Benno Pludra

Tambari

1

S noční bouří, pod uhánějícím měsícem, připlul led, tvrdý jako sklo a zelený. Hnal se bez konce, hnal se z boddenu1 – tolik ledu ještě nikdy nikdo neviděl. Kutr Tambari mu stál v cestě první.

Byl to malý kutr, vůbec nejmenší v přístavu, plochý trup s oblými boky. Kotvil docela vpředu, kde vlnolam už vybíhal do boddenu, a led narážel do planěk s divokou silou, hodinu za hodinou v černém jihovýchodním větru.

Malý kutr odolával, přestál tu dlouhou únorovou noc, až se z mračen vyloupl nový den. Tu se ukázalo, že je přistav pod bílým příkrovem, a kutr byl přitisknut vysoko k vlnolamu a led ho pomalu drtil. Vnikala do něho voda, prosakovala spárami mezi plaňkami, zatím obtížně, ale s tichou, nebezpečnou vytrvalostí, a chlapec na přídi věděl, že kutr vezme zasvé. Dnes ráno, zítra ráno, možná až popozítří – ale vezme zasvé, to bylo jisté, jestli mu nikdo nepřijde na pomoc.

Mlčící a osamělý, jako ochromený crčící vodou, rozhlíží se chlapec dlouhým pohledem kolem sebe. Kajuta je maličká trojúhelník se stolečkem a kamínky v přední čtvrtině lodi. Ze špičky se rozbíhají dvě kóje, v nichž spali mnoho nocí: na levém boku chlapec a na pravém boku Luden Dassow. Ale to je už dávno.

Dávno už minulo léto, kdy lovili sledě do stříbrných sítí. Dávno už minulo štěstí, jež cítili, když se vraceli domů s kutrem plným až po okraj.

Jak dávno už je tomu?

Luden Dassow je mrtvý. Zemřel minulý podzim – Luden, přítel, námořník, který se plavil po Tichomoří a obeplul celý svět – koncem října zemřel a byl mrtvý. Od té doby je jeho kutr osiřelý. Kóje jsou prázdné, staré dřevo šedivé a za kójemi prosakuje dovnitř voda. Neslyšně, neúnavně, nelítostně.

Venku lomozí led, puká a řinčí a naráží do sténajícího dřeva. V povětří hučí jihovýchodní vítr, otřásá kutrem, bičuje stožár, a chlapec, kterého chrání přídní kajuta, jako by cítil každý náraz na vlastním těle. Obličej má pod nízkými stropními trámy bledý, drobný a hubený.

Z ničeho nic natáhne ruku a pevně ji přitiskne na rozsedlou spáru na boku lodi. Avšak voda je silnější, prýští mu s ledovým bodáním mezi prsty a stéká po plaňkách jako pramínek. Chlapec ji pozoruje s klidnou tváří, ale chce se mu plakat zoufalstvím a vztekem.

Ruka mu ztuhne, a tak ji odtáhne a otevře zavírák, nacpe do spáry dehtovanou šňůru, hluboko, čepelí nože. Natáhne se na prázdné kóje, leze do nepřístupných koutů, cpe šňůru do všech dosažitelných spár.

Jak velká je asi jeho naděje!

Zvedne se, prsty zkřehlé, a stoji přikrčený mezi kójemi, vidí napravo a nalevo plesnivějící plaňky a na plaňkách vidí stopy vody: proniká a prosakuje do lodi ze všech stran, třpytivá a čirá, neslyšná a neúnavná. I tam, kde byl před chviličkou jeho nůž, i tam.

Jan Töller stojí najednou docela sklíčený, zaklapne nůž, strčí ho do kapsy a civí na mokré plaňky. Proti ledu je bezmocný, příliš slabý, nemá dost sil. Jeho ruce samotné kutr nezachrání.

Pohlédne k otevřenému vstupnímu přístřešku, na šedivý kousek nebe, po němž se divoce honí husté mraky. Tři schody vedou nahoru a ven. Jan Töller je vezme najednou, prolétne dveřmi. Vpadne na palubu a tam ho udeří jihovýchodní vítr, popadne ho železnou pěsti a vrazí mu dech až k srdci. Z hlavy mu slétne kapuce bundy, z očí vyhrknou studené slzy. Vrávorá kousek po palubě, pak se zachytí kormidelny.

Přístav mu ve vichřici připadá mrtvý, ztuhlý a odumřelý. V hrbolatém ledovém poli kotví kutry jako zazděné jeden vedle druhého, stěžně holé, a na palubě nikde ani človíčka. Kraj za přístavem se krčí k zemi, domy s holými obílenými zdmi.

Z krátkých komínů však uniká kouř a příklopy rákosových střech se sklánějí k zemi jako na ochranu, tlusté a teplé a spolehlivé. Kdo jen trochu může, zůstane dnes ráno pod střechou, v útulné světničce, za naškrobenými záclonami, kde se teď podává přesnídávka: káva a mléko, šunka a vejce, možná i koblihy smažené v tuku a pocukrované.

Jan si na pocukrované koblihy vzpomene jen letmo. Před kůlnou, kde se v dobré roční době vykládají ryby, stojí tři muži. Tři rybáři v tmavých upnutých bundách a tmavých širokých kalhotách, modré čepice naražené do čela. Dívají se na kutry v ledu a nehýbají se. Jeden z nich, scvrklý a zkřivený, bafá z krátké dýmky.

Jan křikne: „Haló!“ Nato muži otočí hlavy a pohlédnou na něj, od vlnolamu přes ledové pole.

„Do kutru teče!“ křičí Jan. Ale rybáři mu ve svištění vichřice nerozumějí a největší z nich, Ole Heisler, si přiloží ruku k uchu; druzí dva neudělají nic. Jeden z nich, Vilém Trien, dál pokojně bafá z dýmky a druhý, Franta Kosa, jako by už vůbec nebyl naživu. Ramena má vytažená až k uším, ruce schované v podpaží, a stojí jako vyřezaný, tvář tvrdou, dřevěnou.

Jan volá znovu a volá pořád dokola: „Do kutru teče, do kutru teče!“ A mává a mává, aby přišli. Ale rybáři nejdou, zůstanou před zelenými vraty kůlny, jako by tam přes noc přimrzli.

Jan seskočí na pevninu. Běží po vlnolamu kolem přístavu, běží po hladkých fošnách proti vichřici a tři muži se na něj nehnutě dívají. Stojí jako zkamenělí, dokud se Jan nezastaví pod ochranou kůlny a nezatají dech v náhlém klidu za zdí. Nato řekne Vilém Trien: „Ty, to by mohlo špatně skončit. Takhle po kraji vlnolamu. To by mohlo náramně špatně skončit.“

„Do kutru teče,“ řekne Jan. Řekne to všem třem a rybáři se na něj podívají, všichni tři, jako by nad tou novinkou žasli, dospělí muži, všichni nad padesát.

„Moc?“ zeptá se Ole Heisler.

„V přídi všude,“ řekne Jan. „Spárama v ponoru.“

Ole Heisler, o dvě hlavy větší než Jan, s veselými vrásečkami kolem očí, pohlédne k druhému vlnolamu, kde malý kutr trčí z ledu jako zapomenutý, hezkou, lehkou racčí příď oblou a bílou. „Ještě se drží na vodě,“ řekne Ole Heisler.

„Proč taky ne?“ řekne Franta Kosa. „Ta trocha ledu, ta trocha škvír! Ty se zatáhnou samy!“

Ale Jan odporuje: „Ty už se samy nezatáhnou.“

„Ták,“ řekne Franta Kosa, „ty se v tom už vyznáš?“ Promluvil hlasitě a hřmotně, nakvašeně, a teď otevře ústa a začne kýchat, hotovou kaskádou, která z něho vyrazí dech. „Tady by si člověk uhnal smrt. Jdu domů. Co bysme tu taky stáli? Všecko je v pořádku.“

Franta Kosa jde zpříma a toporně až na konec kůlny, pak se opře proti vichřici, tělem i nohama, hlavou i pažemi, celý Franta Kosa je nakloněn proti větru jako strom a Vilém Trien řekne s troubelí v ústech: „Koukněte na Frantu, jak plachtí ostře na vítr!“

„To musí,“ řekne Ole Heisler, dobrácky jako všechno, co říká, a veselé vrásečky kolem očí mu září až ke světloučkým vlasům na spáncích.

Jan zůstane vážný, neboť nemá důvod k přívětivosti. Srdce mu svírá starost o kutr a tamten muž, Franta Kosa, který jde proti vichřici nakloněný jako strom, byl nejzavilejším protivníkem jeho přítele Ludena Dassowa. Vyhýbal se mu, jak mohl, v přístavu se k němu otáčel zády a mlčky odcházel z hospody U džbánu, sotva tam Luden vešel. Kdyby bylo po jeho, mohl by se ten malý kutr klidně potopit.

Jan se za ním dívá, beze slova vedle rybářů, a vztek mu sedí v krku a pálí.

Přes vlnolam se ženou bílé cáry, oblaka z větru a tvrdého sněhu, stihaná nárazy ledové vichřice.

„Ještě tohle,“ řekne Vilém Trien. „Zítra se do toho musíme dát, vysekat kutry z tý ledový tříště.“

„A Ludenův kutr?“ zeptá se Jan.

„Zamrzne,“ řekne Vilém Trien, „zamrzne, a tak se utěsní,“ a usměje se rva uklidněnou svými šesti zuby.

„Ale co když ne?“ zeptá se Jan.

„Na to se spolehni,“ řekne Vilém Trien. „Mrazu si ještě užijem!“ a nacpe si dýmku, zjevně spokojen, že chlapci dodal útěchy. Ale k takové útěše je Jan hluchý; cítí za těmi slovy lhostejnost. Nechtějí pro záchranu kutru nic udělat.

Podívá se na oba rybáře a pomyslí si: Nejsou lepší než Franta Kosa. Ještě horší jsou: pohodlní. Příliš pohodlní na těch pár kroků kolem přístavu. Kutr je nezajímá. Nechají ho v ledu zchátrat.

„Snad se nezlobíš?“ zeptá se Ole Heisler. Dobrácky se usměje – a hrozně se podiví, když Jan najednou vykřikne: „Ale jak to vypadá teď, tak půjde ke dnu!“

„Co tě nemá!“ řekne Vilém Trien. „Je ještě vysoko nad vodou. Ten se nepotopí, ani ho nenapadne. Na to je moc lehký.“

To už je obrovský nesmysl: moc lehký! Jan tam rybáře prosté nechá a rozběhne se kolem přístavu zpátky, jako provazochodec po hladkých fošnách.

Ole Heisler řekne zaraženě: „Maže pryč. Proč?“

„Něco ho popadlo,“ řekne Vilém Trien. „To se jim v tomhle věku stává.“

„Ale tenhle bývá jindy docela rozumný,“ řekne Ole Heisler. „Pojď, podíváme se, co s tím kutrem je.“

Vilému Trienovi se nechce, ale Ole Heisler vykročí a Vilém Trien musí za ním. Brodí se piskem a mazlavým sněhem, Ole Heisler svižně vpředu, Vilém Trien rozmrzele za ním, slepičí krk schovaný ve vysoké, ručně pletené šále z ovčí vlny. Vichr jim nadouvá čepice a škubá širokými kalhotami, že se třepotají jako malé přídní plachty.

Jan je vidí přicházet a očekává je u vstupního přístřešku, ještě rozezlený,– ale s úlevou a nadějí. Muži vstoupí na palubu a rozhlédnou se. Pak se podívají do přístřešku, dolů do přídní kajuty a po dlouhém mlčeni řeknou: „Nic není vidět! Kde tady zatýká? Myslíš tu trošku vody kolem spár?“

„Trošku!“ řekne Jan.

Nato se Ole Heisler skrčí, strčí hlavu hluboko do přístřešku, vyleze a řekne: „Vodu nabírá. Ale není to tak hrozný.“

„Není to tak hrozný!“ řekne Jan. „Slezte dolů a uvidíte!“

Dolů nesejdou. Zůstanou nerozhodně u přístřešku, kriticky si kutr prohlížejí a nakonec si stoupnou za kormidelnu, která je chrání před vichřicí.

„Co teď?“ zeptá se Jan.

„Musíme si to rozmyslet,“ řekne Vilém Trien. „Jenom se zas hned nerozčiluj!“

„Opravdu.“ řekne Ole Heisler, „nerozčiluj se, nech nás v klidu přemýšlet.“

Jan se musí smířit s tím, co říkají. Nemůže nic dělat, jen čekat a mlčet: musí být rád, že vůbec přišli. Teď potřebují klid k přemýšlení.

Vilém Trien mlaskavě bafá z dýmky, ale dýmka už dávno vyhasla, nekouří se z ní.

Ole Heisler se zamyšleně rozhlíží po palubě. „Hezká lodička je to! A dobře sedí.“

„Moc lehká,“ řekne Vilém Trien, „moc malá, spíš hračička pro zábavu.“ Potom spatří školní brašnu.

Na levém boku, vedle otvoru pro stěžeň leží hnědá školní brašna, rozpraskaná kůže nacpaná dokulata.

„Co je tohle?“ zeptá se Vilém Trien.

„Moje brašna,“ řekne Jan.

„Podívejme!“ Trou bel opustí ústa. „Copak ty jsi dneska nešel do školy?“

„Půjdu teď,“ řekne Jan.

„Však je taky nejvyšší čas,“ řekne Vilém Trien.

A Ole Heisler řekne: „Nešels do školy? Já myslel, že se něco takovýho už nedělá, v nový škole.“

Oba rybáři se zasmějí a Jan přistoupí k otvoru pro stěžeň, zvedne brašnu a zeptá se odtamtud: „Tak co bude? Uděláte něco s tím kutrem?“

„Tímhle tónem nemluv,“ řekne Vilém Trien. „Nech nás o tom v klidu přemýšlet.“

Jan má na jazyku různá slova, zlá, prosebná, naléhavá, ale ví: všechna by byla zbytečná, jen by uškodila a nepomohla. Proti tvrdohlavosti dvou mužů dvanáctiapůletý kluk nic nezmůže.

A tak sleze z paluby a ještě jednou se ohlédne, než sejde z vlnolamu, a vidí, jak tam ti dva stojí pod ochranou kormidelny.

Jde cestou přes louky k silnici a tam, kde začíná silnice, se opět otočí a vidí týž obraz.

Jde dál po silnici, černé stezce v tvrdém sněhu, a nahoře na křižovatce se odváží třetího a posledního pohledu zpátky, Vilém Trien a Ole Heisler tam dosud stojí, stále nehybní jako siluety velkých ptáků před bílou kormidelnou. Přemýšlejí.

Vítr žene nad boddenem sněhový poprašek a nebe za ním je šedé, bezbřehé a smutné.

2

Stalo se to jednoho dne skoro před rokem. Byl duben, den byl velmi teplý a na klidném boddenu, hladkém jako zrcadlo, plavali v bílých eskadrách racci.

Jan natíral svou plachetnici, byl sám. Na louce u boddenu dvě ovce a docela vzadu, u kůlny na sítě a lana, přecházelo pár rybářů.

Tu se k němu zvolna blížil: široké boty z plachtoviny s neobvykle silnými mosaznými dírkami, kalhoty úzké, z hrubého plátna, kazajku širokou a z téže látky, obojí seprané, vybledlé, vlněnou košili svítivě zelenou. Tak se k němu blížil, velký, starý, hubený muž, a Jan se zděsil jeho obličeje: hotová supí hlava, tváře vyhublé, suché jako pergamen, a na kožené pleti zarudlé stopy drobných jizviček. Klobouk měl lýkový, zmačkaný a ohromně široký, střechu roztřepenou, v jejím stínu spočívaly soví oči, velmi světlé a pronikavě jasné.

Byl to on, Luden Dassow, o němž už několik týdnů mluvila celá vesnice. Námořník, který se plavil v Tichomoří a bůhvíkde ještě, světem protřelý tulák, syn, který se vrátil domů, ale jehož otec a matka, bratr a sestra mezitím zemřeli. Dům, jeho dědictví, byl obydlený, půdu, jeho dědictví, si čile rozdělily děti jeho bratra a sestry, všechno dospělí lidé. A teď se tu nezvěstný Luden objevil – vrátil se, vrátil se domů, stařec – a jeho nejbližší příbuzní v obavách o svůj blahobyt spustili ohromný povyk: Luden nám všechno vezme! Dědicem je on, ožebračí nás! Nedůvěra a odpor mu vyšlehly vstříc a nepřátelství vystřelilo své jedovaté šípy: přinesl nemoci, ukryl majetek, prohrál majetek, prohýřil ho s povětrnými ženštinami. Má hromadu dětí mezi Grónskem a Austrálií, přihrnou se k nám, budou obci na obtíž. Příbuzní, sešvagreni s polovinou vesnice, běhali po domech, a Luden zůstal ve své vsi tak osamělý, že na nekonečném oceánu nebyl nikdy osamělejší.

S Janem se toho dubnového dne sešel poprvé.

Plachetnice ležela kýlem nahoru, štíhlá jako delfín, a Luden přistoupil blíž, neboť tak lehký člun tady nahoře ještě neviděl, jeho dlouhý stín padl na louku a chlapec k němu vzhlédl, pohlédl na něj, trochu užasle, se zjevnou zvědavostí.

Luden se nechal mlčky prohlížet. Viděl děti na celém světě a ten chlapec u plachetnice, který se na něj díval tak nepokrytě pátravě, byl v podstatě stejný jako tisíc jiných kluků, jež ve světě potkal. Podobali se jeden druhému – ať se potápěli pro mince u indických přístavů nebo se prali na bahijské pláži nebo přeplavávali laguny na tichu mořských ostrovech. Podobali se jeden druhému – byly to děti.

Luden snášel chlapcův pohled klidně a trpělivě, tvářil se, že nic nevidí, a řekl drsným, hrdelním hlasem: „Ani jsem nevěděl, že se tady nahoře dělaj takovýhle lehký loďky.“

Chlapec mlčel, jen se na něj díval. Měl modré oči, které byly i za toho zářivého dne poměrně tmavé, chápavé a moudré; nebyly už ochotné věřit všemu.

„Jak se na tý šalupě plachtí?“ zeptal se Luden, ale chlapcova tvář se nepohnula. Jen oči se na něj dívaly, vytrvale, bez ostychu, a Luden si najednou nebyl jist, zda mu chlapec vůbec odpoví. Jan však řekl s pousmáním: „Dobře.“

Chlapcův úsměv starce potěšil. „Opravdu bych si nikdy nepomyslel,“ řekl, „že se tady nahoře dělaj takovýhle lehký loďky.“

„Tohle je jediná,“ řekl Jan, „je to překližka přibitá na lišty.“

„Dovedu si představit, že plachtí dobře.“

„Ano,“ řekl Jan, „rychlej než všechny ostatní.“

Luden se zamyslel. Obešel plachetnici kolem dokola, pomalu na svých dlouhých nohách, zastavil se zase tam, kde stál předtím, a řekl: „V Tichomoří se stavěj lodě třikrát tak dlouhý a jen o maličko širší. Samozřejmě by se převrhly, kdyby neměly plovák, vlastně takový druhý menší člun.“

„Já vím,“ řekl Jan.

„To jsem si moh myslet,“ řekl Luden.

Pak se zeptal: „Znáš mě?“

Chlapec přikývl a trochu zrozpačitěl, uši mu zrůžověly: „Znám vás z vyprávění.“

„Aha,“ řekl Luden, a přestože to dobře věděl, zeptal se nikoli docela vážně: „Copak se o mně vypráví?“

„Ach, všelicos.“ Víc chlapec neřekl.

„Nic dobrýho?“

„Bože, proto se nesmíte zlobit.“

„Ne,“ řekl Luden, „to tedy nebudu,“ a skutečně byl dalek toho, aby se zlobil.

„Všichni si mysleli, že jste už dávno mrtvý,“ řekl Jan. „Říkalo se, že jste se utopil, v tajfunu. Byl jste přece tam, co zuřej tajfuny?“

„Dokonce dlouho,“ řekl Luden. Dřepl si u plachetnice zlehka na paty a předloktím se volně opíral o kolena, jako by byl opět na palubě svého škuneru, za modrého klidu bezvětrného dne, když sedávali na palubě pod zplihlými šedivými plachtami a krátili si čas vyprávěním a hrami.

„Vozil jsem kopru,“ řekl Luden, „to jsou kokosový ořechy, jejich usušený bílý šťavnatý maso. Jezdil jsem pro ni do vesnic v lagunách a vozil ji k velkoobchodníkům. Pořád sem tam mezi ostrovama. Spoustu let jsem to dělal.“

„Jakou jste měl loď?“ zeptal se Jan.

„Malou,“ řekl Luden. „Dvojstěžník, loď, kterou nikdo nechtěl. Nebyla dost rychlá. Měl jsem ji rád. Jmenovala se Tambari.“

„Tambari?“ řekl Jan.

„Ano.“

„Proč se tak jmenovala?“

Ale Luden ho už neposlouchal. Díval se přes plachetnici kamsi do dálky, a jak tam tak dřepěl, náhle hrozně daleko od všeho, podobal se cizím mužům, které Jan viděl jednou ve filmu: dřepěli nečinně ve stínu velkých skladišť, klobouk vyzývavě v týle.

„Proč se ten kutr jmenoval Tambari?“

„Nebyl to kutr,“ řekl Luden, „byl to škuner.“ Pohlédl pomalu na Jana, soví oči dosud strnulé, ale už se začínaly usmívat a strnulost z nich mizela, vesele se rozzářily, potutelně, mazaně a spokojeně. „Proč se tak jmenoval, povím ti jindy. Povím ti to, až se budeme znát lip.“ Pak přimhouřil oči a rozhlédl se po vymeteném nebi. „Počasí je dobrý, takhle by mohlo zůstat, nemyslíš?“

Chlapec přikývl, ale jen maličko, protože byl se staříkem nespokojený, rád by byl slyšel ten příběh hned.

Doma se ho matka zeptala: „Co ti chtěl?“

„Kdo?“ řekl Jan.

„No ten Luden Dassow, to strašidlo.“

„Nic,“ řekl Jan a zlobil se na matku.

Na oválném stole v pokoji, na krásném starém talíři s barevnou glazurou měl připravený moučník, šálek stojící vedle byl bílý a prázdný. Sáhl po moučníku s pudinkem a křiklavě žlutou drobenkou a zakousl se do něj ještě vstoje.

„Tohle se nedělá,“ řekla matka, „sedni si laskavě na židli.“

Sama seděla na pohovce, staré, zděděné pohovce potažené červeným plyšem, tak měkké a pohodlné, že se prosedávala až k podlaze. Matka seděla vpředu na kraji, hubená žena středních let, tvář jemnou, bledou a blond vlasy svázané v týle do měkkého uzlu. Spravovala dětské kalhoty, maličké kalhotky, příliš malé pro Jana, kalhoty jeho bratra Bunniho.

Jan se díval na matčiny hbité prsty. „Jak víš, že se mnou mluvil Luden Dassow? Viděla jsi nás?“

„Já ne,“ odpověděla matka. „Ale takových se najde vždycky dost, co hned všecko viděj.“

„No a?“ zeptal se Ján. „Rád bych věděl, co proti němu všichni máte.“

„Rozhodně to není společnost pro tebe,“ řekla matka. „Navíc si ještě přines tamto.“

„Co?“ zeptal se Jan.

„V obličeji, ty jizvy, co má všude. Jsou prý po neštovicích.“

Jan chtěl promluvit, prudce a kousavě skočit matce do řeči, ale ústa měl ucpaná koláčem a matka pokračovala, nepřerušena, po rychlém nadechnutí: „Hele Niemerová říká, že ty jizvy, co má Luden, jsou po zvlášť ošklivých neštovicích, který jsou prakticky nevyléčitelný. Vyskytujou se jen v Asii a Africe.“

Jan vyrazil vzduch ústy a nosem. Drobečky vyrazily s ním přes celý pokoj až k leštěnému ořechovému příborníku. Matka vyskočila. „Co to děláš? To máš z toho! Poněvadž si vždycky nacpeš takhle plnou pusu!“

„Ne!“ vykřikl Jan. „Ale Hete Niemerová, aby věděla, to její: jen v Asii a Africe, taková pitomost! Člověk by se uřehtal, taková pitomost! Ty jizvy, co má Luden, víš, od čeho jsou?“

Matka zamžourala. „No?“

„Od lampy,“ řekl Jan.

„Od lampy?“

„Ano, od lampy. Vybouchla, a uvnitř byl olej, a ten olej mu vystřík do obličeje, ještě horký z tý lampy.“

„Proboha,“ řekla matka.

„Proboha, vidíš,“ řekl Jan. „A všichni to vědí a všichni vykládaj hlouposti. Nikdo ho nemá rád.“

Týden nato Luden odjel, odjel přes bodden na východ, nikdo nevěděl kam.

Za pár dní se vrátil a rybáři v přístavu si mohli ukroutit krk: Co si to Luden veze za vlaštovičku? Luden si přivezl malý kutr.

Začal ho natírat a natíral ho na bílo a rybáři se na to nemohli dívat, neboť bílý kutr odporoval zvyklostem. Už sto let natírali kufry modře, s červeným pruhem kolem břicha, a Luden Dassow natřel svůj kutr na bílo. Nikoho se nezeptal na zdejší zvyk. To mu měli rybáři za zlé.

Ještě než se s tím vyrovnali, namaloval Luden na loď jméno, a to už rybářům připadalo jako hotový výsměch. Neboť jejich kutry měly prostá jména: Luisa, Erna či Marie, prostá a obvyklá odpradávna. Ale Ludenův kutr se jmenoval Tambari.

„Tambari,“ říkali rybáři, „co je to? Jméno kutru to přece není.“

„Tambari,“ řekl Franta Kosa, „to je docela prostý: Luden si z Tichomoří přivez švába na mozku. S tím si ještě užijem.“

Stáli u přístavu a mudrovali, pět či šest mužů nanejvýš, a později, když přišel Luden, se ho zeptali: „Mužem se dovědět, co znamená to Tambari?“

„Můžete,“ řekl Luden. „Jmenuje se tak jeden ostrov.“

„Ostrov, aha, a kdepak?“

„Daleko odtud,“ řekl Luden. „V Tichým oceánu.“

„Aha, to je teda opravdu kus cesty.“

Rybáři se na sebe významně podívali a Luden se tiše usmíval. Tvářil se přátelsky, stál klidně vedle nich, hubený a vysoký, ve staré kazajce z pevného hrubého plátna.

Franta Kosa ukázal k zemi. „V Tichým oceánu, povídáš? To by teda bylo tamhle, naskrz, přesně na druhý straně. Co tam choděj černoši po hlavě.“

„Asi tak,“ řekl Luden. „Jenom že by tam chodili po hlavě, to nechoděj.“

Rybáři se zasmáli a Franta Kosa se rozzlobil: řekl s odvrácenou bradou: „Taková nadutost! Jako bych sám nevěděl, jak choděj černoši.“

„Tak proč říkáš, že po hlavě? Taky nejsou všichni černý, většinou jsou hnědý, některý docela světlí.“

Luden se pořád choval přátelsky. Tiše se na Frantu Kosu díval. Nos mu trčel jako supí spár a lýkový klobouk se mu třepil až k huňatému obočí. Stál vedle rybářů jako cizí pták, tulák po secími mořích, a Franta Kosa si na něj znenadání vyjel, rozzloben vytrvale klidným pohledem jeho velkých zelených sovích očí: „Nemusíš takhle čučet! To už ví každý, že jsi náfuka. Ludene Dassowe. Potloukal ses po světě, a teď se naparuješ a nás považuješ za pitomce. Ale proč, to mi řekni, proč ses vlastně vrátil, když tam bylo lak krásně, v tom tvým Tichomoří a tak dál?“

Luden neodpověděl, otočil se k odchodu, ale Franta Kosa na něj zavolal: „Co třeba tohle, co s tím u nás? Tam-ba-ri.“

„Co ti na tom vadl?“ zeptal se Luden.

„Vadí? Nic. Ale všichni se tvý vlaštovičce budou smát.“

„Myslíš?“ Luden si sundal lýkový klobouk a otřel si dlani koženou potní pásku, sem tam, ze starého zvyku; neboť pro slunce to dělat nemusel. Toho májového dne bylo chladno, nad boddenem vál ostrý vítr a rybáři měli pud pracovními halenami svetry. Byli tam Ole Heisler, Vilém Trien a Petr Svíčko, hubený jako tříska.

„Řekni mu něco, Ludene,“ zvolal Petr Svíčko, hlas skřípavý jako jarmareční vyvolávač, „řekni mu něco, nedej se!“

Ale Luden, starý tulák, bělovlasý jako starý bělouš, toho prožil už příliš mnoho, aby dbal na takovéhle žerty a posměšky. Vrátil se domů; aby měl klid. Chtěl rybařit, nic víc, a žít se všemi v dobrém.

Bylo to příliš neskromné přání?

„Tak dobře,“ řekl Luden Frantovi, „nebo je, ať se mý vlaštovičce smějou po celým pobřeží. S tím se musí vyrovnat každý sám.“

„Aha,“ zvolal Franta Kosa, „ale tak jednoduchý to není. Nebudou se smát jen tobě, budou se smát i nám. Tak je to. Kdo tady žije, musí se přizpůsobit. Tichomořský manýry tu nepotřebujeme.“

A protože si ho teď Luden změřil odshora dolů, bez jediného slova, Franta Kosa vykřikl: „Ta tvá nafoukanost! Ale v mých očích nejsi nic. Tichomořský vagabund, to jsi!“

Po této větě Franta Kosa odešel, toporně a strnule, kapsy u kalhot vyboulené, jak měl do nich vztekle vražené ruce.

Rybáři civěli za ním. Tázavě hleděli jeden na druhého, vrtěli hlavami a bručeli; neboť to se jim nelíbilo: žertování skončilo hádkou. Je dost možné, že se před Ludenera Dassowem i styděli – vrátil se domů, aby měl klid, choval se mírumilovně, nebyl nikomu na obtíž – a Franta Kosa zahájí nepřátelství. S tím rybáři nesouhlasili. Ale co to bylo platné?

Jaro minulo a léto minulo, přišel podzim a přinesl Ludenovu smrt. Nepřátelství přetrvalo. Vydrželo až dodneška, a kdyby bylo po Frantovu, mohl by se ten malý kutr potopit…

Poháněn vichřicí, kluše Jan Töller do školy, po zimně holé silnici: mokré větvoví stromu, zahrádky před domy prázdné, v domech tmavá okna. Jen tu a tam prokmitá žluté světlo.

3

Školu postavili před šedesáti lety. Je červená a ošklivá a příliš malá; vyšší třídy sedí v barácích. Ty jsou na druhé straně školního dvora, ploše posazené na volném prostranství: dva solidní baráky s dvojitými stěnami, natřené světle zeleně, s okenicemi, a v létě k nim vede štěrková cesta s květinami. Ale do léta je ještě daleko.

Jan nepospíchá, neboť jde tak pozdě, že ho nemůže zachránit ani spěch. Začala třetí hodina.

V dlouhé chodbě baráku se jeho kroky rozléhají, duní na naolejované dřevěné podlaze, a kabáty a bundy nalevo na věšácích jsou cítit vlhkostí. Dlouhá chodba, střízlivá a důvěrně známá, vrátila chlapce do školní všednosti. Ulil se, zameškal prostě dvě hodiny, a tamhle jsou dveře šesté třídy.

Zaťuká a otevře, překročí práh a z prostřední řady někdo zavolá: „Koukejte, Honza se už vyspal!“

Třicet tváří se směje. Jan hledá učitele. Stojí vzadu u zdi, nenápadný, sotva ho je vidět, jako tam stává většinou, když se pracuje vpředu u tabule. Ruce má za zády.

„Ticho!“ řekne pan Steinkrug. Má zvučný hlas, nijak silný, ale každý ho slyší, a smích utichne.

„Byl jsem v přístavu,“ řekne Jan. Jde na své místo, třetí lavice u okna, na kraji, vedle Hendrika Wendenpappa. Odloží brašnu a podívá se na učitele. „Prosím, abyste mne omluvil, že jsem přišel pozdě.“

Pan Steinkrug mávne rukou, omluva je udělena.

„Byl jsi v přístavu?“ řekne.

„Protože se přihnal led,“ řekne Jan.

„Ale já nechápu…“

„Všechny kutry jsou sevřené ledem.“

„Ale tady se vyučuje. Už třetí hodinu. A ty se jdeš dívat na led?“ Pan Steinkrug jde pomalu dopředu. Není velký a chodí velmi zpříma, ramena zatažená, hranatou hlavu trochu nakloněnou. Tak jde dopředu, boty mu tiše vržou. Zastaví se u Janovy lavice a řekne: „Jak si to představuješ?“

Jan se na učitele podívá a mlčí. Co měl dělat, dnes ráno? Jít do školy jako každý den – psát slovíčka, rozbírat věty, zatímco malému kutru hrozila zkáza? Co bylo dnes ráno jeho větší povinností – škola nebo kutr? Jan řekne: „Musel jsem se postarat o kutr.“

„Co ses musel?“

„Musel jsem se postarat o kutr. O ten malý, co patřil Ludenu Dassowovi. Teče do něj.“

„Teče do něj,“ řekne pan Steinkrug. „Ale jak to, já tomu nerozumím, jak to že ses o něj musel postarat?“

„Protože tam nikdo jiný nebyl,“ řekne Jan.

„No a led?“ zeptá se pan Steinkrug.

„Nevím,“ řekne Jan a myslí na ty dva rybáře, nehybné jako stíny velkých ptáků před kormidelnou. „Teď jsou na palubě dva, Vilém Trien a Ole Heisler, ti jsou na palubě už půl hodiny.“

„Aha, nu dobře.“ Pan Steinkrug jde pomalu dál, kroť za krokem, boly mu tiše vržou, a pro Čmuchala Niemera vpředu u tabule konči přestávka.

Pan Steinkrug řekne: „Tak co?“ – a Čmuchal řekne: „Kolumbus.“

„Co je to: Kolumbus?“

„Podmět,“ řekne Čmuchal.

Jan se dívá na tabuli. Slyší hlasy a vidí, jak Čmuchal Niemer píše, ale doopravdy k němu nic neproniká; vyučování je kdesi daleko. Sedí tam jako někdo cizí. Sedí docela tiše, pohroužen do sebe. Hnědé vlasy rozježené a husté, kolem dokola jako nečesané. Oči má nehybně otevřené jako mladý zajíc.

„Jestli tě to baví, Jene, vemu tě s sebou na lov.“

„Baví mě to.“

„Ale nejdřív se zeptej otce.“

„S Ludenem na lov?“ řekl otec, pak chviličku postál venku v zahrádce obehnané sítí a prohlížel si květiny a šarlatové fazole.

Otec je velký, má rozložitá ramena a silné, šlachovité ruce, je mu pětačtyřicet let: je rybář rodem, a člověk vždy žasne, když ho vidi s takovou péčí a láskou v zahrádce.

„S Ludenem na lov?“ řekne otec. „Víš, že proti němu nic nemám. Jde mi o to, takhle v noci a na moři, to není vždycky legrace. Rozmyslel sis to dobře?“

„Rozmyslel,“ řekne Jan.

„Dobrá, jed si s ním. Za klidného počasí pro mě za mě můžeš.“

Tak spolu pluli. Byly letní prázdniny a léto rozdávalo své nejkrásnější dny, zlatavě jasné a teplé až do večera.

Když se slunce sklánělo k západu, odráželi a vyplouvali na moře s družinou modrých kutrů, obvykle jako poslední; neboť Luden neměl rád, když ho modré kutry, větší a silnější než Tambari, se zpěněnou kýlovou vodou nadutě předháněly. Řekl Janovi: „Jsem už tak starý a vím, že je to bláhový, ale přesto mě zlobí, když mi někdo z tamhletěch ukazuje záď.“

Na lovišti pak zůstali sami. Motor mlčel, malý kutr se mírně pohupoval. Měli vyhozené udice na úhoře, donekonečna v klidném moři, a bójka na konci už dávno zmizela ve tmě.

Plamen vařiče syčel, nic nerušilo mír noci, náhle však vykřikl racek, hlasitě a tak blízko, že sebou Jan škubl a zahleděl se do tmy.

„Zas jeden,“ řekl Luden.

„Co?“ zeptal se Jan.

„Mrtvý námořník,“ řekl Luden. „Říká se, že v každým rackovi žije duše mrtvýho námořníka.“

Jan rychle vzhlédl, ale starcova tvář nevypadala, že by žertoval. Hluboké vrásky a stíny ji dodávaly vážnosti.

„Ty tomu nevěříš?“ zeptal se Luden.

„A ty?“ zeptal se Jan.

