonu, nepříliš objemný váček.

„Víc ať vás tu nikdy nevidím!“

„Spolehni se, pane,“ zašklebili se chlapíci, narazili si na hlavy vypelichané hučky a vycouvali z jizby.

„Tak to bychom měli.“ Pak se postavil k písařskému pulpitu v rohu pokoje, vzal do ruky velký brk a začal něco počítat. Tiše si přitom pro sebe mumlal. Po chvíli se otočil ke dveřím.

„Jakube! Jakube!“

Ve dveřích se objevil sluha;

„Poroučíš, pane!“

„Osedlej mi Bělku!“

„Jak si přeješ, pane.“

III

„Propána, muži, kdo to k nám jede?“ volala mlynářka, když zahlédla na cestě dva jezdce. Jejich koně neúnavně šplhali do prudkého kopce. Jen se za nimi prášilo.

„Není to pan Jetřich?“

„Milá ženo! Pokud vím, tak ve stájích pana Jetřicha nenajdeš bělouše, a pak, pan Jetřich není takový blázen, aby se nechal doprovázet po zuby ozbrojeným pacholkem, když se chce dostat přes ves k nám, a konečně – mluvil jsem s panem Jetřichem dnes ráno. Ještě jsi spala.“

„A co? Nabídl ti pomoc?“ vyhrkla mlynářka s nadějí v hlase.

Martin jenom povzdychl:

„Nabídl, co mohl, ale sám na tom není nejlíp. Od té doby, co poslal výkupné za Jáchyma, nemůže se pořád postavit na nohy.“

„A Jáchym jim nakonec doma za půl roku umřel a Marek je ještě malý, příliš malý.“ Další jejich úvahy přerušil příjezd neznámého hosta. Zarazil koně před hromadou popela, sklouzl ze sedla a hned se hnal k oběma manželům. Vzrušený hlásek jenom pištěl. „To je ale rána, to je neštěstí. Cítím s vámi, přátelé,“ vychrlil ze sebe jedním dechem.

Martin si ho zaraženě prohlížel.

„Odpusť, ale neznáme tě, pane.“

„Ach ano. Jsem mohelský obchodník Hrabiše Hlava. Počestný a poctivý obchodník,“ zdůraznil neznámý.

„Hned jak jsem se dozvěděl o vašem neštěstí, spěchal jsem za vámi, abych vám mohl pomoci.“

„Ale proč, pane?“ zeptala se nedůvěřivě mlynářka.

„Rád pomáhám lidem, kteří se octnou v nesnázích,“ zachichotal se Hrabiše, jako by mu to, že se lidé ocitají v nesnázích, působilo obzvláštní radost.

„Pochopitelně, není to zase úplně, zadarmo, jsem přece jen počestný a poctivý obchodník,“ – a taky asi pěkný lichvář, pomyslela si mlynářka.

„Nu což, mlynáři, abychom se zde na chvíli usadili a porozprávěli si o tom, co by se dalo dělat?“

Mlynář sebou trhl.

„Ano, jistě, pane, posaď se, prosím,“ a ukázal na lavici pod lípou, „zde nám bude nejlépe.

Ženo, přines trochu vína pro vzácného pána.“

„Vzácný pán, vzácný pán, jenom aby z jeho vzácné návštěvy nepošlo ještě větší neštěstí,“ kroutila mlynářka nespokojeně hlavou, ale za chvíli už se poslušně vracela se džbánem vína a dvěma korbílky.

Muži seděli pod lípou dosti dlouho, když se loučili, zdálo se, že oba jsou s obsahem jednání spokojeni. Hrabiše si s sebou odvážel dlužní úpis a mlynář potěžkával plný měšec dobrých pražských grošů.

Ještě téhož dne večer se Martin pustil do odklízení spáleniště, aby.co nejdříve mohl začít se stavbou nového mlýna. Jeho žena však jenom chodila a lomila rukama.

„To nemůže dobře dopadnout. Taková hrůza peněz! Přemýšlel jsi vůbec, jak je splatíš?

A co když nesplatíš? Přijdeme o všechno, i o to poslední, co nám ještě zůstalo.“

Martin chvíli poslouchal její nářky beze slova, ale pak ji razně okřikl a z tónu poznala mlynářka, že první nadšení z něho značně vyprchalo a že už si sám není tak jistý, zda učinil správně.

„Ale co, nějak to dopadne,“ pohodil vzdorně hlavou.

Hrabiše, kterého klidná Bělka nesla zpátky k městu, se tiše pochechtával.

„Bylo to snazší. Mnohem snazší, než jsem předpokládal. Takový hlupák! Tak, pane Hrabiše,“ zálibně promlouval sám k sobě, „do roka se staneš majitelem nádherného mlýna, a ten trouba ti ho sám ještě postaví.“ Při té představě si jenom spokojeně mlaskl.

IV

Martin dřel a dřel. Bez oddechu, od časného rána do pozdního večera. S několika sekerníky stavěl nový větrák, ještě větší a krásnější, než byl ten první. Netrvalo to ani tři měsíce a mlýn stál. Pyšně rozpínal svoje křídla nad vsí schoulenou pod úbočím kopce. Sjížděli se první mléči. Brzy se však začaly na Martinově čele objevovat hluboké vrásky. Jak míjely týdny a měsíce, čím dál tím víc si skalský mlynář uvědomoval, že se unáhlil.

„Nevím, nevím, podaří-li se mi dát ty peníze dohromady ve stanovené lhůtě,“ posteskl si jednoho večera své ženě.

Mlynářka na to nic. Nevyčítala mu, i když si dobře vzpomínala, jak ho varovala, aby se neunáhlil.

„Musíme si nějak pomoci,“ snažila se muže povzbudit. Ale Martin jenom smutně zavrtěl hlavou.

„Měl jsem tenkrát poslechnout a dát na tebe. Nehnat se do toho. Teď nakonec opravdu přijdeme i o to poslední.“

Ještě to ani nedořekl a za zády se jim ozval dusot koňských kopyt.

„Koho to k nám čerti nesou?“ zaklel potichu.

„To je pan Hrabiše,“ lekla se mlynářka, „vždyť je ještě čas!“

„Zkusím s ním promluvit o odkladu,“ ožil Martin.

„Jak myslíš, ale já bych si příliš velké naděje nedělala,“ zchladila jeho nadšenou naději žena.

„No to je krása, to je nádhera,“ rozplýval se blaženě zakrslý mohelský lichvář, sotva jeho kobylka zastavila před novým mlýnem. Malá očka mu jenjen hrála,

„Pěkný kus práce jsi odvedl, mlynáři.“

„Buď zdráv, pane, jsem rád, že se ti líbí.“

„I líbí, líbí, bodejť by se nelíbil,“ štířil se potměšile mužík.

„A jakpak penízky, což?“

„Vždyť ještě není čas!“ vpadla mu do řeči mlynářka.

„I toto, toto,“ zvedl Hrabiše konejšivě ruku, „já vím, ale mnoho už vám ho nezbývá.“

„Ještě dva měsíce!“

„To zase ne! Padesát čtyři dny – přesně!“

„Ženo, ženo, nestůj! Víno přines, ať uctíme vzácného hosta. A ty, pane, pojď, usedni, ať v klidu pojednáme,“ volal v rozpacích mlynář. Lichváři jen spokojeně zacukalo v koutcích, ale rychle vyhladil tvář do obvyklého nasládlého úsměvu.

„Nu což, pobýt chvíli mohu, ale o čem jednat, mlynáři? Všechno je přece dojednáno a podepsáno.“

„Víš, pane,“ mlynáři se slova jen těžko drala z úst a nevěděl, co s rukama.

„No, jen do toho,“ povzbuzoval ho mužík.

„Chceš snad říci, že ve stanovené lhůtě nebudeš moci zaplatit?“

„Ano, ano, zrovna to jsem měl na mysli,“ zvolal ulehčeně Martin, rád, že to nejhorší už má za sebou, že už je to venku.

„A tak jsem tě chtěl poprosit…“

„Zda bych nemohl ještě nějaký čas posečkat,“ doplnil ho pohotově Hrabiše. Mlynář přikývl a s nadějí se zahleděl na svého společníka. Tomu nezmizel úsměv ze rtů.

„Uhodl jsi, mlynáři. Nemohl. Jsem počestný a poctivý obchodník, uzavřel jsem s tebou řádnou smlouvu, kterou ty jsi řádně stvrdil. Kam bych jenom přišel, kdybych každému, kdo si vzpomene, slevoval. Ne, ne, příteli, na to jsi měl myslit dřív. Buďto řádně zaplatíš, nebo tvůj mlýn i s domem přejdou do mých rukou,“ tvrdě odsekával slova pan Hrabiše a přitom se díval na svoje hubené ruce, jako by v nich už spočíval Martinův majetek.

„Ale to přece nemůžeš udělat,“ vykřikl zoufale Martin.

Té dřiny, než se mu podařilo ze spáleniště zvednout krov nového mlýna! Už děd žil na skalách jako svobodný mlynář. A teď, zrovna teď, když je z nejhoršího venku, by měl o všechno přijít?

„Můžu, dobře víš, že můžu,“ posmíval se Hrabiše.

„Dostal jsi mě, hlupáka, kam jsi potřeboval,“ Martina až rozrazilo horko od zlosti. „Využil jsi mého neštěstí, pijavice lichvářská!“

„Jen pomalu, pomalu, mlynáři,“ šklebil se už nepokrytě lichvář, „aby sis ještě neposeděl pár dní v Mohelné v městské šatlavě.“

„Kliď se mi z očí…, ty…,“ Martin nenacházel slov, a cítil se úplně bezmocný.

„Však už jdu,“ usmíval se zase Hrabiše. „A přijdu, neboj se. Tak jak jsme se domluvili a raději si s sebou vezmu pár městských biřiců,“ pohrozil zcela nepokrytě.

Když se mlynářka vrátila ze sklípku, cvakaly podkovy dole pod kopcem. Martin seděl na lavičce, hlavu v dlaních, ani se nepohnul.

Ptát se nemusela na nic. Hned ji napadlo, kolik uhodilo. Sotva zaslechl její kroky, zvedl muž hlavu a smutně se jí podíval do očí.

V

Toho večera bylo ve skalském mlýně smutno. Pravidelní besedníci seděli jako zaražení. Do nikoho nic nebylo. A když jsme tam došli s Bětkou, tentokrát ve vzácně shodě, poptat se, co je nového, zahlédli jsme záda posledního návštěvníka. Rychle se ztrácela ve večerním šeru.

„Pomoci nemohou. Útěchu, jak kdo mohl, se nám snažili dodat a udělat pro nás víc není v jejich silách,“ odpovídal na Bětčin udivený dotaz, kam se všichni tak rychle ztratili, Martin. Teprve pak, až po dalším naléhání, začal vyprávět. Bětka jenom tiše naslouchala, kdežto já ve své chlapecké nerozvážnosti jsem často přerušoval mlynářovo vyprávění výkřiky nevole. Všechno se ve mně bouřilo nad tou nespravedlností. Hněvivě jsem zatínal pěsti a v duchu si živě představoval, co všechno já bych pověděl Hrabišovi, být na Martinově místě. Tehdy jsem ještě netušil, jak složité jsou někdy vztahy mezi lidmi na tomto našem světě. Teprve později jsem se o mnohém na vlastní kůži přesvědčil.

„A co můj otec?“ zeptal jsem se po chvilce přemýšlení.

„Jako budoucí hospodář bys měl vědět, že na tom není nejlépe. Z jedné strany ho tlačí rytíř Berkovec, který má velký zálusk na vaše lesy, a na druhé straně se nemůže sám dostat z dluhů. Výkupné za Jáchyma ho docela vyčerpalo. Naštěstí jeho věřitelé jsou milosrdnější než ten můj. A on je pán,“ ušklíbl se nevesele Martin.

Domů jsme kráčeli s Bětkou mlčky, oba jsme však jistě přemýšleli o stejné věci. Ještě večer, když už jsem ležel na lůžku, jsem měl neustále před očima Martinovu zachmuřenou tvář i zarudlé, uplakané oči jeho ženy.

„Panebože, ten hoch z toho snad dostane horkou nemoc,“ bědovala nade mnou Bětka, starostlivě mi sahajíc na rozpálené čelo.

„Bětko, Bětulinko, pověz mi nějakou pohádku,“ začal jsem škemrat. „A hodně veselou. Prosím, prosím!“

„Ach dítě, dítě, ty se mne natrápíš,“ ale už si přitahovala nízkou stoličku k mému loži, „co s tebou mám dělat.

Pod Černou skálou, však víš, kde. Tam, jak se Lupenovský potok prudce stáčí doleva mezi lesy a pak zklidňuje svůj běh v tiché hluboké tůni, žil hastrman. Moje babička se s ním prý dokonce setkala. Byl taková veselá kopa. Lidem neškodil. Spíš naopak, mnohokrát pomohl. Jenom mladým děvčatům rád vyváděl různé kousky, ač byl ženatý. Jednou také vytrestal babiččinu vrstevnicí Dorku. Měl na ni už dlouho spadeno. Dorka mu házela ve dne do tůně kameny a budila ho ze spánku. Ale abych se vrátila k tomu, co vlastně jí ten zelený mužíček provedl.

Vracela se jednou takhle navečer se svým otcem z mlýna. Vidíš, ani nechci, a už zase mluvím o mlýně. Pytel mouky na trakaři. Dorka popruh na zádech a její táta táhl vpředu za provaz. Dojeli až k Černé skále a tam najednou starý zastavil tak prudce, divže mu dcera nevjela na paty. Pod skalou seděl hastrman, dlouhé nohy nataženy přes cestu. Když viděl, jak se starý Vojtěch lekl, smál se, až mu tekly slzy z očí. A Dorka, ta na nic nečekala, sebrala se a utíkala, co jí nohy stačily, pryč.

Také starý to nevydržel a upaloval domů, jen se za ním prášilo. Pro mouku se vrátil až ráno, dávno potom, co kohouti odkokrhali bílý den.