Luden pokrčil rameny. „Proč by to nemohla být pravda? Rád si představuju, že mám kolem sebe svý starý přátele, v těch krásných bílých raccích.“ Spokojeně pokýval svým obrovským nosem. „Protože mí přátelé, to nebyla vždycky noblesa. Znal jsem jednoho, Kicla Nelsona ze Sydney v Kanadě, to byl hotový ďábel, zarostlý po celým těle, ale jedna starost ho tížila pořád: chtěl umřít na moři. Kvůli svý duši. Chtěl, aby přišla do malýho bílýho racka. Co tomu říkáš?“

„Povedlo se mu to? Umřel na moři?“

Luden maličko zvedl ruce. „To ti nepovím. Nastoupil na loď, která plula k severu. Nikdy jsem ho už neviděl.“

Jan upíral pohled na Ludenova ústa. „Tak ty myslíš, že v rackovi není?“

„Kdo to může vědět,“ řekl Luden. „S jeho povahou!“

Ještě to nedořekl, když se k nim prudce snesl racek, neobvykle velký, stříbrošedý pták, přelétl nad kutrem a odlétl do noci, znovu se vrátil, zakroužil a zmizel, bez jediného výkřiku.

„No no,“ řekl Luden zaraženě, poškrábal se na tváři, mlčel a jen se stále díval směrem, kde se racek rozplynul jako stín. Avšak vedle Ludena se krčil Jan a po zádech mu běhal mráz.

„Co je?“ řekl pan Steinkrug. „Na co myslíš?“

Jan pomalu vstal. „Já?“

Třída sedí ve veselém očekávání, někteří s rukou před ústy, v očích potlačovaný smích. Vpředu stojí učitel a mlčí; dívá se rozzlobeně přes tři lavice na Jana. „Ano, ty. Na co myslíš?“

„Na nic,“ řekl Jan.

Učitel si ho dlouho prohlíží. „Tak opakuj mou otázku. Dokážeš aspoň to?“

Jan to nedokáže. Hledí stranou, jako by očekával pomoc, a všichni skutečně šeptají jako diví, ale Jan na šepot nedbá, pohlédne učiteli opět do tváře a řekne: „Kdybyste mi tu otázku položil ještě jednou.“

Stojí tiše a skromně, ani trochu drze; ale drzost může být i v tom… Pan Steinkrug řekne: „Sedni si! A dávej pozor! Nebo jsi nemocný?“ Třída čeká, učitel čeká. Jan, který byl tázán, neodpoví.

„Tak si sedni!“ řekne pan Steinkrug.

Otočí se k nejbližšímu žákovi, tu si všimne, že Jan dosud stojí, strnule jako cínový vojáček.

„Sedni si!“ řekne pan Steinkrug.

Jan si nesedne, zeptá se učitele klidným hlasem: „Můžu se podívat ještě jednou do přístavu?“

Učitel má dojem, že dobře nerozuměl. Mlčky se na chlapce dívá, a zatímco tak stojí, třída řičí. Jen Jan a učitel jsou vážní, jsou si blízcí v tom bouřlivém smíchu.

Pan Steinkrug se rozzlobí. Rozhlédne se po třídě: po třech řadách nahoru, po třech řadách dolů, dívá se z jednoho na druhého a na každého dost dlouho. Smích umlkne, rozhostí se ticho a do ticha Jan řekne: „Musím ještě jednou do přístavu.“

Oknem a stěnami je slyšet vichřicí, neboť ticho ve třídě je větší než předtím. Ale teď se pomaloučku blíží učitelovy kroky k třetí lavici u okna, na kraji. „Tak poslyš… tohle je… Co to do tebe vjelo, dneska?“

„Budu hned zpátky!“ řekne Jan. „Opravdu. Můžete mi věřit.“ Obličej má bledý, rozčilený až po hnědé vlasy. Stačí slovo, a naděje a očekávání se rozplynou. Co učitel udělá?

Učitel se zeptá: „Proč musíš ještě jednou do přístavu?“

„Podívat se, co se tam děje s kutrem a tak.“

„Podívat se?“

„Ano.“

„Ale proč?“ řekne pan Steinkrug. „Vždyť jsou na palubě dva rybáři, Vilém Trien a Ole Heisler.“

„Přesto,“ odpoví Jan. „Musím se tam ještě jednou podívat.“

„Ale proč? Když tam někdo je. Dva rybáři na palubě budou vědět, co je třeba udělat.“ Vrzaje botami odejde pan Steinkrug rychle dopředu.

Jan se beze slova posadí, podlehne učitelově logice. Dva rybáři na palubě budou vědět, co je třeba udělat.

Budou to vědět?

A udělají to?

4

O přestávce, v přístavu, se Janovy pochybnosti a obavy potvrdí: nikde nikdo. Nikdo na palubě kutru, nikdo u vrat kůlny, vůbec nikdo mezi vlnolamem a boddenem. Vilém Trien a Ole Heisler zmizeli.

„Já to věděli“ vykřikne Jan. Vichřice ta slova odnese, ale kdo by je měl také slyšet, u pustého přístaviště? Jediný, kdo je slyší, Janovi těsně v patách, je jeho přítel, černý Hendrik Wendenpapp.

Vlnolam vrůstá východním směrem do boddenu, holý a opuštěný, prázdný, černá přehrada v ledu a sněhu. Na jejím konci trčí, osamělý v bílé zběsilosti nečasu, stěžeň malého kutru.

Chlapci se k němu rozběhnou.

Vichřice bičuje tváře, sníh se lepí na řasy, oči slepnou slzami z mrazu. Jan je daleko vpředu, skáče a balancuje, klouže a poskakuje, bundu plnou větru jako modře prošívaný balón. Blázen jeden, myslí si černý Hendrik Wendenpapp. Co nejdřív si rozbije nos. Jestli sebou teď praští, z vlnolamu na led, rozbije si nos.

Jeden blázen stačí.

Hendrik, přítel, se schová před vichřicí za kůl vlnolamu, opře se o dřevo, teple zahalen do šály a modré bundy, a vydechuje bílou páru jako kůň v zimě.

Ještě čtyři pět metrů, a teď – tak to vypadá – chce vichřice vyhodit Jana do povětří. Nohy se vznášejí ve vzduchu, paže sebou v naduté bundě bezmocně třepou.

Jan vyskočí na palubu kutru. Chviličku stojí, jako by naslouchal, na zádi u kormidelny – popojde dopředu, na druhý bok, a nahne se přes zábradlí, prohlíží si boky kutru zvenčí a prohlíží si okolní led. Zdá se, že nespatřil nic zlého.

Ale pak, z ničeho nic, co to?

Jan pádí dopředu. Jako by do něho střelil, vrhne se dvěma třemi skoky na příď a k vstupnímu přístřešku. Nakloní se dovnitř, dolů do přídní kajuty, nakloní se hlouběji a strne. Hendrik to dobře vidí, přes mrazivý vzduch a svištění vichřice a přes kulicha, který mu visí do očí: Jan u přístřešku strne. Záda mu ztuhnou a paže, opřené po stranách, má jako ochromené. Trvá to nejvýš dvě vteřiny, pak se otočí a mává a volá.

Hendrik pádí po vlnolamu, po hladkých fošnách, jako předtím Jan, klouže a poskakuje, balancuje a skáče, nemyslí už na rozbitý nos. A Jan na kutru křičí: „Pojď honem! Ty chlapi zatracený…!“

Dole v kajutě stojí voda. Kolem stolečku a kulatých železných kamínek, pod schůdky a mezi oběma kójemi, i ve špičce, kde bývala jindy vidět červená prkenná podlaha – tam všude stojí tmavá, lesklá voda, na dlaň nad prkny.

Hendrik spatří svou tvář. V jasném nebeském čtverci otvoru, zrcadlícího se ve vodě, se objeví jeho tmavá hlava. Hendrik se podiví a zasměje, našpulí ústa a plivne; jeho odraz se rozplyne. Znovu se vrátí, neslyšně a rychle: široká brada, maličký nosánek, ústa kulatá a nad očima obrovský kulich.

„Já vypadám!“ řekne Hendrik. „Ale ten kutr, ten tedy dorazili.“

Odplivne si ještě jednou, sám sobě na zrcadlící se nos, ale tu ho Jan odstrčí. „Tolika vody v kutru! Ty chlapi zatracený ho nechaj klidně potopit.“

Hendrik si tře tváře, nastaví vichřici záda a vtáhne krk mezi ramena. „Divíš se? Protože ho nechtěj.“

„No a?“ křičí Jan. „Musí se proto potopit?“

„Musí…,“ řekne Hendrik. „Muset nemusí.“

Stojí naproti sobě u přístřešku a kolem nich není nic než vichr, který fičí nad zamrzlým boddenem. V dálce se táhne pruh vody, černý a klidný.

„Musíme pumpovat,“ řekne Jan. „Jinak se potopí.“

Hendrik jako by neslyšel. Mrzne a kouká nasupeně přes palubu, hlavu poodvrácenou, oči přimhouřené pod pleteným okrajem kulicha. „Když ho rybáři nechtěj, nemusíme pumpovat.“

„Musíme!“ vykřikne Jan.

„Tak si pumpuj!“ řekne Hendrik. „Pro mě za mě ať se stane, co chce. Když se kutr potopí, bude to dokonce nejlepší. Aby viděli.“

„Co aby viděli? Nemáš o kolečko víc?“

Jan se předkloní, celý bez sebe, a prohlíží si kamaráda, jako by mu znenadání přeskočilo. Na obličeji cítí ostrý nápor vichru, nos ho pálí, rád by si ho schoval do ruky, ale takovou slabost teď nemůže před Hendrikem projevit. Mlčky si ho prohlíží úzkýma očima a Hendrik si opět začne třít tváře; on být silný nemusí. „Je to tak. V tyhle zimě. A pro koho? Řekni, pro koho?“

Pro koho? O tom Jan ještě nepřemýšlel.

Hendrikovy černé oči se ptají, neústupně skrz krátké husté řasy. Jan těm očím uhne, spíš z bezradnosti a zklamání než ze zlosti: Hendrik, kamarád, je stejně lhostejný jako rybáři. Chce vědět pro koho a ptá se na důvody, zatímco Jan je ochoten ve dne v noci bojovat. Hendrik, kamarád, si zaslouží opovržení.

Jan se na něj podívá a řekne: „Můžeš si jít. Nepotřebuju tě. Proč jsi se mnou vůbec chodil?“

„Proč? Kvůli tobě, z kamarádství.“

„Z kamarádství?“

„Přesně tak, z kamarádství.“

Hendrik vypadá najednou navztekaně, černé jiskřivé oči mu planou, a Jan, který ho zná, zmlkne, z jedné vteřiny na druhou.

„Tak mi pomoz,“ řekne. „Vypumpujem tu vodu.“

Hendrik mlčí, hlavu na rameni jako mrznoucí pták. Dívá se na stěžeň a na malý zasněžený kotevní naviják. Krk má přitom strnulý.

„Pojď,“ řekne Jan, „dáme se do toho.“

Hendrik zavrtí hlavou. „Teď vodu vypumpujem, a za chvíli sem znovu nateče. Pomoh bych ti, vždyť víš, ale takhle, jak to teď vypadá, to nemá smysl. Když rybáři nechtěj, nemá to smysl.“ Jeho pohled spočívá na Janovi. „Nemá to smysl, věř mi. Můžeme jen jedno: říct to. Pojď!“

Obrátí se napůl k odchodu, ale nejde, čeká, že se Jan přidá, a když se to nestane, otočí se a řekne: „Taky už je po přestávce. Musíme zpátky, jak si to představuješ, nebo se chceš zase ulejt?“

Jan se zhluboka nadýchne, než se rozkřikne; obličej má bílý vztekem. „Je po přestávce, na to kašlu! Zmiz odtud, zmiz! Poseroutko jeden!“

Hendrik vykročí, ještě jednou na kamaráda pohlédne, letmo a beze slova, nechápavě, a seskočí na vlnolam a běží s vichřicí, paže roztažené jako plachtař.

„Poseroutko!“ křičí Jan. „Pozdravuj učitele!“

Jeho vztek rychle opadne.

Je sám, kamarád ho opustil.

Jak má kutr zachránit?

Voda v kajutě je nehybná a lesklá, nic se nezměnilo, zdánlivě. Ale díra po suku v levé stěně kóje polyká první kapky. Před chvílí byla ještě suchá, na prst nad vodou, a tak se Janovi stává mírou neúprosného nebezpečí: Voda stoupá, její nehybná lesklá hladina je zrádná; smrt vtéká do kutru tiše. Jan musí jednat, okamžitě.

Běží k zábradlí na zádi, kde z prken paluby čouhá odvodňovací čerpadlo: černá železná roura silná jako paže, vysoká po kolena a nahoře otevřená, posetá rzí. Vykukuje z ní držadlo. Jan jím škubne a ucítí bolestivé trhnutí. Držadlo je zablokované, táhlo se ani nehne. Čerpadlo je hluboko v rouře zamrzlé.

Kde vzít nejrychleji horkou vodu.

S rukama ještě na držadle vyhlíží Jan na pevninu, k domkům u přístavu, cihlově červeným a pokrytým rákosem, ale než se rozběhne, sestoupí znovu dolů, dojde po schůdcích a projde vodou ke kóji u pravého boku. Natáhne se na lůžko a naslouchá.

Ledová tříšť se nakupila kolem celého kutru; pracuje už jen maličko, vytrvale jako Škrabka po plaňkách. Vichřice tam nahoře fičí vzdáleně, klidněji, jak se zdá, jako by dozpívala. Avšak voda už není němá. Takhle těsně u planěk je slyšet, jak žbluňká, slaboučce a rozverně, neúnavně pod kójemi. A tady Jana z ničeho nic opustí odvaha. Cítí se osamělý, do kutru leče, není tu nikdo, kdo by mu pomohl. Kamarád Hendrik měl pravdu: když rybáři nechtějí, nelze kutr zachránit…

Dunivý náraz nahoře na palubě a kroky gumových holínek po prknech sem a tam, beze spěchu. Jan sedí nehybně, ještě ochromen leknutím, a snaží se uhádnout, kdo to tam chodí. Muž, to je jistě, rybář s těžkýma nohama, ve vysokých holínkách.

Teď jde muž dopředu, kroky se blíží bez zastávky k přístřešku. Široké tělo zakryje šedivou výseč nebe.

„Jendo?“

Chlapec pozná otce. Vykoukne z kóje, tu se holínky vnoří dovnitř a plesknou mu kolem nosu do vody. Tam otec zůstane stát, černé manšestrové kalhoty podkasané v holínkách, starou šedivou lodenovou halenu upnutou až ke krku.

„Že konečně někdo přišel!“ řekne Jan.

Otec se mlčky rozhlíží po přídní kajutě. Je přikrčený, mohutná ramena má vyklenutá dopředu a Jan čte v jeho tváři rozmrzelost. Z několika spár mezi plaňkami smutně visí střapce dehtované šňůry.

„To jsem udělal já,“ řekne Jan.

Otec přikývne, jako by si to hned myslel. „Ne dost pevně.“

„Měl jsem s sebou jenom nůž,“ řekne Jan.

Teď se na něj otec poprvé podívá, jiskřivě modré oči hledí přátelsky. „Nemyslel jsem to jako výčitku.“

„Ostatní neudělali vůbec nic,“ čertí se Jan.

„Dobře, dobře,“ řekne otec, každé slovo tlumené stropními trámy, bez hloubky v tom těsném prostoru. „Luden mi to nechtěl věřit. Ten kutr má svý léta, všecky spáry potřebujou utěsnit.“

„Chtěl to udělat,“ řekne Jan. „Přes zimu.“

Otec jde až do špičky, tři kroky šplouchající vodou, a prohlíží si černé dřevo předního vazu. I tam je čúrek, stříbřitě lesklý. „Je děravý skrz naskrz,“ řekne otec, „mám strach, že všude. V midšipu, když otevřeme poklop ládovny, i v zádi, kde je motor, všude prosakuje voda. Pěkná fuška.“

Jde zpátky, voda vysoko vyšplouchne. „Pěknou fušku nám tu Luden zanechal.“

„Luden?“

„Ovšem, kdo jiný? Kdo nám ten kutr hodil na krk?“

„Tak, hodil na krk,“ a má toho přijít ještě víc, obžaloba lhostejnosti. Ale nepřijde, neboť nic se chlapci nezdá dost silné. Proto sedí a mlčí. Tak ho otec vidí, mlčky si ho prohlíží a řekne, aby ho utěšil: „Kdo to mohl tušit, takovouhle vichřici a led. Jinak by se kutru nic nestalo, na vodě mu bylo pořád ještě nejlíp.“

Chlapec je zticha, a tohle chování se otci nelíbí: zatvrzelý a zlý, takový jindy nebývá.

„Co je s tebou?“ zeptá se otec, a pak ho naštěstí napadne: „Jak to, že jsi vůbec tady? A ten druhý, tvůj kamarád, jak to, že jsem ho potkal ve vsi?“

„Hendrika?“ řekne Jan. „Předtím byl tady.“

„Jak to tady, uprostřed dopoledne. Copak dneska nemáte školu?“

„Máme,“ řekne Jan.

„Máte?“

„Ale co kutr,“ řekne Jan.

„Kutr! Bože, kutr nech na starosti mně!“ Otec se začíná zlobit, ale dlouho mu to nevydrží. Neboť ten kluk v kóji, jeho kluk, tichý jako beránek, mu vlastně působí radost: že je tak tvrdošíjně a zarputile, nezlomně věrný kutru a Ludenu Dassowovi.

„Utíkej,“ řekne otec, „utíkej honem do školy! S kufrem si poradíme sami. Nepotopí se ti, na to se spolehni.“

5

Jaro v boddenu, voda hladká jako hedvábí a v dálce bílé eskadry racků.

Kdy byl nějaký únor s vichřicí a ledem?

Malý kutr leží na souši. Vytáhli ho na louku, jakmile to počasí dovolilo. Teď už leží na souši dlouho, zachráněn a znovu zapomenut. Tohle jsou dny v polovici března. Rybáři pracují na vrších. Na malý kutr nemá nikdo čas. Ale copak mu něco chybí? Je na suchu a nad zemí, pod kýlem má klády, bok podepřený, všechno, jak se patří. Jen vítr mu vysušuje plaňky a je teď zřetelněji vidět stopy ledu: dřevo rozedřené, spáry černé, dvě plaňky uprostřed lodi promáčklé a nahoře opadává jméno: Tambari.

Na palubě kutru si hrají děti. Velký poklop je otevřený a dole v ládovně sedí samí malí kluci a jediná holčička, otrokyně, princezna, dcera krále z Thule.

Nahoře na kraji poklopu se piráti vychloubají: „Porazili jsme vás, plujeme do Fatamorgány. Tam pro nás budete pracovat. A dcera thulskýho krále bude tancovat.“

V ládovně se ozve bědování a nářek, jen dcera thulského krále zvolá: „Vysměju se vám, nebudu tancovat ani vteřinu! Můj otec přijde a všecky vás pozavírá. Tebe prvního, Bunni!“

„Ale předtím kutr shoří,“ řekne Bunni. Pohlédne dolů, do bledých tváří zajatců, a udeří dřevěnou šavlí do kraje poklopu. „Shoří! A vy všichni uhoříte s ním!“

Pirát Bunni, přes oko černou pásku, nezná slitování. Jeho šavle zasviští a nejmenší klučinové, mrňousové s plenkami v kalhotkách, se dole v ládovně rozeřvou. Vysoko nad sebou vidí Bunniho: je strašidelně velký, hrozivý stín na průzračném jarním nebi. Šavle sviští, hlas ječí a kolem poklopu víří tenké paže tancujících pirátů.

Bunni jediný netancuje, jen tam stojí a sluní se ve své moci. Dívá se do ládovny, dívá se po palubě a dívá se i dolů na cestu kolem boddenu. Tam náhle spatří svého bratra Jana. Bunni, stojící dosud hrdě u poklopu, vidi bratra docela blízko, vidí, jak chvátá, rozvzteklený, hlavu nataženou dopředu.

„Dolů!“ křičí Jan. „Dolů, vy tam nahoře!“

Bunni zbledne, a aniž otočí hlavu, slyší, jak jeho piráti klejí.

„Honem!“ křičí Jan. „Dolů, vy tam nahoře, ty taky, Bunni!“

Ale Bunni se nehýbá. Ať si ostatní utíkají, zbaběle, že ztrácejí čepice, Bunni před Janem neuteče. Doma je malým, osmiletým bratrem, ale tady, na palubě kutru, má stejná práva jako Jan: Dívá se přímo před sebe, šavli naplocho, a slyší, jak v dálce za sudy asfaltu jeho kumpáni zpívají: „Hloupý Jane, Dobrmane, Bunnimu se nic nestane.“ Slyší je zpívat a ví, že ho stihne naplno Janův vztek.

Z ládovny lezou zajatci, jeden po druhém, čile jako koťata, nemotorně jako štěňata, nakonec princezna z Thule.

„Pitomče!“ řekne Bunnimu a vyplázne na něj jazyk.

Bunni neodpoví, neboť vzadu za kormidelnou šplhá na palubu jeho bratr. Běží po palubě a žene před sebou ty posránečky, jako se honí kuřata a štěbetavé kachny, taky dceru thulského krále, pak se rozkročí před Bunni a řekne: „Ty taky, honem! Koukej konečně zmizet! S tou svou pitomou šavlí.“

Bunni mlčí a nehýbá se.

„Hej,“ řekne Jan, „ty neslyšíš?“

„Slyším,“ řekne Bunni. „Ale nechci.“

„To ti musím nejdřív jednu vrazit?“

„Múzu být na kutru stejně jako ty.“

„To nemůžeš,“ řekne Jan. „Říkám, abys zmizel! Kutr není na hraní.“

Stojí proti sobě, jako by nebyli bratři, ale nepřátelé. Malý Bunni, pod jemnými světloučkými čupřinami kulatou tvář, Bunni by se rád smířil. Nic si nepřeje víc než být na kutru s Janem. Ale Jan má pro něj jen hrubá slova.

„Tak dělej, hni sebou, zmiz odtud!“

Bunni neustoupí ani o krok, zůstane, kde je, tvrdohlavý a strnulý, pohled upřený před sebe.

„Naposledy,“ řekne Jan, a protože Bunni nehne brvou ani teď, bratr do něho šťouchne, ne moc, jen tak lehce ho šťouchne do ramene, ale Bunni zřejmě špatně stál. Přepadne přes palubu, rozhodí ruce a žuchne z kutru do trávy.

Jan slyší tupý pád. Zděšeně na bratříčka civí, ale Bunni se už staví na nohy. Nic si neudělal. Rozhodně nic, co by bylo vidět. V hloubi duše je však malý bratr hluboce zraněn. Masíruje si paži a odchází. Ani nadávku na Jana nevykřikne, ani zlý pohled na něj nevrhne, tiše odejde. Šavle zůstane v trávě.

„Že jsi vždycky tak paličatý!“ zavolá Jan. „Běž k mamince, běž!“ Ale dobře mu není, když to volá, neboť příliš pozdě objevil Wiepke Schneiderovou. V nízkém rákosí, dvě lodní délky za zádí, je zeleně natřená loďka a v té loďce, na poslední lavičce, sedí Wiepke Schneiderová a maluje. Bílý malířský blok na sevřených kolenou, vzhlíží teď mlčky a pobouřeně k Janovi. Jan se otočí, a tu Wiepke řekne: „Gratuluju!“

Jan, jemuž nic jiného nenapadne, vykřikne v odpověď: „Ty si radši maluj! Na kutru nemá nikdo co pohledávat. Všecko by tu rozbili.“

„Všecko?“ řekne Wiepke. „Moc už toho nezbývá. Vždyť je to vrak, když se to tak veme.“

„To se tedy pleteš,“ řekne Jan a zle se na ni přitom podívá. Wiepke má tmavé vlasy, zastřižené těsně nad šijí: vpředu roztřepenou ofinu. „To se tedy pleteš,“ řekne Jan. „Že by to byl vrak a vůbec. To se budeš ještě divit.“

„Čemu?“ zeptá se Wiepke. „A proč bych se měla divit? Mně je ten kutr volný.“

Ovšem, Wiepke je ten kutr volný. Wiepke si maluje. Pomáhá matce v konzumu a vysedává v rákosí a maluje si. Pravá suchozemská krysa.

„Přesto,“ řekne Jan. „Budeš se ještě divit.“

Nato se Wiepke usměje. „Prozraď mi, čemu?“

Jan pohlédne stranou, přes bodden, naoko lhostejně. Co má Wiepke prozradit? Kutr bude zítra ležet jako dnes a pozítří stejně jako celou tu dobu, konce nevidět. Co jí může prozradit? Čemu by se mela Wiepke Schneiderová divit?

Jan na kutru by to rád věděl sám. Řekl to jen tak, prostě plácl, neboť Wiepke z konzumu mu rozpaluje tváře Štaci, aby se na něj podívala jen tak zdálky, vesele jako teď, velkýma šedivýma očima, a už cítí srdce v krku.

„Ani mě nenapadne,“ řekne Jan. „Tobě neprozradím zrovna nic.“

Seskočí z paluby a přistane na Bunniho šavli. Co je to za šavli! Kostrbatě opižlaný kus dřeva, držadlo pomalované modrou olejovou barvou, na něm stříbrný střapec. Jan šavli zvedne a rozmáchne se s ní. Mohl by odejit, rád by odešel, kolem přídě a Wiepke rychle z očí. Ale teď už tu stojí příliš dlouho, v pěsti tu hloupou šavli, stojí a stoji – tečí už nemůže odejít jen tak.

Wiepke se usmívá, sedí mlčky ve své zelené loďce a Jan si hraje s šavli, jako by byl malý jako Bunni Najednou se zeptá: „Co bys řekla tomu, Wiepke, kdyby kutr ještě letos v létě plul?“

„Kam?“ zeptá se Wiepke.

„Kam?“

„Ano,“ řekne Wiepke. „Vždyť na něm nikdo plout nechce!“

Jan se zarazí, jako by ho tato věta ohromila, ale přitom ví už dávno a mnohem lépe než Wiepke: nikdo na tom kutru nechce plout. Ale přesto, ale navzdory!

„To se může změnit,“ řekne Jan. „To se může změnit náramně rychle.“ Ale když tu říká, sám tomu nevěří a Wiepke mu nedodá odvahy, sedí tiše ve své loďce, bílý skicák na kulatých kolenou a pročesává si rukou vlasy.

„Na to se spolehni,“ řekne Jan. „Kutr popluje. Letos v létě, možná už v květnu popluje.“

Teď může odejít. Víc říci nelze.

Teď by měl odejít, než Wiepke promluví.

Wiepke mlčí, foukne na papír a Jan řekne ahoj a odejde.

Jednou v létě kotvili Luden a Jan v zátoce u Žlutého břehu. Chlapec sedel vedle starce nehybně, oba na ploché lavici v kormidelně. Noc byla větrná, po oknech stékal déšť. Občas se o přední vaz rozbila vlna, neškodně šplouchla zpěněným hřebenem.

Stařec seděl olinutý, záda a ramena nahrbená. Naproti tomu chlapec byl štíhlý: a domyslel teď své myšlenky do konce a řekl: „Já bych to udělal jako ty. Zůstat na pevnině může člověk vždycky. Já budu plout po moří hrozně dlouho, nejmíň třicet let.“

„Třicet,“ řekl Luden; chlapec cítil, že se přitom pousmál, a v tu chvíli se na něj zlobil.

„Proč bych nemoh?“ zeptal se.

„To je pravda,“ řekl okamžitě Luden. „Proč bys nemoh? Já, podívej se na mě, já byl tulák, takříkajíc bez domova. To už na tebe, hochu, nečeká, protože časy se změnily. Tvoje lodi, že je to tak, tvoje lodi budou odrážet od těchhle břehů a budou se k nim zase vracet, pravidelně, jako podle westminsterských hodin, a na těch lodích bude tvůj domov. To znamená moc, to znamená všecko.“

„Ale copak ty sis na svých lodích nežil dobře?“ zeptal se Jan. „Tebe to nebavilo?“

„Ale jo, bavilo. A na většině lodí jsem si opravdu žil dobře.“

„No tak,“ řekl Jan.

„Žádný no tak,“ řekl Luden. „Je to rozdíl.“

Stařec se odmlčel a chlapec řekl: „Ale přinejmenším jsi toho spoustu zažil.“

„To jo, to je pravda.“

„Neseděl jsi tady jako ostatní. Nečekal jsi na úhoře a nelovil sledě a nepronajímal postele a nerozšiřoval domek a nežal trávu, nedojil ovce a co já vím, to všecko jsi nedělal.“

„Nono,“ řekl Luden.

„Nedělal. A proto tě nemůžou vystát.“

Venku přestalo pršet. Nebe se roztrhlo a za mraky plul bílý měsíc, kulatý a vysoký.

„Mohli bysme si na chvíli zdřímnout,“ řekl Luden.

„Já nejsem unavený,“ řekl Jan.

Stařec se na něj chviličku díval. „Ale spát musíš, ať jsi unavený nebo ne. Spánek je stejně důležitý jako práce.“

Šli dopředu a zalezli do kójí, nalevo chlapec a napravo Luden Dassow.

Nahoře svítilo kotevní světlo. Moře kutr zvedalo, měkce jím pohupovalo a voda pod plaňkami šplouchala bez ustání.

Leželi už dlouho, když Jan řekl: „Otec říká, že měl jako mladík odejít. Tady ve vsi, říká, člověk zakrní. Čekat na úhoře a pronajímat postele. Kdo zamlada neodejde, zkejsne tady a zakrní. Nemyslíš si to taky?“

„Ano a ne. Jsem starý.“

„Tehdy jsi byl mladý a odešel jsi. Udělal bys to dneska taky?“

Stařec hlasitě oddychoval. Vzduch v kajutě byl vlhký a plaňky byly ještě rozhřáté teplem dne. Pootevřeným vstupním přístřeškem slyšeli odkapávat déšť.

„Odešel bys zas?“ zeptal se Jan. „Jako tenkrát?“

Stařec otočil hlavu. „Co to meleš za darebnosti? Tenkrát a dneska, to se nedá srovnávat.“

„Ale stejně,“ řekl Jan.

„Jsem starý. To člověk vidí všecko jinak. Koukneš se koleni sebe a koukneš se do dlaní: jsou prázdný.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Jan. „Máš přece kutr.“

„Ovšem,“ odpověděl Luden tiše. „Ale to na věci nic nemění. Mám pocit, že mám prázdný ruce. Ale teď už budem spát.“

Nemluvili už, ale nespali. Moře kutr zvedalo, měkce jím pohupovalo a Luden i Jan naslouchali, jak voda pokaždé odplyne a kutr se pak nakloní a vaz se ponoří, bez přestávky po celou noc…

Teď je kutr na souši. Luden je mrtvý a kutr leží na louce u boddenu. Jan běží domů s Bunniho šavlí.

„Kdes ji našel?“ zeptá se Bunni.

„Ležela hned vedle kutru.“

Na maličkém dvorečku, v zákoutí mezi domovní zdí, chlévem a zahrádkou, otevřeném jen směrem k louce, leží trámy pro podkroví, na maličkém zeleně porostlém dvorečku stojí velký, sukovitý špalek. U něho Bunni se sekyrou, a otýpky chrastí čekají.

„Dovolila ti to maminka?“ zeptá se Jan.

„Proč maminka?“ zeptá se Bunni.

„Tak ať tě nenachytá!“

„Nebo tebe,“ řekne Bunni. „Proč jsi mě shodil z kutru, tak sprostě?“

„Nechtěl jsem,“ řekne Jan.

„Ale udělals to!“ Bunni zasekne sekyru do špalku a Jan přihlíží a mlčí.

Z půdy se ozve otcův hlas, tlumený a zploštělý rákosovou střechou: „Jene, můžeš sem přijít?“

„Co tam nahoře dělá?“ zeptá se Jan.

„Staví ten nový pokojík.“

Pod předním štítem, poblíž nízkého okna, vtahuje otec dovnitř desky z tvrdých vláken a pečlivě těmi velkými, houpajícími se deskami pokrývá krokev i rákos, ověšený pavučinami.

„Přidrž mi tohle!“ řekne otec Janovi.

S rukama podpírajícíma dvě desky ohne Jan krk a vyhlíží oknem na bodden. Polední racci tam už nejsou, nad vodou vane větřík a neslyšně ji čeří. Bodden je veliký, je opuštěný, odpočívá a před modrým prahem vzdálené země plyne stříbřitě, temně odlesk nebe. Jan vidí kutr, jakoby ztracený na louce. Vidi kormidelnu, přední vaz a část půlkruhovitého vstupního přístřešku.

„Tamhle je vidět kutr,“ řekne Jan.

„Ještě dál bys měl vidět i ovce. Je s tím kutrem něco novýho?“

„Pomalu ho dodělávaj,“ řekne Jan.

„Kdo?“ zeptá se otec, „kdo ho dodělává?“

„Všichni ty haranti. A v noci ostatní.“

Otec buší kladivem, rukávy vlněné košile vyhrnuté. Na černé manšestrové vestě poskakuje řetízek od hodinek, stříbrolesklý.

„Vika kluny už zmizely,“ řekne Jan, „dveře vstupního přístřešku jsou rozbitý. Za chvíli vám vymontujou motor.“

„To bych chtěl vidět,“ řekne otec.

„To uvidíš,“ řekne Jan.

Otec na něj letmo, úkosem pohlédne, rozmrzelost v očních koutcích. Zatluče řádku hřebíků, každý úder pečlivý a přesný, pak řekne: „Já taky nevím, co s ním.“

„To znamená, že zůstane na louce?“

„Prozatím tam zůstane,“ řekne otec.

„Že by letos v létě plul, je vyloučený?“

„Vyloučený,“ řekne otec, pokrčí rameny, mrzí ho to, co se dá dělat?

„A příští léto?“ zeptá se Jan.

Otec se usměje. „Do tý doby uplyne ještě spoustu vody.“

„Ale proto,“ řekne Jan, neboť ten úsměv ho rozčiluje: Časem uvidíme, všechno dobře dopadne – „ale proto,“ řekne Jan, „proto vám Luden kutr nedal.“

Otec přestane bušit. „A my jsme ho nechtěli, synku. Luden nám tím přidělal jen potíže, nepříjemnosti a hádky napořád, a už se říká, že mu o nic jinýho nešlo. Byl mazaný, měl za ušima.“

„Aha,“ řekne Jan, „to je mi hned jasný, kdo tyhle řeči roztrušuje.“

„Kdo je roztrušuje,“ řekne otec, „s tím si nemusíš dělat hlavu. A na kutr mi už ani nevkročíš!“ Rozhovor skončil, kladivo dopadá na hlavičky hřebíků.

Jan stojí vedle, otec už jeho pomoc nepotřebuje, rozhovor však ještě neskončil.

„S tím kutrem to nepůjde,“ řekne Jan.

Otec, skrčený pod šikmou střechou, otočí hlavu. „Nepůjde?“

„To nemůžu,“ řekne Jan.

„Cože, jak to, co nepůjde?“

„Abych na ten kutr už ani nevkročil, to nepůjde.“

„Nepůjde? Proč ne?“

„To prostě nemůžu.“

Otci stoupá do krku vztek, klade důraz na každé slovo: „Uděláš, co jsem ti řek!“

Jan zakroutí hlavou, nikoli drze, nikoli vzpurně, spíš pro sebe: Ne.

„Ne?“ řekne otec.

„Ne,“ řekne Jan. „Protože se ten kutr rozpadá.“

„Rozpadá?“ Otec ztuhne a Jan se na něj dívá, mlčky do jiskřivě modrých očí, a neví, co přijde. Otec udeří kladivem párkrát naprázdno. Náhle zařve: „Řek jsem, že na ten kutr ani nevkročíš. Nevkročíš na něj. Odejdi!“

Dole se ustaraným krokem vynoří na dvorečku matka, čile dojde po kamenech a trsech trávy k Bunnimu vedle špalku. Nejdřív vezme Bunnimu z ruky sekyru, pak se zeptá, oči zvednuté k půdě, kde je ticho jako v hrobě: „Co se to tam dělo? Teď už není nic slyšet.“

„Protože jsou zticha,“ řekne Bunni.

„Ty mudrci,“ řekne matka a hledí pořád nahoru k půdě. Tam se nic ani nehne, dokud Jan nesejde po schodech dolů.

6

V závěti je psáno:

„Já, Luden Dassow, narozený zde v Koselinu, odkazuji kutr Tambari a všechen svůj majetek k věrné ruce družstva Boddenland s touto podmínkou: kutr je nezcizitelný, družstvo ho nikdy nesmí prodat…“

Tak je psáno, tak je tomu od začátku listopadu minulého roku. Z města přijel pan Rentewick, vystoupil z autobusu s tuhou černou aktovkou a rybáři, shromáždění v kůlně přístavu, se dověděli, že jsou dědici Ludena Dalsowa. Tak tedy dědici. To si Luden dovolil pěkný žertík.

Pan Rentewick, notář, hubený a skromný vedle hromady prázdných beden na sledě, se škrábal na krku v bílém límci. „Nevidím radost. Kutr má svou cenu, deset tisíc určitě, motor je ještě bezvadný.“

„Nepotřebujem ho,“ řekne Franta Kosa. „Celý ten kutr nepotřebujem.“

„Tak vy dědictví odmítáte?“

Rybáři mlčeli, bafali, že bylo v kůlně modro, a mlčeli.

Pan Rentewick řekl nevrle: „Tomu opravdu nerozumím.“

„Ani nemusíte,“ zvolal Vilém Trien.

„Ale taková pěkná lodička! A nezapomeňte,“ řekl pan Rentewick, „že to je poslední vůle zesnulého.“

Chvilička ticha, pak řekl Franta Kosa: „Kdo se v tom vyzná? Luden spí, tomu je hej, a nám hodí na krk svůj kutr. V tomhle nejedu!“ Nato Franta Kosa odešel, za ním Vilém Trien, a na vlhké cementové podlaze zůstaly jako mokré skvrny stopy po jejich holínkách.

„Tedy,“ řekl pan Rentewick, „víte, já nemám zapotřebí, není mou povinnosti, abych vám ten kutr vnucoval, já jen myslel…,“ pokrčil rameny, složil závěť, pečlivé ji vsunul zpátky do obálky a obálku uložil hluboko do tvrdé černé aktovky. Pak po rybářích ještě jednou přejel pohledem. „Tak zůstává při tom? Odmítáte dědictví? To byste mi prosím museli dát písemně. Potřebuju prohlášení, že se zříkáte dědictví.“

Prohlášení, že se zříkají dědictví? Na to zbystřili někteří pozornost. Pan notář potřebuje prohlášení. To je možné? To se dělá, zřeknout se dědictví jen tak pro nic za nic? Písemně a dobrovolně? Nechat plavat takovouhle lodičku, plav a už se nevracej, lodičku odzdola nahoru zdravou? Kdo říká, že jsou proti dědictví všichni?

„Neměli bysme se ukvapit,“ řekl Janův otec. „Co nám Luden udělal, že mu to musíme zazlívat až za smrt?“

Vagabund, lišák mazaný to byl, pobuda, světem protřelý tulák, ale kutr a všechen svůj majetek odkázal družstvu. Jak to brát? Jako přátelský skutek? Žert, zlovolný vtip? Od Ludena se to už nikdo nedoví, ten leží v hrobě, pod drnem.

„Chci tím říct,“ pokračoval Janův otec, „že jsme mu mnohdy křivdili.“

„Ale ta jeho nafoukanost,“ zvolal na to někdo.

„Ta jeho nadutost!“

„A kdepak na ten kutr vzal?“

Tabákový kouř se rozvlnil, zvedl se a rozplynul ve slovní potyčce, až Petr Svíčko vykřikl: „Co to mluvíte o penězích? Jsme hříšníci jeden jako druhý!“ Zasmál se širokým nosem, chraplavý hlas z ničeho nic jasný jako polnice, vyskočil na sud a zvolal: „Kutr zůstane tady. Dohodnuto a usneseno, družstvo si kutr veme, dědictví přijímáme. Vyndej ty papíry, soudruhu z okresu!“

Pan Rentewick k Petru Svíčkoví rozzlobeně vzhlédl: šašek na sudu od sledů. Otevřeni závěti s tyátrem, s jarmarečním tyátrem, s pimprlovým tyátrem. Navíc tam bylo zima, mokrá cementová podlaha, ledová pod městskými podrážkami, a silný rybí pach zvolna ochromoval srdce. Pan Rentewick řekl stísněně „Prosím, s radostí, jen by bylo vhodné, kdybychom přešli někam jinam, třeba do vaší kanceláře.“

Tak se stalo, jenomže kancelář ještě neměli.

Odešli ke Džbánu, do hospody Malta Musinga, dvě minutky od vlnolamu. Tam to orazítkovali a podepsali, nato vypili láhev žitné, čisté jako voda a ostré, dědictví zapili a stvrdili.

Až dosud vlastnili jedenáct kutrů, osm velkých a tři menší, teď k nim přibyl dvanáctý, nejmenší v přístavu, první kutr, který patřil všem společně: Tambari, majetek družstva.

Co se dělo ve vsi, když se to rozneslo? Dva dny se nedělo nic, pak se do toho vložila Matylda Reimersová. Matylda, rozená Dassowová, čtvrtá dcera Edwina Dassowa, jediného bratra Ludena Dassowa. Matylda Reimersová vtrhla k předsedovi.

„Jak si to ten Luden představoval? Jediná pravoplatná dědička jsem já. Copak jsem se o něj celý rok nestarala?“

Předseda seděl na pohovce, v teple na červeném plyši, na nohou bačkory z velbloudí srsti, umytý, učesaný, měl po práci. Teď by mu tahle ženská zkazila večer.

„Jak si to představoval? Nikdy mu u mě nic nechybělo. A teď tahle ničemnost. Nemám nic proti družstvu, klidně si po něm děďte, ale takhle, to se mi nezdá, to přece ani nemůžete přijmout, Jindřichu. Jsi předsednictvo, musíš s tím něco udělat.“

Muž na pohovce, Jindřich Töller, se podíval šikmo přes stůl, oči jiskřivě modré ve světle lampy, a zamžoural rozmrzele a trochu unaveně. „Já nejsem předsednictvo, jak to? Předsednictvo, to je víc lidí, Matyldo.“

„Ale ty hraješ první housle.“

„Jsem předseda, no a co?“

Matylda Reimersová, zeširoka usazená v křesle u okna, vzdychala a funěla, přehoz do deště na kolenou. „Nechci se rozčilovat, nechci se ani hádat. Ale tohle je přece bezpráví, co si ten Luden trouf!“

Jindřich Töller se na ženu tiše podíval. „Bezpráví,“ řekl pak, „říkej si tomu, jak chceš. Luden si to přál. Odkázal kutr družstvu. Tak to stojí v závěti, a závěť je úřední dokument.“

„Proti tomu nic nemám,“ řekla Matylda Reimersová rychle. „Když se to tak veme, budou z toho mít prospěch všichni. Jenomže podívej, já o něj pečovala a lak, celou tu dobu jsem ho měla na krku. Snídaně a obědy, prádlo a všecko.“

„Přesně vzato,“ řekl Jindřich Töller, „byl Luden hostem ve vlastním domě.“

Matylda Reimersová koukala zle. Předseda jí nevyšel vstříc, hrál si na hluchého, zastával se Ludena. Do ticha pokoje tikaly malé, kulaté, rozpraskané mramorové hodiny nahoře na příborníku.

Matylda Reimersová si vzdychla. „Když si pomyslím, jak tu celou tu dobu chodil! Pro smích!“

Jindřich Töller se začal usmívat, přátelsky, při vzpomínce na Ludena. „Já na něm nic směšnýho neviděl.“

Matylda Reimersová, tlustá a kulaťoučká, seděla v křesle trochu dýchavičně, obličej zarůžovělý. Její hlas, tenký a vysoký, je najednou jako břitva: „Tak,“ řekne, „tys nic neviděl. Zato já moc. A to nemluvím jen o tom jeho klobouku, abys nemyslel. Chci říct, že jsem si s Ludenem užila svý.“

„Ale ne zadarmo.“

„Ovšemže ne zadarmo.“

„No tak,“ řekl rybář.

Žena vystřelila jedovatý pohled. „Ty si to představuješ moc snadný. Mám svý požadavky, když to chceš vědět. Anebo musím jinam? Třeba do města, k advokátovi?“

Jindřich Töller si prohlížel své bačkory z velbloudí srsti, hnědě a žlutě kostkované, zářivě nové, a řekl přitom jako mimochodem: „Udělej to, Matyldo, jdi do města!“

„Cože?“

„Jdi do města, na okresní národní výbor, podej žalobu proti závěti.“

Matylda Reimersová zavřela ústa, otevřela ústa. „Ale Jindřichu, kdo by hned žaloval? Přece se kvůli tomu nerozhádáme.“

„Právě proto,“ řekl Jindřich Töller, usmál se teď, klidný v koutě pohovky. „Všechno musí jít svou cestou. Podej žalobu, pak budeme moudřejší.“

Matylda Reimersová už podruhé nepřišla. Žalobu nepodala, k hádce nedošlo, ale z města a z různých stran se záhy šířily podivné zvěsti:

Slyšels o těch rybářích z Koselinu? Dopomohli si ke kutru. Náramně rafinovaně si k němu dopomohli. Nejdřív se Ludenovi vyhýbali, a pak shrábli kutr. Byla prý to falešná závěť. Pravá závěť je bůhvíkde. V kutru, říká se, pod páteři, říká se…

Pod páteří, aspoň jak jsem slyšela, jsou prý taky perly. Obrovský kusy, velký jako kroupy, pravý, z Tichomoří…

Perly, koukněte, tady to vidíte! Ty rybáři z Koselinu, ty chlapi shrábli poklad…

„Dost,“ řekne starosta Wendenpapp, „až pocaď, a dál už ne. Šušká se toho čím dál tím víc. Musíme něco podniknout, Jindřichu.“

„My?“ řekne Jindřich Töller. „Já ne.“

„Jsi předseda.“

„Nejsem příslušný pro drby.“

„Pomlouvaj družstvo, to znamená především tebe.“

„Proti pomluvám a klevetám nebojuju,“ řekne Jindřich Töller. „připadá mi to bláhový, lidi s tím přestanou sami od sebe.“

„To si počkáš!“ řekne Hubert Wendenpapp. Seděl za svým psacím strojem, malý a podsaditý, tuhé černě vlasy na ježka. Rybář stál u okna v šedivém kabátku a tlustých ručně pletených ponožkách; plstěné holínky pomalu roztávaly u kamen.

„Co bych čekal,“ řekl Jindřich Töller. „Mám důležitější věci na práci.“

Nato odstoupil od okna, prošel se sem tam po kanceláři. Vzal si proutěnou židli,– starou, prosezenou, rozvrzanou, a natáhl si nohy. „Nech je mluvit, Huberte! Až se vymluvěj, přestanou sami.“

„To je omyl.“ řekl starosta. „Tvůj omyl, však uvidíš.“

Židle žalostně zavrzala, rybář seděl najednou kolmo, pěsti na rozviklaných opěradlech. „Mám jiný starosti, to mi věř Ta velká vrš musí do moře, za tři čtyři týdny, jak bude trochu počasí, a ještě není nic hotovo. Ty kůly, co nám poslali, jsou hrozně tenký, pro tu velkou vrš.“

Ta velká vrš, pomyslel si Hubert Wendenpapp. Už zas ta velká vrš! O ničem jiném nemluví, na nic jiného neumí ani pomyslet. Sedí tady jako archanděl Gabriel, jako bych proti té jeho velké vrši něco měl…

„Nechápu to,“ řekl Jindřich Töller, „objednali jsme kůly, tak a tak silný, jak se patří, a dodali nám párátka. Co mám s takovýma kůlama dělat? Pro velkou vrš se nehoděj.“

Starosta zafuněl. „Jedno po druhým. Co podnikneme proti těm pomluvám?“

„Proti pomluvám?“

„Proti pomluvám.“

„Nech je,“ řekl Jindřich Töller, „nech je žvanit.“

„A co s Matyldou Reimersovou? Poslal jsi ji k advokátovi. Proč?“

„Protože se s tou ženskou nedalo rozumně mluvit.“

„Ale přece jenom, z normálního hlediska, myslím po lidský stránce…“

„Daroval nám ho,“ řekl Jindřich Töller. „Matylda dostala svůj díl od Ludena, přímo na ruku, v hotovosti. Žádný nároky si už dělat nemůže, ani po lidský stránce.“ Vlezl do holínek a dobrácky se zasmál: „Matylda si už žádný nároky dělat nemůže.“

Pak odešel, Jindřich Töller, ale ve dveřích, už skoro na chodbě se otočil. Předkloněnou hlavou se dotýkal horního rámu.

„A co se mě týče, aby byl už konečně klid – co se mě týče, nijak o ten kutr nestojím. Nijak o něj nestojím. Ať si ho veme, kdo chce. Z něj nezbohatneme, máme s ním jen nepříjemnosti. Nikdo ho už nechce ani vidět. Buď zdráv!“

Dveře zapadly, starosta seděl sám. Kolem okna se mihl Jindřich Töller, rychlým krokem sáhoval sněhem.

7

Sníh se rozplynul, led roztál. Po zimě přišlo jaro.

Na louce u boddenu leží Tambari, leží na pevnině a na suchu, vypíná vaz. Kam povede tahle plavba?

Od přístavu jde Jan, tiše si jde po cestě k jihu.

Nalevo je bodden, temný ve večerním soumraku, napravo za živým plotem podřimují poslední domky. Na svahu je vidět pár člunů kýlem nahoru, plaňky černé, vane odtamtud pach asfaltu; ve vzduchu osaměle plachtí několik racků.

Malý kutr, bledý jako vaječná skořápka, roste ve večerním světle. Jan se na něj dívá. Jde kolem, ale najednou zůstane stát, zůstane nehybně stát a naslouchá.

Někdo rámusí v přídní kajutě, za dřevem duní údery kladiva.

Jan se připlíží blíž, hbitě k zádi, odtamtud na palubu: měkce jako kočka, dech mezi zuby. Plíží se k přídi a shora vidí otevřeným vstupním přístřeškem dlouhé ploché železo, lesklé ostří těsně u páteře, vidí pravidelně bušící kladivo a vidí ruce, držící kladivo i páčidlu: velké a zarudlé, pevně sevřené.

„Heino!“ vykřikne Jan. „Co tady děláš?“

Heino Reimers vyskočí, ruce svěšené.

„Pojď ven,“ řekne Jan. „Pojď nahoru!“

„Pojď ty dolů,“ řekne Heino. „No tak, pojď dolů,“ řekne, „troufni si!“

Jan se nehýbá, dřepí dál u přístřešku, zaskočený a bezradný. Heino Reimers je silný, tak úžasně silný, že si na něj nikdo sám netroufne. Jeho pěsti udeří zřídka, ale když udeří, vidí postižený andělíčky. Vrhnout se na Heina Reirnerse tam dole, skočit mu na krk tam mezi kójemi, rvát se s Heinem v těsné, zastavěné přídi – to by znamenalo koledovat si dobrovolně o výprask.

Heino musí na palubu.

„To tě bude mrzet,“ řekne Jan. „Tamhle dole jsi, jak vidím, rozmlátil jedno žebro.“

„Já ne,“ řekne Heino. „Přístřešek je rozbitý, leze sem kdekdo, každý den někdo jiný.“

„Ale přistih jsem tebe.“

„Houby,“ řekne Heino.

„Přistih jsem tě,“ řekne Jan. „Přistih jsem tě při činu jako zloděje.“

„Nemáš důkazy,“ řekne Heino. „Ale pro mě za mě! Běž si ke králi z Thule!“

„To ani nemusím,“ řekne Jan. „Rybáři ti vyprášej kožich!“

Heino neodpoví. Páčidlo, ploché páčidlo v jeho ruce se pohupuje nahoru dolů.

„Rybáři,“ řekne Jan, „však víš sám. Dokud se tu nikdo nemotá, lak je kutr nezajímá. Ať si shnije! Ale když dostanou do rukou toho, kdo tu něco proved…“

Do Heinových vodově modrých očí se v krade zamyšlenost. Nikoli strach, nikoli obavy – zamyšlenost zneklidní Heinovy oči. Uvažuje, co by ho mohlo čekat. Moc ne, nic tak hrozného, říká si. Protože rybáři si dají pozor. Právo na kutr, od začátku podfuk, už dávno ztratili, nikdy si kutru nehleděli. Dědičkou je jeho matka – když bude matka chtít, vymůže si kutr žalobou. Rybáři si dají pozor, aby se jen tak do ničeho nezapletli.

Heino se usměje. „Z tvýho kutru,“ řekne, „z tvýho kutru, ty, bude palivový dřevo, tak jako tak.“ Udeří dlátem, vrazí čtverhran do spáry mezi plaňkami. „Koukni na ten krám, je prohnilý skrz naskrz, ten už neuplave ani metr, potopí se jako starý necky. Půjde ke dnu,“ řekne Heino. „Tak co ještě chceš?“

U přístřešku dřepí Jan, nečinně, bezmocně, bledý vztekem.

„Půjde ke dnu,“ řekne Heino a znovu udeří dlátem, znovu do spáry mezi plaňkami, prorazí ji, dláto jí projede a Heino strne, neboť tohle nečekal: ze spáry čouhá jen držadlo. „Ale,“ řekne Heino, „ale to je překvapení!“ Jeho pohled vyhledá Jana, není už tak sebejistý, není už tak pevný. „Zajelo tam jako do másla, viděls?“

„Teď jsi na řadě ty,“ řekne Jan.

„I kdyby,“ řekne Heino. „Za něco takovýho nikdo nemůže. Když je kutr takhle zpuchřelý.“

„Zpuchřelý,“ řekne Jan. „Zpuchřelý jsi ty, v palici!“

Heino zvedne loket, dláto vodorovně v pěsti.

„Jen udeř,“ řekne Jan. „Třeba odněkud vypadne perla.“

Heino na něho nahoru civí. „Perla?“ řekne. „Jak to?“

„Copak ji nehledáš?“

„Perlu?“ řekne Heino. „Proč myslíš, že hledám perlu?“

„Protože ji hledá každý.“

„Ty toho zase víš,“ řekne Heino.

„Jenomže ji nenajdeš,“ řekne Jan. „Ludenovu perlu nenajde nikdo. Protože tam, kde byla, už není.“

„Aha,“ řekne Heino. „Ještě mi řekni, že ji máš ty.“

„Třeba,“ řekne Jan.

„Třeba. Jen si toho šaška poslechněte!“

„Třeba to je pravda,“ řekne Jan, posměch v každém slově, a Heino má najednou podezíravý pohled. „To bych ji moh jistě vidět?“

„Ty ne,“ řekne Jan.

„Já ne. Aha. A proč ne?“

„Ty bys mi ji vykoukal.“

„Ještě jednou,“ řekne Heino.

„Ty bys mi ji vykoukal,“ řekne Jan. „Těma svýma žabíma očima.“

Smrtelné ticho. Večerní vánek, mírný, a šplouchání vody pod lemem břehu. Heino přikrčený v přídi, bledý a zlý, připravený ke skoku.

Jan u přístřešku pozná nebezpečí, ale to už je Heino na palubě, planoucí vztek mu dodává čilosti. Jan chytí prudkou ránu, upadne, a nikde nic, čeho by se přidržel. Překulí se na záda, leží na zádech, bezbrannější než brouk, a už se blíží Heino s velikými, těžkými pěstmi. Pěsti buší jako rychlá kladiva, zleva a zprava, nemilosrdně, dunivé víření, myšlení se vytrácí.

„Už máš dost? Řekni, řekni, řekni…“

Ale Jan neřekne nic, leží na zádech, naplocho na palubě, nehýbá se, nebrání se, a Heino se zarazí uprostřed rány.

„Hej,“ řekne pak, „nehraj na divadýlko! Prober se, hrome, nedělej pitominy! S tímhle se nežertuje.“

Ale ať mluví Heino sebehlasitěji, sebenaléhavěji, Jan se nepřetvařuje. Jan ztratil vědomí, poslední údery už necítil.

Heino pomalu vstane. Rozhlédne se, kolem dokola, těkavým pohledem, neklidně a chvatně, po cestě nahoru a po cestě dolů. Vesnice se šedivě propadá do večera, okna září žlutě a ovce u posledního domku, tři nebo čtyři, už klidně očekávají noc. Teď již nikdo nepřijde, nikdo nejde.

Na ostrov Tambari, hluboko v modrém Tichém oceánu, přišel kdysi dávno obr Murupele. Připlaval po oceánu s jihovýchodním pasátem, zdaleka, a jednou časně ráno, když se šly dívky koupat, převaloval se v laguně.

Murupele měl hlad, popadl Ameu, dceru náčelníka Tataři, nejpůvabnější dívku z celého atolu.

„Přineste mi jídlo,“ zvolal Murupele, „a Amea zůstane naživu.“ Přinesli mu, co žádal: selata, plody chlebovníku a bataty, k tomu ryby a kokosové mléko. Murupele to všechno spořádal. Cpal se celičký den, pak si chtěl odpočinout a požádal o lože pro sebe a pro Amen.

Vesničané naskládali do stínu nejvyšších palem pisangové listy, chladné a měkké. Murupele usnul, hlasitě chrápal, Amea chtěla uprchnout. Nedostala se však, ani co by kamenem dohodil, obr se probudil a přivlekl ji zpátky. Nikdo jí nemohl pomoci.

Uplynula dlouhá doba, dny a týdny, mnoho měsíců uplynulo. Murupele žral, spal a žral, ohrožoval Ameu, a spolu s náčelníkem Tataem trpěl všechen lid na Tambari. Brzo už neměli ani selata, ani plody chlebovníku a batáty, kokosové palmy byly holé. Hrozil hladomor. Tu se obyvatelé rozhodil, že obra zabiji.

Jak to však udělat, aby se nic nestalo Amee?

Přihlásil se Hedidi. Miloval Ameu a řekl: „Budeme tančit. Uspořádáme slavnost, jaká na Tambari ještě nebyla. Pozveme hosty ze všech ostrovů a zapálíme mnoho ohňů. Murupelovi dáme napít kávy, opojného nápoje z kořene pepřovniku. Zabijeme ho, až zapadne úplněk, v nejtemnější hodině noci.“

„Ale co Amea?“ řekl Tatao. „Murupule ji má ve své moci. Zabije dříve ji, než ho dosáhne naše první kopí.“

„Buď bez obav,“ řekl Hedidi. „Amea zůstane naživu. Murupele ji nebude moci zabít. Bude špatně vidět, zář ohně ho oslepí. Bude špatně slyšet, neboť hudba vyluzovaná na mušle bude hlasitá. A jeho hlava přestane uvažovat, omámena výpary kávy. Buď bez obav, Tatao, Murupele Ameu nezabije.“

„Dobrá.“ řekl Tatao, a hned stanovili den boje.

Hosté přijeli ze všech ostrovů atolu. V malých člunech i dlouhých, ozdobených válečných kánoích na Tambari připluli muži, ženy a děti. Na pláži plály ohně, rozdělovaly se batáty a plody chlebovníku. Lid z Tambari, ožebračený Murupelem, rozdával to poslední, co měl, aby se od Murupela osvobodil.

Ohně plály, dívky tančily, hráči na mušle vydávali tenoučké zvuky Murupele pil kávu. Srkal a mlaskal, nic jiného neviděl, jen vědro s kávou viděl a dívky, tančící v rákosových sukénkách. Neviděl Hedidiho, který seděl vysoko na vrcholku palmy, tmavý jako kokosový ořech.

Dva šípy s sebou měl Hedidi, jen dva, neboť ani jeden nesměl minout cíl; na třetí by mu už nezbyl čas Hedidi, vysoko na palmě, musel obra dvakrát zasáhnout nebo zemřít s Ameou. Díval se dolů. Amea, nejpůvabnější ze všech, seděla vedle Murupela. ve vlasech rudý květ ibišku, Amea, půvabná a smutná, na dosah mohutných Murupelovýeh paží.

Měsíc zapadl, noc zčernala, tu vzplály rázem ohně kolem dokola. Vzplály jeden vedle druhého, a mušle pronikavě zavřeštěly. Dívky v rákosových sukénkách však strnuly, přestaly tančit, padly k zemi a nehýbaly se.

Murupele zatleskal: Tančete, tančete – tleskal a halekal „Tančete, tančete“ – a vtom ho zasáhl do oka první šíp Murupele zařval, Amea utekla. V mžiku byla pláž vylidněná, ohně opuštěné. Jen Hedidi byl ve střehu, na tětivě luku druhý šíp.

Murupele chodil v kruhu pomalým krokem, uši napjaté. Divoký řev už utichl. Murupele se tichoučce plížil, nahlížel za každý lísteček, jednooký a pomstychtivý.

Hedidi vystřelil. Šíp vyletěl a Hedidi se prudce vrhl do prázdna leště ve vzduchu, za divokého letu, uslyšel Murupela, jeho řev byl tak strašný, že se palmy skláněly jako v nenadálé vichřici Obr Murupele rozryl pláž. Rozedral palmy, rozdupal chýše, rozbil čluny. Byl horší než tajfun.

Avšak ze tmy zasvištělo mračno kopí, do Murupelova těla se zaryly želvovinové a bambusové hroty Murupele, kterého by neporazilo deset či sto bojovníků, prchl před smrtícími kopími mnoha tisíc, vrhl se do laguny, hluboko se do ní ponořil, že se vysoká, zpěněná vlna převalila přes pláž a uhasila všechny ohně.

Moře bez měsíce bylo černé, pohltilo Murupela. Nikdo ho už nikdy nespatřil.

Hedidi však našel Ameu, půvabnou, vedle Tataa, a tančil s ní u nových ohňů: Amen, půvabná a veselá, ve vlasech rudý květ ibišku…

Když Jan otevře oči, spatří Wiepke Schneiderovou.

Nebe se neslyšně sneslo níž, ocelově šedé a inkoustově modré; kmitají se na něm dvě hvězdičky.

„Jene,“ řekne Wiepke, „konečně!“

Bolest pulsuje od brady až po zátylek, ale tohle je Wiepke, určitě se neplete, roztřepaná ofina, kulatá brada, malý, jindy drzý, teď ustrašený nos – Wiepke Schneiderová se krčí vedle Jana.

„Konečně,“ řekne. „To to trvalo. Přinesu vodu, počkej.“ Vrátí se s mokrým kapesníkem a položí mu ho na čelo. „Teče ti krev, o to se postaráme pak. Proč jste se proboha tak rvali?“

Jan se snaží, dívá se na Wiepke, oči se mu zavřou. Nechce a brání se tomu, ale nemůže nic dělat: oči se mu prostě zavřou.

„Nedělej to,“ řekne Wiepke. „Vypadáš hned jako mrtvý. Proč jste se proboha tak rvali?“ Otočí kapesník a voda stéká po obou spáncích, ledová jako zimní vichřice, svěží jako máta peprná.

Jan se pokusí usmát, ale napuchlé rty se nechtějí usmívat. „Kdes byla?“ zeptá se. „jak to, že jsi tady?“

„Byla jsem na vřesovišti, na bělidle. Viděla jsem, jak odtud upaloval. Když někdo takhle upaluje, pomyslela jsem si hned, když Heino takhle upaluje, určitě v tom něco bude.“

Jan leží tiše, poražený bojovník. V obličeji krev, paže zesláblé a celé tělo ochablé. Chtěl s Heinem zápasit, ale Heino mu zápasit nedovolil. Heino nad ním zvítězil.

„Jak ti je teď?“ zeptá se Wiepke.

„Lip,“ řekne Jan, ale Wiepke vidí, že lže.

„Mám skočit ještě pro vodu?“

„Na napití, jestli chceš, třeba.“

„Kde bych ji vzala,“ řekne Wiepke. „Pojď radši hned se mnou, jestli můžeš. Můžeš?“

Jan hne hlavou. Rád by zůstal, tady na palubě, ale kdyby neodešla ani Wiepke. Dotkne se rukou její paže. „Počkej.“

Wiepke zůstane, uplyne dlouhá chvíle a Wiepke se zeptá:

„Kdo vlastně začal?“

„Kdo by začínal,“ řekne pan.

„Někdo začít musí,“ řekne Wiepke.

„Někdo začít musí, to vím taky.“

Wiepke se na něj mlčky dívá, trochu shora. „Jestli jsi to byl ty, tak jsi byl pěkně hloupý.“

„Aha,“ řekne Jan. „jenomže ty si to děláš náramně jednoduchý.“ Vzepře se, paže, ruce na palubě, vzepře se o zábradlí a posadí se, Wiepkin vlhký kapesník nad uchem. „Náramně jednoduchý si to děláš. Měl jsem ho nechat, aby to tam dole rozmlátil?“

„Ale když má takovou sílu!“ řekne Wiepke. „Namočím ti ještě ten kapesník, počkej.“

Jan se za ní dívá, jak skáče z paluby a běží ke břehu, její stín se lehce odráží od temnějící vody.

Když se vrátí, vezme si od ní kapesník a přiloží si ho na ústa, semhle, tamhle, pokaždé to zabolí, a ták nakonec dovolí, aby mu Wiepke přátelsky pomohla. Její prsty jsou hebké, studené jako kapesník.

Wiepke řekne: „Teď vypadáš zas docela lidsky.“

„Ale tvůj kapesník!“ řekne Jan.

Wiepke si rozprostře kapesník přes kolena: je šedivý od vody, plný tmavých skvrn.

„Dej mi ho,“ řekne Jan. „Přinesu ti nový.“

„Proč? Ty fleky vyperu.“

„Přesto ti dám nový.“

„Není třeba, nemusíš.“

„Ale já chci.“

„Co když já nechci?“ řekne Wiepke, ale Jan si kapesník prostě vezme, zmuchlá ho a strčí do bundy, honem s ním pryč, kamkoli.

„Tak dobře, prosím,“ řekne Wiepke. „To jsem ale zvědavá, jaký kapesník mi dáš.“

„Bílý,“ řekne Jan. „Nebo radši barevný?“

„Jaký chceš,“ řekne Wiepke, „jaký se ti libí.“ Zlehoučka se usmívá, její vlasy mají černé vlaštovčí ocásky, měkce splývající po tvářích nad rolákem. Wiepke si ty vlaštovčí ocásky kroutí, s úsměvem se na Jana dívá a kroutí si vlasy na tvářích.

Jan se dívá stranou, zeptá se: „Co jsi dělala na bělidle, takhle pozdě?“

„Nic,“ řekne Wiepke, „když se stmívá, vidíš na bělidle pořád jiný barvy, červenou, oranžovou, černou, jakou chceš.“

„A odtamtud si, Wiepke, viděla Heina?“

„Odtamtud ne. Viděla jsem ho, když jsem se vracela.“

„A hned jsi věděla, že jsme se prali. Vidělas, jak jsme se prali?“

„Tak poslouchej,“ řekne Wiepke, „viděla jsem jen Heina. Jak seskočil z kutru, tak jsem ho zahlídla, a ty jsi ležel na palubě jako mrtvý.“

Jan mlčí. Záda na zábradlí, civí zachmuřeně před sebe. „Aspoň musel utýct.“

„Zato tys byl polomrtvý,“ řekne Wiepke.

Jan na ni odmítavě pohlédne. „Tomu ty nerozumíš, to je moje věc. A nesmíš to říct, slyšíš, Wiepke?“

„Komu bych to říkala?“

„Ani tvý matce.“

„Ani svý matce.“

„Nikomu!“

„Nikomu,“ řekne Wiepke. „Mám ti to odpřisáhnout?“

„Ty se směješ,“ řekne Jan, „tobě to je k smíchu. Ale mně to k smíchu není. Jde o kutr, abys věděla.“

Wiepke si vzdychne, tohle ví taky. Jde o kutr, přirozeně. Tenhle kutr bude snad stát Jana život. Připadá jí beznadějné všechno, co Jan dělá.

„Vidím.“ řekne Jan, „vidím na tobě, že pro tebe kutr nic neznamená. Nevěříš ani, že ještě někdy popluje.“

„Letos v létě,“ řekne Wiepke.

„Letos v létě,“ řekne Jan a myslí to doopravdy. Letos v létě kutr popluje. Podívá se na Wiepke, jak tam sedí na obrubě poklopu, pár kroků od něho, oči tmavé ve večerním světle, úzké a cizí. Dívá se na ni, dokud se ho nezeptá:

„Letos v létě? Ty tomu věříš?“

„Co jinýho?“ řekne Jan.

8

Noc minula bez bolestí, ale při snídani ho pálí každé sousto, pálí v ústech a zuby bolí, už když na ně pomyslí. Bunni, bratříček, si Jana minutu prohlíží, pozorně a mlčenlivě.

„Co koukáš?“ zeptá se Jan.

„Jak vypadáš,“ řekne Bunni. „Docela jinak. Vypadáš nějak legračně.“

„A ty? Ještě ses ani neučesal! Dávej radši pozor, jak si mažeš chleba, už zase tak tlustě!“

Jan má v obličeji skvrny, rudé a modré, tu a tam čelisti má oteklé, spodní ret tlustý. Kdo ho dobře zná, ten ho na první pohled nepozná. Obličej se mu přes noc zaoblil. Ale co je komu do toho?

Bunni, ty trumbero, myslí si Jan, drž klapačku, maž si chleba medem a nepoštvi na mě matku. Zatím si ničeho nevšimla. Ale už je tady, nalije čaj do šálků, heřmánek s mátou, osladí ho a potom se nepřetržitě dívá na Jana, starostlivě a trochu podezíravě. Co s tím klukem je, jak to dnes ráno vypadá?

Jan vybírá lžičkou vajíčko, to je měkké a nepálí, vklouzne do krku samo, osvěží ústa. Jí pomalu, jako by mu nic nebylo, ale matka už viděla dost. Řekne: „Podívej se na mě ale pořádně, zvedni hezky hlavu. Vypadáš dneska docela jinak.“ Jemně mu položí ruku na čelo.

Bunni se baví, culí se, šklebí krátké široké zuby.

„Neřehtej se tak pitomě!“ řekne Jan, a matce: „Od čeho bych měl horečku?“

Matka však nepovolí. Ohrne mu dolní víčko, poručí, aby vyplázl jazyk.

„Tak už přestaň,“ řekne Jan.

„To nech na mně,“ řekne matka. „Nějak se mi dneska nelíbíš Možná že to nic není, že jsi jen trochu nachlazený opuchlý a ošlehaný od větru. Ale taky by to mohly být příušnice.“

„příušnice?“ vykřikne Bunni a zděšeně vyskočí.

„Co jančíš?“ řekne matka. „Stejně je dostaneš hned taky Aspoň to bude jedním vrzem.“

Tentokrát se baví Jan: neboť příušnic, to ví bezpečně, se nikdo v domě bát nemusí. Zasměje se a zjistí, že už to jde docela dobře: napuchlý spodní ret je sice napjatý, ale zvolna povoluje.

Matka si ho pozorně prohlíží. „Teď se směješ, jako bys neměl všech pět pohromadě. A vůbec, jako včera večer, ne abys mi ještě někdy přišel tak pozdě, jistě bylo už osm pryč, a pak ani slovo, potají nahoru do postele. Kdy přišel, Bunni, slyšel jsi ho?“

Bunni nic neslyšel. „Samozřejmě,“ řekne matka, „to držíte při sobě. Proč jsi nepřišel do pokoje, Jendo?“

„Byla tam Hete Niemerová.“

„Co je to za důvod?“ řekne matka. „Může tu být, kdo chce, natož Hete Niemerová.“

Víc než důvod, myslí si Jan. Zrovna Hete Niemerová! Celý den nemá nic na práci, pořád jen špicluje: kdo s kým a co a zač a zaseji: nám zkejsne mlíko…

„Nemám ji rád,“ řekne Jan.

„Nemáš ji rád, to víme, to říkáš pokaždý. A pročpak ji nemáš rád?“ Hotové přesnídávky putují přes stůl, ke každé ještě jablko.

„Prostě ji nemám rád,“ řekne Jan.

„Je to stará ženská,“ řekne matka, „stařenka, to nesmíš být takový. Tvůj Luden Dassow byl taky starý, ještě daleko starší než Hete Niemerová. Nebo ne?“ To řekne matka klidně a odejde z kuchyně na chodbu a po schodech na půdu.

Jan zůstane u stolu, drobí chléb, rozzlobený až do konečků prstů. Luden a Hete Niemerová, to je jako den a noc, to by matka měla vědět. Ale jak to jenom trochu jde, hned začne o Ludenovi, nikdy v dobrém a nikdy spravedlivě. Jan chce smést drobty ze stolu.

„Počkej,“ řekne Bunni, „zanesu je slepicím.“ S nastavenými dlaněmi stojí před Janem, ucházeje se o přízeň velkého bratra, a Jan v něm pozná spojence. Zeptá se ho: „Je Hete Niemerová drbna?“

„Je,“ řekne Bunni. „Ale kdes byl včera večer tak dlouho?“

„Kde, no kde! Odnes ty drobky! Otec je v chlívě?“

„Ne, už ne, před chvílí odešel.“

„Před chvílí,“ řekne Jan. „Kdy ho ještě vidíme? Nanejvýš večer, a to je unavený. Ta zatracená vrš, takhle se to táhne od zimy.“

„Ale velká je,“ řekne Bunni. „Je to obrovská věc.“

„A těch starostí a toho času? Nejdřív neměli kůly, pak sítě, pak počasí. Půl zimy pracovali na týhle jediný vrši.“

„Protože je tak velikánská,“ řekne Bunni.