Jede, jede a pytel se mu zdá nějaký těžký. Bodejť by taky ne. Hastrman mu mouku pěkně pokropil vodou. A tak musela Dorka péci chleba z celého pytle. Když dojídali poslední bochník, byl už pěkně tvrdý.

Ale jak už jsem říkala na začátku. Hastrman se lidem nejednou i dobře odměnil.

Háta, to bývala žena kováře Janka, který měl kdysi kovárnu nedaleko od vaší tvrze, se vracela jednou cestičkou podél potoka s velkým rancem čerstvě vypraného prádla. Jen došla až k vrbičkám u lávky, objevil se před ní chasník.

‚Ukaž, matko, pomohu ti s tím,‘ a ranec jí donesl až ke kovárně.

‚Pánbůh ti to oplať nastotisíckrát, chlapče,‘ děkovala Háta.

‚Jednou já tobě, podruhé ty mně,‘ zasmál se muž a zmizel, jako by se do země propadl. Háta na to brzy zapomněla, ale když jednou zase u potoka prala, uslyšela, jak na ni někdo volá. Zdvihla hlavu a před ní stál její starý známý.

‚Teď je řada na tobě.‘

Švihl proutkem do hladiny potoka, ta se rozestoupila a objevily se široké kamenné schody. Žena na chvilku zaváhala, ale pak si uvědomila, co jí hastrman, teď už si byla jista tím, že to nikdo jiný být nemůže, řekl při prvním setkání. Jednou já tobě, podruhé ty mně. A nebojácně ho následovala po schodech dolů. Přišli do velké klenuté síně, kde seděla hastrmanova žena, vodní víla, a kolébala v kalichu vodních květů malého hastrmánka.

‚Chtěl bych, abys byla kmotrou mému synovi,‘ obrátil se hastrman k Hatě. Ta vzala téměř průzračné dítě do rukou a pozvedla ho k vodní hladině. V tom okamžiku prozářily vodu sluneční paprsky a rozehrály snad každou kapku pestrými duhovými barvami. Žena položila malého hastrmánka zpátky do kolébky. Vodník poděkoval a vyvedl ji zpět na hladinu. Když se vrátila domů a rozbalila čisté prádlo, vypadla z rance hrst stříbrných grošů. Hastrmanova odměna.“

Poslouchal jsem, ani nedutal. Na příběhu mne však zaujala pouze jedna jediná věc.

Hastrman má peníze! A hastrman pomáhá lidem. Proč by nepomohl i Martinovi, snad by stačilo ho o to jenom poprosit.

Tou myšlenkou se mi až srdce rozbušilo; hned jsem udeřil na Bětku:

„Co kdybychom požádali hastrmana, aby Martinovi pomohl?“

Bětka spráskla ruce.

„Co tě to zase napadlo?“

„Ale vždyť jsi sama říkala, že hastrman pod Černou skálou lidem pomáhal. Proč by tedy nemohl pomoci Martinovi?“ stál jsem tvrdošíjně na svém.

„Vždyť už ani nikdo neví, zda tam vůbec ještě je,“ snažila se Bětka vykroutit.

„Tak se tam půjdeme podívat. Hned zítra!“ rozhodl jsem se rázně.

„To tak akorát! To by mi pan Jetřich dal. Toulat se s tebou někde kolem divoké vody, a ještě k tomu… A vůbec, koukej spát a pusť takové nesmysly z hlavy.“ A byla za dveřmi.

Dobrá, když o tom nechceš slyšet, půjdu sám a hned. Ve dne hastrman stejně spí, řekl jsem si a na víc už nečekal.

Natáhl jsem si rychle nohavice, halenu a škorně a za chvíli jsem se tiše plížil dvorkem k malé brance v ohradě za stájemi. Rychle jsem proběhl vsí a stačilo několik málo okamžiků a už jsem šlapal kolem Lupenovského potoka k Černé skále. Byla jasná bezmračná noc, měsíc svítil jako rybí oko a já viděl skoro jako ve dne. Když jsem došel až na místo, měl jsem hrdlo sevřené a vzrušením se mi třásla kolena. Bedlivě jsem se rozhlížel kolem sebe, ale hastrman nikde. Polilo mne horko, že on se mi odstěhoval! Na okamžik se mne zmocnilo zklamání, ale pak jsem slabým, sotva slyšitelným hlasem, zavolal:

„Hastrmane, hastrmane!“

Ticho. Jen staleté buky tiše ševelily nad vodní hladinou. Zkusil jsem to znovu. Hlasitěji.

„Hastrmane, hastrmane!“

Zase nic, jenom voda šplouchala pod jezem a zdálky i zblízka kvákaly žáby, jako by se vysmívaly mému marnému snažení.

Nadechl jsem se potřetí:

„Hastrmane, hastrmane, vyjdi z vody ven. Já tě moc potřebuji,“ šeptal jsem zoufale.

„No, no, to je křiku,“ ozvalo se mi najednou za zády. „Odkdypak se takoví malí panáčci toulají v noci po lese?“

Leknutím jsem až poskočil a prudce se obrátil. Přede mnou stál urostlý muž v zeleném kabátku a zdálo se mi, že i vousy mu v tom měsíčním svitu hrály trochu do zelena.

„No copak, snad jsem tě nepolekal? Nebo jsi ztratil řeč?“

„Hastrmane,“ hlesl jsem vyjeveně. „Potřeboval bych půjčit peníze.“

„A načpak, panáčku, smím-li zvědět?“

A tak jsem mu to všechno vypověděl. O tom, jak Martinovi vyhořel mlýn, jak padl do rukou chtivého pana Hrabiše, a jestliže mu nezaplatí, že přijde o všechno a že nikdo z nás mu nemůže pomoci. Snad jen on, hastrman, alespoň podle toho, co mi vyprávěla Bětka.

Muž se na chvilku zamyslel a pak povídá:

„Půjčit ti nemohu. Nemělo by to smysl, to by Martin jen vytloukal klín klínem, ale počkej!“ sáhl do záňadří, když viděl, jak jsem posmutněl, a vytáhl odtud těžký měšec.

„To by snad mohlo stačit. Vezmi ho mlynáři.“

Radostí jsem ze sebe dlouho nemohl vypravit ani slovo. Nakonec jsem mu chtěl alespoň poděkovat, ale neznámý mě nenechal dlouho mluvit:

„Vyřiď mlynáři, že mu vzkazuji – jednou já tobě, podruhé ty mně,“ zarazil se, „mělo by to tak být.“

A najednou byl pryč. Ani chvíli jsem nemeškal a utíkal, jako by mi za patami hořelo. Doma byla po mně už sháňka, protože Bětka brzy po mém odchodu objevila prázdné lůžko. Otec se nejdříve velmi rozhněval, ale když jsem mu všechno vyprávěl, nedůvěřivě vrtěl hlavou. Teprve měšec plný stříbrných grošů ho přesvědčil. Zato Bětka byla na koni.

„Já to říkala, já to věděla. Žádné pohádky. Tady to máte.“

Hned druhého dne jsme navštívili Martina a odevzdali mu hastrmanův dar. Nemohl dojetím ani promluvit.

Však také Hrabišovi pěkně vytřel zrak. Ten si v doprovodu mohelských biřiců šel už najisto pro mlýn. Jaké bylo jeho překvapení, když mu Martin do posledního grošíku vyplatil dlužnou částku i s nekřesťansky vysokým úrokem!

VI

Muž v zeleném zatím putoval pod ochranou lesů k hranici markrabství. Vybíral si odlehlé chodníčky vyšlapané zvěří. Za lože mu sloužil vysoký zelený mech, namísto stropu se nad ním skláněla zelená klenba věkovitých stromů. Hlad tišil lesními plody a žízeň vodou z horských bystřin. Po dvou dnech putování už si to vykračoval hlubokými hvozdy Českého, království. A mířil dál, do nitra jižních Čech. Třetího dne kvečeru se za ním náhle rozlehl pronikavý hvizd a z houští vyskočili dva chlapíci.

„Hej, příteli, kampak máš namířeno?“

Muž se na ně zkoumavě zahleděl a pak prohlásil:

„Hledám Trocnovského Jana, který Rožmberkům faldy prohání. Tvrz mi spálili, ženu s dětmi zabili a mně zbyl jenom ten meč. Nepravosti pánů bych jím chtěl bít.“

„Tak to můžeš hned s námi.“

Chvíli šli mlčky.

„A jak ti vlastně říkají?“

„Na tom snad nezáleží,“ odpověděl muž, ale pak se na chvíli zamyslel a s úsměvem navrhl:

„Můžete mi říkat třeba – Hastrman.“

NEKONEČNÝ BOJ

I

A o půlnoci se všechny seberou a letí na košťatech, nebo na kozlech rohatých na čarodějnický sabat k Petrovým kamenům,“ stařec se na chvíli odmlčel, jen aby vychutnal, jakým dojmem zapůsobí jeho vyprávění na posluchače. Ve světnici bylo ticho jako v kostele, pouze praskot mihotavých loučí, hukot větru a šumění deště, který bičoval okenice, jako by podtrhovaly tísnivé ovzduší, které jeho slova vyvolala.

„Vždyť si z nás dělá blázny,“ zasmál se kdosi, ale nebyl to upřímný smích. Stařec se zachmuřil:

„Je to pravda pravdoucí, sám jsem je viděl.“

„Nepovídej!“

„Ano, a nejenom to, viděl jsem i čaroděje. Velkého čaroděje.“

„Tak na co čekáš? Vyprávěj přece,“ ozývaly se mladé hlasy ze všech stran.

„Jenom abych vás moc nepoplašil, holoubci moji,“ štířil se staroch do vousů.

„A to si říkají chlapi!“

„No tak, Strachoto, nenapínej nás už.“

Stařec se tedy pohodlněji uvelebil na nízké stoličce u planoucího ohniště, spokojeně se rozhlédl po napjatých tvářích, nadechl se a spustil.

„Je to už hodně dávno, to jsem byl jinačí junák, jedinou ranou pěstí jsem dokázal omráčit vola, ale teď?“ se smutkem se podíval na svoje roztřesené žilnaté ruce.

„Nebál jsem se ani čerta, a tak mne můj pán jednou poslal s důležitým listem až do Olomouce, k zemskému sudímu. Nevím, oč se tehdy jednalo, ale přesto mi tato cesta zůstala nadosmrti vryta do paměti. Vyrazil jsem časně zrána. Měl jsem dobrého koně, a tak mi cesta vesele ubíhala. Kolem poledne už jsem byl na místě, list jsem v pořádku odevzdal, pro odpověď jsem si měl však přijít až před západem slunce. Příliš mi to nevadilo, i když jsem věděl, že se budu muset vracet domů až na noc. Toulal jsem se po městě. Tenkrát jsem také poprvé a zřejmě už naposledy ve svém životě viděl ty velké hodiny na náměstí…

Tak tedy když na orloji odbíjelo šestou, vešel jsem znovu do domu sudího a přijal z rukou jeho písaře zapečetěnou odpověď, kterou jsem měl poručit svému pánovi.

Než jsem vyrazil z městské brány, valem se stmívalo. Pobídl jsem koně do lehkého klusu a tiše si prozpěvoval. Najednou se z ničeho nic nebe zatáhlo těžkými mraky, už v tom bylo, myslím, něco podivného, a spustil se prudký déšť.“

„A co je na tom divného?“ mladý hlas zněl posměšně.

„Bylo to divné!“ stál na svém tvrdošíjně stařec.

„Když jsem vyjížděl, nebe bylo čisté, bez mráčku, hvězdy se začaly pomalu rozsvěcet a najednou, ani jsem nestačil do deseti napočítat, a byla tu bouře. Ale jaká! Proudy deště lily z nebe na zemi a blesky křižovaly temné nebe. Nebesa jako by se každou chvíli chtěla otevřít a zemi pohltit. Můj kůň z toho začal úplně jankovatět. V nouzi nejvyšší, když už jsem nevěděl, co si počít, jsem zahlédl v dálce blikat malé světélko. Seskočil jsem z koně, vzal ho za uzdu a

vší silou jsem ho táhl do míst, kde jsem zahlédl spásné světlo. Byla to malá chatrč na okraji lesa. Slaměná střecha, ztrouchnivělé dveře a jedno malé okénko. Za ní stál nízký přístřešek, rovněž pokrytý došky. Zatáhl jsem koně pod něj a uvázal ho pevně ke kůlu. Trochu se uklidnil. Celým tělem se přitiskl k dřevěné stěně chýše. Zaklepal jsem na dveře – nic. Zkusil jsem to znovu, zase nic. Pomalu jsem je tedy otevřel. Zaskřípaly, jako by je snad sto let nikdo neotvíral. Stál jsem na prahu malé světničky. Uprostřed nízký dřevěný stůl, na něm dvě svíce a velká rozevřená kniha.

‚Je tu někdo?‘ zavolal jsem hlasitě. Ticho. Pomalu jsem za sebou zavřel dveře a vkročil dovnitř. Neklidné světlo svící kreslilo po stěnách strašidelné stíny, ale já jsem si toho v prvním okamžiku ani příliš nevšímal. Byl jsem rád, že stojím v suchu. Vrtalo mi sice hlavou, jak je možné, že se v chaloupce svítí a nikde nikdo. Ani stopy po živé duši, ale brzy jsem to pustil z hlavy.

Usedl jsem na lavici k vyhaslému ohništi rozhodnut, že ten nečas přečkám právě tady. Z torby jsem vytáhl kus chleba a sýra a pustil se do jídla. Každé sousto jsem zapíjel douškem vína.