„Co ty víš,“ řekne Jan. „Na východním pobřeží, jeď se tam podívat, jsou všecky vrše takhle velký a všecky se táhnou daleko do moře.“

„Ale tak dlouhou, jako je naše…“

„Na východním pobřeží maj delší,“ řekne Jan. „Ale teď už jdu, bude tři čtvrtě na osm. A ty pojď taky.“

Jdou do školy jako každý den: ven z domu a dozadu přes dvorek, pak po louce, kde postávají ovce, a po měkké pěšině vedoucí k silnici a lemované ostružiním.

Jan jde napřed, Bunni deset kroků za ním. Nedaleko školního dvora, na černé cestě pod javory, Jan znenadání spatří Heina Reimerse.

Cesta se tu maličko lomí a za tímto zalomením je školní dvůr, oddělený od cesty zeleným laťkovým plotem, a kus dál se po cestě blíži Heino Reimers. Jde zvolna, žvýká housku, spokojen sám se sebou a s chladným, modrým aprílovým ránem.

Jan ustoupí, schová se za trnku.

„Co je?“ zeptá se Bunni.

„Nic není,“ řekne Jan.

Heino si vykračuje sebejistě a zeširoka.

Jan dýchá tiše, srdce mu rychle buší. Schovává se do stínu trní, neví proč, schovává se, neodvažuje se vylézt.

„Co je?“ zeptá se Bunni znovu.

„Nic není, dej pokoj a nech mě!“

„Tak co tu takhle stojíš?“ řekne Bunni.

„Nech mé na pokoji a odstřel!“

Bunni se ani nehne. Janu v hrubý tón ho mrzí, ale neodejde, ani se nehne, nadýchne se nosem a snaží se pochopit, proč tu bratr stojí jako přibitý.

„Dělej,“ řekne Jan, „odstřel!“

„A ty? Ty nepůjdeš?“

„Musím se vrátit. Něco jsem si zapomněl.“

„Zapomněl?“

„Ano. Zapomněl.“

Bunni váhá. Bratr je dneska divný. Moc milý nebývá nikdy, ale dneska ho to popadlo trojnásobně.

„Možná že dostaneš opravdu ty příušnice,“ řekne Bunni.

Jan ho postrčí na cestu. „Utíkej!“

Teď už Bunni vykročí, špičky trochu k sobě, brašnu na zádech nakřivo. Hubený klučina, tak ho Jan vidí, světlá čupřina mu svítí.

Heino Reimers jde zatím dolů po cestě, blíží se k Bunnimu, po černé cestě pod javory, něco na Bunihim chce, to je led jasné, a Jan cítí, jak mu ledovatí ruce. Jestli Heino Bunniho nepustí, jestli si na něj u laťkové branky vyjede – jestli mu něco udělá, stane se neštěstí, pak bude Janovi všechno jedno…

Bunni teď jde pomaleji. S hlavou v týlu vzhlíží k Heinovi, nebojácně, jak si Jan dovede představit, neboť Bunni se nebojí nikdy.

Tváře růžové, žvýká Heino zbytek housky, tiše žvýká a čeká na Bunniho: nataženou paží se opírá o bíle natřené špičky planěk.

Když k němu Bunni dojde, zatarasí mu Heino cestu nohou a Jan vidí, jak mluví, a ví hned, komu platí Heinova slova. Bunni zavrtí hlavou. Ohlédne se: Jan tam není, a pokrčí rameny, zavrtí hlavou a Heino branku pomalu uvolní.

Bunni jí projde. Mine Heina, v této minutě odvážně, a Jan má za trnkou z Bunniho radost. Kdo jiný toho věku by se před Heinem neprořekl?

Jen ať se hlupák Heino škvaří ve vlastní šťávě! Ať ho trápí a tíží strach, ať ho svírají obavy – Jana nikdo neuvidí. Rozběhne se po černé javorové cestě zpátky; na louku, kde leží kutr.

Na kutru sedí Jan, sám v přídi, kde rád sedával, když lovili s Ludenem na moři.

Vstupní přístřešek je otevřený, příď studená. Studená a temná, smutná, zchátralá, prázdná – a kdysi byla útulná, teplá, v kójích modře kostkované povlaky. Kdo by tomu věřil, dnes?

Jan v kajutě mrzne.

Slyší vítr, ženoucí mraky, a cítí se dočista opuštěný.

K polednímu má nohy celé ztuhlé. A tak se vydá dál k jihu, po písčité cestě, která se bledě vine chundelatým vřesovištěm, potom k západu, po loučkách a borovým lesíkem.

Za borovicemi šumí moře. V korunách stromů se houpá vítr, ale dole jsou kmeny klidné a je tam cítit moře, slanou dálku, a slyšet šumění za dunami.

Jan zůstane nahoře na duně. Vidí moře jako každý den: zná je až po obzor, a daleko od břehu Vidí novou vrš: hejno kůlů, šedivý špalír, pět set metrů od břehu, dál, než byly kůly kdykoli předtím, a na tu vzdálenost se vrš zdá malá.

Šikmo od kůlů, nedaleko břehu, kotvi modrý kutr. Na břehu leží dva čluny, natérovanými trupy do stran, a přes oba vazy trčí jako kopí tenké klády s červenými praporky. Kolem se povalují bedny na ryby, v písku leží síť, ranec velký jako černá ochechule.

Na jedné bedně sedí muž, záda nahrbená, ruce naplocho na kolenou. Nic nedělá, jen tam sedí a vyhlíží na moře. To Jana udivuje, neboť na moři není nic vidět, leda tu vrš, ale rybář si jen tak nesedne a neciví na svou vrš jako letní host.

Jan hrozně užasne, protože muž, který tam sedí, je jeho otec. Ještě nikdy otce takhle neviděl.

Obejde čluny a řekne: „No? Že tu takhle sedíš.“

Otec otočí hlavu, zatváří se přátelsky. „Ano, sedím tu. A ty? Máš po škole?“

Na vodě se třpytí slunce.

V moři plave vrš, šedivá a lehká, jako ostrov v modré dálce.

„Už jste hotovi?“ zeptá se Jan.

„Dá se tu tak říct,“ řekne otec.

„Je to dálka, kam jste ji natáhli, je tam dobře upevněná?“

„To se ukáže,“ řekne otec, usměje se přitom, a Jan se ptá dál: „Kůly už nejsou moc tenký?“

„Kůly, vím, to uvidíme. Abych řek pravdu, mně se zdaj pořád moc tenký. Ale vrš je hotová. To bylo nejdůležitější.“

„Teď ještě aby lovila,“ řekne Jan. „Bude dobře lovit?“

Otec mlčí. Kdo ví předem, jak bude vrš lovit?

„Luden mi vyprávěl,“ řekne Jan, „že odtud dřív mívali ty nejlepší sledě. Ale jednou přišli o všecky sítě. Přihnal se severozápadní vítr, a přišli o všecko, o kůly i o sítě, všecko beze stopy zmizelo.“

„To bys nevěřil,“ řekne otec. „Staly se tu už neuvěřitelný věci, nejen dvě či tři, pět vrší to odneslo za jednu bouřlivou noc. A od tý doby, víš, se nikdo neodvážil postavit v tomhle místě vrš.“

„Až teď vy,“ řekne Jan, a když to říká, cítí úctu k té práci i odvaze. Neměl tu vrš rád, protože se mu zdálo, že otec kvůli ní zapomíná na kutr. Teď, když je vrš hotová, když ji natáhli do moře z kymácejícího se člunu – zarazili kůly, napnuli síť, s velkými obtížemi v silném pobřežním proudu – teď, když je práce hotova, Jan už nemůže vrš proklínat. Musí se dívat, jak se táhne daleko do moře, odvážně vymyšlena a bytelně postavena. Otec řekne: „Vždyť víš: všichni byli proti, jeden jako druhý, ze začátku byli všichni proti, jako zabedněný, prostě proti. Nejistota, riziko, nikdo nechtěl riskovat.“

„Jen Luden,“ řekne Jan.

Otec se na něj pátravě podívá. „Ach tak, ano Luden. Ten byl pro. Ale vrši to moc nepomohlo, spíš uškodilo. Myslím, že to vrši spíš uškodilo. Co říkáš?“

Jan neříká nic, neboť otec vstane, protáhne si záda, roztáhne paže a poprvé na Jana pohlédne zpředu, pohlédne na něj, jak se opírá o záď člunu: brašnu mezi nohama, zelené a modré skvrny v obličeji, bradu a nos opuchlé. To otec uvidí, a Jan, který ho mlčky pozoruje, řekne: „Pohádal jsem se.“

„Porval,“ řekne otec, „porval ses.“

„Porval.“

„S kýmpak?“ zeptá se otec.

Jan pokrčí rameny, nechce mluvit, a otec nenaléhá, řekne:

„Měl sis na to dát hned něco studenýho. Teď běháš s touhle mapou. Bolí to ještě?“

„Už to neboli, nebo jen maličko.“

„Kdy k tomu došlo?“ zeptá se otec. „Snad ne včera večer?“

„Ano,“ řekne Jan, „včera večer.“

„A proč?“

Jan pokrčí rameny jako předtím, ale tentokrát otec nepovolí. Zeptá se znovu: „Proč?“ a řekne: „Musím to vědět. Byla to pořádná rvačka, to je na tobě viděl. A tak musím vědět proč. Anebo jste se poprali jen tak, jak se někdy stává?“

„To ne,“ řekne Jan.

„Tak proč?“

„Kutr,“ řekne Jan. „Byl tam někdo, kdo tam nemá co pohledával.“

„Aha, kutr.“

Nato je ticho. Otec a syn se na sebe dívají.

„Kdopak o tom rozhoduje,“ řekne otec, „kdo tady o tom kutru rozhoduje? Já vím například o někom, kdo tam nemá vůbec co pohledávat.“

„To myslíš asi mě,“ řekne Jan.

„Ano. To myslím tebe.“

Otec tam stojí, rozvážný a klidný. Přísně Janovi kutr zakázal. Zakázal mu, aby na něj ještě kdy vstoupil. Bylo to dost? A bylo to rozumné? Užitečné, možné, správné? Bylo správné Janovi kutr prostě zakázat?

Otce přepadnou náhle pochybnosti, tady před synem, v tomto okamžiku. Chvílí neví, co by řekl, chlapec také mlčí, a tak stojí proti sobě a jejich pohledy se míjejí. Kluk jeden, myslí si otec, zelený a modrý a tvrdohlavý. Kdy bude mít konečně dost?

„Poslouchej,“ řekne otec. „Nechci, aby ses kvůli kutru pral. Už nikdy, pamatuj si to.“

„Semlelo se to jen tak,“ řekne Jan.

„Jen tak! Nic, a to si zapiš za uši, nic se nikdy nese mele jen tak. Všecko má svůj důvod.“

Má, myslí si Jan, ale já mu ho přece nemůžu říct, nebo zas vyskočí jako střelený.

„Na co teď myslíš?“ zeptá se otec.

„Že se s tím kutrem nic nedělá.“

Otec se usměje, trochu strojeně. „Protože jsme všichni líný? Nebo proč?“

„Nevím,“ řekne Jan. „Možná.“

Otec na něj úkosem pohlédne, nazlobeně a nevlídně, ale vztek se ho nezmocní, „já myslel, že víš, jaký mám s tím kutrem starosti. Kdo na něm má dělat? Kdo, když si každý najde nějakou výmluvu?“

Jan má sucho v hrdle. Když vidí otce takhle rozzlobeného, je stísněný a plachý. Neboť kdyby bylo po otcovu, kutr by už takhle neležel.

„Proč jsou všichni tak zabedněný?“ řekne Jan.

Otec sáhne stranou do levého člunu. Sáhne po svém vaku a po rybářských holínkách, které tam leží; na dně vaku má ještě kousek chleba. „Chceš? Se šunkou.“ Jan si chléb vezme a otec řekne: „Nejsou jen zabedněný. Kdyby to bylo tak snadný, kdyby byli jenom zabedněný!“ Hodí si holínky přes rameno, chystá se k odchodu. „Pojďme, je načase, nebo bude po poledni.“

Otec vykročí, ale Jan zůstane stát, a do chleba v ruce, se šunkou, do chleba se šunkou se nezakousne. Dostal nápad, kde se vzal, tu se vzal, ohromující a úžasný: „Tak ho dejte nám!“

Otec se otočí. „Co?“

„Ten kutr,“ zavolá Jan. „Dejte ho nám.“

Otec se na místě zastaví, vysoké holínky přes rameno, vak volně v ruce. Už se neusmívá, ale obličej má veselý jako po dobrém žertu.

„Pojď,“ řekne, „teď už musíme jít. Maminka bude čekat a víš dobře, že to nemá ráda.“

9

Slyšeli jste? Děti chtěj ten kutr.

Děti? Nepovídej! Co by s ním dělaly?

No co, plout na něm chtěj.

Bože, to tak, kampak by to vedlo, děti a plout na kutru.

Na vlnolamu sedí staří rybáři. Na vlnolamu za kůlnou, kde hřeje slunce a kam západní vítr nemůže, sedí staří rybáři vedle sebe jako na bidýlku a mluví a mluví.

Kdo to kdy viděl? Děti chtěj kutr. Jako by chtěly marku na zmrzlinu. Děti jsou dneska k popukání. Neznaj míru…

Napsali tabulku: Vstup zakázán! Tabulka je ze dřeva, dvě prkýnka z bedny na sledě, tyčka je ze starého koštěte.

„A teď uvidíme,“ řekne Jan.

„Nejlepší by bylo,“ řekne Hendrik Wendenpapp, „kdy bysme tu rozmístili ještě pár samostřílů.“

Jan se na něj nevrle podívá. „Až uviděj, že se na kutru něco děje, nikdo se sem neodváží.“

„Nebo zrovna,“ řekne Hendrik. „Ze zvědavosti.“

Vylezou na palubu, zezadu po listu kormidla, a stojí pak vedle sebe přeci kormidelnou, dva krůčky od velkého poklopu. Nalevo a napravo odřená šedivá prkna, uprostřed lodi stěžeň, před ním vstupní přístřešek: temný otvor, dveře rozbité, pro každého otevřené.

Jan vidí, co práce všude čeká, Hendrik také, ale ani jeden, ani druhý nic neřeknou, jsou zticha a rozhlížejí se po palubě. Najednou je kutr velký, zpustlý a cizí, nepřívětivý lodní trup. Kdo má tu spoustu práce udělat?

„Stěžeň je z oregonskýho pičpajnu,“ řekne Jan, „to je vzácný dřevo. Stěžně z takovýho dřeva mívaj jen jachty.“

„Kdyby to byla jachta!“ řekne Hendrik.

„Motor běží jako hodinky,“ řekne Jan.

„Ale nejdřív musí být kutr na vodě.“ Hendrik sedí na obrubě poklopu, kouká do ládovny, kdysi za dobrých dnu plné až po okraj: je dva metry široká, tři metry dlouhá a tak hluboká, že se v ní dá stát. Teď je v ládovně díra, úplně dole, dvě dlaně nad kýlem. Dřevo je roztříštěné a proražené, plaňka prasklá, je vidět skrz, a tráva prostrkuje do trupu tuhé, šedivé konečky.

„Podívej,“ řekne Hendrik, „tamhle už roste skrz plaňky tráva!“

„No a?“ řekne Jan. „Dá se tam nová plaňka, a hotovo!“

„Nová plaňka. A kdo nám to udělá, takovou novou plaňku?“

„Kdo by,“ řekne Jan. „To se uvidí.“

„Aha, tak dobře.“ Hendrik sedí na obrubě, usmívá se a Jan se rozzlobí. Hendrik, ten osel, plácá hlouposti! Jen tak z legrace, nebo napůl z legrace a docela vážně, kdo se v Hendrikovi vyzná? Má svou hlavu. Třeba mu kutr najednou nevoní. Práce, kam se podíváš, navíc nejistota. Kdo říká, že kutr opravdu dostanou?

„Když budeme chtít,“ řekne Jan, „když budeme chtít, Hendriku, tak to dokážeme. Musíme jen chtít.“

„Vždyť já chci,“ řekne. Hendrik.

Dole v přídní kajutě mají smeták, lopatku a kbelík. Nejdřív musí být kutr čistý, pak se uvidí dál.

„Luknu přikrejeme starou plachtou,“ řekne Jan. „Přístřešek zabedníme. Teď už tu nemá nikdo co pohledávat.“

Sbírají papíry a prázdné konzervy, kus zrezavělé roury od kamen, dvě roztrhané rukavičky a rozpraskaný kožený řemen, k tomu slámu a trávu a suché větvičky, to všechno sbírají do kbelíku, beze slova, horlivě a hbitě: dostali se do tempa.

Je vlaho, bezvětří a sucho, ale ve vzduchu visí déšť; nebe je potažené bachratými mraky.

Hendrik si udělá přestávku a řekne: „Co myslíš, nemohli bysme najít tu perlu?“

„Perlu?“ řekne Jan a podívá se dopředu, na vaz, na bílé, roztřepené dřevo, do něhož bušilo Heinovo dláto. „Perlu, jak jsi na to najednou přišel?“

„Třeba tu je,“ řekne Hendrik.

„Ne, není. Žádná perla na kutru není.“

„Ale kdybysme hledali?“

„Žádná perla tu není, když ti to povídám!“

„Ale všichni říkaj, že tu je.“

„Protože jsou pitomí,“ řekne Jan. „Protože jsou chamtiví. Protože by kutr kvůli tý perle nejradši rozebrali.“ Vystrčí kbelík z přístřešku, „jen proto o ní mluvěj. Myslíš, že kdyby tu byla, že by mi to Luden neřek?“

„A neřek?“ zeptá se Hendrik a Jan vidí na čekajících očích, že si Hendrik myslí: Luden o tom s Janem určitě mluvil.

„Ani slovo,“ řekne Jan. „A nikdy mi nic takovýho neukázal!“

„Vím,“ řekne Hendrik, „ale to nic neznamená. Perla tu může přesto být.“

„Tak si ji hledej!“ vykřikne Jan. „Jsi stejný blázen jako ostatní.“

„Hú, hú,“ zvolá Hendrik. „Blázen je tu jenom jeden, a to ty.“

Jan se objeví za kbelíkem, vzepře se oběma pažemi, odrazí se a přistane na palubě. Shora řekne smířlivě: „Už vím, jak si to tu zařídíme.“

Hendrik mlčí, kouká rozmrzele před sebe, ale poslouchá, co mu Jan říká.

„V přídní kajutě necháme obě kóje, přijde tam zase skříň a stůl. Ládovnu přestavíme. Uděláme z ní krásnou kajutu, elegantní, lavice, regály a kuchyňský kout. Dovedeš si představit jak?“

Hendrik tiše sedí, ústa pootevřená. Rozhlíží se tiše po temné přídní kajutě.

„Chápeš?“ řekne Jan, „bude to naše loď. Celý léto si budeme plout. Nikdo nás nezadrží.“

„Člověče,“ řekne Hendrik, „když tě tak poslouchám…“

„Přistaneme si, kde budeme chtít. Jednou na pár dní tady, jednou vyhodíme lana tamhle. A rybařit budeme, představ si, co se narybaříme! Ty nejkrásnější štiky a okouny. Platejse a úhoře, plný koše, ještě budeme moct prodávat.“

„Člověče,“ řekne Hendrik, „to by byl život. Člověče, člověče, to by bylo něco!“

„Jen si pomysli,“ křičí Jan, „jen si pomysli, ta legrace: přijdeme na palubu. Třeba ráno přijdeme na palubu. Budeme tady páni. Nastartujeme a vyrazíme.“

„Na jih,“ křičí Jan, „okay, full speed“ na jih, dej tý herce šťávu!2“

„Jeden bude mít hlídku, druhý bude vařit. A šťávu musíme mít, pomerančovou šťávu na celý clen.“

„A večer,“ křičí Jan, „večer do cukrárny, na zmrzlinu a samý takový věci.“

„Třeba tam bude jarmark.“

„Jarmark,“ křičí Hendrik, „prosím. Pojedeme tam, kde bude jarmark. Peníze mít budeme. Dobrý ryby a dobrý peníze! Člověče, to bude život!“

„To bude,“ řekne Jan a zhluboka se nadechne.

Z nebe padají první droboučké kapičky, chladící na pleti jako vlhká pavučina. Ovce u posledního domku se nehýbají, nežerou, stojí tam jako pitomé; okna se kalně lesknou. Zavane vítr, a podívejme, tamhle někdo jde, pospíchá s přesným cílem: u předpředposledního domku, u předposledního, teď u Briesingu, u posledního domku, kde stojí ovce jako pitomé. Někdo přichází: Heino, býk Helno Reimers přichází.

Jan drží kbelík, stojí jako zkamenělý, a udivený Hendrik se zeptá: „Co je, najednou?“

„Tiše,“ řekne Jan. „Zůstaň dole. Někdo sem jde.“

„Kdo?“ zeptá se Hendrik. „Kde?“

„Hned uslysíš, buď zticha, neukazuj se.“

Jan stojí na palubě, nedaleko místa, kde onoho večera ležel, u levého lodního boku mezi poklopem a zábradlím. Prsty mu ztuhnou a z tváří zmizí krev. Srdce mu bije rychle a povrchně, hruď má sevřenou. Heino Reimers jde!

Modřiny po jeho pěstech zmizely, mnoho dní uplynulo, nic si od té doby neřekli. Teď už není vyhnutí.

Heino si to hrne blíž, ještě blíž, koukne nahoru na Jana, ruce hluboko v kapsách. Studuje tabulku. „Vstup zakázán. Odkdypak?“

„Odjakživa,“ řekne Jan.

„Ale teď s tabulkou.“ Heinovy oči uhnou, prohlížejí si kutr a přejedou po Janovi, vodově modré a pátravé; shora jemně a řídce mží. Heino si olízne rty. Napadne ho otázka, ale Jan nevypadá, že by mu na ni odpověděl.

Heino řekne: „Jdu kolem jen tak, náhodou. O tý tabulce už jsem slyšel.“

„Opravdu, slyšels?“

„Co se mě týče,“ řekne Heino, „může tu být takových tabulek daleko víc. Vylezu si na palubu, kdy budu chtít.“

„To ti neradím,“ řekne Jan.

„I kdybys byl čínský císař…“

„Ten je už dávno mrtvý,“ řekne Jan. Postaví kbelík na palubu, opatrně, nespustí přitom Heina z očí. Ale Heino se ani nehne, mlčí. Vodní perličky mu stříbří svetr.

Ten mizera, myslí si Heino, stojí si tam a zas už se naparuje. Nemá strach. Jak to?

„Pomaloučku budeš mokrý skrz naskrz,“ řekne Jan.

„Ty taky,“ řekne Heino.

„Já mám bundu.“

„A já tlustou kůži.“

„Jako slon,“ řekne Jan.

„I kdyby,“ řekne Heino. Dnes je mírumilovný, nechce se hádat. Čeká, až Jan něco řekne, ale čeká marně. Jan neříká nic. A tak oba mlčí, dokud se Heino nezeptá: „Slyšel jsem, že kutr dostane škola.“

„Škola?“ řekne Jan, to je pro něj novinka, a civí zaraženě na Heina. „Škola? Abych se nezasmál!“

„Já to slyšel.“

„Slyšel,“ řekne Jan. „Co člověk všecko neslyší.“

„Něco na tom jistě bude.“

„Zeptej se ve škole. Co se ptáš mě?“

„Já myslel, že to budeš vědět.“

„Myslels?“

„Vlastně bys to měl vědět.“

„Vlastně už je taky dávno mrtvý.“

Heinovi se ta odpověď nelíbí, nelíbí se mu ani Janovo chování. „Jenom se tak nenaparuj,“ řekne. „Jestli kutr dostane škola, dostanou ho všichni, stejně.“

„Aha,“ řekne Jan, „proto se tu poflakuješ! Myslíš, že ho pak dostaneš taky.“

„Škola ho dostane,“ řekne Heino, „a to jsou všichni. Nejen jeden, nejen ty.“

„Škola,“ řekne Jan, „to je jako nikdo. Kdo by kutr opravil? Snad ne ty?“

Heino se kouká hrozivě. „Necamrej! Všichni společně, jako ve školce. Nebo při polytechnický výchově.“

Jan se rozesměje, popadá se za břicho. „Na školu tak akorát vypadáš! Plít na kutru býlí, máš ty vůbec všech pět pohromadě?“ A náhle docela zle: „Ten kutr nedostane nikdo, rozumíš?“

Heino mžourá do deště. „Ale ty taky ne.“

„Odprejskni,“ řekne Jan. „Tebe když vidím…!“

Heino popojde dva kroky, tak blízko, že Jana může popadnout za nohy. „Ty sám, ty dobrmane, to si nech říct, ty sám ho nedostaneš určitě!“

„Odprejskni,“ řekne Jan a číhá na Heinovy pohyby. „Odprejskni už, ty ropucho mokrá!“ Předkloní se, vztek v hrdle, hledí Heinovi přímo do očí: Tak dělej, honem, začni!

Ale Heino mlčí. Pozoruje nebe, oči přimhouřené před deštěm, který najednou padá v šumících čúrcích. Heino stojí bez hnutí, jeho vztek kypí zvolna, a vylézt na kutr není tak snadné. Nahoře na něj čeká Jan. Před několika dny ho div neumlátil, zbil ho do bezvědomí a dozelena a domodra, ale teď nevidí strach, jen pomstychtivost a potměšilost. Nechá si zajít chuť. Nemá náladu, prší mu za krk, voda mu studeně teče po zádech.

„Jen počkej,“ řekne Heino, „jednou tomu neujdeš. Jen počkej,“ řekne a odejde.

Jan se za ním dívá. Nechápe, že Heino odchází, předkloněný, záda kulatá, jako zmlácený v tom dešti. Jan se za ním dívá, tiše a užasle, nechápe, že Heino odchází takhle tiše a neslavně, bez boje a poct.

„Co je?“ zeptá se Hendrik z přídní kajuty.

„Můžeš vylézt,“ řekne Jan, „odešel.“

Hendrik vystřelí na palubu. „Sakra, to je škoda, už jsem se těšil.“

„Co chceš, odešel, tak už se nemusíme rozčilovat.“

Počkají pár minut, pak vyrazí k domovu a rozejdou se U džbánu Malta Musinga.

Doma chce Jan vyběhnout nahoru, rychle kolem dveří do pokoje, ale dveře se otevřou a zpoza rámu hledí matka. „Takhle mokrý,“ řekne, „copak jsi byl celou tu dobu na dešti?“

Jan, už napůl na schodech, řekne: „To je jen bunda, pod ní jsem suchý.“ Zmizí nahoru, kde je jeho a Bunniho světnička, kterou otec vestavěl do půdy. Stěny má šikmé, okno malé, šest tabulek velkých jako kachlíky; venku před tabulkami lije jako z konve.

Jsou tam dvě postele, skříň, dvě stoličky a stůl. Je tam police s mnoha knihami a Bunniho stěna je polepená spoustou barevných aut: dixie a chevrolety, volby, Wartburgy, fiatky a velký červený anglický autobus. Čím jsou pro Bunniho auta, tím jsou pro Jana knížky a dvě dýky, dvě malajské dýky, lehce zahnuté a ostré jako břitva, takže matka spustila pokřik, když s nimi přišel. „Takovýhle zabijácký zbraně tu nechci ani vidět!“

„Mám je od Ludena.“

„Od Ludena, samozřejmě. Člověk by myslel, že už je dost starý!“

„Maj ohromnou cenu,“ řekl Jan.

„Přesto je tu nechci ani viděl.“

Dýky zůstaly v domě. Visí křížem na stěně, pod nimi stojí police s knihami, a pak je tu ještě obraz, prastarý, olejové barvy zčernalé a rozpraskané: malý škuner s rozvinutými plachtami.

Oba, Jan i Bunni, mají ve své světničce kousek světa: auta vyprávějí o slavných silnicích a dalekých městech; dýky nosil za opaskem na nahém těle lovec, když stopoval v džungli tygra; škuner se potopil, zmizel u jutska se vším všudy, byl na něm i chlapec, jen o málo starší než Jan…

Jan sejde dolů, matka mu uvařila hrnec čaje a na talíři s barevnou glazurou leží máslová kolečka, křupavá máslová kolečka, uprostřed kopeček marmelády.

Široká žlutá kachlová kamna se lesknou. U stolu sedí Bunni a na pohovce sedí otec, umytý a oholený, pleť ještě svěží. Televizor je zapnutý a venku padá bílý déšť, šumí v malých černých třešních, že zmrzle sklánějí tenké holé větve k zemi.

„Copak to sešlo dolů?“ řekne otec a Jan je najednou hrozně veselý a opravdu šťastný, že může být tady v pokoji, před sebou čaj a vedle máslová kolečka, u zapnuté ho televizoru, naproti Bunnimu, který horlivě maluje dlouhá hranatá auta.

Co ukazuji v televizi, Jana nezajímá. Ukazují balet, a matka řekne: „No tohle, ještě není večer, a už tanec, kdo by se na to díval!“

„Já,“ řekne otec. „Dívám se na to docela rád.“

Na obrazovce otáčí tanečník tanečnici kolem dokola, ona přitom stojí na palci. Pak oba skokem zmizí a tanečník srazí nohy k sobě.

„Mno,“ řekne otec a Jan, v myšlenkách už dávno zpátky u boddenu, se zeptá: „Je pravda, že má kutr dostat škola?“

Otec, odpočívající v rohu pohovky, přikývne: „Dostali jsme takový návrh, ano.“

„Tak je to pravda!“

„Pravda je, že se o tom mluvilo.“

„Nic jsi mi neřek.“

„Co jsem ti měl říct? Nejdřív se to musí rozhodnout.“

„Co se musí nejdřív rozhodnout?“

„Ty sis myslel,“ řekne otec, „že ten kutr dostaneš jen pro sebe, ty s Hendrikem?“

Jan se zlobí, jeho hlas zní stroze. „Nejen pro sebe. To si nikdo nemyslel. Chtěli jsme přibrat ještě pár kluku.“

„Tak jako tak by to byla jen vaše parta. To nejde, pochop,“ řekne otec.

„Ale škola,“ řekne Jan, „se školou to bude na kutru jako ve školce. Udělaj z kutru hausbót. Nebo něco takovýho, pro polytechnickou výchovu.“

„Co máš proti tomu?“

„Chci, aby plul. Chceme s ním doopravdicky plout. Všude možně, jak to má být.“

Otec se musí zasmát a matka, až dosud nad časopisy, se beze slova podívá z jednoho na druhého, najednou nevrle a nazlobeně. „Kdybyste se taky zeptali mě. Já nejsem ani trochu pro. Ten starý vrak, na něco takového děti nepatřej!“

„Děti,“ řekne Jan a kouká do kouta.

„Ovšem,“ řekne matka, „děti. Zatím jste ještě děti. Kdo to kdy viděl? A ty, pane Töllere, kluka při tom fantazírování ještě podporuješ!“

„Nepodporuju,“ řekl otec.

„Podporuješ. Můžu mluvit…“

„Ale poslyš, já…“

„Můžu mluvit celý den, na mě nikdo nedá.“

„Ale poslyš, Emo, pochop…“

Matka mlčí, a mlčí tak, že otec taky oněmí. Pohled, jímž po matce letmo přelétne, je bezradný, bezmocný a trochu nasupený.

„Já jsem toho názoru,“ řekne konečně otec, „že si děti maj zvykat zavčas.“

„Na to tvý rybaření? Na tom nezbohatnou.“

„Je třeba, aby si zvykaly. A aby se měly čím bavit. Takový kutr, to je pro děti povyražení. A nám hnije pod rukama. Tak proto.“ Poslední slova zazněla hlasitě, teď panuje tíživé ticho, na obrazovce se chvěje monoskop.

Bunni přestal malovat, šklebí se na Jana, ale Jan zůstane vážný. Matka má úzká ústa. „Nemusíš tak křičel,“ řekne otci. „Slyším i tak. Jestli kutr shnije, není koneckonců moje věc.“

„Ničí věc to není, ovšem. Ale patří nám.“

„Vždyť jste ho nechtěli.“

„Ale máme ho.“

„Tak se o něj musíte starat,“ řekne matka.

„To je řeč jako rozprávka,“ řekne otec.

„Měli jste s ním už dávno něco udělat.“

„Hergot,“ řekne otec.

„Děti vám teď přišly náramně vhod! Pěkný způsob, jak se kutru zbavit!“

„Hergot!“ Otec zařve. Hledá slova, ale to už matka vyskočí, popadne košík s časopisy, vyskočí a křeslo je prázdné a dveře bouchnou.

„Hergot,“ řekne otec ještě jednou pro sebe, hlasitě oddychuje a civí na dveře, ruce v klíně, až na sobě ucítí pohled obou synů. Dívají se na něj, a otec přestane civět, přejede si po týle, usměje se, přejede si po bradě a řekne: „Tak to bysme měli.“

Po chvíli přistoupí k příborníku, hrábne do zásuvky, sedne si opět do svého koutku a má v ruce cívku režné niti, k tomu lesklou jehlu a pruh plachtoviny. Plachtovinu přeloží a zahne úzký lem, protáhne nit okem jehly, začne šít, šije mlčky, steh vedle stehu, a nezvedne hlavu, ani když říká: „Ty a Hendrik a ještě pár dalších na kutru, to by nešlo. Někdo musí nést zodpovědnost. Někdo dospělý.“

„Tak to buď ty,“ řekne Jan.

„Já?“ řekne otec a nepřestane šít, šije dál, steh vedle stehu, nit vrže v látce. „Já ne, já to dělat nemůžu. Můžu dohlídnout, to udělám rád. Ale starat se o všecko, jak by bylo zapotřebí, to nemůžu. To nemůžu při nejlepší vůli.“ Jehla odpočívá. „Kde bych na to vzal čas?“

„Čas?“ zeptá se Jan

„Ovšem, čas. Mám svou práci, každý má svou práci. Právě v létě. Až budou hotový vrše, přijdou na řadu louky.“

„Tak kdo to má dělat?“ řekne Jan. „Nebude chtít nikdo.“

„Ale jo,“ řekne otec. „Škola.“

„Škola?“ řekne Jan.

„Škola má čas.“

„Ale nemá o tom páru.“

„To se dá naučit,“ řekne otec.

„A když taky nebude mít čas? Nebo chuť?“

Otec vzhlédne. „Nejlíp bude, když se zeptáš.“ Upraví si plachtovinu, napne ji přes koleno, a Jan se podívá od něho do okna, do hustého bílého deště, který dopadá na malé černé třešně.

„Zeptej se pana Steinkruga,“ řekne otec. „Jdi a zeptej se svýho učitele.“

10

Přišel do vsi čtyři roky po válce, tichý, bledý mladík, hubený ve tváři a většinou milý.

Učitel z přípravky, říkali lidé, sám bude umět sotva psát a chce učit naše děti. Co pěkného je naučí? Katechismus ne, lásku k vlasti ne, a o rybolovu nemá ani ponětí. Přichází z vnitrozemí, odkud přesně, to by se člověk musel podívat do atlasu, odněkud mezi Pruskem a Saskem. Tam prý není vůbec žádná voda. K čemu je takovýhle učitel?

Onoho dne, čtyři roky po válce, procházel se Werner Steinkrug jen tak po Koselinu. Byl mladý, měl své sny, teď si prohlížel nový domov. Prošel jím za patnáct minut od severu k jihu bez zastávky, a pak stál tam, kde začínala pastviska a políčka, stál tam dlouho a myslel si: To máš z toho, být učitelem. Odstavili tě, poslali tě do téhle díry. Koselin na konci světa.

Potkal Helenu Faberovou, dceru truhláře Fabera z Lachshagenu.

„Lachshagen?“ řekl Werner Steinkrug.

„Tři kilometry na sever. Vy tady asi nejste dlouho?“

„Půl hodiny,“ řekl Werner Steinkrug.

„To není dlouho, to ne, ale zřejmě vám to už stačí.“

„Skoro,“ řekl Werner Steinkrug.

„To jistě zas brzy odjedete.“

„Těžko. Jsem nový učitel.“

„Nový učitel?“ řekla Helena Faberová, usmála se zavřenými ústy a prohlédla si ho odshora dolů.

„Je to něco tak zvláštního, nový učitel?“

„Pro mě určitě. Já jím budu od příštího roku taky.“

Bože, pomyslel si Werner Steinkrug, první den, první hodinu a hned budoucí kolegyně. Ale to už se mu Helena líbila.

Bylo to veselé děvče, sedmnáct let a něco, vlasy tak světlé, jak člověk očekává u děvčete od moře, jen oči neměla modré, měla je zelené a trochu našedlé. S těma není co žertovat, pomyslel si Werner Steinkrug; ale Helena se mu líbila už moc.

Líbilo se mu její rychlé myšlení a rád jí naslouchal, když později sedávali na břehu u skladišť a Helena vyprávěla, jak tudy šel život, v Koselinu a v Lachshagenu.

„Moji předkové,“ řekla Helena, „sídlili v tomhle kraji odjakživa, už za Švédů, a dřív chtěli občas na faráři, aby se z kazatelny modlil: Pane, dej, ať moře vyplaví něco na břeh.“

„Aha, tak pobřežní lupiči, to byli!“ řekl Werner Steinkrug.

„Ani ne, jenom někdy, když byla velká bída.“

„Ta bývala tehdy pořád,“ řekl Werner Steinkrug.

Helena se na něj zasněně podívala. „Na to už se tak přesně nepamatuju, je to už moc dávno.“

„Ale co staré knihy,“ řekl Werner Steinkrug. „V těch to přece stojí.“

„Máme jich plnou půdu. Jestli se do nich chcete podívat?“

Přišel za knihami a dostal dobrou kávu, kterou mu uvařila Helenina matka. Pil ji z vysokého bílého, zlatě zdobeného šálku a jedl k ní koláč, báječně vonící rozinkami a mandlemi, málem už tu vůni z dětství zapomněl. Vedle něho seděla Helena, veselá jako vždy, rychle a bystře myslící, a venku byl listopad, pršelo a pršelo, nekonečný, bezútěšný smutek.

Helena řekla: „Kdo je tu cizí, pro toho to tady není ze začátku snadné.“

„Já to vydržím,“ řekl Werner Steinkrug.

„Když má člověk teplý pokoj…,“ řekla Helenina matka.

„I bez teplého pokoje,“ řekl Werner Steinkrug a Helena se na něj ze strany přátelsky podívala, přátelsky a pochybovačně. „No no.“

„Můžete mi věřit,“ řekl Werner Steinkrug. „Když to musí být, tak necouvneme. To mám po otci. Už kvůli němu bych musel zatnout zuby a zůstat, i bez teplého pokoje.“

„Ale to by jistě nestačilo,“ řekla Helena, „jen kvůli otci. Musíte chtít sám.“

Werner Steinkrug mlčel, Helena uhodila hřebík na hlavičku. Musí chtít sám. A tak se ptal sám sebe, venku bezútěšný déšť. Chce v Koselinu zůstat?

S Helenou tu chtěl zůstat.

Svatba byla skromná, slavili ji v květnu a z Riesy – někde mezi Pruskem a Saskem – přijel otec. Otec, ocelárenský dělník, řekl: „Štěstí, že tady už začíná voda. Jinak by k vám člověk jel ještě dýl.“

Pak šel rok za rokem, bylo jich pět, a z okresního města napsal školní rada: Rozhodli jsme se vám svěřit vedení školy…

Werner Steinkrug odepsal: Rád se pokusím školu vést, jestli dostaneme pomocnou budovu; neboť škola už nestačí…

Školní rada obstaral dvě pomocné budovy, světle šedě natřené, s dvojitými stěnami, a opět šel rok za rokem, bylo jich deset a Helena dostala střediskovou školu v Lachshagenu, první až čtvrtou třídu.

Znovu rok za rokem – třináctý, čtrnáctý, patnáctý a ve skříni ředitele Steinkruga leží teď plány na novou školní budovu: plochý bílý dům, obrovská okna, učebny pro odborné předměty, přede dveřmi trávník.

Steinkrugův život je zaokrouhlený, rozvržený od rána do večera, každé ráno má tutéž obvyklou tvář: káva voní, housky jsou teplé a čerstvé, na cestě před školou je slyšet děli.

Učitel Steinkrug přejde naproti do školní budovy, jen tucet kroků přes černou javorovou cestu. Zdraví děti: děvčata, chlapce, a jednoho z nich má zvlášť rád. Tento chlapec za ním přijde po poslední vyučovací hodině.

„Rád bych se vás na něco zeptal, soudruhu učiteli.“

„Prosím, na copak?“

Ředitelna voní inkoustem, papírem a křídou. Ředitelova skříň je otevřená a nahoře na skříni roztahuje křídla vycpané káně.

„Tak na copak, zeptej se,“ řekne pan Steinkrug.

„Jde o ten kutr,“ řekne Jan. „Vždyť víte, o ten malý, co patřil Luciemi Dassowovi.“

Pan Steinkrug naslouchá. Nic v tu chvíli nedělá, ani podvědomě, divá se na chlapce a naslouchá.

„Rybáři nevědí, co s ním,“ řekne Jan. „Nemají čas, chtějí ho někomu dát. Kdybychom ho dali do pořádku, a já myslím, že bychom to mohli udělat, dokázali bychom to.“

„Kdo je to my?“

„Pár kluků,“ řekne Jan, „pár z naši třídy.“

„Kdo například?“ zeptá se pan Steinkrug.

„No já,“ řekne Jan, „a Hendrik Wendenpapp,“ zaváhá, další jména ho nenapadají.

„Ty a Hendrik,“ řekne pan Steinkrug, „to jste dva.“

„Čmuchal Niemer ještě a Gottlieb Danse.“

„To by byli čtyři. Víc nechcete, aby vás na kutru bylo?“

„Chceme,“ řekne Jan. „Jenomže nemůžeme vzít každého.“

Pan Steinkrug se usměje. „A jakou roli jste přisoudili mně?“

Jan trochu zrudne, maličko zrozpačití kolem nosu, protože si nemůže vzpomenout na elegantní formulaci. Měl ji krásně vymyšlenou a led ji zapomněl.

„Potřebujeme někoho,“ řekne, „někoho dospělého Někdo musí nést odpovědnost.“

„Aha, samozřejmě,“ učiteli to vlastně bylo jasné hned po první větě.

Zeptá se: „A ten někdo?“

„Ano,“ řekne Jan.

„Tedy já, jak jsi přišel zrovna na mě?“

„Tak,“ řekne Jan. „Prostě tak.“

„Prostě tak?“

„Jinak nám rybáři kutr nedají.“

„Ale tu odpovědnost by mohl převzít kdokoli. Proč zrovna já?“

„Protože někdo musí,“ řekne Jan.

Pan Steinkrug přistoupí ke stolu. Sedne si a urovná papíry a bezmyšlenkovitě se zahledí na kalendář. Chlapec stoji mezi psacím stolem a dveřmi, ve vyrudlých džínsech a barevné košili. Stojí tam pln očekávání, skromně, ale naléhavě, ruce položené vzadu na kapsách kalhot

„Ano,“ řekne Steinkrug, „ale víš, já takovému kutru vůbec nerozumím.“

„To ani nemusíte,“ řekne Jan. „To se naučíte,“ řekne a učitel mu neodporuje. „To se naučíte obratem ruky, soudruhu učiteli, to je docela snadné, opravdu. A vlastně se nemusíte vůbec nic učit. Stačí, abyste zašel za rybáři, všecko jim řek a lak. Až bude kutr na vodě, nebudete s tím už mít vůbec žádnou práci. Plout si na něm budeme sami…“ Tak mluví ten Jan, mluví a plácá, co mu slina přinese na jazyk. Učitel poslouchá, tvář uzavřenou, a jestli byl kdy blízek souhlasu, nyní je daleko; začíná chápat, co by ten kutr vlastně znamenal. Pro kluky zábavu, to jistě, ale pro něho, učitele, břímě, navíc pochybné. Převzít odpovědnost bez znalostí a zkušeností – to přece nejde, to v životě nejde.

Chlapec čeká na odpověď. Čte ji v učitelově obličeji, v šedivých očích, které se na něj klidně dívají. Jeho naděje pohasne, zmocní se ho zklamání, kvapný stín na čele a tvářích, jehož si učitel všimne. Řekne: „Musím si to rozmyslet. Teď hned ti nemůžu odpovědět, takhle zčistajasna. Řeknu ti zítra co a jak.“

Zítra, myslí si Jan, a zklamání nemizí.

„Tak zítra,“ řekne pan Steinkrug.

Jan přikývne. Odejde, a později zajde do přístavu, kde na něj čeká Hendrik.

„Co řek?“ zeptá se Hendrik.

„Zítra,“ řekne Jan. „Musí si to rozmyslet.“

„Aha, to znamená, že to neveme. Neveme to.“ řekne Hendrik, „uvidíš.“

„No co,“ řekne Jan. „Buď to veme, nebo to neveme.“

„Aha.“ řekne Hendrik. „A když to neveme?“

„Tak to veme někdo jiný.“

„Výborně,“ řekne Hendrik. „A kdopak? Třeba slečna Sparmannová, dvě hladce, dvě obrace? Nebo Pohli s chromou nohou? Dupy dupy, tady jdu já, John Silver.“

„To není špatný,“ řekne Jan a směje se Hendrikovi a Johnu Silverovi. „Ale jsi kecka.“

Hendrik zůstane zticha, přemýšlí, najednou řekne: „Nejlepší by možná bylo, kdyby se do toho Steinkrug vůbec neplet. To bysme se jen museli vodil za ručičku.“

Jan má šíjí ztuhlou. „Jenom s tím zas nezačínej! Jde o to, aby kutr plul. Všecko ostatní je vedlejší.“

„Není vedlejší. Kdyby měl plout jako školka, tak ho radši necháme shnít.“

„Já ne,“ řekne Jan.

„Ne, ty ne, to jsem si moh myslet.“

Jihovýchodní vítr je stále chladnější a chlapci se rozběhnou kolem přístavu, k velkým modrým kutrům, které jsou uvázané u vlnolamu, okénka a dveře zavřené.

Jan plivne do vody, povede se mu to velkým obloukem, a Hendrik přihlíží a řekne: „Ty na to máš zuby. Já to nedokážu, takhle daleko.“

„Ale Luden,“ řekne Jan. „Luden to uměl třikrát lip. Stačilo, aby sis určil místo. Luden se vždycky strefil.“

„To bych taky rád uměl,“ řekne Hendrik.

Zatímco stojí a povídají si, rozhlížejí se, ke vsi a po nebi – a přitom zahlédnou kohosi dole u boddenu.

Soumrak Je už hluboký, muž je jen černým stínem, ale chlapci poznají jeho chůzi, napřímená záda a držení hlavy, trochu nakloněné k rameni. Muž míří k jihu, pryč od přístavu.

„Kam asi jde?“ zeptá se Jan.

„Můžeme jít kousek za ním,“ řekne Hendrik.

Učitel Steinkrug míří ke kutru.

Jde po šedivé cestě kolem boddenu, teď už kolem posledních domků, kolem Briesingů, nikde nesvítí ani okno, a pak napřič trávou.

Kutr se před ním tyčí mohutný, tmavý a těžký, větší než je doopravdy, a učitel si ho zdálky prohlíží. Přistoupí blíž a nakonec těsně k němu a nepřetržitě si ho prohlíží. Pak zaslechne chlapce.

Blíží se k němu v jeho stopách, nerozhodně, váhavě, Hendrik kousek před Janem. Řeknou, těsně u něho: „Dobrý večer,“ a stoupnou si vedle něho. Teď si kutr prohlížejí všichni tři, chlapci o maličko menší než učitel.

„Líbí se vám?“ zeptá se Jan.

„Viděl jsem ho už dřív,“ řekne pan Steinkrug.

„Nám se líbí moc.“

„Je dost velký,“ řekne pan Steikrug. „Není moc velký?“

„Poněvadž je na souši. Na souši jsou lodě vždycky velké, větší než na vodě.“

„Ale tohle je jeho skutečná velikost,“ řekne pan Steinkrug.

„Ale na vodě je akorát,“ řekne Hendrik. „Pro nás, tak na výlety a na rybaření.“

„Cože?“ řekne pan Steinkrug, „na rybaření?“

„Trochu, když se to bude hodit.“

„Ovšem. Když se to bude hodit.“

Učitel pohlédne mlčky stranou. Ve tmě, která se zřetelně a měkce blíží od boddenu, vidí ty dvě tváře, mlčenlivě a sebejisté. Chtějí s kutrem lovit ryby. Nechtějí na něm jen plout, chtějí si i zalovit. Mají opravdu velké plány. Učitel řekne: „To máte ale velké plány.“

Chlapci slyší pochybnosti a Jan odpoví hluboce vážně: „Ano, to máme.“

„Tak velké zase ne,“ řekne Hendrik.

„Přesto,“ řekne pan Steinkrug. „A k lomu s tímhle vrakem. Vždyť je to spíš vrak.“

Zírají na učitele, jako by nevěděl, co mluví. Tenhle kutr že je vrak, tenhle malý zdravý kutr že je vrak!

„Tomu kutru nic neschází,“ řekne Jan.

„Ale tamhle dole je velká díra,“ řekne pan Steinkrug.

„Tu utěsníme,“ řekne Jan.

„Tu utěsníte.“ Učitel se usměje. „A tohle?“ přejede rukou po dvou plaňkách těsně pod čárou ponoru, opře se do naštíplého dřeva a strčí ruku do zející spáry mezi plaňkami. „Co uděláte s tímhle?“

Chlapci odpovědí klidně: „To není tak hrozný.“

„To není tak hrozné,“ řekne učitel Steinkrug, usmívá se i přitom, a Hendrik řekne: „To nám udělá každý, kdo tomu trochu rozumí.“

„Trochu, myslíš, stačí?“ Učitel odstoupí od kutru. „Možná že to půjde tak snadno, jak si to představujete. Já se v těchhle věcech nevyznám. A proto, sami vidíte, by pro mě bylo těžké nést za kutr odpovědnost.“

„Aha,“ řeknou Hendrik s Janem, „aha,“ pak už nic, a učiteli jich je najednou líto. Řekne: „Mám strach, že ten starý kutr přeceňujete. Vzali jste si do hlavy něco s čím by měli potíže i větší lidi.“

Chlapci mlčí, ale neposlouchají ho. Učitel to jasně cítí, neposlouchají ho. Myslí si bůhvíco a zavrtávají ruce do kapes.

„Netvařte se tak nakvašeně,“ řekne pan Steinkrug. „Musíte to pochopit. Tenhle kutr je pro vás příliš velký, nevhodný. Je příliš nebezpečný.“

Následuje pauza, chlapci zarytě mlčí a pana Steinkruga začne zlobit jejich tvrdohlavost. Odstoupí ještě dál od kutru, změří jeho délku a výšku očima a řekne: „Je příliš velký. Musím už jit, půjdete se mnou?“

„Později,“ řekne Jan. „Rádi bychom tu ještě chvíli zůstali.“

„Ale pozdě už je dost.“

Dívají se za učitelem, jak odchází do černého večera. Slyší jeho kroky na cestě, i když ho už nevidí, a Hendrik řekne: „Tady to máš, netroufá si!“

Je to tak jednoduché? Netroufá si?

Doma čeká večeře a v obývacím pokoji, u svého psacího stolu, sedí jeho manželka Helena, čte si v knížečce a taky čeká. „Můžeme jíst?“ zeptá se.

„Ano, ano,“ řekne Werner Steinkrug, umyje si ruce a nakrájí chléb.

Paní Helena, s léty kulatější, vlasy nad šíji zvednuté, přinese čaj. „Kdes byl tak dlouho?“ zeptá se.

„U kutru,“ řekne učitel, „vždyť víš.“

„Ale tak dlouho? Jak to vypadá?“

Učitel pokrčí rameny. „Je to obrovská loď s velikou dírou. Co s tím? Jak si to ti kluci představují, kdo to má dát do pořádku?“

„Snad oni sami, jak jsem tomu rozuměla.“

„To je šílenství,“ řekne Werner Steinkrug. „Tihle kluci a takový kutr. Vidělas ho?“

„Ne, neviděla,“ řekne paní Helena.

„Tak se na něj jdi podívat, pro legraci, a představ si, že by tenhle vrak měl ještě někdy plout. Připadá mi to přímo neslýchané.“

„Ale loni v létě ještě plul.“

„Mezitím byla zima,“ řekne Werner Steinkrug. „Kutr byl zamrzlý v ledu, to není jen tak.“ Namaže si chléb máslem, hladce a tence, pečlivě až po okraj, navrch dá syrové mleté vepřové s pepřem, solí a cibulí. „Ale především považuji za nemyslitelné,“ řekne, „aby s tím kutrem pluly děti. Nemyslitelné, takový projekt bych jako učitel nemohl podporovat.“

„A ostatní?“ zeptá se paní Helena.

„Kdo?“

„Tvoji kolegové, zeptal ses jich?“

„Jsem proti,“ řekne Werner Steinkrug. „Je to příliš riskantní. A stejně bych o nikom nevěděl, o nikom z celého sboru, nanejvýš Pohl, a ten má chromou nohu.“

„Ale důležitější je, že nechceš,“ řekne pani Helena.

Učitel se na chviličku zamyslí. „Kdyby to s tím kutrem mělo k něčemu být, potřebovali by ti kluci někoho, kdo rozumí svému řemeslu.“

Helena Steinkrugová si svého muže prohlíží, zatím mlčky. Učitel ukusuje chléb a dívá se před sebe, dosud zamyšlený, a tu se ho manželka zeptá: „A kdybyste se pokusili někoho takového najít?“

Přestane jíst a polkne. „To jsem čekal. Ale já jsem proti.“

„Ty jsi proti.“

„Ano,“ řekne. „Máme jinou práci.“

„Samozřejmě,“ řekne žena a usměje se. Její oči, šedé a zelené, tmavé ve světle, na něj vesele hledí. „Ale ty sám,“ řekne, „bys měl o tom kutru asi lepší mínění, kdyby byl nový a nebyl ti, například, tak cizí.“

„Aha,“ řekne učitel. „Jsem proti, myslíš, poněvadž se bojím.“

„Trochu, možná.“

„Dobře, možná. Ale k čemu je takový kutr vlastně dobrý? Co s ním, konkrétně?“

„Ach,“ odpoví jeho žena, „to bych hned věděla, co s nim v létě. Postavíme tábor, u sundu. Kutr tam všechny odveze a odveze taky všechno potřebné. Děti tam budou odkázány jen samy na sebe.“

„Dál?“ řekne Werner Steinkrug.

„Vyjedeme si společně do města. Celodenní výlet. Zajdeme do muzea a do mléčného baru.“

„Výborně,“ řekne Werner Steinkrug, „to nezní špatně. Já bych měl ještě něco: navštívíme staré mohyly u Klosterwieku. Vlakem a autobusem se tam člověk nedostane, kutrem možná ano.“

„Tak vidíš,“ řekne paní Helena.

„Tak vidíš,“ řekne Werner Steinkrug, „to by byly možnosti a přání.“

„Je jich spousta, nezdá se ti?“

„Uznávám,“ řekne učitel. „Ale i kdyby jich bylo třikrát tolik a kdyby tomu ani jinak nestálo nic v cestě, zbývalo by pořád ještě riziko. A čas.“

„No tohle!“ řekne paní Helena, zasměje se a učitel Steinkrug se okamžitě rozzlobí.

„Ano,“ řekne, „máme na to čas? Příští rok budeme, díky bohu, konečně stavět novou školu. Je třeba připravit terén. Máme přitom čas na nákladné vedlejší zábavičky?“

„Zábavičky?“ řekne paní Helena.

„Nic jiného to není, to si nenamlouvej!“

„Já to vidím jinak,“ řekne paní Helena. „Rozhodující je, myslím, že ti ten kutr nahání strach.“

Teď učitel vstane, dost prudce, ale beze slova. Strčí ruce do kapes, skloní hlavu a zamyslí se. „Ne,“ řekne pak. „Nejsem přece blázen.“

„Jak to chceš klukům vysvětlit?“

„Buď bez starosti. Vysvětlím jim to.“

11

Vysvětlil jim to, a Jan je poprvé bezradný. Řekne Hendrikovi: „Jestli to takhle půjde dál, nenajde se nikdo, kdo by s námi na tom kutru dělal.“

„Já tomu nikdy nevěřil,“ řekne Hendrik. „Ale nikoho nepotřebujeme.“

„Potřebujeme, jinak ho nedostaneme.“

„Dostaneme. Budeme na něm pracovat, opravíme ho, a tak nám ho budou muset dát. Sám jsi to říkal. Říkal, copak se už nepamatuješ?“

„Pamatuju, ale led…“

„Žádný ale,“ řekne Hendrik. „To jsme přece věděli od začátku, i tys to věděl, že se s dospěláky nedá počítat. Nanejvýš když se jim to hodí do krámu. Ale toho si nevšímej. Dáme kutr do pořádku.“

„Já už nevím,“ řekne Jan.

„Ty jsi hotový jezevčík,“ řekne Hendrik. „Nejdřív naděláš hrozný zmatek a pak svěsíš uši.“

Tam, kde stoji, je ulice široká. Kolem roste pár stromů, lípy a topoly, topoly ještě mladé, a vpředu na rohu je konzum: světle zeleně natřený dům, hluboké skleněné dveře, dvě velké, bíle popsané výlohy.

Hendrik a Jan před první výlohou pokukují po pytlících a sklenicích a barevných regálech, basy piva po čtyřech na sobě a limonády, dvacet druhů kořalky, salámy na hácích, sýr za vyleštěným sklem, chladnička rozložitá jako autobus.

„Dropsy,“ řekne Hendrik. „Dal bych si, ty taky?“

„Ani ne,“ řekne Jan. „Ale můžu ti je obstarat. Chceš?“

Hendrik přikývne, spíš z legrace, protože nevěří, že by mu Jan mohl obstarat dropsy v polední přestávce mezi jednou a třetí. Ale Jan už roztáhne rty a zapíská, ostře, tiše zapíská, a hned nato znovu a za chviličku se nahoře otevře okno, rozhrnou červeně kostkované záclony a vykoukne tmavá pážecí hlava Wiepke Schneiderové.

„To jste vy?“ řekne.

„Hendrik chce dropsy,“ řekne Jan.

„Nemám,“ řekne Wiepke. „Musí počkat do tří.“

„Ale nepípej,“ řekne Hendrik. „Kromě toho žádný dropsy nechci. Můžeš si je nechat, ty svý dropsy!“

Wiepke se opře lokty o obílenou okenní římsu. Vlasy ji visí napůl do tváře, jen čelo a nos jí jsou vidět, a oči jí jsou vidět, kočičí šeď, a Jan je hned zas hrozně zamilovaný. Civí nahoru na Wiepke s otevřenými ústy.

„Hej,“ řekne Hendrik.

„Co?“ zeptá se Jan a zrudne jako pivoňka.

„Hochu,“ řekne Hendrik.

„Drž klapačku,“ řekne Jan, zašeptá, sykne, aby to slyšel jen Hendrik, neboť nahoře se vyklání z okna Wiepke a usmívá se. „Jestli chceš, Hendriku, tak bych měla.“

„Nechci, nemáš náhodou ucpaný uši?“

Wiepke se zeptá Jana: „Ty taky nechceš?“

„Ne,“ řekne Jan, „ani ne. Jaký máš? Nakyslý?“

„Ovocný s pomerančovýma.“

„Ach,“ řekne Jan a v ústech se mu seběhnou sliny. Pohlédne na Hendrika, stejně letmo jako pátravě a tázavé, nejistota a nedůvěra.

Hendrik se na něj dívá vesele, nos svraštělý, očka černá jako trnky se mu blýskají.

Shora se zeptá Wiepke: „Tak chceš ty dropsy, Jendo?“

Jan přikývne. Přikývne a řekne: „Jestli máš?“

Wiepke zmizí a hned je zpátky. „Umíš chytat?“

Jan chytí roličku, pestrý papír a staniol, ovocné s pomerančovými. Drží roličku v ruce a Wiepke řekne: „Můžete si ji rozdělit, věnuju vám ji.“

„Z konzumu?“ zeptá se Hendrik.

„Ode mě,“ řekne Wiepke.

„Tak diky,“ řekne Hendrik a Jan roličku uprostřed rozlomí. Wiepke se teď vykloní ještě víc. „Jdete na kutr?“ zeptá se.

Hendrik pošilhává po Janovi. „Co se mě týče, já jdu.“

„A Jan?“

„Jan?“

„Jan nejde?“

„Zeptej se ho. Myslím, že nejde.“

„Cože?“ řekne Jan, „co to povídáš? Já že nejdu? To bych snad měl vědět líp!“

„Ale,“ řekne Hendrik. „A víš to?“

„Samozřejmě,“ řekne Jan.

„Samozřejmě,“ řekne Hendrik.

„Tak to jdu taky,“ řekne Wiepke.

Nato k ní vzhlédnou oba.

„Ty?“ řekne Jan a Wiepke přikývne, chvatně, radostně, plna očekávání, ale Jan zaraženě mlčí a nijak se neraduje, nebol vedle stojí Hendrik, širokou bradu připravenou k posměškům.

„Cože?“ řekne Hendrik, „Wiepke na kutr? Co by tam chtěla?“

„To samý co ty,“ řekne Wiepke.

„Snad ne pracovat?“

„Samo,“ řekne Wiepke. „Jako ty.“

Hendrik se zatváří mile. „Pracovat chceš, opravdu?“

„Ano, opravdu.“ Wiepke se narovná, tělo vzpřímené v okně, ruce opřené o římsu. „Dovedu to jako ty.“

„Díky,“ řekne Hendrik. „Nemáme zájem.“ Otočí se k Janovi, čeká, že kamarád něco řekne, ale Jan cucá drops, dává si načas a raději by byl někde jinde, ne tady u konzumu, nahoře Wiepke a vedle něho Hendrik.

„Tak jdem,“ řekne Hendrik a Wiepke se rozzlobí, neboť Jan mlčí už příliš dlouho. Neodvažuje se promluvit, nehýbá se. Stojí jako nemocná ovce, nemluví a nemluví, mlčí – mlčí jako hňup a čučí na konzum.

Hendrik se Wiepke usměje přátelsky do tváře. „Můžeš nám věřit, nemátne zájem.“

„Prosím,“ řekne Wiepke. A ústa jsou tatam, okno bouchne, sklo zařinčí, odpolední slunce se zrcadlí, Jan zírá nahoru, cucá drops, přestane ho cucat, civí jen zaraženě nahoru a zavolá: „Haló, Wiepke!“

„Haló, Wiepke!“ – Ale Wiepke se neukáže. Okno je najednou cizí, slunce se v jeho tabulkách odráží studeně.

„Pitomče!“ řekne Jan. „Odehnal jsi ji.“

„Neříkej,“ řekne Hendrik, „opravdu?“

Jan se na něj podívá, rozvážně a klidně, už neskrývá, že má Wiepke rád. Má ji rád, jak má chlapec poprvé rád děvče: upřímně, plaše, udiveně sám nad sebou, a mrzí ho, že předtím tak dlouho mlčel. „Jestli Wiepke chce,“ řekne Hendrikovi, „může na kutr chodit. Co proti tomu máš?“

„Ledacos,“ řekne Hendrik. „Jsem prostě proti.“

„Jen proti Wiepke?“

„Nejen proti Wiepke. Proti všem.“

„Ale Wiepke přijde.“

„V tom případě beze mě,“ řekne Hendrik a Jan na něj bleskově pohlédne, tak nezvratně to bylo řečeno, a Hendrik pokračuje: „Protože to znám. Ženský jsou protivný. Člověk se nemůže pořádně hnout a pořádně mluvit, prostě nic se před nima nedá dělat pořádně. Ženský jsou protivný a překážej.“

„Wiepke ne,“ řekne Jan.

„Wiepke zrovna tak,“ řekne Hendrik.

Po ulici jede povozník Kassbaum, k severu po písčité ulici, Kassbaum v černém manšestrovém obleku, tlusté tváře tmavorudé, jako by ho měla každou chvíli ranit mrtvice.

Jan i Hendrik, oba jsou rádi, že povozníka Kassbauma vidí. Rozptýlí je, dá jim přestávku, teď, když oba nevědí, jak dál. Kassbaumovi siváci klimbají, udidla visí volně a dole pod valníkem, mezi měkkými obručemi, uhání po třech Till, velký pes z mnoha ras, nažloutlý, s širokým křížem a věrnou telecí hlavou.

Hendrik zapíská, Till ho uslyší a zůstane prostě stát. Valník jede dál a Till přijde k Hendrikovi, lehce vrtí silným ocasem.

„Ahoj, Tille,“ řekne Hendrik, „ty lumpe,“ a Till si tře hlavu o jeho koleno. „Já už jdu,“ řekne Hendrik, „svezu se s Kassbaumem.“

„Tak si jeď,“ řekne Jan, stejně rozmrzelý jako Hendrik.

„Tak ahoj,“ řekne Hendrik a dá se do běhu, pes po třech vedle něho.

„Ahoj,“ řekne i Jan, ale najednou zavolá: „Hendriku, počkej, co odpoledne, přijdeš?“

Hendrik se v běhu otočí. Nemá náladu, nepočká, naskočí na Kassbaumův valník, balancuje po něm dopředu a Till, pes, zaleze opět mezí kola s pneumatikami.

Kassbaumovi je padesát, možná i šedesát, nikdo to přesně nepozná. Někdy vypije za den celý litr žitné, k tomu ještě řádku piv, a občas ho lidé najdou, jak sedí tiše na kozlíku, koně zapražené, až do noci před domem, před stáji, kam poslušně došli. Kassbaum, jejich pán, je opilý a spí.

Co říká jeho žena? Ženu nemá. Co říkají děti? Nemá ani děti. Žena i děti Kassbauma opustily už před mnoha lety, hned po válce. Žena mezitím zemřela, na pýchu, jak se říká, a děti dorostly a stydí se za otce. A otec pije rok od roku víc.

Nezná míru, říkají obyvatelé Koselinu, chátrá, upije se.

„Počasí je dobrý,“ řekne Hendrik. „Ještě pár týdnů, a bude květen.“

„Jo,“ řekne Kassbaum a mlčí.

Valník drncá a drkotá, poskakuje skrz ves. V zahrádkách před domky, tu a tam, kvetou první květiny, malé a nesmělé, bílé.

„Pak zase pár týdnů,“ řekne Hendrik, „a máme léto.“

„Ty máš naspěch,“ řekne Kassbaum.

„Těším se na léto. Vy ne?“

„Moc velký horko,“ řekne Kassbaum.

„Moc velký horko? To nemůže nikomu být!“

Kassbaum otočí hlavu. „Tobě ne, možná, s tvýma čtyřiceti librama.“

„Kilama,“ řekne Hendrik. „A to jednačtyřiceti.“

„I kdyby,“ řekne Kassbaum. „Tolik váží jedna má noha.“ Plácne se do stehna a rozesměje se. Kozlík se kymácí, vzduch kolem hřmí a Hendrik má strach, že utone v horkém pachu žitné kořalky. Jen siváci jdou stále stejně, pravidelně a pokojně jako jehňata. Kassbaum, dosud – rozveselený, vyhrabe z kapsy zbytek doutníku, černý nedopalek, mnohokrát rozžvýkaný, a vstrčí si ho do úst a kouří ho zastudena. „Co dělá otec?“ zeptá se.

„Co by dělal?“

„Je zdravý? Vídám ho zřídka.“

„Já taky,“ řekne Hendrik. „Co má ty tři vsi, vidím ho jen u jidla a před spaním. Když vůbec.“

„Nojo,“ řekne Kassbaum. „A co říká teta Alma?“

„Nadává.“

Kassbaumovi se třese břicho. Směje se pro sebe, a kdesi nalevo má malou plochou láhev, kterou si každé ráno naplní čirou žitnou, než vyjede. Obrátí si ji do úst a vzduchová bublina žbluňká, jak kořalka leče z láhve.

„Moje babička,“ řekne Hendrik, „si dává jednoho panáka denně, hned ráno, a od večera v něm louhuje pepř.“

„Pepř?“

„Pro zdraví,“ řekne Hendrik.

„Ale ale,“ řekne Kassbaum. „Odkdy je pepř zdravý? Já piju bez pepře, ale zato víc. A teta Alma, říkáš, nadává?“ Znovu se rozesměje. „Tak ji pozdravuj, tetu Almu.“

Dojíždějí na konec vsi a vpředu v lukách, kus od silnice vidí Hendrik starostův domek: bílý a přihrbený, kolem dokola nízko přistřižený živý plot, komín s černou stříškou na šedivé rouře.

„Tak ji pozdravuj.“ řekne Kassbaum, „a otce pozdravuj taky!“

Hendrik neřekne nic, ani ano, ani ne, neboť jeho otec a Kassbaum a teta Alma, to je kapitola sama pro sebe, u odedávna, a Hendrik se v ní dodnes nevyzná: jeho otec Kassbaum byli kdysi přátelé. Kassbaum patřil už málem do rodiny a pozdravení otci může myslet vážně, ale taky jen žertem. Hendrik to přeslechne, zeptá se:

„Kam jedete? Můžu si vzít Tilla s sebou? Pošlu vám ho zpátky, večer, až budete doma.“

„Dobře,“ řekne Kassbaum a Hendrik seskočí, zavolá na Tilla a oba uhánějí po holé louce – tetě Almě přímo do náruče.

Viděla valník a viděla Kassbauma i Hendrika, když seskakoval. Teď stojí v domovních dvéřích na velkých nohou, přes šaty uvázanou bíle proužkovanou zástěru – teta Alma, kterou Hendrik zná jako svou matku: hubená a domácká, stále trochu hlučná.

Čeká na něj mlčky a pes se přikrčí, větří výčitku, a vtom už se proti němu napřáhne ruka.

„Ten pes zůstane venku!“

„Mám tě pozdravovat,“ řekne Hendrik.

„Ale ne, podívejme, to si může odpustit. Že jsi s tím ožralou jel!“

„Tentokrát nebyl,“ řekne Hendrik, „tedy napařený nebyl.“

„Poněvadž je pořád. Pořád opilý, a tak si toho už nikdo ani nevšimne. Toho psa bude nejlíp, když pošleš pryč.“

„To nejde,“ řekne Hendrik. „Půjčil jsem si ho až do večera.“

„To bylo naposledy,“ řekne teta Alma, ale oba vědí, že to docela určitě nebylo naposledy.

Till skočí do dveří na chodbu, světlé dlaždice naleštěné a napřed do kuchyně, kde sedí u oběda starosta Wendenpapp. Podívá se na psa a řekne: „Ale, zas jednou tady?“ a Hendrik zadrmolí: „Mám tě pozdravovat,“ a teta Alma ho předběhne: „Od Kassbauma, co tomu říkáš?“

„To byl asi napařený?“ řekne Hubert Wendenpapp.

„Nevšim jsem si,“ řekne Hendrik. „Jenom to z něj táhlo jako ze sudu.“

„A co ten pes tady?“ řekne tetička. „Dokud jíme, bude venku. Vůbec musí ven!“

Till obchází po kuchyni, čenichá kolem kamen a stolu.

„Takový dobytče,“ řekne tetička.

„Co to má zase s nohou?“ zeptá se otec.

„Co by měl,“ řekne Hendrik, „takhle přece běhá vždycky, pravou tlapu má vždycky zvednutou. Je to asi taková rasa.“

„Rasa,“ řekne tetička. „Ten a rasa! Hlavu má přesně jako kráva. Na, vem tu misku a odnes mu ji ven!“

Hendrik uposlechne. Nese misku, brambory a omáčku pro Tilla, a pes skáče jako posedlý: po kuchyni, po chodbě, ven na dvůr, kde hltá žrádlo chňapajícími čelistmi.

Uvnitř řekne Hendrik: „Žere, že by člověk myslel, že zbaští i tu misku.“

„Protože u něj nic nedostane,“ řekne tetička, „u toho Kassbauma. Koně ještě, koně dostanou, protože dostat musej, jinak by mu pošli před valníkem. A kdo by mu pak vydělával na kořalku?“

„No dobře,“ řekne starosta. „Máš tam ještě trochu šťávy?“

K jídlu je vepřová pečeně s červeným zelím. Maso je při krájení měkké a křehké, jak je dovede upéci jen tetička – a Kassbaum jídal u tohoto stolu vždy rád, a tetička pro Kassbauma vždy ráda prostírala. Ale to bylo už dávno. Bylo to už dávno a je to už dávno pryč, jako by to nikdy nebylo…

„Ochmelka jeden,“ řekne tetička. „Člověk se stydí, že ho kdy vůbec znal!“

„Nemá to lehký,“ řekne starosta. „Nechci ho omlouvat, ale lehký to nemá, je sám, má koně a psa, jinak nikoho.“

Tetička zůstane tvrdá. „Je to jeho vina, nemyslíš?“

„Jistě, ale přesto, a teď už mi dej tu šťávu! Nech Kassbauma Kassbaumem, o tom se už nebudeme bavit.“

Hendrik si umyl ruce, sedí teď u stolu a tetička mu přinese jídlo: hromadu brambor a kus masa, zelí málo, modrý kameninový džbánek s hořčicí mu vezme. „Po tom se jen hloupne, v tvým věku ještě nemusíš mít jídlo tak ostrý.“

„Co dělá škola?“ zeptá se otec.

„Nic novýho,“ řekne Hendrik. „Daří se jí dobře.“

„Nic novýho?“

„Ne, nic novýho, všecko jako včera.“

„Proč zrovna včera?“

„No včera. Nebo předevčírem. Všecko jako pořád.“

Tetička přinese moučník: pocukrovaný angrešt s vanilkovým krémem, poleva voní na zeleném ovoci, a zatímco tetička plní skleněné mističky, říká Hendrikovi přes stůl: „Ty se budeš ještě divit, školní léta jsou nejkrásnější.“

„Někdy možná,“ řekne Hendrik.