Sotva jsem dojedl, padla na mě únava a zřejmě jsem na chvíli zdříml. Zdály se mi totiž divoké sny – potácel jsem se v jakémsi hustém lese a za mnou se hnal houf divých šelem, a když mě užuž doháněly, tak mi úplně zdřevěněly nohy a já se nemohl hnout z místa. V tom okamžiku jsem vykřikl a tím výkřikem jsem se probudil. Jen jsem pootevřel oči, hned jsem je zase rychle zavřel. Zalila mě vlna chladného strachu, který se pomalu měnil v hrůzu…

Za stolem seděl muž a mlčky listoval v knize. Nikdy nezapomenu na Jeho ruce s prsty jako dravčími spáry, které chvatně obracely stránky. Oděný byl do černého splývavého hábitu se širokými rukávy a na hlavě měl špičatou čepici. Zpod jejího lemu padaly dlouhé prameny špinavě šedých vlasů. Oči posazené nad nosem, který se podobal spíše ptačímu zobáku, se horečnatě leskly. Téměř jsem strachy nedýchal. Chvíli jsem rozvažoval, co dělat. Slyšel jsem toho o čarodějnících hodně, ale nevěřil jsem, že bych sám mohl nějakého potkat. A teď byl přede mnou. Věděl jsem, že kdyby chtěl, může mi v čemkoliv pomoci, ale může mě také zničit jako bídného červíčka.

Pomalu jsem se nadzvedl a tiše se posunoval po lavici a doufal, že si mne nevšimne a že se mi snad podaří rychle vyběhnout ze dveří. Ale ačkoliv seděl obrácen ke mně bokem a díval se upřeně do knihy, přece se najednou ozvalo z jeho svraskalých rtů:

‚Je-li ti život milý, zůstaň, kde jsi!‘

‚Proboha,‘ vyděsil jsem se..

‚Vidím i to, co ostatní nemohou vidět,‘ jako by mi četl myšlenky.

‚Neboj se, nic zlého se ti nestane. Ven však teď nemůžeš!‘

Tón jeho hlasu, ač byl tvrdý a rozhodný, mě uspokojil. Zůstal jsem tedy sedět a s napětím čekal, co se všude dít dál. Za chvilku se zvedla opravdová vichřice. Hučelo to a skučelo ze všech stran, jako kdyby se venku čerti ženili. Chaloupka se třásla a naříkala, až jsem v jednom okamžiku dostal strach, aby se nám nesesypala na hlavu.

‚Tak už je tady,‘ zamumlal si najednou čarodějník tichým hlasem. Rozesmál se, až se mi zježily vlasy na hlavě, a spokojeně si mnul ruce. Pak otočil několik stran ve své knize.

‚Jen pojď, pojď, neboj se. Račiž vstoupit.‘

A tu se ozvalo prudké zabouchání na dveře a pak už se sypal jeden úder za druhým.

‚No tak, neboj se, zkus to ještě jednou!‘ vysmíval se ten podivný člověk neznámému za dveřmi. Bušení se změnilo v škrábání. Bylo slyšet, jak ztrouchnivělé dřevo praská a odlétají z něho třísky. Seděl jsem jako přikovaný a na čele mi vyrazily krůpěje studeného potu. Pak se najednou dveře s hrozným praskotem rozletěly a dovnitř vpadl velký černý pes s ohnivýma očima. V mžiku se vrhl na starce za stolem. Světničkou zavířila černá smršť, jako kdyby severák svým nejsilnějším dechem zadul do ohniště. Víc už jsem neviděl.

Probudil jsem se na mezi u lesa. Po chatrči nikde ani památky, kůň opodál neklidně přešlapoval a nade mnou svítil měsíc jako rybí oko. Hlava se mi točila a v první chvíli jsem nevěděl, co se to vlastně se mnou stalo. Až za hodnou dobu, když jsem se na všechno rozpomenul, uvědomil jsem si, že jsem byl svědkem zápasu dvou nečistých sil.

„Ale kdepak, přebral jsi v olomouckých krčmách, usnul jsi u lesa a měl z toho všeho divoké sny,“ ozval se v kruhu posluchačů nakažlivý smích.

„Jen se smějte, holobrádkové,“ durdil se staroch.

„A jak mi vysvětlíte, že od onoho podivného večera mám vlasy bílé jako padlý sníh? Však mě doma ani poznat nemohli. A jak je možné, že na tvrz jsem dojel až příštího dne?“

Nastalo rozpačité ticho.

„Ne, to mi nikdo nevymluví, stal jsem se obětí kouzel a podivných čar.“

Po smíchu najednou nebylo ani památky a ve světnici se rozhostilo mlčení.

Buch – buch – buchl Trojí zabušení na bránu vytrhlo všechny ze zamyšlení a mnozí, když by to později zapírali, se mimoděk zatřásli.

„Nu copak, copak, snad nehoří.“ Teprve Strachotova slova je vrátila zpátky do skutečnosti. A starý hlásný už zatím vytahoval z černého nástavce pochodeň.

„Kohopak sem rohatý nese v tak pozdní hodinu?“

„Počkej, doprovodím tě!“ Kučeravý mladík vstal a pevně uchopil do ruky mušketu. Stařec se jenom tiše usmál, ale neřekl ani slovo. Otevřel dveře. Do tváří je udeřil příval deště. „A hrome,“ zaklel mladík. Rychle se vrátil zpátky. Když znovu vykročil do tmy, třímal v rukou namísto muškety těžkou halapartnu.

Po hrbolaté dlažbě omyté deštěm došli až k bráně.

„Kdo je?“

„Já!“

„Kdo já? Já…,“ vykřikl stařec. „Jak to mám vědět, kdo jsi!“

„Cožpak mne nepoznáváš, Strachoto?“ ozval se znovu jasný hlas.

„To snad není pravda, to se mi jen zdá…,“ a starý hlásný už spěšně odstraňoval závoru.

„Nestůj tady jako poleno, pomoz mi přece,“ křikl na mladého pacholka. Ruce se mu třásly.

Konečně! Jedna polovina vrat se otevřela a skomírající světlo pochodně dušené těžkými kapkami deště ozářilo temnou postavu, jež držela za uzdu koně.

Strachota přiblížil pochodeň až k mužově tváři stíněné okrajem širokého klobouku.

„Pane Jene, jsi to opravdu ty?“

„A kdo by to měl být? Snad můj duch?“.

„Ale vždyť říkali, že jsi zemřel ve Španělích.“

„Já… zemřel.,. Kdo to povídal?“

„Přece pan Hanuš!“

„Ach tak!“

„Ale já tady stojím a plácám samé hlouposti a ty zatím mokneš v dešti, jen pojď dál a buď vítán,“ starci se dojetím zadrhl hlas.

„Děkuji ti, Strachoto, děkuji,“ i nově příchozí se zdál rozrušen.

„Tak konečně jsem zase doma, mezi svými. A žádné psaní jste ode mne nedostali?:

„O ničem nevím,“ hlesl tiše Strachota.

„Pan Hanuš jen tvrdil, že přišel list se zprávou o tvé smrti.“

„Ach tak. Už tomu rozumím.“

„Co se stalo, pane Jene?“

„Ale nic. Opravdu nic vážného, starý příteli,“ nutil se do klidu mladý rytíř, když viděl, jak se starcovo čelo pokrylo starostlivými vráskami.

„Janku!“ obrátil se hlásný na svého mladého průvodce, „doběhni nahoru, ať probudí pána a paní, že se nám navrátil pan Jan.“

Mladík odložil zbraň a už se chystal vykročit.

„Počkej!“ zastavil ho rytíř, „nikam nechoď! Necháme to až na zítřek. Nechci je rušit tak pozdě v noci. Přespím u vás.“

„Ale pane, co tě to napadá?“

„Jen pojď, Strachoto,“ položil mu mladý muž paži kolem ramen.

„Věř mi. Mám pro to své důvody.“

Sotva se otevřely dveře do čeledníku, zraky všech se obrátily k Strachotovi a muži, který ho doprovázel. Na okamžik zavládlo zděšené ticho:

„To přece není možné!“

„Pane Jene,“ ozval se náhle první výkřik a pak se přidávaly další a další. Pacholci vyskočili a začali zmateně pobíhat kolem svého pána, o němž se domnívali, že už je dávno mrtev, že vypustil duši pod žhavým španělským nebem.

Jeden mu odebral klobouk, jiný se zmocnil vodou nasáklého pláště, další mu podával konvici horkého vína.

Rytíř stál uprostřed jizby a pohnutím nemohl ani promluvit. Teprve když usedl na dubovou lavici u ohně, povšimli si, jak je pohublý a že jeho jindy tak černé vlasy prokvétají mnoha stříbrnými nitkami.

Když zachytil jejich němé pohledy, tiše se pousmál:

„To víte, chlapci, žalář na kráse a zdraví ještě nikdy nikomu nepřidal.“ Odmlčel se.

„Ale hlavně, že už jsem tady,“ snažil se o veselý tón.

„Doma,“ dodal.

„Ale stejně mi to nejde do hlavy,“ vrčel tiše Strachota, „jak na to přišlo, že všichni tvrdili, že jsi zemřel.“

„To já bych také rád věděl. A dozvím se to!“ mladému rytíři ztvrdl hlas.

„Tři roky jsem seděl nevinně ve vězení. Domů jsem poslal prostřednictvím spolehlivých přátel několik listů s prosbou o peníze, neboť jak víte, peníze zmohou mnoho a mohly pomoci i moji nevinu rychleji prokázat. Odpovědi jsem se nedočkal. Ale teď už dosti. Ráno vás čeká služba a já také sotva stojím na nohou. A jak se říká – ráno bývá moudřejší večera. Půjdeme se na to vyspat.“

Nikdo se neodvážil mu odporovat. A tak za chvíli zůstal rytíř sám jen se starým hlásným.

„A co ty, Strachoto, nepůjdeš spát?“

Stařec k němu zvedl oči.

„Nelíbí se mi to, pane. Vůbec se mi to nelíbí, a ty dobře víš, proč. Nenechám tě tu samotného. Jeden nikdy neví…,“ přistoupil ke skříňce zavěšené na zdi a vytáhl z ní pár bambitek s dlouhou hlavní. Beze slova je položil na stůl. Pak ukázal na své lůžko.

„Nebude-li ti příliš nepohodlné, přijmi prosím mé lože.“

Mladý muž se trpce usmál:

„Bude se mi spát lépe než na loži s nebesy. Ale co ty?“

„O mě se, pane, nestarej. Moje místo je tady!“

Vzal lavici od ohniště a postavil ji před dveře, natáhl si na ni ovčí kůži, pod hlavu strčil obě pistole a pak teprve ulehl.

„Můžeš klidně spát, pane.“

Rytíř sledoval jeho přípravy s pobaveným úsměvem, ale pak zvážněl:

„Zřejmě máš pravdu!“

„Mám strach, že ano, pane. A proto nechci nic ponechat náhodě. Nás se bát nemusíš. Stojíme za tebou všichni!“

„Dobrou noc, Strachoto!“

„Dobrou noc, pane Jene, a klidný spánek.“

Zanedlouho už bylo slyšet v jizbě jen dvojí tiché oddechování. Přestože byl na tvrzi celou noc ničím nerušený klid, Strachota se několikrát probudil a nemohl dočkat rána.

II

„Hanuši, vstávej, Hanuši,“ spáč sebou neklidně zavrtěl a ohnal se rukou.

„No tak, vstávej přece!“ paní Kateřina energicky třásla manželovým ramenem celá vzrušená. Na tváři jí naskákaly červené skvrny a hlas se jí třásl potlačovanou radostí.

„No tak, Hanuši,“ teď už dupla nožkou.

Brunátný obličej jejího muže se konečně vymotal z pokrývek.

„Co se děje, proboha, hoří?“ vyjekl rozhořčeně.

„Ale ne! Mám pro tebe jinou novinu. To se budeš divit. Jan se nám vrátil…“

„Cože?“

„Říkám to přece jasně. Stal se zázrak. Jan se vrátil. Jan žije!“

Do muže jako když uhodí blesk. Celý se schoulil do sebe a jeho obličej dostal zelenavý nádech.

„Tak co je to? Zdá se, že vůbec nemáš radost.“

„Ale mám, mám!“ Znělo to však nepřesvědčivě a hluše.

„Pojď ho přece uvítat!“

„Však už jdu,“ hrabal se Hanuš neochotně z lože. Nijak s uvítáním nespěchal. Sešli se všichni tři teprve u snídaně a to na sebe pán z Jestřábího dolu, který moc dobře věděl, že návratem švagra končí jeho panování, nechal dlouho čekat. Když se konečně objevil, hned se hnal k Janovi s otevřenou náručí.

„Ale to je náramně milé překvapení, drahý švagre. Už jsme ani nedoufali, že tě někdy spatříme,“ tvář se mu rozlévala ve sladkém falešném úsměvu.

„Ty jsi nedostal moje listy?“ zeptal se Jan suše.

Hanuš nechal pomalu klesnout paže a pak se dotčeně ohradil.

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Přece o listech, ve kterých jsem tě žádal o peníze na vykoupení z vězení.“

„Nic takového jsem nedostal. Přišel jen dopis od pana Juana Domingueze, ve kterém se pravilo, že jsi zemřel na zranění, která jsi utržil v nějaké pouliční šarvátce v Alcalá de Henares.“

Janovi se zatmělo před očima.

„Od koho byl ten list… a vůbec, ukaž mi ho.“

„To nemohu.“

„Proč?“

„Nemám ho!“

„A kde je?“

„Spálil jsem ho!“

Jan nevěřil svému sluchu.

„Spálil… A proč?“

„Aby , nám neustále nepřipomínal tu hanbu… Zabit v pouliční rvačce…,“ šklebil se Hanuš.

„Cože…,“ to vykřikl Strachota a postoupil krok kupředu. Zatím se držel stále v pozadí.

„Co jsi to řekl pane…“

„Co si to dovoluješ, cháme!“ rozkřikl se na něho Hanuš,

„Vidíš to,“ obrátil se vyčítavě ke své ženě.

„Kolikrát už jsem ho chtěl vyhodit a ty jsi se ho zastávala, tady je odplata. Ale teď poletíš. Moje trpělivost je u konce.“

„Nikam nepoletí!“ Janův hlas práskl jako bič. v

„Od dnešního dne tu poroučím já a ty to moc dobře víš!“

„Ale Jene, Hanuši, přece se nebudete hádat v takový radostný den,“ Kateřina vběhla se sepjatýma rukama mezi oba muže. Jan se na ni smutně usmál a Hanuš jenom něco zabručel.

„Pojďte, pojďte, snídaně už je na stole.“

Muži se neochotně vydali za ní do jídelny, v patách jim jako tichý stín neslyšně našlapoval Strachota.

Všichni tři zasedli ke stolu. Strachota zůstal nehybně stát u dveří.

Hanuš zvedl s kyselým úsměvem jeden z připravených pohárů a obrátil se k Janovi.

„Na tvé zdraví a šťastný návrat.“

Jan a Kateřina uchopili své číše. Ještě však než stačil Jan tu svoji přiložit k ústům, vykřikl Strachota.

„Počkej, pane!“

Rytíř se zarazil a tázavě pohlédl na starého služebníka.

„Když dovolíš.“ Strachota mu vzal pohár z ruky, vylil jeho obsah do misky pod stolem a hvízdl na psy, kteří leželi přede dveřmi na chodbě. Jeden z nich okamžitě vtrhl do jizby, vrhl se k misce a chtivě polkl několik doušků. Zklamaně zavrčel a odtáhl se od vína. Pomalu se obrátil a běžel ke dveřím. Když už byl v polovině jídelny, stala se s ním podivná změna. Nohy mu podklesly, jako by nemohly unést příliš těžké tělo. Trup mu zkroutila křeč, v tlamě se objevila pěna. Několikrát se marně pokusil vstát, nakonec sebou škubl a zůstal ležet natažený několik kroků od dveří.

„Panebože,“ Kateřina si zakryla tvář rukama.

„Co se to děje?“

„Někdo nás chtěl otrávit,“ začal křičet Hanuš.

„Ale já vás naučím, holoto…, já, já…“

„Nemyslím, že tvoje a Kateřinino víno je také otrávené,“ pronesl klidně Jan, ještě bledý z nenadálého otřesu.

„Ostatně, můžeme to zkusit.“

„Máš pravdu, pane,“ ozval se Strachota, „někdo si políčil na tebe.“

„Kdo to jenom mohl být? Takové darebáctví,“ rozčiloval se Hanuš.

„Však já si ho najdu, neboj se,“ usmál se zlověstně Jan.

„Dej svolat všechnu čeládku na dvůr,“ obrátil se ke Strachotovi. Ten chvilku otálel, ale když viděl, že není vyhnutí, opustil místnost. Hned však byl zpátky.

„Bude to trvat jen chvilku, pane Jene,“ hlásil svému veliteli.

„Nu půjdeme, předvedu vám něco z toho, co jsem se naučil od španělských hermetiků3.“

Když se objevili na dvoře, bylo již všechno osazenstvo tvrze na místě, od kuchařek až po posledního pacholka. Šum hlasů ustal, jako když utne. Jan se postavil na schod před vchodem do věže a klidně, jako by se nic nestalo, oznámil;

„Někdo se mě pokoušel otrávit. Před malou chvilkou. Je mezi námi.“

Davem to pobouřeně zahlučelo. Jan zvedl ruku, na rtech mu seděl neveselý úsměv.

„Já si ho však najdu. Nebojte se. Leccos jsem se v cizině naučil a znám i jedno kouzlo na odhalení lži. Všichni se postavíte tady přede mne do řady. Každému z vás podám ruku a odpovíte mi na jednu jedinou otázku.“

Sotva to dořekl, začala se před ním formovat dlouhá řada mužů a žen. Jen Hanuš s Kateřinou stáli opodál.

„Vás se to také týká!“

„Proboha, bratře… Snad si nemyslíš…?“ vyhrkla Kateřina polekaně, ale pod Janovým přísným pohledem rychle sklopila oči a poslušně se postavila až na kraj dlouhé řady.

„Kejklíři jeden! Co to má znamenat? Mám se snad já, šlechtic, stavět vedle svých pacholků?“ soptil vztekle Hanuš. „Ne a ne!“

Jan na něho upřel oči, jeho hlas zněl nesmlouvavě:

„Nepokoušej moji trpělivost, švagre.“

A tak se nakonec i Hanuš postavil až na samý konec řady, hned vedle své ženy.

Jan předstoupil před prvního muže. Stiskl mu silně ruku a upřeně mu hleděl do očí.

„Byl jsi to ty, Hroznato?“

„Ne, pane!“

Spokojeně kývl hlavou. „Byla jsi to ty, Katruše?“

„Ne, pane!“

Obcházel jednoho po druhém a zdálo se, že zatím ho odpovědi uspokojují. Konečně došel ke své sestře.

„Byla jsi to ty, Kateřino?“

„Ne, bratře.“

„Byl jsi to ty, švagre?“ pevně svíral Hanušovu ruku a jeho oči jako by mu chtěly propálit tváře. „Ne,“ zachraptěl muž. „Lžeš!“ zahřměl Jan.

Mohutný muž se začal pod jeho pohledem hroutit, celý zbledl a roztřásl se.

„Už jednou jsi mě pohřbil a teď jsi to chtěl udělat znovu a dokonale.“

Hanuš se mu najednou vytrhl a jako smyslů zbavený se rozběhl k bráně. Všichni zůstali stát jako omráčení. Teprve dusot koňských kopyt je vytrhl ze strnulosti.

„Za ním, chlapi, musíme ho dostat,“ volal na pacholky Strachota.

„Ale ne, jen ho nechte běžet, nechci ho ani vidět!“

„Přece ho nenecháme jen tak.“

Jan pouze mávl rukou a pomalu odváděl plačící Kateřinu. Nádvoří se vyprázdnilo a zůstal jenom starý muž, který ještě chvíli stál a zatínal pěsti, ale pak se pomalu šoural do domu.

„Prozraď nám konečně, pane, jaké kouzlo jsi se to naučil? Všichni jsme tušili, kdo to mohl udělat,“ Strachota se omluvně podíval na bledou Kateřinu, „ale jak jsi to dokázal?“

„Nebylo v tom pražádné kouzlo, starý brachu. Vy všichni jste se mi klidně dokázali podívat do očí, vaše ruce byly suché, vaše svědomí čisté. Ale on? Měl hrozný strach, že ho kouzlo prozradí, a zatím ho prozradily jeho ruce; měl je mokré a slizké jako žába.“

„Proč to jenom udělal?“ hlesla tiše Kateřina.

„Proč, proč! Aby mohl zůstat pánem na Jestřábím dole, tebe si stejně vzal jenom kvůli té tvrzi a penězům. A kdo by mu co dokázal. Sklepníka a kuchařku by nechal dát na mučidla a dostal by z nich přiznání, jaké by se mu zlíbilo, a zase by si tu hospodařil dál. Stejně jako předtím, kdy já hnil ve vězení. Marně jsem posílal listy s prosbou o pomoc, končily zřejmě všechny v krbu a ze mne udělal živou mrtvolu. A nebýt tady Strachoty, tak se mě dnes zbavil dokonale. Pak už bych mu nedělal žádné starosti.“

„Lidská zloba nezná mezí a lidská chamtivost, ta už vůbec ne,“ povzdechl si Strachota.

„Nu což, půjdu se podívat na dvůr, jak to tam ti mladíci vedou.“ Ode dveří se ještě vrátil.

„Nebuď smutná, paní, ten člověk si to vskutku nezaslouží…“

Potřásl šedivou hlavou a dveře se za ním zavřely. Kateřina se znovu rozplakala. Jan ji lehce hladil po hladkých dlouhých vlasech a v jeho očích se odrážel soucit i pochopení.

III

„Ještě jsi mi nevyprávěl o tom, co se ti vlastně přihodilo,“ zeptala se jednoho večera, po několika dnech, které uběhly od oněch smutných událostí, Kateřina Jana. Ten, pohodlně usazený ve vyřezávané židli, přestal listovat v latinské kosmografii4 a změřil si ji dlouhým pohledem. Když viděl, jak zoufale hledá jakoukoliv záminku k tomu, aby mohla zapomenout na neblahou minulost, zavřel pomalu knihu a s pohledem upřeným do otevřeného okna začal vyprávět.

„Když jsem se před čtyřmi lety vydal za peníze, jež mi odkázal strýc na studia, do ciziny, chtěl jsem nejdříve zůstat nějakou dobu v Německu. Ale neustálé spory a potyčky katolíků s protestanty, tobě to snad mohu říci, mě natolik znechutily, že jsem se po několika měsících pustil dál. Prošel jsem Lotrinskem a nakonec jsem se usadil v Paříži. Pařížská univerzita mi učarovala, setkal jsem se s mnohými mistry a profesory, jejichž jména jsem znal již z dob studií v Olomouci. Paříž sama je nádherná…,“ na okamžik se zasnil, ale pak se rychle vrátil zpět do skutečnosti.

„Co ti však mám povídat? Líbilo se mi tam, ale něco mě pořád hnalo dál, kupředu. Nu a po několika měsících jsem sbalil své věci a pustil jsem se napříč královstvím. Namířil jsem si to rovnou do Španěl. Chtěl jsem poznat zemi, o které se všude tolik hovořilo. Chtěl jsem vidět zámořské koráby připlouvající z Nového světa obtížené nákladem koření, zlata a stříbra. Zkrátka a dobře, lákaly mě všechny ty zvěsti o nesmírně udivujících věcech, které španělští plavci přiváželi ze vzdálených zámořských krajů.

Dosti dlouho jsem se ještě zdržel na samém jihu Francie na zámku pana Nicolase de Veziěres, učeného velmože, s nímž jsem se seznámil v Paříži. Pan Nicolas byl velkým obdivovatelem naší země. Jeho předkové kdysi žili v Čechách. Dostali se tam v družině Blanky z Valois, manželky našeho krále a císaře Karla IV. – To byly jiné časy,“ mladý rytíř se na chvíli odmlčel. Jeho ruce v zamyšlení znovu sevřely knihu, ale pak ji opět upustily na desku stolu.

„Neunavuji tě příliš?“

„Ne, prosím tě, jen vyprávěj. Ráda tě poslouchám. Pomáhá mi to zapomenout a pak – mám pocit jako bych cestovala s tebou.“

„Na zámku v St. Girons jsem také poprvé poznal, co dokáže španělská inkvizice.“

Kateřina se zachvěla.

„Jednoho rána jsme si vyjeli s mým hostitelem na lov. Když jsme se vraceli kolem poledne domů, vběhl nám do cesty jakýsi člověk. V roztrhaných cárech, vyhublý až bědav Oči se mu leskly horečkou. Padl před námi na kolena a vyrážel nesrozumitelné skřeky.

‚Proboha, kdo je to?‘

‚Mluv pomalu, člověče, co se ti stalo?‘ obořil se na něho můj přítel.

Muž se namáhavě vztyčil a ukazoval si špinavou rukou do úst. Rozchlípené rty odhalily zkrvavené dásně bez zubů a pahýl jazyka.

‚Už je mi to jasné,‘ vykřikl sieur Nicolas.

‚Vyskoč si za mě na koně. Rychle!‘ vykřikl a mávl rukou.

Zdálo se, že muž pochopil. Chvatně se vyškrábal za jeho záda a pevně ho objal rukama.

‚Jedeme!‘

Ačkoliv Jsem vůbec nic nechápal, zbytečně jsem se nevyptával a hnal svého koně za koněm pana Nicolase.

Na zámek jsme dorazili v několika málo okamžicích. Byl už nejvyšší čas, neznámý se sotva držel na koni. Jen za námi zapadla vrata, sesul se bez hlesu na zem a zůstal ležet.

‚Maurici, Maurici!‘

Ze dveří vyběhl sluha, sotva padl jeho pohled na postavu ležící na zemi, hned zmizel. Netrvalo to dlouho a objevil se znovu v doprovodu dalších dvou mužů a pánova osobního lékaře. Zvedli neznámého a opatrně ho přenášeli do domu.

‚Vidím, drahý příteli, že vůbec nechápete, oč jde,‘ obrátil se na mě sieur Nicolas. Když jsem jenom mlčky přisvědčil, pokračoval:

‚Tento muž je se vší určitostí jeden z mála, kterým se podařilo uprchnout z vězení španělské inkvizice. A u nás hledá záchranu. Viděl jste, jak je strašlivě vyhublý? Musel bloudit několik dní v horách, a to měl ještě štěstí, že ho nechytili, tohle by mu neprošlo.‘

‚Proč ho ale tak zřídili?‘ neudržel jsem se.

‚Nevím, asi jim byl příliš nepohodlný, je to velmi jednoduché: kdo se všemocné matce církvi znelíbí, toho předhodí inkvizičnímu tribunálu. Někdy stačí udání závistivého souseda. A běda… Těžko, těžko se dostává z drápů katů v šatlatě.‘

‚Ten ubožák nám toho asi už moc nepoví, vytrhli mu jazyk.‘

Sieur Nicolas se však mýlil. Neznámý, kterého jsme sebrali na cestě, nám toho dokázal o sobě říci poměrně dosti. Odpoledne za námi přišel lékař a ohromil nás sdělením, že pan Alvarez Martinez del Cano chce s námi mluvit.

Jak jste se proboha dozvěděli jeho jméno,‘ vyhrkli jsme oba téměř současně. Lékař se jen usmál:

‚Poznáte sami.‘

Vešli jsme tiše po špičkách do komnaty. Muž, umytý, oholený a v čisté košili, ležel ve vysoko nastlaném loži s modrými brokátovými nebesy. Jeho tvář, i když stále ještě prozrazovala silné stopy prožitého utrpení, byla docela svěží a mladistvá. Před ním na stolku ležela hromada lístků a muž svíral v ruce brk, který každou chvíli namáčel do lahvičky s černidlem, a horlivě něco psal. Sotva spatřil, že jsme vstoupili, rychle zdvihl hlavu a podával jeden z lístků popsaný drobným hustým rukopisem panu Nicolasovi. Ten ho překvapeně uchopil do ruky a začal nahlas číst… Muy estimado seňor… pak si ale uvědomil, že nerozumím ani za mák, tak hned překládal:

‚Vážený pane, španělský don Alvarez Martinez del Cano si vám a vašemu příteli

dovoluje co nejuctivěji poděkovat za záchranu života. Jak jste již sám asi poznal, podařilo se mi uniknout ze žaláře španělské inkvizice, a nebýt vás, zahynul bych někde hladem, nebo by mě zase nakonec dopadli. Co by to znamenalo, víte nejlépe sám.‘

Můj přítel dočetl a pak se zeptal:

‚Ale proč vás připravili o jazyk?‘

Španěl začal opět rychle psát:

‚Pranýřoval jsem jím nepravosti církve, ale chválabohu ještě mi zůstaly ruce, které udrží pero. Nebudu vám dlouho na obtíž. Jen co se trochu zotavím, vrátím se zpátky, ke svým přátelům.‘

‚Vždyť vás znovu chytí.‘

‚Budu si muset dát větší pozor,‘ usmál se trpce Martinez del Cano.