„Co kutr?“ zeptá se otec.

Hendrik pokrčí rameny.

„Pracujete na něm?“

„Už ne,“ řekne Hendrik. „Ode dneška.“

„Aha,“ řekne otec, „proto ta špatná nálada.“

Hendrik se věnuje angreštu, válí ho po jazyku, drtí po jednom na patře, ale celou tu dobu cítí, jak ho otec mlčky pozoruje, a náhle nevlídně řekne: „Protože ho nedostanem.“

„Jak to?“ řekne otec. „Co se děje?“

„Protože nikdo nechce převzít odpovědnost. Steinkrug taky ne.“

„Pan,“ řekne tetička.

„Co?“

„Pan Steinkrug,“ řekne tetička.

„Ale nech mě! Tady doma si můžu říkat, co chci.“

„Počkej,“ řekne otec. „Zachovej klid, pověz, oč jde!“

„Vymlouvá se, nemá čas. Nemůže to vzít, nevyzná se v tom a nemá čas.“

„A co když opravdu nemá čas?“ řekne otec.

„Tomu nevěřím,“ řekne Hendrik.

„A že tomu nerozumí, že se v tom nevyzná, tomu věříš?“

„Ano,“ řekne Hendrik. „Protože to vím. Nerozumí tomu, ale to nevadí. Jan a já, my tomu rozumíme dost.“

Pohlédne na otce, krátce a zpříma a přesvědčivě, a vidí, jak mu v očích zajiskři úsměv.

„Rozumíte tomu,“ řekne otec, „ale nechcete nic uznat. Za prvý, že nemůžete s kutrem plout bez dozoru, a za druhý, že učitel, který má spoustu práce, se nebude hrnout do toho, aby jí měl ještě víc.“

Hendrikovi to trvá dlouho, pak řekne kousavě: „No víš, teda, pak je docela správný, že na kutru nepracujem. Chyba byla, že jsme na něm vůbec začali pracovat.“

„Ne,“ řekne otec. „A že toho chcete nechat, nelíbí se mi vůbec.“

Hendrik mlčí.

„Děláte to špatně,“ řekne otec. „Jste dva, ty a Jan, je vás málo. Muselo by vás být víc, pořádná parta.“

„Asi tucet?“

„Třeba,“ řekne otec, „třeba tucet.“

„Vzít každýho pitomce?“

Starosta se opře o stůl. „Potřebujete jádro, pět šest lidí. Těch pět nebo šest, ty to musej vést, rozumíš?“

„Ano,“ řekne Hendrik. „To jsou ty, co to oddřou.“

„To záleží na vás. Nač máte organizaci?“

„Organizaci?“

„Pionýra, myslím.“

„Pionýra,“ řekne Hendrik.

Otec si ho mlčky prohlíží.

„Pionýra,“ řekne Hendrik. „Tam přece nikdo nic nedělá.“

„Právě,“ řekne otec, „teď máte příležitost. Vemte si ten kutr a dělejte něco!“

Dělejte něco, myslí si Hendrik a mlčí u modrých kuchyňských dveří, uzavřený jako na zámek. Otec čeká na odpověď, ale Hendrik nemá chuť odpovídat.

Parta na kutru, a kdo ji povede? Tucet dětí na výletě, a kdo určí cíl? Nikdo nebude rozhodovat, všichni budou rozhodovat. Na takovém kutru Hendrik plout nechce. Má to otci říci?

Nač? myslí si. Půjdu ven, za Tillem.

„Tak co?“ řekne jeho otec.

„Nic,“ řekne Hendrik. „Kutr mě už nezajímá.“

„Je tohle možný?“ Teta Alma stojí jako svíčka a její bratr, starosta, si pomalu vjede do vlasů ostříhaných na ježka. „Slyšelas to. Jistě to tak bude. Aspoň příští půlhodinu.“

A ten druhý byl bezradný, v poledne u konzumu. Teď leží pod kutrem v obou rukou nabroušenou škrabku, a seškrabuje z planěk starý nátěr. Mušle a úlomky barvy odprýskávaji, ochranné brýle by se hodily, neboť droboučké odštěpky mřížoví řas nezachytí. Nejlepší by bylo všechno opálit, barvu a dehet a zažranou špínu mnoha let. Bylo by třeba plaňky čistě opálit, ale na to je zapotřebí dvou. Tím druhým je Hendrik, a Hendrik tu není. Nepřišel, a Jan, u konzumu bezradný, pracuje, až se z něho kouří. Dře jako mezek, nevzdává se, ačkoli by to bylo jednodušší a pohodlnější, ačkoli by to bylo možná i rozumnější. Ale co znamená rozumnější a co znamená jednodušší, pohodlnější?

Vítr chladí a šustí v trávě; nad vodou naříkají racci.

Kdyby někdo přišel! myslí si Jan. Kdyby přišel Hendrik nebo kdyby přišla Wiepke, kdyby vůbec někdo přišel! Takhle sám, myslí si, takhle sám by to člověk dlouho nevydržel.

Ale co to, tu se něco dotkne jeho ucha, něco vlhkého a studeného, olízne ho jazyk, a Jan sebou trhne a cílí na tváři psí dech: stojí nad ním Till, jazyk mu visí z tlamy. silné zuby se blýskají, ale Till není zlý, chová se přátelsky, velké hnědé oči se mu lesknou.

Ty trumbero, pomyslí si Jan, a o dva kroky dál vidí Hendrikovy nohy.

„Hej,“ řekne Jan, hrábne Tillovi do husté měkké srsti, jemně ho podrbe, chytí se jeho krku a zvedne se. „Kde jste byli?“

„Tamhle v přístavu,“ řekne Hendrik.

„A kam jdete?“

„Sem jdeme, co jsme.“

„Vážně?“ řekne Jan, pousměje se a Hendrik přimhouří oči, usměje se jako Jan. „Vážně,“ řekne. „Myslel sis něco jinýho?“

Ty osle, mysli si Jan, jakou já mám radost, to bys ani nevěřil, jakou mám radost! Šťouchne Hendrika do paže a Hendrik mu ránu oplatí a Till se bláznivě rozštěká. Pravé ucho má vztyčené, levé svěšené, poskakuje na svých třech zdravých nohách a zuřivě na chlapce štěká.

„Hej,“ vykřikne Hendrik, „vzpamatuj se, Tille, vždyť je to jen z legrace, ty trumbero!“ Odstrčí psa a zvedne škrabku a zeptá se: „Jde to dobře?“

„Blbě,“ řekne Jan. „Nejlepší by bylo, kdybysme to mohli opálit.“

„Tak dobře,“ řekne Hendrik. „Opálíme to.“

„Jo,“ řekne Jan. „A jak?“

„Letlampou, řek bych.“

„Letlampou, jo, to bych řek taky. Ale kde ji seženem?“

„Seženem ji,“ řekne Hendrik. „Seženem toho ještě víc. Taky nám někdo přijde opravit tu plaňku, tamhle u kýlu.“

„Neříkej,“ řekne Jan a nejpozději v tuto chvíli pochopí, že Hendrik neplácá jen tak. že nepřehání a nemluví do větru. Něco se stalo, Hendrik zřejmě něco ví.

„Povídej,“ řekne Jan, „co se děje?“

„Hned,“ řekne Hendrik. „Nejdřív se podívej, kdo tamhle jde.“

Jan spatři Wiepke. Přichází ze vsi, od jihu, od přístavu, odkud přišel i Hendrik, a vypadá to, že míří na bělidlo. Ale malířské náčiní s sebou nemá, velké ploché desky si nenese, kde na bělidlo nebo co?

Chlapci na ni civí a Wiepke se zastaví, nahoře na cestě: v nízkých holínkách, kalhoty obepnuté kolem kolen i lýtek. Její červený svetr svítí jako signální světlo, od krku až po boky, a Hendrik zavolá: „To by člověk oslep!“

Wiepke si odhrne vlasy z čela, z očí: Hendrika, jak se zdá, vůbec nevidí, nijak se nerozmýšlí a zamíří k Janovi. Jan to však moc rád nevidí, právě teď, a zavolá: „Já myslel, že jdeš na bělidlo, Wiepke.“

Usměje se na něj: „Co tam?“

„Malovat,“ řekne Jan.

„Dneska ne,“ řekne Wiepke.

„Nemáš náladu?“

„Mám jiný program,“ řekne Wiepke.

„Taky na bělidle?“

„Ani ne,“ řekne Wiepke.

„Aha,“ řekne Jan a Hendrik se zašklebí a Wiepke, která by Janovi ráda trochu pomohla, řekne: „Kdo sem přived Tilla, ty, Hendriku?“

„Můžeš si ho pohladit,“ řekne Hendrik.

„Jsi opravdu laskavý,“ řekne Wiepke, neboť Till ji už dávno šťouchá hlavou do ruky, stojí vedle ní a důvěřivě k ní vzhlíží.

„Je to truhlík,“ řekne Hendrik, a potom Wiepke: „Tak co tady chceš, pomáhat nám?“

„Chtěl bys?“

„Možná,“ řekne Hendrik. „Tvýmu svetru by to udělalo dobře.“

„No a?“ řekne Wiepke. „Tak si ho svlíknu.“

„Svlíkneš?“

„A ty mi dáš svůj,“ řekne Wiepke.

Teď se usměje Hendrik. „To je dobrý vtip. Ale teď už zase jdi, my tu máme důležitý rozhovor.“

Wiepke neodpoví, jen se k Hendrikovi mlčky otočí ramenem a pohlédne na Jana, pohlédne mu chladně a rozkazovačně do tmavomodrých očí: Řekni mu něco ty!

Jan polkne, zakašle, jeho oči těkají od Hendrika k Wiepke a zase k Wiepke, k Hendrikovi, k Wiepke a zpátky. No tohle, myslí si Jan, vy šašci, co mi zase ztěžujete život! Co mám říct? Když se zastanu Wiepke, odejde Hendrik – když se přidám k Hendrikovi, odejde Wiepke. Tak co mám sakra říct? Chci, aby tu zůstali, ti tvrdolíni, aby tu zůstali oba.

„Podívejte,“ řekne Jan, „vy nemůžete jeden druhýho ani cejtit. Není to zbytečný?“

„Ale je to tak, jak vidíš,“ řekne Wiepke.

„A má to svůj důvod,“ řekne Hendrik.

„Tak mi ho prozraď!“

„Musím?“ řekne Hendrik.

„Řek bych, že jo,“ řekne Jan.

„Tak dobře,“ řekne Hendrik, a protože váhá, Wiepke se zeptá: „Nelíbí se ti můj nos?“

„Tvůj nos mě nezajímá,“ řekne Hendrik. „A osobně proti tobě nic nemám. Jenom na kutru jsem proti.“

„Aha,“ řekne Wiepke. „A dál?“

„Dál nic,“ řekne Hendrik, „to je všechno.“

Všichni chvilku mlčí, pak řekne Jan: „Nezůstanem přece na kutru sami. A tak se k nám Wiepke může klidně přidat.“

„Může?“ řekne Hendrik.

„Desetkrát,“ řekne Jan.

„Desetkrát?“ řekne Hendrik. „To zní úžasně.“

„Protože je prima, Wiepke,“ řekne Jan.

Po tomto vyznání se mu uši rozzáří jako lampiónky a Wiepke si ho prohlíží tak pozorně, jako už dlouho ne, přitom něžně, rty pootevřené, a tváře jí pomalu rudnou.

Hendrik se na ně dívá, dívá se na Jana, dívá se na Wiepke a začne se usmívat. Zlehoučka ústy a vesele očima, udiveně a nechápavě, co se to před jeho očima odehrává mezi Janem a Wiepke. Hendrik se usmívá, skrčí se k Tillovi a podrbe ho a mysli si: Till je mi milejší. Teď bych nechtěl být v Janově kůži, valit oči a potit se, zanic na světě, to bych nechtěl, nikdy v životě. Till, ten starý trumbera, mi je milejší.

Ale zatímco si to Hendrik myslí, cítí, že se s Wiepke na kutru bude muset smířit. Bude se s ní muset smířit, nebo s kutrem nebude nic. To cítí jasně, ale bez hněvu. Chce, aby kutr vyplul na moře, a když to nejde jinak, ať je tu Wiepke s nimi. Ať je tu s nimi.

Je rozhodnut, napřímí se a řekne: „Jestli na sebe chcete takhle čumět, jsem tu zbytečný.“

„Jakýpak čumět?“ zeptá se Jan.

„Potom,“ řekne Hendrik. „Musím vám něco oznámit.“ Zvedne bradu, je trochu směšný v té nenadálé vážnosti, a řekne: „Založíme brigádu.“

Jan a Wiepke se na něj podívají.

„Ano,“ řekne Hendrik. „Brigádu.“

Jan a Wiepke se na něj pořád dívají. „Brigádu?“ řeknou oba.

„Kvůli kutru,“ řekne Hendrik. „Copak jste spadli z višně? Táta říká, že potřebujem brigádu, která to všecko povede. Asi tak pět lidí, co budou rozhodovat, jen tak, říká táta, kutr dostanem. Nemá pravdu?“

„Má,“ řekne Jan, v tu chvíli přesvědčený, ale hned se vynoří ono velké ale. Kutr se mu, zjišťuje Jan, vymyká z rukou. Plete se do toho pořád víc lidí. je to dobře a představoval si to tak?

Hendrik řekne: „Vždyť sis to sám tak představoval, před chvílí jsi to řek, že nás musí na kutru pracovat víc, nejen my dva.“

„Ano, to je pravda, a je to správný, správný to je, ale. Ale,“ řekne Jan, „kdo má tu brigádu založit?“

„My,“ řekne Hendrik. „My budem rozhodovat, my taky založíme brigádu, teď hned a tady, na tomhle místě. Ty a Wiepke a já, my tři jsme od nynějška brigáda.“ Směje se a tleská rukama a plácá se do hlavy. „Co tomu říkáte? My tři jsme brigáda!“

12

V těchto dnech začne lovit velká vrš.

Čtrnáct dní ležela v moři jako mrtvá, prázdná každé ráno, zbytečná a k ničemu, jen černí kormoráni vysedávali na kůlech a racci, křičící nad člunem, v bílém mračnu lačnili po kořisti.

Ale ve vrši se neobjevila ani rybička, ani sled, ani treska, ani úhoř, ani jediná rybička po celých těch dlouhých čtrnáct dní, a rybáři se už začali ptát: „Zbývá vůbec ještě naděje?“

„Malá,“ říkali jedni.

„Sotva,“ říkali druzí.

„Je po všem,“ říkali třetí.

„Trpělivost,“ říkal Janův otec. „Vrš potřebuje svůj čas. Mysleli jste, že začne lovit hned první den?“

Avšak vrš nelovila nejen první den; nelovila ani druhý a třetí den, ani čtvrtý, ani pátý, ani šestý, sedmý, osmý, a to už bylo moc. První Koseliňané si začali brousit zlé jazyky:

„Co z toho máme? Plivli jsme do vzduchu, to z toho máme, ani pár marek na kořalku, houby s octem máme. Zbytečně jsme se dřeli, promarnili čas, oběma rukama jsme vyházeli peníze do moře. Neměli jsme tu velkou vrš stavět.“

„Co chcete?“ řekl Janův otec. „Uplynul týden. Ale copak se už nestalo, že jsme nic neulovili po několik týdnů? Počkejte ještě!“

Tak domlouval ostatním, ale sám chodil na břeh, pozdě večer, když ho nikdo neviděl, chodil k lemu moře a vystával nehybně tam, kde se napříč tmou táhla velká vrš, proklínal ji a zapřísahal, vzýval nebe a moře, hvězdy, vítr, mraky – a doufal v příští jitro.

Ale nechytila se ani rybička, vrš zůstala prázdná, a tak se Jindřicha Töllera zanedlouho otevřeně zastávali jen nemnozí. Patřil k nim Ole Heisler, Petr Svíčko a oba zrzaví bratři Dansové.

Říkali: „Ze začátku jsme byli proti tý vrši, ale pak jsme byli pro ni a postavili jsme ji, a jestli led neloví, je to smůla. Jindřich Töller za to nemůže.“

Co říkali ti druzí?

„Kvůli předsedovi jsme utrpěli škodu,“ říkali ti druzí. „Vzal si něco do hlavy, chce nás poučovat. Chce, aby sme lovili jako hajduci. Nic není postaru, nic není dost dobrý, předseda si vymyslí ještě horší věci, on a starosta. Vysedávaj spolu, dohadujou se spolu, nikdo už do toho nevidí, a nakonec, dávejte pozor, nás ještě začachrujou. Budeme muset na velký ocelový kutry a plout na nich bůhvíkam, celý týdny na moři, až za Jutsko a k Doggerbanku, celý týdny bez ženy a dětí, a kdo pokosí louky, kdo se postará o dobytek?“

To byly dobře mířené rány, vyslovované někdy ještě jako žertem, ale ten, koho se týkaly, Jindřich Töller, chápal jejich závažnost a zlovolnost. Řekl Hubertu Wendenpappovi: „Jestli to takhle zůstane, jestli vrš nebude lovit, jsem vyřízený. Budu muset předsednictví složit.“

Hubert Wendenpapp odpověděl: „To tě ale zpracovali rychle! Co chceš od svých přátel, když už sám ztrácíš hlavu?“

„Ztrácím hlavu,“ řekl Jindřich Töller. „Staral jsem se a dřel, aby vrš přišla tam, kde je, ale teď je mrtvá a já sklízím posměch a nenávist. Přitom nemůžu nic dělat a nic na tom změnit, a to je těžký neztratit odvahu.“

Uplynul třetí týden, tu zavanul jiný vítr, místo východního a jihovýchodního jihozápadní, příznivý, plný jarní vítr, noc byla černočerná a nové jitro vlahé. Moře bylo dodaleka šedivé, nehol mraky klesly a obzor se ztrácel v kalném oparu.

Rybáři stáli na břehu. Nevypluli, protože se jim zdálo, že je moc hrubá voda, ale ani neodešli, zůstali na břehu a vyhlíželi na moře a pořád rozvažovali, zda by přece neměli ještě vyplout. Po hodině nakonec dovlekli černé nadehtovaný člun do vody a odpluli k modrému kutru, který tancoval na kotevním řetězu mezi břehem a vrší.

Zvedli kotvu a nahodili motor a vrš se před kutrem stále zvětšovala: stříbrošedé kůly a jinak nic, křížem krážem pár lan, po síti ani památky, neboť voda v noci stoupla. U kůlů docela vpředu kutr přivázali a tři muži se vydali v dlouhém nadehtovaném člunu dál do hlavy vrše, kde hluboko mezi čtvercem kůlů ležel na dně vak. hana k vaku byla napjatá, zatáhli za ně, a už teď, ještě než se vak vynořil, už teď všichni věděli: tentokrát jsou ve vrši ryby!

Vak stoupal z hloubky ztěžka a rybáři se vykláněli z člunu a zabírali tvrdýma rukama, ale vak byl po každém zabrání těžší, jako by v něm byla nějaká mořská obluda, a rybáři viděli, jak se vznáší v travnatě zelené vodě a třpytí se, a viděli v okách lesklá těla sledů, bílá a stříbřitá, tisíce. Tu jako by všichni dostali horečku. Nikdo ani nepromluvil, jen oči se jim leskly, a všech se zmocnila tichá, posedlá pracovitost. Museli vak rozdělit, natřikrát, na pětkrát, nedopřáli si oddechu. Pot jim stékal do očí, do člunu se hrnula voda, a pořád vytahovali další a další sledě, třpytivé a pružné a hladké a pevné, nekonečný proud sledů.

„Chlapci, chlapci!“ řekl Vilém Trien, a Petr Svíčko zvolal: „Zázrak, hotový zázrak, tolika sledů, bože, po tomhle se něco stane, to nemůže být jen tak…“

„Ty koni,“ řekl Franta Kosa. „Co to zase meleš za pitominy? Tyhle sledi, to je obrovský štěstí, a já za ně děkuju Stvořiteli!“

Dopravili plný člun ke kutru a vrátili se a dopravili stejně plný Člun ke kutru podruhé.

Když pak mohli od kůlů konečně odrazit, byla ládovna plná až po okraj a slunce už bylo za polednem a racci, letící nad kutrem, rozjasnili šedivé nebe, takové jich bylo hejno.

Jeden muž neřekl po celou tu dobu ani slovo, dělal jen svou práci, tiše a skoro zarputile. Teď vede kutr domů, pořád ještě mlčky, ramena ohnutá a pohled upřený před sebe. Docela sám a docela pro sebe, tak stojí n kormidelního kola v těsné dřevěné kormidelně a řídí kutr po moři: podél pobřeží, kurs severovýchod, a do sundu, jímž se vjíždí do boddenu, a potom do přístavu, jižní a později západní kurs.

Muž u kormidla, Jindřich Töller, má dnes svůj velký den. Řídí kutr, ruku má zlehka položenou na madlech kola a cítí, jak moře kutr nese. Vidí ostatní vpředu na palubě, jak třídí sledě a žertují, a myslí si, že ta starost a námaha nebyly marné, a srdce má teď docela klidné. Je spokojený, nic si od příštího dne nepřeje, neboť práce mu přinesla štěstí, a nic lepšího nemůže muže potkat.

Odlesk tohoto štěstí dopadne i na Jana. Když přijde ze školy, polovina vesnice už to ví a malé děti ho obdivují, jako by ty sledě ulovil on, a doma řekne matka: „To je den! Něco takovýho svět ještě nezažil! Díky bohu! Jinak by la vrš stála otce život.“

„Život snad ne,“ řekne Jan.

„Víš to určitě? Žralo ho to pořádně.“

„Kde je?“ zeptá se Jan. „Byl jsem v přístavu, šel jsem se na to podívat: záplava sleďů, všude samí sledi. Ale otec už byl pryč.“

„Je v kůlně,“ řekne matka.

Otec sedí v kůlně na staré trojnožce, na níž sedávají už sto let otcové z tohoto domu. Vedle sebe drží kosu a nakopává rezavé ostří.

Chlapec otevře dveře, v kůlně se rozjasní a otec pohlédne do světla, krátce a pátravě, a jeho palec zatím přejíždí po ostří kosy. „Co je?“

„Byl jsem se podívat na ty sledě,“ řekne Jan.

„Divíš se teď taky?“

„Já to přeci věděl,“ řekne Jan.

„Věděl?“ řekne otec. „Jak jsi moh něco takovýho vědět?“

„Od Ludena,“ řekne Jan, „stejně dobře jako ty. ‚Kdo se toho odváží,‘ řek Luden, ‚kdo kus od břehu, v proudu, postaví vrš, nebude vědět, co s úlovkem.‘“

„Teď,“ řekne otec. „Ale tři týdny jsme nechytili nic.“ Připraví si tmavý, plochý brousek, plivne na něj a přetáhne jím kosu, ale po prvním přetažení zaváhá a řekne: „Dnešní výsledek, ať je tomu, jak chce, dává Ludenovi za pravdu. Takovou spoustu sleďů jsme na jaře nikdy neulovili.“

„Na jaře,“ řekne Jan, „ještě nikdy se vám to nepovedlo. Tolik neulovil ještě nikdo za jedinou noc. Máš radost?“

„Mám,“ řekne otec. „To bych lhal.“

„A co ty druhý, co mleli pořád hubou?“

„Ticho na palubě,“ řekne otec. „Zlý huby jsou fuč, zavřený v šupleti nebo kde.“ Zasměje se nahoru na chlapce, jako by to byla opravdu legrace, ale z jeho smíchu je slyšet, že je spíš nasupený než veselý. Řekne: „Zatím jsou zlý huby fuč. ale určitě ne natrvalo.“

Brousek zpívá po kose, není už rozumět, a Jan, který se opírá o pracovní stůl, trpělivě čeká na přestávku. Dívá se na otce, rád se na něj divá, neboť jeho pohyby jsou vyvážené, jisté a samozřejmé, brousek tancuje a zpívá, ostří kosy se začíná lesknout.

Když si otec udělá přestávku, řekne Jan: „Založili jsme brigádu.“

Otec na něj pohlédne, přikývne, ale nechápe, o čem je řeč; slyší o téhle brigádě poprvé.

„Kvůli kutru,“ řekne Jan.

„Aha,“ řekne otec, „kvůli kutru.“ A po chvíli řekne: „Tu mi napadá, že na ten kutr jsem si už dlouho nevzpomněl.“

„Tak teď máme brigádu,“ řekne Jan. „Hendrik Wendenpapp, Wiepke Schneiderová a já. Co tomu říkáš?“

Otec nemá odpověď připravenou a nenachází ji, protože si pod tou brigádou nedovede nic představit. Řekne: „Jestli si myslíte, že vám to pomůže, tak klidně pokračujte jako brigáda. Aspoň to dítě bude mít jméno.“

Jan vidí, že se usmívá, a chce odporovat, vtom však otec řekne: „Ale důležitý by byl přesto učitel. Toho byste měli mít na svý straně.“

„Právě proto,“ řekne Jan. „Proto jsme založili tu brigádu.“

„Aha,“ řekne otec a opět se usměje. „Nejste hloupí.“

„Potřebujeme ho,“ řekne Jan. „Protože od vás, viď, od vás se nedá čekat nic. Nebo se něco změnilo, mezitím?“

Otec zůstane klidný, zavrtí hlavou. „Ne, nezměnilo. Všichni maj svou práci.“

„Učitel,“ řekne Jan, „má taky svou práci. Kromě toho si netroufá.“

Otec vytřeští oči. „Netroufá si? Je to možný, učitel, který si netroufá?“

„Nevyzná se v tom, proto.“

„Ach tak,“ řekne otec, „to jo. Jak by se v tom taky moh vyznat.“

„Nikoho jinýho nemáme,“ řekne Jan, a je v tom trpkost a hněv. „Chceme si s ním dneska znovu promluvit.“

„Tak?“ řekne otec. „Kdypak?“

„No dneska,“ řekne Jan. „Ve tři ve škole.“

Ve tři ve škole, na odpolední schůzce šesté třídy, se sejde čtrnáct pionýrů, devět chlapců a pět děvčat.

Je tam Hendrik a je tam Wiepke, Čmuchal Niemer, Gottkeb Danse a přirozeně Jan. Je tam Carola Büttová a Petr Švícko číslo dvě, dlouhý a hranatý, se zvednutým nosem, a je tam i Heino, Heino Reimers, hledač perel.

„Tebe dneska nepotřebujeme,“ řekne Jan.

Všichni se na něj podívají, podívají se udiveně na Jana, všichni mimo Hendrika, který ví o nepřátelství, jež doutná mezi Janem a Heinem. Ví o nepřátelství, víc neví, víc ví jen Wiepke, a Wiepke je proto tím druhým, kdo se v tuto chvíli Janovi nediví.

Jan si Heina změří a řekne: „Dneska máme na programu něco zvláštního, a tak tě tu nepotřebujeme.“

Všichni, kdo tam jsou, čekají, nemluví, stojí před lavicemi a čekají. Janův hlas byl příliš silný, urážlivý pro Heiná a zlý, Heino po této větě nemůže zachovat klid.

„Říkal jsi něco?“ zeptá se Heino.

„Dneska tě tu nepotřebujeme,“ řekne Jan.

Heino se usměje. „Kdo je to: my?“

„No my,“ řekne Jan. „Rozhlídni se!“

Heino se rozhlédne. Smýšlejí všichni stejně jako Jan? Nikdo nesmýšlí stejně jako Jan, vidí Heino. Dokonce ani Hendrik nesmýšlí stejně jako Jan, a nikdo nechápe, oč vlastně jde.

Heino se usměje, oči strnulé.

Ty tlusťochu, myslí si Jan, teď máš nade mnou zase vrch, myslíš si. Pohlédne na ostatní jako před chviličkou Heino a vidí, že na něj všichni upírají pohled. Všichni kolem dokola se na něj dívají, Wiepke starostlivě a Hendrik rozmrzele, neboť Jan vyvolává spor, teď, když potřebují svornost a klid. Co si přitom Jan myslel?

Jan si nemyslel nic, spatřil Heina a popadl ho vztek, ale teď vidí, že je sám. Nikdo ho nechápe, nikdo, jen Wiepke, a Wiepke řekne: „Za chviličku přijde pan Steinkrug. Co mu řekneme?“

„Ale Heino,“ řekne Jan, tvrdohlavý jako osel, „Heino je tu zbytečný.“

Heino nemusí nic říkat, ani se na nic ptát, ostatní to učiní místo něho:

„Proč, co je, proč je tu Heino zbytečný?“

„Proved něco?“

„Rozbil okno?“

„Dostal svrab?“

„Nebo si hrál se sirkama?“

Smějí se, dělají si z Jana legraci, neboť Jan dnes odpoledne zřejmě není ve své kůži. Je bledý, a Gottlieb Danse se zeptá: „Poslyš, nezkazil sis žaludek? Nepřejed ses švestkovýma knedlíkama?“

Teď bych jim měl všecko říct, pomyslí si Jan. Měl bych jim říct, jak byl Heino na kutru a jak rozštípal dřevo a jak jsme se porvali na život a na smrt. A měl bych jim říct o dřívějšku, jak se Heino choval k Ludenovi, jak mu schoval keser a zalepil klíčovou dírku, zředil rum čajem a tak dál, samý hloupý klukoviny. Heino si nezaslouží, aby byl s námi na kutru. Nezaslouží si to. – To všechno bych jim měl říct, myslí si Jan, ale i to, že mě Heino povalil na palubu jako střízlíčka. To bych jim měl říct, a pak by to věděli všichni, nejen Wiepke.

Až do nynějška je jediná, myslí si Jan, jediná, kdo to ví, a proto se na něj taky tak dívá. Dívá se na něj podivně, Hendrik zrovna tak, ale toho by mělo radši něco napadnout. Copak chce, aby byl Heino na kutru? Nechce, ale nic Heinovi neřekne, řekne Janovi jako pastor: „Nehádejte se. Wiepke má pravdu, musíme si rozmyslet, jak nejlíp na učitele.“

„O co vlastně jde?“ zeptá se Carola Büttová. „Jen o to, abysme dostali kutr?“ Je to drobné děvče, lehké jako vločka, a nikdo by nevěřil, že jejím otcem je Albert.

Hermann Bütt, ten čtverhranný trpaslík. „Mě ten kutr moc nezajímá,“ řekne Carola.

„Tak můžeš odejít,“ řekne Jan.

„To si myslím taky,“ řekne Hendrik, „nebo se do toho bude zbytečně plést.“

„Ale já nechci odejít,“ řekne Carola Büttová. „Nejdřív mě sem nalákáte, a pak mám odejít.“

„Tak tu zůstaň,“ řekne Hendrik a Čmuchal Niemer, snad ještě drobnější než Carola, řekne: „Ale nekecej nám do toho.“

Řekne to a stáhne hlavu a schová rudé uši.

„Ty žížalo jedovatá!“ sykne Carola. „Tebe vůbec nevidím, víš?“

„Aspoň že mě slyšíš,“ řekne Čmuchal a všichni, co stojí kolem, se dají do smíchu.

Carola nadme tváře, dokulata, jak vánoční andílek, půvabně a něžně jako panenka, a tu se ve dveřích objeví učitel. Žáci ho vidí a nepřestanou se smát, protože Carola je celá zelená vztekem, a učitel Steinkrug se maličko zasměje s nimi, bezradně a tázavě jako člověk, který přijde někam, kde se ostatní smějí a on neví čemu.

„Jste nějak veselí,“ řekne pan Steinkrug. „Stalo se něco zvláštního?“

Nato se všichni znovu rozřehtají a připadají si už sami sobě směšní, protože se nic zvláštního neděje, jen Carola se rozčiluje.

Pan Steinkrug se opírá vpředu o stůl, paže složené na prsou. Přinesl knihu a řekne: „Jestli proti tomu nic nemáte, tak vám něco přečtu. Povídku od Marcuse Mixe. Hon za podivnými obrazy. Zná někdo Marcuse Mixe?“

Nikdo se nepřihlásí, učitel Steinkrug otevře knihu na první stránce, uhladí ji a chce začít, ale tu se přece jen někdo přihlásí: v třetí lavici u okna. Přihlásí se Hendrik Wendenpapp. „Promiňte,“ řekne Hendrik Wendenpapp. „Měli jsme na programu něco jiného, původně. Když dovolíte – slovo má Jan.“

„Cože, jak to,“ řekne učitel, ale Jan už stojí. Vystoupí z lavice a ohlásí. „Založili jsme na kutru brigádu, je v ní Hendrik Wendenpapp, Wiepke Schneiderová a já a tamhle Čmuchal a Gottlieb Danse. Pět lidí, víc prozatím ne. Pět lidí,“ řekne Jan, „to je pro začátek dost.“

Učitel naslouchá, oči nehybné, ale ze skupiny zamečí Heino Reimers:

„Hleďme, hleďme, pět lidí? Wiepke počítat nemůžeš, tak to jsou jen čtyři, a Čmuchal vydá za polovic, tak jen třiapůl. A to že je dost?“

Vyskočí Wiepke. „Mě nepočítáš?“ a vyskočí Čmuchal, „já že vydám za polovic?“ ale Heino si těch dvou nevšímá, hledí na Jana, ale Jan si nevšímá Heina; řekne: „Tahle brigáda, mysleli jsme, že by všecko vedla a byla za všecko zodpovědná.“

„Jo takhle,“ zvolá Heino, „to je teda legrace! Když je vás třiapůl!“

„Počkej!“ řekne pan Steinkrug a Hendrik vykřikne: „Co se do toho pořád pleteš, tlusťochu?“

Jan zatím pokračuje: „Tahle brigáda je jádro. Může se přihlásit každý, kdo chce na kutru pracovat, ale každého nevemem.“

Heino prosí o slovo, ale Jan ještě nedomluvil. „Na kutru bude smět plout, jen kdo na něm pracoval. Kdo je líný a hledá jen zábavu, ten na palubu nevstoupí.“

Co až dosud řekl, připadalo mu správně, jisté to připadalo správné i učiteli: byla to věcná, rozumná, přijatelná slova. Proto může klidně říci i to poslední, může se učitele zeptat: „Rádi bychom teď věděli, kdo by nám mohl pomoci. Jestli byste nám přece jen nemohl pomoci vy. Myslíme tu nejvyšší zodpovědnost.“

Jan pohlédne na učitele a s ním na něj pohlédne i třináct ostatních, všichni na učitele hledí a učitel si pomyslí: Tohle je ona chvíle!

Celou tu dobu přemýšlel, co má říci, protože děti přišly s něčím novým: založily brigádu.

„Podívejte,“ řekne Werner Steinkrug. „Můj názor znáte, přinejmenším Jan a Hendrik, znáte ho dobře. Myslím si, že je ten kutr moc velký, že se pro vás moc nehodí, a vy jste teď založili brigádu. Nechcete si to nechat vymluvit, jste vytrvalejší, než jsem myslel.“

„Tak se tedy s námi do toho dáte?“

Učitel se usměje. „Já jsem poslední, kdo by se s vámi do toho mohl dát.“ A poněvadž se na to nikdo neozve, zeptá se třídy: „Který rybář by mohl přijít a říci: ‚Ode dneška dělám učitele?‘ Žádný. Ani by ho to nenapadlo. Protože mu k tomu chybí vědomosti. Ale já, učitel, mám velet kutru. Vždyť je to skoro směšné. Nezdá se vám?“

Zřejmě se jim to nezdá, a učitel si prohlíží jednoho po druhém a řekne: „Vypadáte, jako byste to nemohli pochopit. Co bude dál?“

„Nic,“ řekne Hendrik. „Musíme se porozhlídnout.“

„Po čem se musíte porozhlidnout?“

„Musíme si najít někoho jiného.“

„Najít,“ řekne Werner Steinkrug. „Víte už, jak na to?“

Hendrik se dívá z okna. Nechce už mluvit, ať se z toho učitel dostane sám.

Učitel jim řekne: „Nemohu udělat, co ode mě čekáte. Vaše nasupené tváře na tom nic nezmění. Ale pojďme se zamyslet nad tím, kdo by vám mohl pomoci místo mě.“

Heinův prst vyletí nahoru. „Já už o jednom vím.“

„Vidíte,“ řekne učitel Steinkrug, ale než může Heino promluvit, skočí mu Hendrik do řeči: „Toho nechceme, co máš ty.“

„Jak to?“ řekne pan Steinkrug. „Copak už víte, kdo to je?“

„Ne,“ řekne Hendrik.

„No poslyš!“

„Nechceme ho,“ řekne Hendrik. „Protože v tom případě už máme někoho sami.“

„Kohopak?“ zeptá se učitel.