Tehdy jsem ještě netušil, že nám dvěma je osudem určeno setkat se ještě jednou, a to za neméně dramatických okolností.

Po několika týdnech se španělský host zotavil natolik, že začal pomýšlet na cestu do vlasti. Sieur Nicolas ho vybavil vším potřebným. Dojatě se s námi loučil.

‚Nikdy vám to nezapomenu,‘ zněl poslední zápis, který mi pan Nicolas překládal..

Já sám jsem se zdržel ještě několik dní, protože jsem čekal na peníze, které mi prostřednictvím frankfurtských faktorů měl vyplatit kupecký dům bratří Janvierů v Narbonne.

Ale nakonec i já jsem se musel rozloučit s pohostinstvím sieura Nicolase de Veziěres a pokračovat dál ve vytčené cestě.

IV

‚Kupte si oříšky, muškátové oříšky, až z Východní Indie, pojďte a neváhejte!‘

‚Skopové, pečené skopové,víno, ohnivé madeirské víno…‘

Hlava se mi točila z toho ruchu a pokřiku, prodavači, námořníci, kapsáři a šlechtici, básníci a nevěstky. Hotový Babylón. Královské úřady pro Indii, obchodní komory, to všechno dohromady rozložené na náměstích, v křivolakých uličkách, na molech v přístavu, na lodích, v chatrčích i palácích, to byla Sevilla.

Ubytoval jsem se hned po svém příjezdu v přístavní krčmě a již prvního dne mi stačili odříznout měšec se všemi zlaťáky, ani nevím kde a jak.

Jen a jen jsem se rozhlížel kolem sebe. Přes den jsem se toulal malebnými ulicemi nebo v přístavu zhlížel štíhlé boky lodí, které vydechovaly omamnou vůni dálek, nebo se za jásotu pestrobarevného davu vypravovaly na svou dlouhou pouť do zámoří.

Večer jsem sedával v krčmě a naslouchal. Všemi smysly jsem nasával poutavá vyprávění starých plavců o cizích zemích, o zákeřných mořských obludách, jež ohrožují odvážné námořníky snad na každé mořské míli. Pravda se zde mísila s báchorkou, ale všechno to mělo svůj nenapodobitelný půvab.

V Seville jsem prožil snad nejkrásnější dny svého pobytu ve Španělích. Tam jsem poznal i Rositu.“

Náhle se prudce zarazil, jako by řekl něco, co vlastně ani říci nechtěl. Sestra se na něho polekaně podívala. Chvíli se rozmýšlel, ale pak mávl rukou.

„V té době už jsem se stačil naučit natolik španělsky, abych mohl rozprávět s prostými lidmi i s měšťany o obyčejných věcech.

Jednou večer jsem se vracel do své hospody , a tu jsem zaslechl zděšený ženský výkřik a pak hrubé klení několika mužských hlasů. Tasil jsem kord a rozběhl se rychle do míst, odkud se hlasy ozvaly. Spatřil jsem, jak se tři chlapi vrhli na mladou dívku, podle oděvu asi dceru nějakého rybáře, a snažili se ji odvléci do připraveného kočáru. Děvče se zoufale bránilo. Zuřivě jsem vykřikl a vrhl se proti nim. Prvního jsem ťal tak prudce, že dívku ihned pustil a s bolestivým výkřikem se chytil za rameno. Mezi prsty mu začala prosakovat krev. Druzí dva se okamžitě obrátili proti mně s napřaženými kordy. Jak jsem v té chvíli velebil starého Strachotu, který mě tak obratně naučil zacházet se všemi druhy sečných i bodných zbraní! Bránil jsem se docela úspěšně, ale přece jen to byla přesila. V okamžiku, kdy už jsem začal umdlévat, se náhle za mými zády ozval dupot těžkých kroků a po boku se mi objevili dva muži s tasenými zbraněmi. Ihned zaujali postavení vedle mě a začali na oba lupiče prudce dotírat. Ti, když byli v největší nouzi, zavolali si pomoc. Jeden z nich hvízdl na prsty a objevili se další tři zakuklení muži, kteří se vynořili zpoza rohu. Moji společníci se na sebe jenom tiše usmáli a s novou vervou se pustili do boje. Stačil jsem jenom zahlédnout, jak muž po mé pravici velmi rychle vyřídil svého soupeře. Já sám jsem se stále ještě potýkal s těmi dvěma.

‚Pozor!‘ ozval se najednou za mými zády výkřik.

A na víc už se nepamatuji. Pocítil jsem prudkou bolest v boku a pak mě zalila horká tma. Když jsem opět otevřel oči, uviděl jsem nad sebou nízký strop z hrubě tesaných trámů.

‚Kde to jsem?‘

Místo odpovědi mě pohladila po rozpáleném, čele chladná svěží dlaň.

‚U dobrých přátel, pane.‘

Pootočil jsem hlavu, vedle mého lůžka seděla ona dívka, kterou jsem se snažil zachránit z rukou zločinců na sevillské ulici.

‚Chválabohu,‘ zašeptal jsem tiše.

Dívka se zarděla.

Jmenuji se Rosita, pane, a vděčím ti za svůj život. Nebýt tebe, tak už bych dnes byla na některé z galér plavících se k tureckým břehům… Jako otrokyně.‘

Pobouřeně jsem se zdvihl, ale prudké píchnutí v boku mne zase donutilo zvrátit hlavu zpátky do podušek.

‚A kde jsou ti dva kavalíři, kteří mi přispěli na pomoc?‘

‚Museli odejít, ale slíbili, že se vrátí, a jeden z nich tvrdil, že, tě zcela určitě zná. Zdálo se, že z toho má velkou radost. To on ti zachránil život.‘

Maličko se zarazila:

‚Tedy tvrdil, ten druhý to říkal za něho, protože on chudák vůbec nemluví.‘

Hlavou se mi mihla myšlenka, která nabývala stále pevnějšího obrysu.

‚Alvarez Martinez del Cano,‘ vykřikl jsem nakonec.

‚K tvým službám, pane,‘ dveře se otevřely a ten, jehož jméno jsem mimoděk vykřikl, stál mezi veřejemi. Ovšem slova vyřkl někdo jiný. Mladý muž, který přišel s Alvarezem a vypadal, jako by mu z oka vypadl.

‚Dovol, abych se představil, pane, jsem Juan Martinez del Cano a děkuji ti za záchranu bratrova života. Jsem rád, že jsme ti mohli oplatit stejným.‘

Rozpačitě jsem odmítal díky a Alvarez mi hned podával malý lístek popsaný svým úhledným rukopisem:

‚Vítám tě ve své zemi, příteli, a jsem rád, že hned při prvním setkání jsem ti mohl splatit dluh, který mě vázal k tobě a sieurovi Nicolasovi de Veziěres.‘

I já jsem měl velkou radost z tohoto setkání.

‚Jak se ti vede?‘ obrátil jsem se k Alvarezovi.

‚Ujde to,‘ odpověděl ústy svého bratra.

‚Svatému tribunálu v Zaragoze jsme unikli a zdá se, že snad budeme mít konečně pokoj.‘

‚A kam máš namířeno ty?‘ zněla další otázka na lístečku.

‚Rád bych se podíval do Alcalá de Henares, na univerzitu. Slyšel jsem o ní jen samou chválu.‘

‚A vaše plány?‘ obrátil jsem se na Juana.

‚Nevím, zda to nezkusíme v zámoří. Mě osobně velmi láká Nové Španělsko. Možnost začít úplně znova.‘

Strávili jsme v družné besedě celý večer a ještě kus noci. Když jsme se před půlnocí loučili, slíbili mi oba bratři svatosvatě, že mě ještě určitě navštíví, avšak od té doby jsem o nich už nikdy neslyšel. Tak ani nevím, zda se jim podařilo odplout do Západních Indií, nebo zda nakonec znovu neupadli do rukou inkvizičních soudců.

Ale vidím, že jsi již celá netrpělivá, že příliš mnoho mluvím o obou mužích a málo se věnuji Rositě. Odpusť mi to, přece jen mi zachránili život. A Rosita? Co ti mám ještě povídat. Zahleděl jsem se do ní za tu dobu, co mne ošetřovala, jako do krásné květiny. Byla milá, plachá a líbezná. Hezká jako večerní sen. Její otec, starý rybář, ji choval jako oko v hlavě a já nikdy nezapomenu, jak mi se slzami v očích děkoval…

Měl jsem ji rád, přiznávám se k tomu s hrdostí a snad i ona ke mně cítila něco víc než pouhou vděčnost, ale nakonec jsme se rozešli…“ Mladý muž si těžce povzdechl a hleděl chvíli strnule před sebe.

„Věděl jsem dobře, že kdybych ji požádal, šla by se mnou kamkoliv, ale věděl jsem také – vytrhnu-li ji z rodné země, skončí jako ta růže, kterou násilím vyrvali z půdy, v níž vyrostla – uvadne a zahyne.

Nechtěl jsem působit bolest ani jí, ani jejímu otci, a tak jsem se jednoho časného rána sebral a odjel bez rozloučení. Jen na stole jsem nechal ohnivou růži, snad jí pověděla všechno, co jsem jí chtěl říci a co jsem vyjádřit nemohl a snad ani nedokázal.

Za několik dní už jsem byl v Alcalá. A tam se to stalo. První noc jsem strávil v zájezdní hospodě, a protože všechny pokoje byly obsazeny, rozhodl jsem se, že přespím v kůlně se všemi ostatními, na které se také nedostalo místa. Byl mezi nimi jeden člověk, který se stal příčinou všeho mého neštěstí. Potulný mastičkář a prodavač svatých ostatků. Celý večer se na plná ústa vychloubal, jak je chytrý a mazaný a jak ti ostatní kolem jsou hlupáci. A že prý dokáže prodat slepičí kost vyhrabanou ze smetiště za několik desítek reálů jako kůstku z prstu Panny Marie lecjaké pobožné bábě. třísku odrýpnutou ze shnilého plotu jako kus kříže, na kterém byl ukřižován Kristus, a vodu z potoka jako slzy Maří Magdaleny.

Musel mezi námi být nějaký špeh nebo donašeč, protože už o půlnoci bušili biřici na vrata stodoly, ve které jsme nocovali. Neobával jsem se ničeho zlého, a tak jsem klidně ležel. Tu se vrata rozletěla a vousatí chlapi s halapartnami v rukou v doprovodu kněze se hrnuli dovnitř.

‚Kde je ten mastičkář, co prodává svaté ostatky!‘ zahřímal páter.

Než jsem se stačil vůbec rozhlédnout vykřikl můj spolunocležník:

‚Tady, tady,‘ a ukazoval prstem na mne, ‚a tu jsou ty jeho krámy,‘ štítivě kopl do svého vaku, ve kterém choval všechny poklady. Ještě než jsem stačil cokoliv říci, tak mne sebrali, nedbajíce na mé protesty, nářky a kletby.

Zbytek noci jsem strávil na shnilé slámě v černé kobce.

Pak následovala řada dlouhých dní a nocí. Řada výslechů a mučidla. Zase výslechy a posty. Když nakonec přece jen vyšla najevo moje nevina, trvalo to bezmála celý rok. Pravý viník už byl někde za horami a mě nehodlali hned tak pustit. Pak už mě tam drželi a nikdo vlastně pomalu ani nevěděl, proč. Tu mi poradil žalářník, abych napsal, mám-li komu, o peníze, že jen tak se budu moci dostat ven. Psal jsem třikrát. A nedokážeš si představit tu zoufalou naději, kterou jsem v sobě stále živil. Marně. Odpověď nepřicházela a peníze také ne. Když už jsem ztratil veškerou naději a smířil se s tím, že shniju v žaláři zaživa, slavil toledský arcibiskup velkou pontifikální mši a při té příležitosti propustili z vězení inkvizice několik, jak říkali, méně zatvrzelých hříšníků. Mezi nimi i mne. Jako žebrák jsem se dovlekl zpátky do Francie. Nocoval jsem v lesích a příkopech podél cest, živil se vodou a kořínky lesních bylin. Na pokraji zhroucení jsem dorazil do St. Girons.

Když mě sieur Nicolas spatřil, úplně se zhrozil mého vzezření. Přemluvil mě, abych zůstal, dokud se alespoň trochu nezotavím, a tak, ač mne všechno hnalo domů, neboť jsem nevěděl, co se vlastně stalo, zdržel jsem se ještě několik týdnů, než jsem se cítil natolik silný, abych mohl pokračovat v další cestě. A zbytek už znáš; Domov mě nepřivítal zrovna nejlépe.“ Kateřina se znovu rozplakala. Jan vyskočil a konejšivě ji pohladil po vlasech. „Nezlob se, nemyslel jsem to tak. Vím, že tobě také není lehko. Ale věř, že se všechno zase v dobré obrátí.“

V

Život na Jestřábím dole se pomalu zase vracel do svých kolejí. Sousedé už si zvykli na to, že mladý rytíř Jan se vrátil z dlouhých cest, i povinné návštěvy už si odbyl, a začal se věnovat především hospodářství. Po večerech pak vysedával dlouho nad knihami, nejen nad těmi, které si přivezl s sebou z Francouz, ale i nad vypůjčenými svazky z knihovny správce mohelského českobratrského sboru. Mnozí ze sousedů mu to měli za zlé, že on, katolík, se stýká s kacířem. Ale Jan na ně nedbal:

„Nezáleží na tom, je-li člověk katolík, nebo protestant, ale na tom, zda je dobrý, nebo špatný člověk. To je pro mne daleko důležitější,“ tvrdíval. S rostoucími obavami sledoval vření v zemi, ty neustálé spory a potyčky, před kterými prchal již v Německu, plané teologické disputace, stále větší hrozbu španělské katolické strany.