Hendrik neodpoví. Tváře mu zrudnou, čelo se zkrabatí a Heino Reimers řekne: „Nikoho nemá.“

Hendrik se dívá z okna, učitel zůstane klidný a laskavý. Zeptá se: „Neposlechneme si přece jen, koho chce navrhnout Heino?“

„Pro mě za mě,“ řekne Hendrik. „Ale není třeba. Opravdu už někoho máme, docela jistě ho máme. Jenom jak se jmenuje, to nepovím.“

„Nepovíš?“

„Ne. Nikomu do toho nic není.“

Hendrik strnule sedí v lavici, bradu na pěstích, lokty opřené. S Hendrikem, to každý vidí, dnes není řeč. Učitel to vidí stejně jako Jan, jen Heino to nevidí, Heino řekne: „Kutr se týká všech.“

„Ale tebe až nakonec,“ řekne Hendrik.

„Protože ho chcete schlamstnout sami!“

„Jasně,“ řekne Hendrik. „Příď už máme v žaludku.“ Vybuchne smích, Heino hrozivě řekne: „Jenom se neplet!. Ty se ještě budeš divit, to budeš!“

„Já? To jsem zvědav. Jenomže dřív se ty zhubneš o deset kilo!“

„Radši rovnou o patnáct,“ vykřikne Jan. „Aby to stálo za to.“

„Nebude,“ řekne Gottlieb Danse. „Zdědil to po Matyldě!“

Smích udělá salto a Heino si pomalu sedne, němý studem a vztekem. Sepne ruce, ústa má malá, a vpředu stojí učitel, dosud klidný, ale v jeho hubené tváři už se hromadí hněv.

Smích se ztiší, nastane klid, a tu řekne Čmuchal – maličký, že ho je sotva vidět, Čmuchal – zahradní trpaslík – řekne: „Matylda je nafoukaná, že má syna bařtipána.“

Učitel na něj upře pohled a nikdo se nezasměje. Nikdo se nezasměje nahlas, ale Hendrik a Jan a Gottlieb Danse mají co dělat, aby nevyprskli. Carola Büttová, prst ve vlasech, nedýchá. Dívá se na učitele, ustrašeně a vyčkávavě, ale učitel se nerozkřikne, řekne: „Víte co? Dohodněte se nejdříve sami. Když si představím, že na tom kutru chcete plout, takhle rozhádaní a hašteřiví, to byste přece nikdy nikam nedopluli,“ řekne a sebere ze stolu knihu a odejde.

Šest jich zůstane venku před školou, na javorové cestě; pět členů brigády a Petr Švícko číslo dvě.

Z těch, co odcházejí, jde Heino poslední, a řekne, než odejde:

„Dobře vám tak. Měli jste mě nechat říct, co jsem chtěl.“

„Řekni to teď!“

„Teď už ne, zrovna ne.“

„Tak si to nech!“

„Taky že jo. A ty, Čmuchale, ty dostaneš, co se do tebe vejde, až tě příště potkám.“

„Co takhle já?“ zeptá se Gottlieb Danse. „To si netroufneš, co? Na maličkýho Čmuchala si troufáš, ale na jinýho ne, co?“

Gottlieb čeká, ale Heino nezačne. Heino se podívá na Jana, neusměje se a řekne: „Troufám si na každýho.“

„Tu je dobře,“ řekne Hendrik Wendenpapp.

„I na tebe,“ řekne Heino.

„Třeba teď hned?“ zeptá se Hendrik.

Stoji čtyři kroky od Heina, a všichni cítí: Teď jde do tuhého. Hendrik je ve střehu; je štíhlý a mrštný a skoro stejně velký jako Heino, ale jinak je ho jen polovička. Ruce má malé.

„Jestli chceš,“ řekne Heino, „mužem si to rozdat teď hned.“

Mlčení se protahuje. U boddenu křičí racci a v holých javorových větvích je slyšet vítr. Nikdo se nepohne, až Wiepke řekne: „Zbláznili jste se?“

„Zůstaň tady,“ řekne Jan a Hendrik řekne Heinovi: „Tak pojď!“ a Jan zbledne až po špičku nosu: Teď, nebo nikdy! Nesmi zápasit Hendrik, musí zápasit on sám, Jan. teď nebo nikdy!

Heino se pohne, udělá krůček a zastaví se. „Ale dva na jednoho, to nejde.“

„Odkdy jsem dva?“ zeptá se Hendrik.

„Nebo já,“ řekne Jan, „jsem snad já dva?“

„S tebou se nebavím,“ řekne Heino.

„Ale třeba já s tebou,“ řekne Jan.

Heino roztáhne rty. „Tobě to jednou nestačilo?“

„Ne,“ řekne Jan, „nestačilo.“ A nalevo a napravo už není nikdo, jen Heino je tu, jeho bílý obličej, rozšklebený a vzdálený, z ničeho nic blízký, a Jan udeří, dvakrát a třikrát, se zatajeným dechem, a Heino užasle ustoupí. Zvedne paže, chrání si bradu, pořád ještě hrozně udivený, ale Jan útočí dál a Heino se začne bránit. Šťouchne Jana do prsou a nastaví mu nohu, rozmáchne se, udeří a udeří do vzduchu, zavrávorá, jak se rozmáchl, a Jan ho zasáhne a banda řičí a Jan do něho buší stále silněji a Heino si schová hlavu mezi ramena. Nezakolísá, neupadne, rány se jen sypou. Heino odolává, krev kape na zem a Wiepke křičí: „Přestaňte, vy blázni! Jendo, slyšíš, přestaň!“

Ale Jan neslyší a taky nepřestane. Mlátí do Heina jako do špalku a kamarádi, kteří se na ně dívají, už neječí. Tenhle boj je tichý, zarputilý a nelítostný. Heino musí padnout, musí se vzdát. Proč nezvedne ruku?

Jan spustí pěsti. „Stačí ti to?“ zeptá se, a Heino ukáže obličej: krev z nosu má všude, teče mu po rtech do úst, ale ústa se ještě dokáží usmát, a Heino řekne: „Pokračuj, dělej!“

„Dělej!“ řekne Heino a Jan pochopí, že pro Heina boj teprve začíná. Náhle ho přepadne svíravý strach a přání, aby už byl konec. Cítí, jak ochablé má paže, ale ustoupit nemůže, musí se Heinovi postavit, musí.

Banda přátel mlčí.

Jan dýchá zvolna, pozoruje Heina. Pěst, kterou ho chce Heino zasáhnout, nesmí přiletět. Zatím ta pěst odpočívá u Heina, ale přiletí co nevidět, a Jan vyrazí a Heino upadne. Banda zařve, ale Heino je už zase na nohou, mrštný jako slůně, a Jan zaútočí znovu, přitom Heina udeří, jak může nejsilněji, a Heino najednou strne, zatřese hlavou a sáhne si na bradu, v tom okamžiku otřesený a otupělý – a Jan ten okamžik promešká. Čeká, zarazí se, žasne, a tak ho zasáhne Heinova pěst. Vystřelí a zasáhne ho do krku a Jan odletí pozpátku a padne na plot. Jedna laťka praskne, plot se zatřese a Jan leží vstoje na plaňkách, ruce a nohy roztažené. Nemůže popadnout dech, ústa má otevřená, a Heino se rozmáchne k druhé ráně.

Čtyři paže ho strhnou zpátky, ale dvě by bývaly stačily. Heino se nezpěčuje. Pomalu se otočí a Hendrik a Gottlieb Danse ho pustí.

„Odprejskni,“ řekne Hendrik. „Koukej zmizet!“

„Počkej, počkej,“ řekne Heino. „Začal on. A jak vypadám třeba já? Celý od krve.“

„Ale teď je konec,“ řekne Hendrik.

„Ty jsi mi zrovna ten pravý,“ řekne Heino.

„Dobře, to ti věřím, ale teď už koukej zmizet.“

„Neříkal jsi, jak si máme rozumět a tak, než začala schůzka?“

„To je pravda, to jsem říkal.“

„Znamená to, že jsi chtěl, abych byl s váma na kutru?“

„Ne,“ řekne Hendrik, „nechtěl. To jsme nikdy nechtěli. Byla to taktika, chápeš? Taktika.“

„Vidíš,“ řekne Heino. „A tomu já říkám lež.“ Otře si ústa, hřbetem ruky si po nich přejede, a ruka je celá červená. „Lež,“ řekne Heino. „Jsi lhář! Ale já už jdu sám!“

Banda přátel se za ním dívá. Jan se opírá o plot, chytil už dech, a Hendrik řekne: „Nadělal by z tebe třísky. Na toho nestačí nikdo.“

„Ale pár jich ten tlusťoch koupil,“ řekne Gottlieb Danse.

„To jo,“ řekne Čmuchal. „Jan byl v obrovský formě. Moc nechybělo, a tlusťoch byl k. o.“

„Přesně tak,“ řekne Svíčko číslo dvě. „Už jsem viděl, jak jde k zemi.“

Mluví a namlouvají si vítězství a Jan stojí u plotu, ohmatává si krk, a Wiepke řekne: „Ať nám Hendrik radši prozradí, koho sehnal pro kutr.“

„To bys měl, Hendriku.“

Zapomenou na Heina a na rvačku, zapomenou dokonce trochu i na Jana. Všichni chtějí vědět, koho Hendrik sehnal pro kutr.

„Povídej, Hendriku, povídej!“

Ale Hendrik nepovídá, neřekne ani slovo, mlčí, aby byl důležitý, a Čmuchal ten žert prohlédne první. „Nenechte se vodit za nos, lidi! Vodí vás za nos, jako vodil za nos Steinchena a Heina. Uvidíte.“ Čmuchal se zasměje a ostatní, ochotni mu uvěřit, pohlédnou na Hendrika a zeptají se: „Je to pravda, Hendriku, vodíš nás za nos?“

„Vytahoval ses jen kvůli Steinchenovi a Heinovi?“

„Nic neříkáš. Tak ses teda vytahoval!“

Postávají trochu bezradně, Hendrik uprostřed, a Wiepke odejde k plotu k Janovi. Od boddenu je slyšel křik racku a nahoře v holých javorových větvích sedí vítr.

Když už s tím nikdo nepočítá, otevře Hendrik ústa a řekne: „Pojďte se mnou! Třeba tam bude.“

Jsou překvapeni, ale na nic se neptají, jdou prostě za Hendrikem: Gottlieb a Čmuchal a Petr Švícko číslo dvě, vzadu a dost zpátky Wiepke a Jan.

„Co krk?“ zeptá se Wiepke.

„Nic,“ řekne Jan. „Trochu bolí.“

Dojdou ke kutru poslední; ostatní tam stojí jako zmoklé slepice, tichá skupinka u vysoké přídě, slyšet je jen Hendrika Wendenpappa: „Říkal, že tu bude, můžete mi věřit. Chtěl opravit tu plaňku dole u kýlu.“

Jeden z chlapců, Čmuchal Niemer, se skrčí a zavolá: „Tamhle taky něco probleskuje. Zvnitřku něco probleskuje, vypadá to jako čerstvý dřevo.“

Nato se Gottlieb vyšvihne na palubu, nakoukne do ládovny a řekne: „Tamhle leží prkno. Nová plaňka, je to možný?“

Hendrik pohlédne na každého zvlášť. „Vidíte?“ řekne a odběhne nahoru na cestu, rychle se vrátí a řekne: „Nemůže být daleko. Rozhodně tu byl. Přeháněl jsem?“

„Ale pořád ještě nevíme,“ řekne Čmuchal, „jak se jmenuje.“

„Jak se jmenuje, ano, kdo je to?“ zeptá se Wiepke.

Hendrik se chce usmát, ale nahoře na kutru Gottlieb Danse najednou spustí hrozný křik, skáče po palubě, skáče sem tam a křičí: „Tamhle dole někdo leží, tamhle dole někdo leží!“

„Kde?“ zeptá se Hendrik.

„Tamhle vpředu dole, dole v kajutě. Bude asi mrtvý!“

„Mrtvý?“ řekne Hendrik, a na to všichni vyrazí, všichni mimo Wiepke, šplhají co nejrychleji nahoru a běží tam, kde čeká Gottlieb, a u přístřešku natahují krk, najednou váhavě: Co kdyby byl ten dole opravdu mrtvý?

Hendrik se skloní do přístřešku, vedle něho Jan a Čmuchal Niemer, teď i Gottlieb a Petr Švícko číslo dvě. Všichni se dívají dovnitř a vidí povozníka Kassbauma, jak leží mezi kójemi. Leží tam roztažený jako mrož, ruce sepjaté na břiše, tvář mírnou a tmavorudou.

„Něco cítím,“ řekne Gottlieb Danse.

„Já taky,“ řekne Čmuchal. Vtom na sebe oba pohlédnou a oba pohlédnou na Hendrika. „Snad to není tenhle? Naším předákem má být Kassbaum?“

Hendrik neodpoví. Civí dolů na Kassbauma, na Kassbauma, který tiše chrápe.

„Tak tedy Kassbaum,“ řekne Čmuchal a všichni odstoupí od přístřešku, jen Hendrik tam zůstane, a Wiepke pohlédne nahoru podél boku a zeptá se: „Co se děje?“

„Kassbaum,“ řekne Jan. „Je namazaný.“

„Kassbaum?“ řekne Wiepke. „A jé!“

„Náš předák,“ řekne Čmuchal. „Má pěknou opičku, nechceš se na něj podívat?“

13

Druhý den v poledne je nová plaňka zasazená, zaspárovaná, měděné nýty zapuštěné a roznýtované, a přes bílé dřevo Kassbaum napsal: Šťastnou plavbu!

Kassbaum je střízlivý, ale alkohol je z něho trochu cítit, protože Kassbaum je, jak říká Maltě Musing, prosáklý alkoholem až po kůži. Konzervoval sám sebe, říká Maltě Musing.

„Dej to sem,“ řekne Kassbaum Janovi, zvedne z trávy vedle kutru letovací lampu a přidrží u ní hořící zapalovač. Vystřelí plamen, syčí, hučí, a Kassbaum otáčí tryskou, dokud plamen nešlehá z krátké roury širokým jazykem. „A jdem na to,“ řekne Kassbaum. „jeden si veme špachtli, druhý škrabku a dáme se do toho, stáhnem tomu škuneru kůži.“

Barva pod plamenem měkne. Nadouvá se a praská, hoří maličkými plamínky, které Kassbaum udusí svou velkou dlaní, je cítit spálený lak, doutnající dehet a ožehnuté dřevo. Není to nepříjemná vůně, a Hendrik, vyzbrojený špachtlí, postupuje těsně za Kassbaumem. Špachtle zajíždí pod barvu, oloupává ji od dřeva jako tuhou slupku, a kde barva drží, tam nasadí Jan škrabku, odře a seškrábe poslední zbytky – a bok, do něhož se dali, vypadá brzo jako odřený: holé plaňky jsou drsné a šedé.

„Nemějte strach,“ řekne Kassbaum, „takhle to nezůstane. Uhladíme ho jako hedvábí. Pak dostane fermež a potom nový nátěr. Uvidíte, co to bude za zábavu.“ Kassbaum v černém manšestrovém obleku by nejraději tančil. Potřebuje pohyb, letovací lampa mu nestačí. Dá ji Hendrikovi, sám si vezme špachtli, neboť špachtle je to pravé, špachtle seškrabává, a Hendrik je hrdý, jde vpředu, a Jan se docela vzadu bouří: „Ale já chci potom taky létla rapu!“

„Okay,“ řekne Kassbaum. „Opálíš to nad kýlem.“

Pracují rychle a nedopřejí si ani chvilku oddechu, neboť mají ctižádost, všichni tři, opálit pravý bok, celý: od přídě k zádi a až po kýl – opálit celý bok, než nastane večer.

Právě skončili, když vidí, že se blíží Heino.

„Máme všecko?“ zeptá se Kassbaum. „Letlampu, špachtli, škrabku?“

Mají všechno, chtějí odejít, vtom spatří Heina: u Briesingů před plotem z ptačího zobu – maličko zaváhají a hledí na něj.

„Ahoj,“ řekne Kassbaum, „dneska už jdeš bohužel pozdě.“ Tře si masitou bradu, ale chlapci se loudají dál, pohledy lhostejně odvrácené od Heina. Kassbaum zůstane stát a řekne: „To nám to šlo, co? Všechna barva je dole. Pro dnešek jdeš pozdě.“

Oba to slyší, Hendrik stejně jako Jan, ale oba dělají, jako by se jich to netýkalo, a Kassbaum musí říci: „Přijď zítra,“ aby se konečně jeden z nich otočil, Hendrik se otočí. „Ten k nám nepatří.“

Kassbaum nerozumí a Hendrik opakuje: „Ten k nám nepatři.“

„Aha,“ řekne Kassbaum, „já myslel.“

„Ne,“ řekne Hendrik, „ten k nám nepatří.“

„Dobře,“ řekne Kassbaum, „už chápu. Proč nepatří?“

„Nesnášíme ho,“ řekne Hendrik.

„Nesnášíte ho, aha.“ Kassbaum zpozoruje nepřátelství, ale nebere je vážně, tiše se usměje a řekne Heinovi: „A ty?“

„Ten nás taky nesnáší,“ řekne Jan. Kassbaum se na něj podívá, podívá se na Hendrika a Jan a Hendrik mlčí. Čekají, co Kassbaum řekne, obličeje velmi světlé v časném, chladném soumraku. Vítr ohýbá ptačí zob a dole v boddenu divoce šplouchá voda.

Kassbaum pohlédne na chlapce, na všechny tři. „Tak vy se navzájem nesnášíte. To se nedá nic dělat.“ Usměje se teď naplno, chlap jako hora, všichni tři by si mu mohli sednout na ramena.

„Pojďte,“ řekne Kassbaum. „Něco se přižene, cejtím játra. Ty jdi radši taky, Heino.“

Rozešli se rychle a Jan, teď osamělý na krátké cestě nalevo od boddenu, slyší nad sebou racky. Plachtí naříkajíce ve větru, usedají na hřebeny střech a v hejnech stojí v trávě, kulaté hlavy nehybné, zobáky proti větru.

Před domovními dveřmi se chvěje stožár s anténou, ocelový a lehký, dvakrát tak vysoký jako dům, a pod mraky se stříbřitě vznáší mřížoví televizní antény. Otec kontroluje kotevní lana, pružné dráty, napnuté a chvějící se jako úpony stěžně. Žádná vichřice je nepřervala.

„Racci seděj na Puttingovic louce,“ řekne Jan. „Seděj tam jako ve škole.“

„Cítěj nepohodu,“ řekne otec. „Blíži se vichřice, právě tu hlásili.“

„Vichřice odkud?“

„Od severozápadu,“ řekne otec. „Síla větru devět až deset a jedenáct.“

„Od severozápadu,“ řekne Jan a otcovy obavy už nejsou jen otcovými obavami.

Vítr od severozápadu, vichřice od severozápadu, a daleko do moře, přesně napříč k vichřici, se táhne velká vrš ničím nechráněná – jako těch pět, které před mnoha desetiletími severozápadní vítr odnesl.

„To by mohlo špatně dopadnout,“ řekne otec.

„Ale nemusí,“ řekne Jan.

Otec si prohlíží nebe, zamyšleně, pátravě, kolem dokola, ale nebe je všude stejné: není to nebe, jsou to těžké mraky, a šedivou tmou zní pronikavý křik racků.

„Ale špatně to dopadne,“ řekne otec.

14

Bunniho probudí burácení vichřice a Jan, který spí zahrabaný pod přikrývkou, uslyší jeho polohlasé zavolání. Světnička je tmavá, tak tmavá, jako by vůbec neexistovala. Jistá je jen postel a kdesi se pohybuje Bunniho hlas. „Rozsviť!“

„Zdá se ti něco?“ řekne Jan. „Rozsviť,“ řekne Bunni. „Dole je randál.“ Jan naslouchá do tmy, oči – aby lépe slyšel – vytřeštěné, a pomalu rozeznává odlesk okna: klid a mír před zběsilostí vichřice. Vichřice chce roztrhat nebe i zemi a střecha chce odletět v jejích nárazech.

Jan stiskne vypínač, ale světlo se nerozsvítí. „Proud,“ řekne Jan, „vypnuli ho. Nebo se přetrhlo vedení, Jdi si lehnout, Bunni!“

Bunni otevře dveře a vichřice je okamžitě hrozivě blízko. Jan ji slyší fičet povětřím, jako by stál venku na širém poli.

„Zavři, Bunni!“

Dveře zůstanou otevřené, Bunniho stín je pevně drží, a hlasy zdola jsou teď silné: světlý a rozčilený hlas matky, klidný a bručavý hlas otce.

„Co bys tam dělal?“ říká matka. „Neuvidíš si ani na nos. Vítr tě porazí.“

„Podej mi nepromokavou bundu,“ řekne otec.

„Nikdo ven nejde. Proč musíš ty?“

„Podej mi čepici,“ řekne otec, „a lehni si. Nebo vzbudíš kluky.“

„A ty,“ řekne matka, „ty nemáš ani za mák rozumu!“ Závan větru vnikne do chodby a nahoru po schodech a zanaříká pod střechou. Otec je pryč, světlo jeho svítilny, zmizelo; žlutý záblesk čadící svíčky.

„Co je tohle za mužskýho, co je tohle za mužskýho!“ řekne matka.

Bunni zavře. Jeho nahá chodidla ťápou po prknech, dřevěná postel zavrže, Bunni zaleze pod přikrývku. Oběma rukama si ji splácá, potom leží tiše, Jan jako by ho slyšel dýchat.

„Spíš?“ zeptá se Bunni.

„Jak bych moh?“ řekne Jan.

„Šel k vrší, nemyslíš?“

„To nevím,“ řekne Jan. „Radši už spi!“

„Tak dobrou noc,“ řekne Bunni.

„Dobrou noc,“ řekne Jan, leží na zádech, natažený, ruce zkřížené pod hlavou, leží a civí na okno. Před jedenapadesáti lety tu byly velké záplavy, před deseti nebo jedenácti malé a před dvaadevadesáti lety tu byly vůbec největší záplavy. V chlévech se utopila spousta dobytka, kutry ležely později na suchu na lukách a studny byly nadlouho zkažené, všude slaná voda.

Jan nespí. Myslí na minulost a myslí na příští hodiny. Záplavy nehrozí, myslí si. Severozápadní vítr záplavami nehrozí a meteorologická služba o záplavách nic neříkala. Přesto teď budou sedět ve vsi u nouzových světel, počítat hodiny a čekat, úzkostlivě čekat, kdy se už konečně rozední…

Světnička je tichá, vichřice ji celou zahalila a někdy; jako by ji s sebou unášela.

Ve vteřině naprostého ticha bouchnou dole dveře, otevřou se a zavřou a Jan se vyděsí a vyskočí z postele. Z postele, ze světničky, stojí bos na strmých schodech.

Dole vidí otce: na úzkém pruhu dlaždičkové chodby v mihotavém světle lucerny. Nevidí otce celého, jen asi do poloviny, od holínek nahoru k lemu bundy. Holínky jsou mokré a od písku, otec si je zuje a Jan vidí jeho ponožky, mokré až po kalhoty.

„Už ses vrátil?“ zeptá se dolů.

Otec se zarazí, neví hned, odkud se hlas ozval.

„Tady nahoře,“ řekne Jan a otec se skrčí a strčí hlavu ke schodům. „Ty jsi ještě vzhůru?“ řekne k Janovi.

„Co je s vrší, byls tam?“

„Vytáhl jsem čluny výš na břeh. Voda už sahá až k dunám“

„A vrš?“ zeptá se Jan.

„To nevím,“ řekne otec. „Nebylo nic vidět. Jen příboj, jinak nebylo nic vidět.“

V ranním rozbřesku je vidět víc.

Nebe je nečekaně jasné, vymetené až k západnímu obzoru, kde se kupí ocelově modré pohoří mračen. Před tímto pohořím je moře černé, přerušované pruhy bílých hřebenů, pěnové zuby dlouhých vln se oslnivě třpytí v ranním slunci.

Pořád ještě vane severozápadní vítr, ale už není tak divoký, zato vytrvalý a silný a také ledový.

Rybáři se sešli na dunách. Stojí tam těsně u sebe, ramena a záda proti větru. Vědí už dávno, že velká vrš je ta tam, ale nikdo to neřekne a nikdo nepohlédne na svého souseda. Obličeje mají strnulé, zčervenalé od náporů mořského vzduchu, a očima neustále přejíždějí po vodě; nic tam však nezůstalo. Ani kůly, ani koule, ani síť nic tam nezůstalo, vůbec nic.

„Co teď?“ zavolá Franta Kosa. Zavolá to proti větru, ale nikdo se nepohne; nikdo nemůže pochopit, že velká vrš je ta tam. Pečlivě a odvážně a bytelně ji postavili, trojnásobně zajistili a upevnili – a vrš je prostě pryč.

„Tak co?“ zavolá Franta Kosa. „Že jste tak zticha?“

„To jsme,“ vykřikne starší Danse. „A ty buď taky!“

„Budeš mít pohřební řeč?“

„To ne. Pohřební řeč ne. Ale buď zticha!“

Chvíli všichni mlčí, pak řekne Vilém Trien: „Je pryč, člověče, do mrtě pryč!“

„To je naše odměna,“ vykřikne Franta Kosa. „Jestli by tohle člověka nedozrálo!“

Příboj duní. Vítr ucpává uši. Moře se vzpíná a rozlévá širokými jazyky až k patě duny. Tam leží čluny, dlouhý černě nadehtovaný člun od vrše, vedle něho dva menší, jeden z nich bílý, a kotevní lanoví tam leží, železná zátěž, rezavé řetězy a napůl v příboji stojí velký, těžký vrátek. Ten už teď nebudou potřebovat, čluny a všechno ostatní také ne.

Pošlou sem pro ty věci kutr. Poslední kutr, a povede ho Jindřich Töller. Zažil s touto vrší všechno: starosti, úspěch i porážku, všechno v patřičnou dobu, jen úspěch byl příliš krátký. Příliš krátký, myslí si Jindřich Töller, po té hrozné dřině.

Vedle něho stojí syn, zamlklý jako otec, a otec, zdá se, si ho všimne až teď, se školní brašnou mezi nohama. Podiví se, co tu syn dělá, co tu pořád ještě dělá, a zeptá se ho příkře: „Nechceš konečně do školy?“

„Vždyť už jdu,“ řekne Jan, seskočí z duny, dva metry dolů; severozápadní vítr fičí nad ním.

Muži tam nahoře zůstanou, těsně u sebe. Zůstanou a vyhlížejí na moře, jako by z té velké vrše mohli ještě něco objevit.

Jan přijde pozdě.

Věděl to, už když stál na duně, teď pádí vesnicí, ale brzy si to rozmyslí a dává si načas a nebojí se tváří, které uvidí za chvíli.

Stojí ve třídě, dveře jsou zavřené, a všichni mlčí a civí na něj, tentokrát jen málokteří vesele. Učitel cosi hledá ve skříni. Má ji zpola otevřenou, napravo od krajního okna, Jan vidí jeho záda a slyší, jak se učitel ptá: „Kdo to přišel?“

„Já,“ řekne Jan.

Učitel skříň zavře. Poprvé na chlapce pohlédne, v ruce šedivou třídnici. „Proč tak pozdě?“

„Vrš je pryč,“ řekne Jan.

„Vrš?“ řekne pan Steinkrug.

„Ta velká, od posledního břehu.“

„Protože to byla hloupost,“ zvolá Carola Büttová a Jan se otočí jako zlý blesk. „Hloupost? Hloupá jsi ty! Nemáš o tom páru.“

„Ale můj otec má,“ řekne Carola Büttová.

„Protože byl proti, tvůj otec.“

„Protože to byla hloupost,“ řekne Carola Büttová.

„Nekecej, káčo pitomá,“ řekne Jan.

Carola vyskočí, hezká tvářička jí jen hoří, ale učitel ji zarazí. „Toho necháte, abyste se mi tady hádali!“

„Ale ta vrš,“ řekne Jan. „byla to daleko největší vrš, odjakživa a vůbec.“

„V únoru to bylo s kutrem,“ řekne pan Steinkrug, „teď s vrší. Tvé místo je tady, přesně ve tři čtvrti na osm. Nebo jsi tam byl něco platný, na břehu?“

„Ne,“ řekne Jan.

„Tak vidíš,“ řekne pan Steinkrug.

Jan neodpoví. Vypadá nešťastně a učitel ho pošle na místo. „Jdi si zatím sednout!“

Čeká, až Jan dojde k lavici – řada u oken, třetí lavice na kraji, a počká, dokud si Jan nesedne a neuloží si tašku a nepozdraví se s Hendrikem Wendenpappem. Až potom pan Steinkrug řekne: „Ještě jednu otázku mám. Co to bylo za rvačku?“

Jan opět vstane. „Za rvačku?“

„Předevčírem, po schůzce skupiny. Venku u branky.“

Učitel ví všechno, nemá smysl tvářit se nechápavě. Jan řekne: „To je pravda, tehdy k něčemu došlo, u branky.“

Pan Steinkrug se usměje. „K něčemu tam došlo, výborně. Rád bych věděl, proč tam k něčemu došlo?“

„Proč?“ Jan pohlédne na Hendrika, který se tiše šklebí, a pohlédne na Heina, který sedí, jako by se ho to netýkalo.

Pan Steinkrug listuje v třídní knize, otevře ji a přejede dlaní po velké stránce. „Tak proč tam k něčemu došlo, předevčírem, po schůzce skupiny? A kdo s tou rvačkou začal?“

Jan pohlédne opět na Heina a z ničeho nic řekne: „Kdo začal, začal jsem já.“

„Ty?“

„Já.“

„Proč?“

„Pohádali jsme se.“

„Pohádali,“ řekne pan Steinkrug. „A co dál? Vyřídili jste si to, anebo se poperete za pár dní znovu?“

To oba nevědí, pohlédnou letmo na sebe. potom zpátky na učitele a učitel třídnici zavře, odsune a řekne: „Zatím vás nezapíšu. Jestli se porvete znovu, bude to platit dvojnásobně…“

15

O týden později spadne Kassbaum do přístavu.

Toho dne je klidno a teplo, skoro jako v létě, a u vlnolamu kotví pobřežní nákladní loď Henriette, plná uhlí. Jeden muž je dole v bunkru, druhý nahoře na palubě a třetí, Kassbaum, stojí se svým valníkem podél lodního boku.

Loď je stará, ještě starší než naviják, a Tete Füllhorn, který jím otáčí – malý, sporý, s neobyčejně odstávajícíma ušima –, Tete nadává nepřetržitě od rána od sedmí. Zlobí se na počasí, přál si, aby poprchávalo. Ale nepoprchává; sviti slunce a Tete polyká škrábavý uhelný prach; Kassbaum ho polyká laky a nejvíc ho spolyká Gustav Niemer mezi koši a uhlím dole v bunkru. Nabírá a shrábuje uhlí, šlachovité paže nahé, plivá do hustého vzduchu a říká po každém plném koši: „To je prachu, jako by byl svět jedinej velkej pytel uhlí.“

„To leda je,“ řekne Tete Füllhorn a otáčí navijákem, jednu otáčku rezavého lana za druhou, dokud koš s uhlím nevisí pod vykládacím ramenem. Pak uvolní lanový steh a rameno se dá do pohybu a s nim i koš – s vrzáním a kolébáním to všechno sjede k vlnolamu, kde stojí na povoze Kassbaum, velký a silný, černý jako mouřenín. Popadne koš, Tete povolí lano, koš klesne a Kassbaum ho vysype. Pak se všechno vrátí a pokračuje od začátku; Kassbaum si dá mezitím malou žitnou.

„Ty si žiješ nejlíp,“ řekne Tete. „Starosti nemáš a v jednom kuse nasáváš.“

„Kdo za to může?“ řekne Kassbaum. „že musíte pracovat jako pohani? Snad ne já, Kassbaum?“

„Máme techniku,“ řekne Tete Füllhorn. „Jenomže je bohužel zrovna rozbitá.“

„Zrovna,“ řekne Kassbaum. „To bylo už na podzim, co se vám rozbil jeřáb. Ty máš nervy, Tete.“

„Chybí jeden díl. A ty nás tu moc nekomanduj! Břicho plný kořalky a pak dělal chytrýho, to mám nejradši. Viď, Gustave, to máme nejradši?“

„Vlez mi na záda,“ řekne Kassbaum.

„Ne,“ řekne Tete, „tohle potěšení ti neudělám.“ Povolí stěh, tentokrát vztekle a příliš prudce. Rameno se rozjede, koš s ním a na první pohled je jasné, že jede špatným směrem. Narazí na úpěnu, odrazí se a otočí, rozhazuje uhlí a zběsile se řítí na Kassbauma. Ten rozpřáhne paže, aby ho zachytil, ale koš se mihne kolem něho. kývá se a kolébá a mine ho a Kassbaum padne dopředu a zmizí.

„Bože,“ řekne Tete, „kde je?“

Prostor mezi vlnolamem a lodí je těsný, vešel by se tam jen tlustší kůl, a Tete Fullhorn považuje za zázrak, že tam Kassbaum mohl zapadnout. Slyší náraz a běží k zábradlí a vidí, jak se Kassbaum šplouchá mezi lodí a vlnolamem. „No tohle,“ řekne Tete, „to bylo ale na milimetr.“

„Pomoz mi,“ zavolá Kassbaum, „jdu ke dnu.“

„To udělej,“ zavolá Tete a z bunkru je slyšet Gustava Niemera, jak se ptá: „Co se děje? Stalo se něco?“

„Kassbaum spad do vody,“ zavolá Tete a hodí konec lana přes palubu. „Chytni se!“

Kassbaum se chytí. Heká a supí, čepice mu spadla a holé čelo se mu tmavorudě leskne.

„To máš z toho,“ řekne Tete. „To všechno ta kořalka. Co teď?“

„Vytáhni mě nahoru,“ řekne Kassbaum.

„No tohle, vytáhni mě nahoru! Tvých sto pětadvacet kilo.“

„Dělej,“ řekne Kassbaum. „Jo mi zima.“

„Gustave!“ zavolá Tete. „Vylez nahoru, musíme Kassbauma vytáhnout z vody.“

Oba zaberou za stěh, zhluboka se nadýchnou, žíly jim naběhnou, ale Kassbaum se ani nehne, jen se mu s každým zabráním zvedají paže jako pohyblivé panence.

„Takhle to nepude,“ řekne Tete Füllhorn.

„Znova,“ řekne Kassbaum a drkotá zuby, „znova, hrome, mám tady zmrznout?“

„Žebřík,“ řekne Tete, „potřebujem žebřík.“

Gustav Niemer neříká nic. Civí přes palubu, dloubou koňskou hlavu svěšenou, jako by pro něj byl Kassbaum už mrtvý. Lodní bok není vysoký, skoro by si mohli podat ruce, ale Kassbaum je příliš těžký, nevytáhnou ho.

„Naviják,“ řekne Gustav Niemer.

Naviják! Samozřejmě, naviják. Vytáhneme Kassbauma navijákem. Kassbaum si vleze do koše a my ho zvedneme jako náklad ulili.

Posunou Kassbamna kousek dopředu, kde je mezera mezi lodi a vlnolamem větší. Pak přistoupí Tete k navijáku a koš žbluňkne do vody Kassbaumovi před nosem.

„Vlez si dovnitř,“ řekne Gustav Niemer.

Kassbaum se o to pokusí, levou nohou napřed, obě ruce kolem lana navijáku. Podaří se mu to napůl, pak mu koš podjede a Kassbaum se potopí, beze slova, jen nohu má zaháknutou o koš. Vynoří se, převrátí a chňapne po koši. plácá sebou a natahuje se, natahuje se zbytečně, na koš nedosáhne.

„Nohu,“ řekne Niemer, „musíš vyndat tu nohu!“

Kassbaum zuří. Ten Gustav, ten Niemer, ta hlava skopová! Jako by to nevěděl sám! „Povol!“ křičí Kassbaum. „Povol ten koš!“

„Spustit koš!“ řekne Gustav Tetovi.

Tete povolí lano, koš se potopí hlouběji, přes jeho kraj se převalí voda.

„Stop,“ řekne Kassbanui, pověsí se na lano a natáhne se našíř přes koš. „A teď zvedejte! Honem!“

Nakládací rameno se houpe. Chvěje se a vrže, ale unese tu zátěž, a koš se zvedá z vln, po stranách bílé potůčky, uprostřed Kassbaum.

„To je ale psina,“ volá Gustav Niemer, „to je ale psina, to je ale psina!“ a koš stále stoupá, zvedá se nad vlnolam a zábradlí a na druhé straně přístavu se sbíhá polovina vesnice. Půl vsi, zdá se Kassbaumovi, který nemůže dolů.