Jednoho dne ráno, sotva s Kateřinou zasedli ke snídani, ozval se na cestě pod okny dusot koňských kopyt. Za chvíli už duněla pod klenbou brány.

Na nádvoří zastavil jezdec uprášený dlouhou cestou. Seskočil z koně. Nohy se mu třásly.

„Ten je v sedle nejméně dva dny,“ bručel si pro sebe Strachota.

„A jak se tak na něho dívám, nenese nám asi příliš dobré zprávy.“

„Jene, Jene,“ zavolal jezdec zvučným hlasem.

Mladý rytíř se vyklonil z okna.

„Zbyňku, kde se tady bereš. Pojď nahoru. Sedni s námi ke stolu.“

„Nemohu, Jene, musím dále. Přišel jsem ti jenom říci…“

Hlas mladého muže se chvěl potlačovaným vzrušením:

„Je zle. Celá země je v jednom ohni. Páni v Praze se zvedli proti císaři a jeho domácí přisluhovače vyhodili z oken Hradu.“

„Co to povídáš?“ ulekl se Jan. „To nám ten pokoj dlouho nevydržel. Měl jsem z toho už delší dobu strach. Když se páni místodržící chovali tak nešetrně k nekatolickým. A co Thurn? Zdalipak i on v tom má prsty?“

„Ten prý je na nejpřednějším místě a s ním ještě pán z Roupova a mnoho jiných, ani je sám neznám.“

„A co se stalo s těmi, které vyhodili oknem?“ ozval se zvědavě Strachota, který stál vedle mladého Zbyňka z Rájová.

„Co by se s nimi mohlo stát?“ odpověděl za mladíka Jan, „teď už jsou určitě na pravda boží…“

„Ale kdepak,“ odporoval Zbyněk.

„Nebudete tomu věřit, ale nestalo se jim vůbec hic. Padli tam, kam asi dávno patřili – do hnoje. A jenom hromadě mrvy mohou děkovat za to, že si neroztříštili údy a zachovali si život.“

„To jsou mi věci,“ kroutil hlavou Jan. „A co král Matyáš?“

„To nevím, ví bůh, jak to dopadne. Obě strany sbírají vojsko. Celé Čechy jsou vzhůru nohama. Tady u nás na Moravě ještě nikdo neví, co se vlastně bude dít. Někteří páni by rádi táhli s českými za jeden provaz, ale pan z Žerotína je proti.“

„Pan Ladislav Velen?“

„Ne, pan Karel, starší Žerotín. Prý se bojí, vykládá se v Čechách.“

„To je nestydatá lež!“ vykřikl Jan.

„Je moudrý a vidí dál než ostatní a to mnohým vadí.“ Maně si vzpomněl na svá mladá léta, kdy žil jako panoš na Žerotínově dvoře ve Velkých Losinách.

„Jestli se staví proti, má pro to docela jiné důvody, ale strach ne. Rozhodně. Ten pan Karel nezná.“

„A v Čechách teď vládne třicet direktorů…“

„Které to pány vyhodili z oken?“ ozval se opět Strachota.

„Mezi prvními byl asi Pavel Michna z Vacínova,“ ušklíbl se jestřábskodolský rytíř.

„Mýlíš se, Jene. Tomu se právě podařilo utéci, i když zrovna na něho měli nejvíce spadeno. Byli tři. Slavata, Martinic a ještě jeden. Jak se jenom jmenoval… Fibronius, nebo tak nějak.“

„To byl nejspíš Fabricius,“ opravil ho rytíř, „je to jenom taková písařská myš, ale zákeřný až hrůza. A přitom prý od nás.“

„Jak to od nás?“

„Pochází z Mohelné.“

„To jsem zvědav, jak to všechno skončí,“ povzdychl si rytíř, „bojím se, že nás nečeká nic dobrého.“

„Ale Jane, od té doby, co ses vrátil ze Španěl, je z tebe úplně jiný člověk, nebuď přece taková baba,“ volal na něho Zbyněk.

„Uvidíš, že všechno dobře dopadne, vše se smírně urovná.“

„Rád bych sdílel tvoji důvěru ve šťastnou budoucnost, ale nemohu…“

Zbyněk už zase seděl na koni. Musí s novinkami dál. „Hlavu vzhůru, ty škarohlíde, jsi tady zavrtaný jako krtek a moc čteš a ono ti to asi nedělá dobře…,“ významně si poklepal na čelo.

„Pak se ti tam honí všelijaké mouchy, ale pusť je z hlavy ven.“

Hlasitě pobídl koně a za chvíli už bylo vidět pouze velký oblak prachu, který se rychle vzdaloval od Jestřábího dolu.

Slunce jasně zářilo a Jan hleděl na obilí vlnící se na malých políčkách a tiše přemítal, kolik takových klidných rán ještě jeho země prožije.

Vrátil se zpátky do jizby. Kateřina seděla nehybně za stolem a hleděla na něho polekanýma očima.

„Co se to jenom děje?“

„Ale to nic, všechno se zase urovná a uspořádá,“ snažil se ji uklidnit Jan.

„Sám tomu nevěříš, a tak těžko můžeš přesvědčit druhé. Ale já mám strach ještě z něčeho jiného.“

„Copak se stalo,“ podivil se Jan.

„V Mohelné se objevil Hanuš a nechal se prý slyšet, že s námi pořádně zatočí. Doba se mění a jen ať se těšíme.“

„Plané žvásty nafoukaného zbabělce,“ odbyl ji Jan mávnutím ruky, ale přesto mu Hanušova slova dlouho nešla z mysli. Došlo to tak daleko, že si nakonec zavolal Stráchotu:

„Podívej se, Strachoto, všechno se mi to přestává čím dál tím méně líbit. Zdá se, že v zemi nebude brzy příliš bezpečno. Musíme se na to připravit. Jak to vypadá s naší posádkou?“

„Patnáct bojeschopných mužů na tvrzi a několik desítek dalších dole ve vsi,“ vypnul se Strachota jako starý voják. „Na tvrzi je výzbroj poměrně dobrá, máme i dva malé kusy a několik hákovnic. Ve vsi už to bude horší…“

„No dobrá. Dohlédneš na to, aby všechny zbraně byly v pořádku a ode dneška bude po celý den i noc hlídka nejenom na hlavní věži, ale i na ochoze nad bránou a na všech cestách k vesnici. Tam všude připravíte hranice, a kdyby k něčemu došlo, tak ji strážný okamžitě zapálí a dá světelné znamení na tvrz. Rozuměl jsi dobře?“

„Ano, pane“ usmál se stařec. „Můžeš se na nás spolehnout.“

Sotva se za ním zavřely dveře, přistoupil Jan k vykládané skříňce ve zdi, otevřel ji malým stříbrným klíčkem, který měl zavěšený na krku, a opatrně z ní vytáhl velkou těžkou knihu vázanou v hrubých kožených deskách. Šetrně ji položil na stůl a dlouho listoval ve starých zápisech svých předků, až nakonec došel k poslednímu popsanému listu. Vzal do ruky pečlivě seříznuté pero a na nový čistý pergamen nadepsal první slovo. Ohledná písmenka jedno za druhým mu vyrůstala pod rukou, spojovala se ve slova a slova ve věty:

„Anno Domini 1618, 15. dne měsíce Aprilis navrátil jsem se já,‘ Jan z Jestřábího dolu, po několika letech ze svých cest po Německu, Francouzích a Španělích, byv vězněm také v žalářích španělské inkvizice.“

Psal dlouho až do pozdního večera, Kateřina ho několikrát musela volat k večeři, než konečně knihu opět zavřel a se stejnou úctou ji vložil zpět do dubové skříňky, odkud ji prve vzal.

Při večeři byl zamlklý, jedl spěšně, jako by to všechno chtěl mít co nejrychleji za sebou. Pak se znovu vrátil do malé komnaty a téměř celou noc strávil nad zápisy svých dědů a pradědů a snažil se najít v jejich slovech radu i poučení pro tíživou přítomnost a mlhavou budoucnost. Spánek ho zastihl s hlavou na rozevřené knize, zrovna v těch místech, kde jeho dávný praděd Jakub z Jestřábího dolu vyprávěl o svém boji za udržení domova proti zvůli a chamtivosti výrovského pána.

Probudil se, když už slunce vykukovalo nad vrcholky Černého lesa a kohout už několikrát odkokrhal. Vstal, protřel si unavené oči a zahleděl se vstříc novému dni.

VI

„První vystoupil na lešení potažené černým suknem Jáchym Ondřej Šlik, donedávna ještě zemský správce lužický, dnes však rebel odsouzený k smrti.“

Zbyněk z Rájová trhaně oddechoval a přerývaným hlasem vyprávěl podrobnosti toho strašného divadla, jež uspořádal císař za pomoci svých věrných jedenadvacátého června roku 1621 na Staroměstském rynku v Praze. Bylo to jen tři roky poté, co přivezl zprávu o vyhození místodržících z oken Pražského hradu, ale vypadal, jako by za tu dobu zestárl o dvacet let. Ta tam byla jeho víra ve šťastnou budoucnost českých zemí. Před Janem a Kateřinou seděl unavený, zlomený muž.

„Bubny zavířily a polnice ječely, až uši zaléhaly. Bylo to dobře vymyšleno, vlastního slova jsi neslyšel, natož pak to, co volali mnozí z odsouzenců do tváře svým vrahům.

Hned za Šlikem šel Václav Budovec z Budova, znamenitě učený muž, který říši tureckou navštívil a u cařihradského dvora pobýval, a po něm hned pan Kryštof Harant z Polžic a Bezdružic, muž neméně proslulý. Smutný – pohled byl na rytíře Kašpara Kaplíře ze Sulevic. Byl nejstarším ze všech. Osmdesáti šesti let věku dosáhl. Zdálo se, že více než smrti se bojí toho, aby neupadl a svým nepřátelům ještě v poslední chvíli života svého kratochvíli nezpůsobil. Hrozné to bylo.

Když přivedli rektora pražského vysokého učení, nejprve jemu kat kleštěmi jazyk povytáhl a odřezal a potom teprve hlavu sťal.“

„Probůh, a nikdo se nedočkal milosti?“ vydechla pobledlá Kateřina.

„Jen jeden jediný,“ usmál se nevesele Zbyněk.

„Kdo?“

„Městský direktor Jan Theodor Sixt z Ottersdorfu. Říká se však, že měl mocné přímluvce. Bratry Platejse. Nejvíce se za něho asi přimlouval olomoucký kanovník Jan Arnošt Platejs z Platenštejna.

Nejlépe jim to pověděl doopravdy staroměstský radní Jan Kutnauer. Byl pověšen. Když vstupoval na žebřík, hlasem mocným, že polnice i bubny přehlušil, zvolal:

‚Žádného jsem nezradil, žádného nezamordoval, žádného bezpráví jsem se nedopustil, jen své vlasti ku prospěchu jsem chtěl sloužit a pro tuto příčinu umírám…‘

Stál jsem v davu pod lešením a nemohl jsem nic dělat. Bezmocně jsem zatínal pěstí, a ne sám. Mnohým tekly po tvářích slzy, jiní se bezmocně krčili.

Sedmadvacet jich mečem a provazem zhubili, jejich hlavy ku posměchu veřejnému vystavili…“

„Kam to jenom povede? Proč najednou tolik krutosti a zloby?“ Jan neklidně přecházel po jizbě.

„Už jsem jí na vlastní kůži okusil dost a dost.“

„Ale co budeme dělat?“ polekala se Kateřina.

„Čekat s rukama složenýma v klíně rozhodně ne. Toto je teprve počátek, bojím se, že válka, která nás čeká, bude dlouhá. Musíme před ní stůj co stůj ochránit svůj domov, když už se nepodařilo zachránit celou zemi. Zůstaneš s námi, Zbyňku?“

Mladý muž se nevesele usmál:

„Nemám kam jít. A pokud ti nevadí, že budeš mít na své tvrzi protestanta, a ještě k tomu muže hledaného Valdštejnovými vojáky, pák zůstanu a pomohu, v čem budu moci.“

Jan se posadil za stůl a rukou prohrábl nepoddajné vlasy.

„Víme dobře, co nás všechny čeká, vojska procházející krajem se chovají všechna stejně, ať jsou přátelská či nepřátelská. Drancují, pálí, loupí a vraždí, ti i oni.“

„Ale ca proti tomu chceš dělat? Naše síly jsou směšně malé.“

„Tam, kde nevystačíme se silou, musíme použít lsti.“

„Nevím sice, jak si to představuješ, ale moc rád bych ti věřil.“ Jan se krátce zasmál:

„Naše úlohy se pojednou obrátily. Tentokrát jsi ty tím nepřesvědčeným škarohlídem. Budeme pravidelně vysílat hlídky na všechny strany od Jestřábího dolu. Máme jednu výhodu – jsme poměrně dobře ukryti v lesích a přístup sem není zrovna snadný. S menšími oddíly se srazíme přímo, větší vlákáme do léčky. Ručím ti za to, že v tomto malém kousku země bude vládnout mírový život.“

Janovo pevné odhodlání přesvědčilo i Zbyňka. A opravdu, první čas se válka Jestřábímu dolu vyhýbala. Ale nakonec tak, jak se rozlezla jako zhoubný mor, nejen českou a moravskou zemí, ale i Evropou, pociťovali její blízkost i na Jestřábím dole. Prvním hrozivým varováním byla smrt mohelského rychtáře, která oběma přáteli hluboce otřásla – dlouho na ni nemohli zapomenout.

Vypravili se jednoho dne s několika pacholky v čele se Strachotou do Mohelné, aby zjistili, co je v kraji nového, a dozvěděli se nějaké zprávy o pohybu vojsk. Teď už švédských a císařských.

Dojížděli právě na vrch Špičák a. celé městečko měli před sebou jako na dlani. Vysoká štíhlá věž kostela vrhala dlouhý stín na náměstíčko, ne větší než dlaň. Všude bylo mrtvé ticho. Okna zabedněná, nikde ani živáčka. A náhle s hrozivým řevem a práskáním vtrhla do města tlupa švédských rejtarů v kožených kabátcích, s obnaženými palaši nad hlavami, v lesklých přilbicích. Dvakrát objeli kolem dokola náměstí, a když se nikde nic nepohnulo, zastavovali jeden po druhém koně a opět se houf ováli uprostřed náměstí, u kašny.

Jeden z nich, zřejmě důstojník, něco chvíli rozkládal rukama a pak mávl do čtyř stran, jako by naznačoval směr, kudy se mají pustit. Než však stačil domluvit, otevřela se s pronikavým skřípotem těžká dubová vrata v nevysokém radním domě a v nich se objevil muž. Byl sám. Vykročil z temného průjezdu do poledním sluncem prozářeného náměstí. Dlouhé bílé vlasy, padající až na límec krátké kazajky, mu povívaly v lehounkém vánku. Těžký kovový pancíř na prsou prudce odrážel sluneční paprsky, které se rozběhly po zdech okolních domů. Muž držel v každé ruce jednu bambitku a za pasem se mu houpala velká šavle. Z celého jeho postoje vyzařovalo zoufalé odhodlání.

„To je přece rychtář,“ ozvalo se několik vzrušených hlasů.

„Vždyť si jde pro jistou smrt,“ vykřikl Zbyněk.

„A kde jsou ostatní? Zalezli jako krtci do svých děr! Zbabělci,“ drtil mezi zuby Jan. Na víc nečekal. Vytrhl palaš z pochvy, zamával jím nad hlavou a hnal se po úzké kamenité cestě dolů k městu. Ostatní ho okamžitě následovali. Na chvíli se jim obraz skryl za korunami košatých líp, za chvíli se jim před očima objevil znovu. Změnil se však. Zmizela strnulost. Byl plný pohybu.

Jestliže se rejtaři v první chvíli rozesmáli při pohledu na podivně vystrojeného starce a chystali se, že ho užuž rozdupou kopyty svých koní, zmýlili se. Ten muž to myslel opravdu vážně. Sám se postavil proti více než deseti po zuby ozbrojeným, v bojích dobře vycvičeným žoldnéřům. Pochopili v tom okamžiku, kdy se z jeho rukou vznesl první obláček kouře a hned poté jeden z mužů sletěl z koně sražen dobře mířenou koulí ze starcovy bambitky. Vojáků se zmocnil vztek. I na.jejich straně vyskočilo několik malých obláčků, stařec však jenom nepatrně zakolísal a stále kráčel proti nim. Z dálky to vypadalo jako nevinná hra dospělých.

Jan letěl na čele malé kavalkády a zuřivě si hryzal rty. Chvílemi litoval toho, že nepřijeli o několik okamžiků dříve, pak zase svolával hromy a blesky na ustrašené mohelské sousedy a nakonec už si jenom přál, aby jeho koni narostla křídla.

Na zemi leželi čtyři vojáci a muž pořád kráčel kupředu. Odhodil nepotřebné pistole a vytasil šavli. Mezi vojáky to vřelo. Ozvalo se několik výkřiků o čaroději. A muž se dral úporně kupředu zanechávaje za sebou dlouhou tmavě rudou stopu…

Nakonec to jeden ze Švédů už nevydržel, pobodl koně a rozjel se rychtáři vstříc. V jízdě zastrčil prázdnou bambitku za pas, vytasil palaš a rozmáchl se ke strašné ráně. Zdálo se, že starý muž sebou jen nepatrně pohnul a ostří vojákovy zbraně proletělo prázdnem a vzápětí byl on sám smeten z koně krátkým, ale tvrdým úderem.

Teprve teď se rejtaři konečně vzpamatovali. Čtyři rány zahoukaly v krátkém sledu po sobě. Po první se muž jenom otřásl, druhá ho srazila na kolena, třetí na zem. Čtvrtá už zasáhla nehybně ležící tělo, jehož ruka stále pevně svírala jílec zbraně.

V tom okamžiku se vřítil Jan na náměstí; když uviděl rychtáře na zemi a nad ním zmateně rokující, prořídlý hlouček vojáků, zmocnil se ho slepý hněv. Pobodl koně a hnal se s napřaženým palašem v jedné, bambitkou v druhé ruce proti vojákům. Ti však už na víc nehodlali čekat. Sotva spatřili neznámé jezdce, obrátili se rychle na útěk.

Jan zarazil svého bělouše a seskočil na zem, Rychtář ležel s rozpraženýma rukama a jeho oči se dívaly k modrému nebi. Jan k němu poklekl a zvedl jeho hlavu do klína. Stařec se neznatelně pousmál:

„Tak je to, chlapče,“ zašeptal, „tak se to s nimi musí, a ne jako ti zbabělci tady.“ Chtěl si odplivnout, ale neměl už sil. Zkrvavená slina mu pomalu vytékala z koutku úst.

Mladý muž položil jeho hlavu na dlažbu a přikryl ho pláštěm. Rozhlédl se po svých lidech a chtěl jim říci bez velkých slov, že právě zemřel hrdina, člověk, který položil život za svoje město, za svoji zemi. Ale pak jenom potřásl hlavou a z úst se vydralo jediné slovo:

„Zemřel!“

Podíval se kolem sebe po zabedněných okenicích a prázdných dvorcích:

„Jediný z vás, kdo si zasloužil žít, tak zemřel. Zbabělci!“ Vyšvihl se na koně:

„Tady už nemáme co pohledávat, chlapci. Jemu už nepomůžeme a ti ostatní..

„Pane Jene, pane Jene… počkej…“

Jan se ohlédl…Asi dvanáctiletý hoch vyběhl zpoza vrat radnice.

„Vezmi mě s sebou, prosím. Co si tady počnu bez dědečka?“

„Michale!“

Jan úplně zapomněl na rychtářova vnuka, který jediný zůstal z celé kdysi rozvětvené rodiny starého rychtáře.

„Vezmi mne s sebou,“ prosil hoch. „Uvidíš, že ti budu také platný. Jednoho mám na svědomí já.“ Ukázal špičkou boty na švédského rejtara. Teprve teď si Jan všiml, že hoch pevně svírá v ruce dlouhou jezdeckou pistoli.

„To víš, že tě tady nenecháme. Dědeček…,“ podíval se zamlženýma očima na obrys těla rýsujícího se pod pláštěm, „by mi to nikdy neodpustil. Měl jsem ho rád,“ dodal zcela nesouvisle.

„Já taky,“ šeptl chlapec a pak teprve se rozplakal suchým nedětským pláčem. Jan byl v mžiku dole z koně.

„No tak, neplač,“ chlácholil hocha, který zabořil svou slzami zmáčenou tvář do záhybů jeho kabátce.

VII

„Nepouštěj se daleko, Michale, víš, že to Jan nemá rád.“

„Neboj se, Kateřino, jenom si zaběhnu podívat se na Ondřeje, je mu tam určitě dlouhá chvíle.“ A Michal vyběhl ze vrat jako střela. Za těch několik týdnů, co žil na Jestřábím dole, dokázal si naklonit svou upřímností i pohnutým osudem snad každého. Nejvíce však přilnul ke starému Strachotovi a bývalému císařskému vojákovi Ondřejovi, který dokázal tak poutavě vyprávět o turecké zemi, již celou projel s poselstvem Rudolfa II. před mnoha lety, A protože Strachota s Janem odjeli na obhlídku stráží rozestavěných kolem Jestřábího dolu, vydal se Michal se svolením Kateřiny za Ondřejem, který držel hlídku poměrně blízko u vsi, na cestě vedoucí lesem zvaným Jíví.

Zpočátku běžel rychle, ale sotva se dostal do lesního stínu, zvolnil a pomalu se loudal. Chvíli pozoroval ptáky. Tu a tam sebral nějaký kámen, šišku, nebo pozorně sledoval mravence, jak po vyšlapaných stezičkách pilně přenášejí kousky jehličí, kůry a lesních plodů. Když ho to omrzelo, znovu se rozběhl. Ani se nenadál a pomalu se blížil k Mikešově strážnímu stanovišti.

Jenom počkej, pomyslil si, přesvědčíme se, jak hlídáš.

Lehl si na břicho a nehlučně se plazil nízkým borovým mlázím. Za chvilku vystrčil hlavu a pohledem přejížděl malou mýtinku, kde by měl starý voják držet stráž. Ale nikde nikdo.

„Kdepak jen může být?“ podivil se. Na chvilku ho zamrazilo. Co když Ondřej zaslechl jeho plížení a teď.na něho číhá s napřaženou mušketou?

„Aby si mne tak spletl se Švédem.“

Ale pak se jen ulehčeně zasmál při pomyšleni, že zrak slouží staříkovi ještě nadobyčej dobře. Chvíli ještě nepohnutě ležel a čekal, ale dlouho to nevydržel, nazvedl se na loktech a nepříliš hlasitě zavolal:

„Ondřeji!“

Nic. Jen ptáci štěbetali ve větvích a kdesi nad hlavou mu bzučel čmelák. „Ondřeji!“ Zase nic.

„Kam jen mohl zmizet. To je ale neopatrnost. Místo aby hlídal, tak se někde toulá…“ Ještě to ani nestačil domyslet a povšiml si, že několik kroků před ním se ve vysoké lesní trávě něco blýská. Tiše se plížil kupředu a najednou ztuhl – na zemi ležela přeražená turecká šavle. Zbraň, kterou si starý voják přivezl z cest a bez níž neudělal ani krok.

Michal tlumeně vykřikl. Sebral šavli a bezradně se rozhlížel kolem sebe. Pod starým dubem ležela hromada větví, jejichž listy rychle uvadaly v žáru letního slunce. Jedním skokem byl Michal u ní. Odhodil několik větví a objevila se tmavá hněď koženého kabátce, pak stříbro šedivých vlasů. S námahou obrátil starce na záda. Skelné oči se na něho upřeně dívaly. Na prsou mokvala hluboká rána. Hoch zůstal bez hnutí. Země se mu roztočila pod nohama. Chtěl vykřiknout, ale jenom bezhlesně pohyboval rty. Do očí se mu draly horké slzy.

„Ondřeji…“

Padl na kolena a hladil starcovu nehybnou ruku.

„Co ti to jenom udělali…“

„Tak už toho bylo dost, chlapče,“ ozval se za ním zčistajasna podivně cizí hlas. Michal se obrátil jako zasažený bleskem. Za jeho zády stáli dva doširoka rozkročení vojáci a s přimhouřenýma očima sledovali jeho počínání.

„No vstávej a honem!“ dupl jeden z nich a rozkaz doplnil výmluvným pohybem bambitky.

Michal se nemohl vzpamatovat. A tu muž, kterému čeština skřípala jako písek mezi zuby, znovu vykřikl:

„Tady pan oficír se tě chce na něco zeptat. Ale mluv pravdu. Nebo…“ významně si přejel rukou po hrdle.

Druhý muž se k němu obrátil a spustil cizí rachotivou řečí. Voják hned překládal:

„Pan plukovník chce vědět, kde je vesnice.“

Michal se na chviličku zarazil a pak pevně prohlásil:

„Nevím!“

„Cože? Ty to nevíš? A odkud jsi spadl? Z nebe? Nelži, nebo uvidíš!“

„Ták!“

„Nevím!“

Tentokrát se ozval důstojník. Zřejmě z Michalova vzpurného výrazu pochopil, že hoch odmítá odpovědět. Vrhl se k němu a s řevem ho začal kopat těžkými jezdeckými botami. Několikrát ho přetáhl po zádech bičíkem. Přestal teprve, až hoch upadl na zem a zůstal ležet.

„Tak co, ještě to nevíš?“ ječel výhružně voják.

Nemá to smysl, nemá to smysl. Ubijí mě jako psa, hučelo Michalovi v uších.

Co mám dělat? Přece nemůžu zradit… Dědečku…

Najednou dostal spásný nápad.

Zelená bažina. Jedině tam se můžu zachránit.

Zdvihl hlavu a pomalu a zřetelně vykřikl: „Dovedu vás do vsi.“

„No vidíš, že umíš být rozumný,“ rozzářil se spokojeně chlapík a rychle něco říkal důstojníkovi. Ten jenom zakýval hlavou.

Voják chytil Michala za rameno a neurvale ho strkal před sebou. Po několika okamžicích chůze se objevili v malém ležení, kolem něhož se popásalo asi třicet koní a zhruba stejný počet mužů se válel v trávě.

Sotva vojáci spatřili, že se plukovník vrací, začali se sami pomalu zdvihat. Přiběhl pobočník a za chvíli už vzduchem létaly rozkazy. Vojáci chystali koně a rychle nasedali.

Michal musel pěšky. Šel první a za ním jako dlouhý had řada jezdců. Horečně přemýšlel.

Musím si dát pozor, aby nic nezpozorovali. Jen pomalu a tvářit se jistě. Přesvědčoval sám sebe.

Však poznáte, holečkové! Já vám ukážu. Za dědečka i za Ondřeje. Za všechny!

Šli už dosti dlouho. Michal namáhavě klopýtal přes kořeny, ale místo aby vojáky vedl nejkratší cestou k vesnici, táhl je za sebou k Zelené bažině, jejíž nebezpečná hladina se rozkládala mezi krajem lesa a malým hájkem, za nímž vykukovaly slaměné střechy jestřábskodolských chalup.

Jakmile vojáci vyjeli z lesa a uviděli před sebou rozlehlou louku přecházející v nevelký lesík, za nímž se krčila víska, spustili nadšený pokřik. Pohodli koně a široká rojnice se dala do pohybu. Ale ouha! Jestliže prvních několik desítek kroků bušila kopyta spolehlivě po pevné zemi, tak za chvíli se začala rychle bořit. Koně se poplašeně vzpínali, a čím víc se snažili osvobodit ze sevření zrádného bahna, ukrytého pod vrstvou svěží zeleně, tím hlouběji klesali. Někteří Vojáci v panice seskakovali z koní, ale v tom okamžiku se propadali až po pás a těžká zbroj je neúprosně stahovala stále hlouběji a hlouběji. Kletby se mísily s nešťastným ržáním koní a marnými výstřely. Sotva to všechno začalo, využil Michal prvního zmatku a snažil se co nejrychleji zmizet. Ale voják, který tlumočil, ho přece jen zahlédl. S tváří zrůzněnou vztekem a hrůzou vykřikl:

„Tak takhle je to! Do bažiny jsi nás zavedl. Ale počkej! Potáhneš k čertu s námi…“ Vytrhl bambitku a vystřelil do Michalových zad, která už se nestačila skrýt ve spásném mlází. Prudká rána smýkla hochem na zem. Zůstal bez pohnutí ležet.

Vzdálený rachot výstřelů a výkřiky upoutaly pozornost všech hlídek v okolí i na Jestřábím dole.

„To je u Zelené bažiny,“ prohlásil se vší určitostí Strachota, který se před několika okamžiky vrátil s Janem na tvrz. Znovu vyskočili na koně a pustili se v doprovodu několika pacholků a ozbrojených vesničanů ze vsi ven.

Ujeli pár kroků a Strachota vykřikl: „Někdo za námi jede.“

Opravdu. Od tvrze uháněl osamělý jezdec. Zastavili a Jan si zaclonil oči rukou: „To je Kateřina.“

„Musím jet s vámi.“ Mladá žena prudce oddechovala.

„Michal se vypravil před několika hodinami za Ondřejem a ještě se nevrátil.“

„Nu dobrá.“ Jan sevřel rty.

„Nejdříve tedy k Ondřejovi!“ Jezdci obrátili koně a hnali se k lesu.

Když dojeli na místo, kde měl Ondřej hlídat, našli pouze zpola odkrytou mrtvolu…

„Janku, podívej se po stopách!“ Janův hlas zněl zaškrceně, jako by se nemohl ani dostat z hrdla ven.

Mladý pacholek beze slova sklouzl z koně a za chvíli už hlásil svému veliteli:

„Dvacet až třicet mužů na koních, leželi nedaleko odtud. Michal zjevně před nimi a pěšky. Asi se ho snažili donutit, aby je dovedl do vesnice…“

„A on, hlavička chytrá, je zavedl rovnou do Zelené bažiny,“ vykřikl Strachota téměř rozjařeně, ale náhle se zarazil:

„Co však bude s ním?“

„Rychle – na koně. Za nimi!“ Vyrazili kupředu tak rychle, jak jim to jen lesní cesta dovolovala. Stopy hledat nemuseli, byly až příliš zjevné.

Janovi se honily hlavou černé myšlenky:

„Což jestli ho vzali s sebou a utopil se v bažině… Nebo ho, nedej bože, zastřelili…“

Když dorazili na břeh bažiny, byl už klid. Jenom bahno ještě na několika místech bublalo.

„Ne, to nemůže být pravda! Michale, Michale!“ vykřikla zoufale Kateřina.

„Michale!“

Do hochova vědomí jen vzdáleně pronikaly výkřiky.

„Cožpak to ještě neskončilo?“ ale pak si uvědomil, že to nejsou cizí hlasy, že je dobře zná.

„Michale!“

Chtěl zavolat, vykřiknout:

„Tady jsem, tady.“ Z úst se mu však vydralo jen tiché zaúpění. ‚

„Tak přece něco dělejte,“ Kateřina se rozkřikla na muže. Stálí se sklopenými hlavami.

„Tady už nemůžeme udělat vůbec nic,“ povzdechl Strachota.

„Pane Jene,“ Jankův výkřik je vyburcoval.

„Tady je kapka krve a tady zase…“

„Nestůjte, hledejte přece…“ Kateřina se sama první vrhla do hustého křoví. Našli ho za několik okamžiků. Ležel schoulený v malém dolíku. Když ho vzali opatrně do náručí, otevřel oči a tiše zašeptal:

„A neumřu, viďte, že ne…“

„To víš, že ne, ty blázínku. Ještě se nás něco nazlobíš, a než si najdeš nevěstu, už dávno o ničem nebudeš vědět.“ A Strachota si potají otřel z mohutných knírů dvě velké slzy.

Vydali se pomalu zpátky. Na tvrz se však vraceli jen Jan s Kateřinou a Janek se Strachotou, kteří nesli Michala. Ostatní se ještě zdrželi v lese, aby uložili k poslednímu odpočinku starého Ondřeje. Večer pak musel odpočatý Michal s pevně ovázaným ramenem vyprávět o svém dobrodružství. Všichni napjatě naslouchali, a když skončil, přitočil se k němu Strachota a objal ho tak pevně, až hoch vyjekl.

„Je vidět, ty náš malý hrdino, že nezapřeš svého dědečka.“ Ostatní se jen usmívali a Michala zalila teplá vlna dosud nepoznaného štěstí.

VIII

Hlas zvonu zoufale volal o pomoc. Jan se probudil hned při jeho prvním výkřiku.

„Přepadli vesnici,“ napadlo ho.

Chvatně na sebe naházel šaty, za pás strčil pistole a s palašem v ruce vyběhl na dvůr. Tam už na něho čekal Strachota s koněm. Ostatní se rovněž rychle sbíhali. Z údolí bylo slyšet temný ryk a jednotlivé výkřiky. Nad korunami stromů se začala rozlévat rudá záře.

„Hoří, už hoří!“ vykřikl někdo.

„Na koně,“ velel Jan. „Za mnou.“

Brána se otevřela dokořán a tmavá šňůra jezdců vyrazila do noci. Sotva za posledním z nich vylétlo jen trochu jisker zpod kopyt, vyběhla na dvůr Kateřina.

„Dejte mi koně!“ křikla na pacholky, kteří zůstali na tvrzi.

„To není možné, paní. Pan Jan by to nikdy nedovolil.“

„Ale já vám přikazuji. Koně, slyšíte!“

Pacholek pokrčil rameny a přivedl jí hnědku. Kateřina se vyhoupla do sedla a vyrazila tryskem z tvrze ven.

Nevelkou vzdálenost, která dělila tvrz od vsi, proletěli Janovi ozbrojenci v mžiku a octli se v nejprudší seči. Vesničané se udatně bránili útočníkům. Nebyli to však vojáci ani jedné z bojujících stran. Zdálo se, že je to houf zběhů, lapků a jiné podivné čeládky, jíž se v tom nepokojném čase válečném potulovalo po kraji velmi mnoho, Pro vesničany znamenaly tyto houfy nemenší nebezpečí než procházející vojska.

Jan se vrhl do největšího chumlu, který se soustředil na návsi kolem mohutné postavy kováře. Matouš stál zády opřen o stěnu kapličky a těžkým kyjem se bránil několika chlapíkům, kteří na něho zle dotírali. Jan si k němu několika ranami proklestil cestu. Když ho kovář zahlédl, zasvítily mu bílé zuby v širokém úsměvu:

„Přece jenom včas. Teď se máte, přítelíčkové, na co těšit.“ Zbytek věty patřil útočníkům.

Několik chalup už hořelo a všude se ozývalo bučení vyděšeného dobytka, jež se slévalo v jedno s bojovým křikem, který však pozvolna utichal. Sotva totiž útočníci zpozorovali, jaká posila se objevila na bitevním poli, nemeškali a stahovali se postupně pod ochranu lesního stínu.

„Nechte je běžet,“ křičel Jan. „Nejdříve musíme hasit, než požár zachvátí celou ves.“

Jeho bojovníci poslechli jen neradi, ale uznávali, že velitel má pravdu. Bok po boku vesničanům se pustili do nového boje. Tentokrát s ohněm. Než se jim podařilo uhasit i ty poslední, nejmenší plamínky, bylo již téměř před svítáním.

„Jedna věc mi není jasná,“ hovořil Jan nahlas, spíše však sám k sobě. „Jak se jim podařilo proklouznout mezi našimi hlídkami?“

„To je jednoduché, vysvětlení ti mohu podat ihned,“ ušklíbl se nevesele Strachota a vedl Jana ke stromu, pod nímž leželi na zemi tři zranění zajatci:

„Pověz tady panu Janovi, kdo vás vedl,“ přikázal Strachota jednomu z nich.

„Pan Hanuš, rytíř z Jestřábího dolu.“ Jan se otřásl odporem.

On se odvažuje dokonce si přivlastňovat jméno jejich rodu.

„Tvrdil nám, že to bude snadná záležitost. Měli jsme vesnici i tvrz dobýt a dostat je zpět do jeho rukou. Prý ho odtud neprávem vypudili. Sliboval nám, že lidé ze vsi půjdou s námi, a takhle to dopadlo… Podvedl nás.“ Muž se lítostivě zahleděl na svoji obvázanou ruku.

„Tak je to tedy, Hanuš se snaží využít všech možností.“ Jan se zamyšleně obrátil a pomalu odcházel.

Sotva se vrátil na tvrz, sháněl se po Kateřině, aby jí sdělil tu novinu, ale po sestře jako kdyby se slehla země. Jan prohledal všechny komnaty a pak vyběhl na dvůr.

„Neviděli jste někde paní Kateřinu?“

„Vypravila se přece za vámi.“

„Cože!?“

„Ano. Za několik okamžiků po vás opustila tvrz.“

„Proč jste ji pouštěli?“ volal Jan celý bez sebe.

„Poručila nám to.“

„Strachoto!“

„Ano, pane!“

„Okamžitě sedlat čerstvé koně!“

„Co se stalo?“ vyklonil se Zbyněk z okna.

„Hned pojď dolů, Kateřina zmizela!“

Za malou chvíli opouštěla tvrz opět skupinka Jezdců. Již podruhé v několika málo hodinách. Před koňmi se hnali dva Velcí lovečtí hafani s čenichy nízko nad zemí.

„Hledejte, hledejte,“ pokřikoval na ně netrpělivě Jan při každém zaváhání. Psi jako by si uvědomovali nedočkavost svého pána, znovu nabírali směr a běželi neúnavně kupředu. Nedaleko od vesnice se náhle zmateně zarazili a začali kroužit na místě. Tráva tu byla zdupána kopyty několika koní. Tu se jeden z psů zastavil a s čenichem u země začal dlouze štěkat.

Zbyněk byl v mžiku na zemi a rozběhl se k němu sledován několika páry očí. Sebral cosi ze země a rozběhl se k Janovi. Vztáhl k němu ruku, na otevřené dlani se mu zaleskla zlomená stříbrná ostruha.

„To je Kateřinina, tady ji zjevně přepadli. Hanuš… Rexi, Sultáne! Hledejte!“

Psi se ještě chvíli motali na místě a pak se najednou vydali po jedné z řady stop, jež se z onoho místa rozbíhaly do několika stran.

„Řekl bych, že tudy nejelo víc než pět koní,“ ozval se Janek, který celou dobu pečlivě sledoval otisky koňských kopyt ve vlhké půdě.

„Zdá se, že se rozdělili na několik skupinek a teď už musíme jenom věřit psům, že stopa, po níž nás vedou, je ta pravá.“

Přesvědčili se o tom za chvilku, když psi našli na keři u cesty zachycený kus látky z Kateřinina kabátku.

Pobodli koně a hnali se po stopách dál. V čele Jan, za ním Zbyněk, který si stále něco mumlal pro sebe, a pak teprve ti ostatní.

„Co myslíš, čeho chce Hanuš tím únosem dosáhnout?“ volal Zbyněk na svého přítele.

„Čeho? Peněz! Tomu šlo vždycky jen o peníze. A na Kateřině, na té mu záleželo jen potud, pokud byla paní na Jestřábím dole. Dobře víš, za jakou cenu si snažil své pohodlné živobytí udržet.“

A zase jeli mlčky.

„Přece nemohou být příliš daleko,“ promluvil po chvíli znovu Zbyněk.

„Směřují stále hlouběji a hlouběji do lesa.“

„Zřejmě tam mají někde skrýš. Můj ctěný švagříček se asi dal na výnosné řemeslo lapky. Ale tohle mu tedy spočítám…“

Les se najednou rozevřel a před nimi se objevila malá mýtina, porostlá nízkou trávou. Na jejím okraji se popásalo několik koní. Chlapi dílem posedávali na zemi, dílem se starali o zvířata. Třeli jim boky suchou trávou. Kateřina seděla s rukama svázanýma na pařezu a vedle ní Hanuš, který ji neustále o čemsi přesvědčoval. Mladá žena jen odvracela tvář.

Sotva Hanuš spatřil Jana, který se první vyloupl z lesní houštiny, hlasitě zaklel. Vytrhl pistoli. Houkla rána, avšak někam pánubohu do oken. Protože v okamžiku, kdy Hanuš tiskl spoušť, vymrštila Kateřina obě ruce a udeřila ho do tváře. Hanuš se převalil na bok a v mžiku držel v ruce druhou bambitku, kterou mířil Kateřině na hlavu. Ještě než však stačil učinit jakýkoliv pohyb, třeskl výstřel a vzápětí další. Hanuš odletěl na několik kroků a zůstal ležet. Oba střelci, Zbyněk a Strachota, se už točili se svými koňmi na mýtině a mávali šavlemi. Než se stačili Hanušovi muži vůbec rozhlédnout, byli obklíčeni a odzbrojeni.

Tak skončil Hanušův poslední pokus o získání Jestřábího dolu. Přátelé se vrátili zpět na tvrz.

V Janově jizbě se toho večera dlouho svítilo, mladý muž opět seděl nad velkou knihou v kůží potažených deskách a doplňoval ji o nový zápis.

EPILOG

To, zda se podařilo Janovi udržet ve svém kousku země mír, se už asi nedozvíme nikdy, neboť další zápisy ve velké knize s deskami potaženými kůží chybí a znovu se objevují po téměř stoleté přestávce. Ale máme určitou stopu – hustý sloupec jmen na vnitřní straně vazby, z něhož se dozvídáme, že Jan z Jestřábího dolu zemřel ve věku 65 let, dlouho po skončení třicetileté války, a že Zbyňkovi a Kateřině se narodili tři synové.

To je všechno. Ti ostatní jmenovaní i bezejmenní se propadli do hlubin času, ale zanechali nám po sobě cenné dědictví.