„Tak už mě spusťte!“ volá na Teta, ale Tete má strach, že Kassbaum spadne opět do vody, protože se i s ramenem kývá sem a tam, bezmocný v tom koši. Volá: „Steh, vy chlapi zatracený! Uvažte konečně ten steh!“

„Aha, steh,“ řekne Gustav Niemer, trhne stěhem a přitáhne nakládací rameno, přitáhne je příliš prudce a rameno se přesune přes loď, od pravého boku k levému, nic je nezastaví, a Kassbaum, řvoucí v koši, najednou vidí, že je nad volným přístavem. „Zbláznili jste se? Držte!“

Tete však už byl připraven naviják povolit. Teď ucítí náraz a opře se o brzdu, ale Kassbaum je hrozně těžký a koš je z poloviny plný uhlí. Brzda selže, buben se roztočí, lano se odvine a Kassbaum žuchne i s košem a uhlím do přístavu, jako balvan. Voda se rozstříkne, vybuchne smích, něco takového svět ještě neviděl. Ať žije!

Kassbaum vyskočí na hladinu jako korek a hledá koš a nenachází ho, neboť koš je hluboko pod vodou, hluboko jako olověné závaží, dole na dně. Kassbaum se přidrží lana. „Zvedej, zvedej!“ a Tete točí, pomalu, pomaloučku, a Kassbaum čeká, propouští lano v rukou, dokud mu koš jemně nezajede pod zadek. Pak se vznáší nahoru a zdraví svůj lid a ze břehu mu odpovídá jásot.

Kassbaum je střízlivý, bůh je jeho svědek, ale zítra se bude říkat: „Zeptej se Teta, ten ti to potvrdí. Kassbaum byl ožralý jak Dán.“

Tak je to, tak to bylo. Tak to nemůže zůstat, ne. Učitel Steinkrug zajde za starostou Wendenpappem.

„Tedy ten Kassbaum,“ řekne. „Tedy ta příhoda v přístavu, co tomu říkáš?“

„Jak to?“ řekne Hubert Wendenpapp. „Co bych tomu říkal? To se přece stává, že občas někdo spadne do přístavu.“

„Ty bys mě rozesmál,“ řekne Werner Steinkrug.

Oknem vidí na ulici, klidnou v pozdním odpoledni, nikde ani človíček, ani spřežení, až teď Tete Füllhorn, plouží se kolem, uši neobvykle odstávající, nad nimi na ježaté hlavě naplocho černou čepici.

„Mám ho zavolat?“ zeptá se Werner Steinkrug. „Ten ti to potvrdí.“

Starosta natáhne krk. „Teta nech! Nikdo mi nic potvrzovat nemusí. Vím, že Kassbaum nebyl pod párou. Ne víc: než obvykle.“

„Ne víc než obvykle,“ odpoví učitel a Hubert Wendenpapp řekne zprudka: „To přece víme. Víc nebo míň je pod párou pořád.“

„Aha,“ řekne učitel, „a to je normální?“

„Jak to mám změnit?“ zeptá se starosta.

„To nevím taky,“ řekne učitel. „Ale děti mu svěřovat nesmíme. Pije moc.“

„To jo, občas,“ řekne starosta.

„Nejen občas. Kassbaum pije; moc pořád. Je známý kolem celého boddenu.“

„Zatím nikomu nic neudělal.“

„To je jeho štěstí,“ řekne Werner Steinkrug.

„Tak ho nech,“ řekne starosta. „Třeba mu to pomůže, ten kutr a děti.“

Učitel se dívá přes stůl.

Oči má úzké, nic neprozrazují, spočívají na jednotu bodě.

„Mohlo by se přece stát,“ řekne Hubert Wendenpapp, „že děti Kassbaumovi pomůžou, aby se zas našel.“

„Tomu nevěřím,“ řekne Werner Steinkrug.

„To je náramně jednoduchý,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Ty tomu nevěříš. Co se ti nehodí, odbydeš mávnutím ruky. Ale život je jiný.“

„Ty toho zase víš,“ řekne Werner Steinkrug, usměje se a přátelsky se na starostu zadívá.

I starosta se usměje, klidně a široce za svým stolem, jiskřivě černé oči připravené k boji. Oba muži se znají teď už patnáctý rok, přesně ode dne, kdy nový učitel Steinkrug přišel do této vsi, dvacetiletý a dost opuštěný.

„Možná,“ řekne Werner Steinkrug. „Ale je to moc riskantní. Já jsem proti tomu, aby se Kassbaum staral o ten kutr.“

„A když bude?“

Učitel vstane. Proutěná židle dodatečně zavrže a zvenčí je slyšet jarně rozkřičeně vrabce.

„Když bude,“ řekne učitel, „tak nehodlám nečinně přihlížet.“

„Aha,“ řekne Hubert Wendenpapp, opře se o stůl a vzhlédne k učiteli. „Ale zatím jsi nečinně přihlížel.“

„Nikoli,“ řekne Werner Steinkrug.

„Rozhodně jsi nic neudělal.“ řekne Hubert Wendenpapp. „Neudělal jsi nic.“

Učitel, najednou rozzuřený, si opět sedne do vrzavé židle. „Tak poslouchej,“ řekne Hubertu Wendenpappovi. „Jestli se na tom kutru něco stane, půjde každý nejdřív do školy. Ne k tobě, ke starostovi, ani k rybářům nebo rodičům – nejdřív a především půjde každý ke mně, řediteli školy.“

„Tak něco udělej,“ řekne starosta, „aby se na kutru nic nestalo.“ Usmívá se přes stůl, ruce položené na desce, a učitel mu odpoví zle: „Udělej něco, komu to říkáš? Tyhle tvoje chytré průpovídky! Můj názor je, že ten kutr v sobě skrývá stálé nebezpečí. Mate dětem hlavu. Jeho užitek je malý, abych to řekl jasně: rovná se nule.“

„A zábava?“ zeptá se Hubert Wendenpapp.

„Zábava,“ řekne Werner Steinkrug. „Nebezpečí je větší“

„Nebezpečí,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Vychováváme děti k samostatnosti.“

„Pomocí kutru? Abych se nezasmál. Samé hádky a spory, a teď ještě Kassbaum.“

„Je tedy nejvyšší čas.“ řekne Hubert Wendenpapp, „starej se a dělej něco!“

Muž, o kterého se přou, se zatím raduje ze své práce. Kutr je natřený podkladovou barvou; plaňky jsou hladké, celý povrch se leskne; loď je čistá, jako nová – a Kassbaum běhá kolem dokola, jednou dál, jednou blíž, a tiše si kutr prohlíží.

Vedle stojí plechovky s barvou a velký pomačkaný hrnec s vodou, z něhož trčí násady tří štětek. Kassbaum vytáhne tu nejtlustší. odstříkne vodu a pustí se do druhého nátěru spodní části lodi: od kýlu a vazu nahoru, zářivou tmavočervenou barvou, až po bílé boky. Barva se mu roztírá snadno, je řídká jako voda, a do zad ho příjemně hřeje slunce. Píská si, a vítr, mírný jako jen na jaře za klidných dnů, rozmarně pročesává trávu. Kassbaumovi je báječně, píská si a natírá, a zatímco natírá, čeká na chlapce.

Když se z poloviny přiblíží k zádi, kouká na něj Heino Reimers. Objeví se z ničeho nic dole u zádi, a Kassbaum se na něj podívá, užasle a překvapeně, neboť Heina se tu nadál nejméně.

„Vypadá to už pěkně,“ řekne Heino.

„To vypadá, co, myslíš taky?“

„Myslím,“ řekne Heino a přistoupí o dva kroky blíž.

Kassbaum vytírá štětku. Barva se třpytí, voní a Heino řekne: „Rád to čuchám, když je barva takhle čerstvá.“

„Já taky,“ řekne Kassbaum. „Ale moc se toho člověk nadejchat nesmí. Nebo padne a už nevstane.“

„Jako kdyby byl pod párou,“ řekne Heino.

„Máš pravdu,“ řekne Kassbaum a břicho se mu roztřese, protože se tiše směje. „Jako kdyby byl pod párou, jenomže tohle je nebezpečnější. Třeba v uzavřených místnostech.“

„Ale tady je vzduchu dost,“ řekne Heino. a to už stojí vedle Kassbauma a žádostivě kouká na hrnec s vodou, z něhož trčí násady štětek. Kassbaum si toho všimne a zeptá se: „Chceš? Tak si jednu vem!“

Heino zrudne. Odstřikne ze štětky vodu, třikrát se rozmáchne vzduchem, mokré štětiny zasviští a Kassbaum na něj pohledne a řekne: „Šetři silou! Chce to spíš cit. A ne moc barvy a pořád pěkně po dýlce. Pěkně roztírat, takhle.“ Předvádí mu to, ale Heino není dnešní, věrně Kassbauma napodobí, ani se na něj nepodívá.

„Vidím, že to umíš,“ řekne Kassbaum a má co dělat, aby stačil tempu, které Heino nasadí.

Natírají loď směrem k zádi, už nemluví, dokud se Kassbaum nezarazí a nezeptá: „Proč vlastně nejsi v tý partě na kutru?“

„Vždyť víte,“ řekne Heino.

„Co vím?“ zeptá se Kassbaum.

„Slyšel jste to minulý týden, Hendrik Wendenpapp to řek, že mě nechtěj, řek.“

„Ale proč?“ zeptá se Kassbaum, „proč tě nechtěj?“

„Jak to mám vědět?“ řekne Heino.

„Ale měl bys to vědět,“ řekne Kassbaum. „Já například vím přesně, proč mě ten či onen nesnáší.“

„U vás je to snadný,“ řekne Heino, „většinou kvůli piti.“

„Vidíš,“ řekne Kassbaum.

„Ale u mě to tak snadný není,“ řekne Heino. Víc už neřekne, přisune si barvu a vleze po kolenou pod břicho kutru. „Dodělám kýl rovnou až k zádi.“

„Dodělej,“ řekne Kassbaum a zeptá se: „Který kluk tě nesnáší nejvíc? Je to Hendrik?“

Heino neodpoví. Natírá kýl a Kassbaum slyší, jak oddychuje, protože se mu v té nepohodlné poloze těžko dýchá.

Kassbaum se už nevyptává, myslí si na malé pivo. Mohl by si odskočit, teď hned, k Maítovi Musingovi to jsou slabé čtyři minuty. Heino natře zbytek, pravý bok bude hotový. Moh bych si klidně odskočit, mysli si Kassbaum. Ale co když mezitím přijdou kluci? Co když přijdou, než se vrátí od malého piva?

Kassbaum neodejde. Neodváží se odejít, protože se bojí, že přijdou kluci. Mohli by se na Heina vrhnout, začít se prát, zatímco on, Kassbaum, který tu má dozor, bude sedět u Malta Musinga u malého piva. Bože, to by bylo rodeo! Kassbaum tu musí zůstat, nemůže odejít, malé pivo musí počkat.

Nakonec ho napadne, že by mohl poslat Heina; buď tak hodný a přines mi lahvičku piva, nebo dvě, nebo tři, nejlíp čtyři. Buď tak hodný a běž! Ale Heino je zabraný do práce. Natírá list kormidla, jazyk mezi rty, a Kassbaum si myslí: Těch pár minut to ještě vydržíš. Ať natře celý kormidlo. A skrčí se k Heinovi a řekne: „Udělali jsme pěkný kousek.“

„Není divu,“ řekne Heino. „při našich rozměrech,“ neboť oba dohromady mají skoro dva metráky.

„To jo,“ řekne Kassbaum a sedne si do trávy, ucítí pod rukama teplou půdu a natáhne se a mžourá do modrého nebe: všude klid a mír. Kassbaum zavře oči. Trochu podřimuje, trochu pochrupuje, a tak potom slyší chlapce jako z velké dálky: jejich nohy v trávě a silný hlas. který se zeptá do prázdna: „Co tu dělá ten tlusťoch?“

Kassbaum otevře oči. Otočí hlavu a stranou od sebe vidí chlapce; jsou tři, teď čtyři, protože je s nimi i ta holka. Dívají se všichni jedním směrem, k zádi kutru, kde dřepí Heino.

Kassbaum se ztěžka zvedne, jen horní částí těla, zívne a sedí tam jako medvěd v cirkusu. „Ahoj, už jste tady? To žahnete, co jsme udělali?“

Dva chlapci by žasli: jedním by byl Jan Töller a druhým Čmuchal Niemer, ale netroufnou si, protože Hendrik, třetí, zarytě mlčí. Jen Wiepke, děvče, si prohlédne bok kutru zdola nahoru, věcně a bez nepřátelství. „Pěkný kousek.“

„Pěkný kousek,“ řekne Wiepke, a vtom Hendrik vybouchne, zasyčí na Wiepke jako zlý houser: „Pěkný kousek, pěkný kousek! Ten tlusťoch asi taky, ne?“

„Natírá,“ řekne Kassbaum. „Tobě se to nelíbí?“

„Natírá už dlouho?“

„Už dlouho,“ řekne Kassbaum.

„Tak to abysme mu poděkovali?“

„Není třeba,“ řekne Kassbaum. „Vím něco lepšího: vemte ho do party.“

„Toho?“

„Jo,“ řekne Kassbaum, přátelsky se usmívá a podívá se z Hendrika na Jana, z Jana na Čmuchala, ze Čmuchala na Wiepke a Wiepke mu jediná úsměv oplatí, velmi letmo. Chlapci stojí s nesnášenlivými tvářemi, zejména Hendrik, jeho hlas zůstane zlý.

„Nikdy,“ řekne Hendrik. jako by to bylo jeho konečné, poslední slovo, a chlapci nic nenamitnou, i Wiepke mlčí.

Kassbaum, pořád v trávě jako líný medvěd, se obrátí ke všem čtyřem: „Navrhuju. abysme vzali Heina do party.“

„Nechceme ho.“ řekne Hendrik.

„To znám,“ řekne Kassbaum. „To jsem od tebe už slyšel. Ale co ostatní, třeba Jan?“

Jan ihned řekne: „Já ho taky nechci.“

„A Čmuchal?“ zeptá se Kassbaum.

„Já zrovna tak.“

„Zbývá Wiepke,“ řekne Kassbaum a s hekáním se zvedne, na ruce i nohy současně, pak stojí v trávě, masívní a velký, a chlapci pohlédnou stranou, protože nechtějí zvedat hlavy. „Co tomu říká Wiepke?“ zeptá se Kassbaum.

Wiepke maličko zrudne, pokrčí rameny. „Já proti Heinovi nic nemám…“

„Ale?“ zeptá se Kassbaum.

„Když ho nikdo nechce…,“ řekne Wiepke.

„Tak ho nesmíš chtít ani ty?“

„Já nevím,“ řekne Wiepke. Očekává od chlapců pomoc, aspoň slovíčko, ale chlapci se dívají mimo ni, prostě do krajiny, jako by se tu mluvilo o bůhvíčem, o něčem, co je nezajímá. „Nestůjte tady takhle, vy osli,“ řekne Wiepke. „Pro mě za mě tu může Heino zůstat.“

„Slyšte, slyšte!“ řekne Hendrik. „A přitom je tady sama jen z milosti.“

„Je to tak, Jendo?“ zeptá se Wiepke rychle a Jan řekne Hendrikovi: „Wiepke vynech!“

„Dobře, dobře. To všecko kvůli tamhletomu.“

Tamten, Heino, mezitím vymyl štětku, vymýval ji znovu a znovu, ze vzteku a rozpaků. Co si od těch trpaslíků musí nechat líbit! Má to zapotřebí? Krčit se před těma žabařema?

Heino dřepí pod zádí, točí štětkou a Jan chvatně zašeptá: „Pozor, hodí!“

„Ať,“ řekne Hendrik nahlas. „Ať si hodí! To je lepší, než kdyby přišel a dolejzal.“

„Nikdy jsem nedolejzal!“ zavolá Heino.

„Jak to, že ne?“ řekne Hendrik. „Nepřines jsi náhodou Kassbaumovi lahvičku?“

„Hej,“ řekne Kassbaum, ale Hendrik neslyší, chce to s Heinem vyřídit. „Přijde si a dolejzá. A o mně říká, že jsem lhář. Lhář,“ řekne Hendrik a udělá výhrůžnou pauzu. „To by se ti tak hodilo, vecpat se všude s tím svým panděrem. To bys rád, co, chvilku natírat, a Kassbaum ti to vyžehlí. Ale z toho nebude nic. Ty na palubu nevstoupíš. Nikdy, ani jednou nohou. Nanejvýš jako upoutaný balón,“ křičí Hendrik. „Jako upoutaný balón,“ a Jan a Čmuchal křičí s ním, křičí a smějí se jako diví, a Kassbaum má z ničeho nic tmavý, vzteklý krk a zařve: „Držte zobák, vy!“

V témž okamžiku zmlknou. Pohlédnou na Kassbauma, pohlédnou jeden na druhého a pohlédnou ke kutru, kde je Heino – kde byl Heino, neboť Heino tam už není. Štětka leží vedle vědra, místo pod zádí je prázdné. Po Heinovi ani stopy.

Rozběhnou se kolem kutru, jedni kolem zádi, druzí kolem přídi, a tu Heina objeví, je už daleko. Utíká odtud, utíká tak rychle, jak ho až dosud viděla utíkat jen Wiepke onoho večera po rvačce s Janem.

„Toho jsme se zbavili,“ řekne Čmuchal.

Vrací se před pravý bok, Jan a Wiepke kolem přídi, a Jan mlčí a Wiepke řekne: „Co se tak tváříš?“

„Jak se tvářím?“

„Jako by mělo tři dny pršet, tak.“

„Nech mě,“ řekne Jan, a tam, nehybně, na témž místě, na ně čeká Kassbaum.

„Povedlo se vám to?“ zeptá se. „Zbavili jste se ho?“

Hendrik řekne: „Ano,“ ačkoli cítí, že by bylo lépe neříkat nic. Kassbaum si ho dlouho prohlíží, oči ospalé a odulé. „Co jsme to chtěli dneska udělat?“ zeptá se pak.

„Natřít ponor,“ řekne Hendrik.

„Co ještě?“

„Vnitřek,“ řekne Hendrik. „Bilži a žebra“

„Dobře,“ řekne Kassbaum, a takhle ho ještě nikdo nezažil. „Sbalte věci, přikrejte barvu, dneska už neděláme.“ A protože na něj zírají, jako by to nemohlo být pravda, řekne hlasitě a stále hlasitěji: „Tak já vám něco pošeptám: mám žízeň, mám děsnou žízeň a nevím, proč bych si konečně nemoh zajít na pivo. Co vám Heino Reimers udělal?“

„Nic,“ řekne Hendrik. „Jen ho nesnášíme.“

„Odjakživa,“ řekne Čmuchal. „Nesnášíme ho odjakživa. Protože je tak tlustý. A kvůli Matyldě. Ty dva by kutr nejradši shrábli pro sebe. A tu perlu.“

„Perlu,“ řekne Kassbaum, „taková blbost! A protože je tlustý! Co jsem potom já?“

„Vy?“ Čmuchalův hlas je tenoučký a jeho velké světlé oči přelétnou po Kassbaumově břiše, plaše a zmateně, a Kassbaum vypne hruď a řekne: „No?“

„Nic,“ řekne Čmuchal. „U vás to je jiný.“

„Jiný,“ řekne Kassbaum. „To znamená, že jsem štíhlý?“

Wiepke se hlasitě rozesměje, chlapci se smějí jen napůl, neboť ještě nemají vyhráno; za žertem číhá Kassbaurnova zlost. Kassbaum řekne: „Dejte to s Heinem do pořádku. Pak budem pokračovat.“

„Jak to?“ zeptá se Hendrik.

„Dejte to do pořádku.“ řekne Kassbaum.

„Proč?“ zeptá se Hendrik.

Kassbaum se na něj podívá. „Má stejný právo jako ty, jako vy všichni. Sbalte věci. Mám žízeň.“

Nehnou ani prstem, a tak to Kassbaum nakonec udělá sám. odklidí plechovky s barvou, odklidí hrnec se štětkami, všechno dozadu do kormidelny. Zajistí dveře, pověsí na ně zámek, sleze po žebříku dolů a zastaví se na poslední příčce jako vojevůdce. „Je to jasný?“

Chlapci na něj hledí zatvrzele a Hendrik se k němu obrátí zády, vykročí k boddenu. Čmuchal jde s nim, házejí tam dole kamením. Wiepke se na ně dívá, a jeden nedělá nic: Jan. Stojí jen tak, rozezlený na Kassbauma; neboť Heino nemá stejné právo, nemá vůbec právo být na kutru.

16

Kolují nové pověsti, a kdo je chce slyšet, ať si zajde k vlnolamu za kůlnu, kde hřeje slunce a kde ne fičí západní vítr. Sedí tam staří rybáři, jeden vedle druhého jako klábosící kavky, a povídají páté přes deváté.

Slyšeli jste? Kutr má přijít pryč.

Kutr? Nepovídej! Proč by měl přijít pryč?

Kvůli tý škodě.

Kvůli tý škodě?

Kvůli tý škodě s vrší. Mluví se o… ti tisících markách. C… ti tisících markách. To věřím, to věřím. Ale kvůli tomu dát kutr pryč?

Velká pauza, dlouhé mlčení, potom: Ale co děti?

Děti?

No jo, děti.

Ach tak, aha, bože! Služba je služba a šnaps je šnaps. Když teď kutr potřebujou…?

Takhle si povídají staří rybáři.

Povídají páté přes deváté a jdou domů, když slunce přestane hřát. Starost o kutr je nepálí.

Starosti si dělají děti. A ještě někdo, Kassbaum, ten zvlášť. Musí něco podniknout, nemůže čekat, až se bůhvíkdy bůhvíco stane.

Je večer, nebe je bezbarvé, je už tušit tmu. Kassbaum si vezme čistou košili. Důkladně se učeše, nalevo pěšinka, doprava mokré prošedivělé vlasy, husté jako drátěná vlna a neposlušné kolem mohutné hlavy.

Kassbaum jde na návštěvu, přes louky, nemá to daleko. Před ním pádí Till, Till po třech nohou, důstojný při vši radosti, že smí s Kassbaumem na tuto pochůzku.

Přijdou k starostovu domu, uvnitř se sviti a teta Alma je liž objevila, ale Kassbaum musí zaklepat, teprve pak Alma přijde a otevře dveře. „Vidím dobře?“

„Jo,“ řekne Kassbaum. „Jsem to já. Je Hubert doma?“

Teta si ho prohlíží nikoli přátelsky, od límce košile dolil až po vyblýskané boty. „Máš štěstí, je doma. Jdeš za ním soukromě?“

„Ani ne,“ řekne Kassbaum.

„A do zítřka to nepočká?“

„Ne,“ řekne Kassbaum. „Jinak bych tu nebyl.“

„Tak prosím,“ řekne teta a Till už je uvnitř a Kassbaum vejde na chodbu a ucítí čistotu onoho domku: vosk na podlahu, jablka a staré dřevo. „Nic se tu nezměnilo,“ řekne.

„Hubert je v pokoji,“ řekne tetička.

Kassbaum se na ni podívá, poprvé se ji podívá zpříma do tváře. Je dost velký, nemusí přitom zvedat hlavu, a tetička pohlédne nevrle stranou. „Tobě se nelíbí, že jsem tady?“ řekne Kassbaum.

„Je mi to jedno,“ řekne tetička. Odejde do kuchyně a Kassbaum stojí na chodbě sám, Till s nastraženýma ušima vedle něho. Z pokoje, kdo má být starosta, řve hudba, potom jakýsi hlas tlumený dveřmi, televizní reportér, jak se zdá, a Kassbaum naslouchá a zmáčkne kliku. Televizor běží, to spatří nejdřív, potom starostu: malého a širokého za malým psacím stolem, zelenou pracovní lampičku zastíněnou.

„Kassbaum!“ řekne starosta. „Buď zdráv, no tohle, pojď dál!“ vyskočí a vypne reportérův hlas. Okamžitě nastane ticho, reportér přikyvuje, drží si mikrofon u úst, přikyvuje a přikyvuje a samou spokojeností cení zuby, teď všechno zcela neslyšně. Kassbaum řekne: „Moh jsem za tebou přijít do kanceláře. Ale tady je větší klid. Mužem si rozumně promluvit“

„Sedni si,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Mám radost. Je to už dlouho, cos u nás nebyl“

„Dost dlouho,“ řekne. Kassbaum.

„Deset let, je to možný?“

„Dvanáct,“ řekne Kassbaum. „Bylo to v tu dobu co Hermy, tvá žena ležela s tou těžkou chřipkou.“

„Dvanáct let,“ řekne Hubert Wendenpapp. Přisune k sobě dvě kulaté židle, po stranách proutěný výplet, sedátko z pěnové gumy. „Napijem se?“

Kassbaum poděkuje, nemá žízeň, Hubert Wendenpapp se pochybovačně zeptá: „Ani trochu?“

„Ani trochu,“ řekne Kassbaum. „Podívej, nač začínat, když nemůžem pokračovat?“

Starosta se usmívá, ale už dlouho přemýšlí, co mu Kassbaum chce. Kassbaum se však dívá na němého televizního reportéra. Má teď na hlavě přílbu, bílou přílbu, jakou nosí stavební dělníci, a proplétá se po lešení. „Tedy,“ řekne Kassbaum, „kolujou zas různý řeči o tom kutru.“

Ze starosty vyzařuje klid. Zná ty řeči, ví toho možná i trochu víc. Ruce má složené na břiše. Tři knoflíky na pletené vestě jsou rozepnuté

„Víš, oč jde,“ řekne Kassbaum. „Požádals mě, abych dětem pomoh. Udělal jsem to a měl jsem radost, žes mě o to požádal, baví mě to. Ale jak je to s těma řečma?“

„Nejsou to žádný řeči,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Je to tak, jak jsi to slyšel, bohužel je to tak: rybáři chtěj kutr zpátky.“

„To je vtip,“ řekne Kassbaum.

„Není,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Chtěj kutr zpátky, aby získali náhradu za vrš, o kterou přišli.“

„To není špatný,“ řekne Kassbaum, „dobře si to vymysleli. Ale ještě tu je závěť. V tý se píše, že kutr nesměj prodat.“

„To se v ni píše,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Ale rybáři přišli, jak na to. Ten Rentewick, notář, ten přišel, jak na to.“

„Fígl,“ řekne Kassbaum. „Bude to podfuk.“

„Ne ne, žádný podfuk Ale děti, na to nesmíme zapomenout, děti na kutru pracovaly. Obětovaly svůj čas, byly pilný. Nedá se čekat, že se ho teď vzdaj, jen tak beze všeho.“

„To se čekat nedá,“ řekne Kassbaum.

Starosta se na něj dívá tiše a uzavřeně, trochu unaveně.

„Je to sprosťárna,“ řekne Kassbaum. „Sprosťárna vůči dětem.“

„Je to těžký, složitý,“ řekne Hubert Wendenpapp.

Kassbaum si položí velké, široké ruce na kolena. „Je to sprosťárna, nic mi nepovídej!“

Dosud si myslí, že s ním je starosta zajedno, sedí tu jako vojenský kůň ve výslužbě, velké, široké ruce na kolenou, šedi tu a netuší, že Hubert Wendenpapp uvažuje už o kus dál. O velký kus, a Kassbaum to uslyší, když starosta vstane, přinese vodku, naplní sklenky a svůj díl naráz vypije Kassbaumova sklenka zůstane nedotčena Kassbaum poslouchá, co mu Hubert Wendenpapp říká.

„Kassbaume,“ říká Hubert Wendenpapp, „ten kutr musí zpátky. Musí zpátky. Na tom se nedá nic změnit.“

Zpátky, tak tak, a Kassbaum sedí a mlčí, civí na obrazovku, jako by to byl tušil: kutr musí zpátky, musí zpátky, ale posledně Hubert Wendenpapp řekl: „Kutr musí sloužit dětem.“ Teď musí zpátky, jak tomu má člověk rozumět, tak rychle?

Kassbaum civí na obrazovku, kde televizní reportér v bílé přílbě leze po lešení výš a výš. Fouká tam prudký vítr, je to vidět, ale televiznímu reportérovi to nevadí, má báječnou náladu

„Kdo mu to má věřit?“ řekne Hubert Wendenpapp. Jde k televizoru, otočí knoflíkem, obraz se scvrkne a Kassbaum se naň kouká tak dlouho a nehybně, dokud nezmizí poslední svítící bod.

„Tak tedy zpátky,“ řekne Kassbaum. „Ze dne na den.“

„Důkladně jsem o tom přemýšlel,“ řekne Hubert Wendenpapp.

„Přesto,“ řekne Kassbaum. „Nechápu to.“

Starosta chodí po pokoji. „To mě nepřekvapuje, to byla vždycky tvá slabá stránka. Co navrhuješ, aby se s tím kutrem stalo?“

„Aby zůstal dětem, to je docela prostý.“

„Docela prostý, myslíš,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Není to vůbec prostý, protože kdyby to bylo prostý, neřek bych, že musí zpátky.“

„Řek jsi to moc rychle“

„Co ty víš!“ řekne Hubert Wendenpapp.

Kassbaum mlčí. Na nohou cítí psí tělo, teplé a těžké a klidné. Přejede mu hřbetem ruky po srsti a nepohne se a mlčky na starostu hledí

„Kdysi dávno jsi patřil mezi nás.“ řekne Hubert Wendenpapp, „před deseti dvanácti lety. Tehdy jsi patřil mezi nás a něco jsi věděl a moh jsi do toho mluvit. Dneska stojíš stranou. Mě to hrozně mrzí, ale ty stojíš stranou a přihlížíš. Piješ si svou žitnou, o nic se nestaráš, a proto, Kassbaume, už spoustu věci nevíš.“

„Co?“ zeptá se Kassbaum, tak klidně, jako by byl opravdu klidný, a hladí psa, krátkou lesklou srst barvy jantaru. „Co?“ řekne Kassbaum, „co nevím? Žijem tu celkem normálně. Co se tu děje, například, tak nebezpečnýho a tajuplnýho?“

„Nedělej si legraci,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Chci, aby byl ve vsi klid.“

„Na útraty dětí.“

„To je tvůj názor.“

„Ovšem,“ řekne Kassbaum, „můj,“ usměje se, a přece jen sáhne po sklence. Kořalka zmizí. Kassbaum civí do prázdné sklenky. Hubert Wendenpapp nalije znovu a řekne: „Jen když bude ve vsi klid, dostanem se všichni společně o kus dál. Už teď začínaj a volaj po novým předsedovi, Albert Hermann Bütt ze všech nejvíc. Už se strefujou do Jindřicha Töllera: nedostatek důvěry, žádný perspektivy. Přitom je Jindřich Töller náš nejlepší člověk“

„Přesto udělal chybil.“

„Měl smůlu,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Že vrš odneslo moře, nebylo nic než smůla.“

„Ne,“ řekne Kassbaum, „dalo se to čekat. Po zkušenostech našich předků.“

Starosta se na něj zle podívá. „Mluvíš jako ty vševědi. Jindřich Töller je náš nejlepší člověk. Nenechám na něj dopustit.“

Kassbaum se napije a řekne: „Tak mi nalej ještě skleničku.“

Starosta drží láhev. „Nenechám na Jindřicha Töllera dopustit. Lámal si hlavu, hledá nový cesty.“

„Starýma metodama,“ řekne Kassbaum. „Vrše jsou starý jako Metuzalém. Co je na tom novýho?“

Starosta nemá slov. Pošoupne si židli a prudce si do ni sedne. „Kassbaume, ty ses ale vůbec nezměnil! Jsi stejný kverulant jako dřív.“

„Kverulant,“ řekne Kassbaum, „protože si nemyslím to samý co, ty? Na to nám honem ještě nalej!“

Starosta nalije, nalije až k tenkému zlatému třpytivému okraji vysoké skleničky. „Máte hezký skleničky,“ řekne Kassbaum, „líbily se mi už tenkrát. Jsou sice trochu malý, ale moc hezký.“

Dveře se otevřou, tiše, jen škvírou, a na osvětlené chodbě se zalesknou světlé vlasy tety Almy.

„Potřebuješ něco, Huberte?“

„Jestli si k nám chceš sednout…?“

„Děkuju,“ řekne teta Alma. „o zábavu máte už postaráno“

Její pohled padne na láhev, která by se rozskočila, kdyby se láhev mohla rozskočit, když na ni někdo pohlédne. Tetička je pryč, dveře jsou opět zavřené, muži se na sebe dívají. „Nemá to ráda.“ řekne Hubert Wendenpapp. „Kořalku a tak, to nemá slitováni.“

„Já vím,“ řekne Kassbaum, „vždyť jsem si ji chtěl kdysi vzít.“

Potom sedí oba mlčky, pes hrabe ve spánku tlapami, protahuje si hřbet, zívá a Kassbaum začne kouřit krátký rozkousaný nedopalek, dá si ho do úst a kouří ho studený.

„Tohle děláš pořád?“ zeptá se Hubert Wendenpapp. Kassbaum přikývne, tváří se přátelsky. „Takhle mi vydrží dýl. Co bude s tím kutrem?“

Starosta na něj zmateně pohlédne. Ten Kassbaum, ten…! Příjemně tu spolu sedí, v dobrém rozpoložení, vzpomínají na staré časy – a Kassbaum začne najednou znovu o kutru. Před chviličkou se ještě tvářil přátelsky, pořád se tvářil přátelsky, a teď je ve střehu. „Co se s tím dá dělat, Huberte?“

„Nic,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Kutr musí zpátky. Anebo máš tolik peněz, osm tisíc marek?“

„Mám dva koně a tohohle psa, ale kdybych ty peníze měl, nebylo by to stejně k ničemu, protože by si je nikdo nevzal. Tvá otázka byla do větru.“

„Tak mě přece pochop!“ řekne Hubert Wendenpapp. „Rybáři kutr potřebujou. Předtím ho nepotřebovali. Teď ho potřebujou. To musíme uznat. Děti to taky musej uznat. Musíme jim to vysvětlit. Vysvětlit a mít přitom trpělivost.“

Kassbaum se usmívá. Usmívá se tiše pro sebe celou tu dobu, strnulými ústy. „Slyším tě mluvit, Huberte, jak jsem tě slyšel mluvit už stokrát. Ale tentokrát nejde o mě. Proto tě nemusím poslechnout.“

Starosty se zmocní rozmrzelost, hněte si tvář. „To jsi neudělal nikdy, neposlech jsi mě nikdy ani zpola.“

„Dneska tím spíš ne,“ řekne Kassbaum.

„Protože jsi paličák,“ řekne Hubert Wendenpapp.

„Možná,“ řekne Kassbaum. „Ale tentokrát kvůli dětem.“

Hubert Wendenpapp neodpoví. Má toho už dost, omrzelo ho bavit se s Kassbaumem takhle dál.

„Prosím,“ řekne Kassbaum, „prosím,“ a hladí psa a cítí Hubertův nesouhlas. Tady se už dneska nedá nic dělat. Nic myslí si Kassbaum, spadla klec. Ale jedno by snad starosta ještě měl slyšet, musí slyšet, a tak řekne:

„Rozvažte si tohle: Ty děti na kutru, to jsou pilný děti, hlavy plný snu, velký plány, naděje a tak, smělost, jak o tom pořád čtu. To si dobře rozvažte!“

Vypije poslední vodku, zatahá psa za srst a oba odejdou z pokoje, Kassbaum za psem, a Hubert Wendenpapp neudělá nic, aby u sebe Kassbauma zdržel.

Ten teď má velikánskou žízeň, ta žízeň ho žene přes louky nejkratší cestou k silnici a dál s Tillem k výčepnímu pultu Malta Musinga. „Dvojitou čistou, jedno pivo!“

Výčepní pult je malý a malá je i hospůdka Malta Musinga: tři stoly, deset židlí, potom už dveře do zadní světnice, která je větší a obvykle zavřená, i tohoto večera

„Jednu čistou, jedno pivo. ještě jednou.“

Maltě, hospodský, otočí pípou, setře pěnu z piva. nasadí mu pěknou korunu a Kassbaum přiloží sklenici k ústům a naráz ji vypije.

„To je ale požár!“ řekne Vilém Trien.

Vilém Trien, tamhle sedí, křivý jako skřítek z pohádky, a Franta Kosa tam sedí, Petr Švicko, Albert Hermann Bütt a notář, pan Rentewick z města, drobný a bledý, v bílé košili.

„Ještě jednou,“ řekne Kassbaum Maltoví Musingovi, pak se otočí zády k výčepu a prohlédne si společnost u stolu a řekne: „Kohopak to tady máme? Návštěvu z města? Malte, dej panu notáři jednu velkou žitnou!“

Pan Rentewick vyskočí. Nikdy nepije a teď už vypil dvě a na další už při nejlepší vůli nemá chuť, bojí se, co hlava a žaludek.

„Na zdraví!“ řekne Kassbaum, chlap jako hora, a pan notář se musí napít. Usrkne ze sklenky, bojuje tichý boj, a nakonec žitnou bleskurychle hodí do krku, celou velkou žitnou naráz.

„Výborně,“ řekne Kassbaum. „A abysme nevyšil ze cviku, tak si to hned zopakujem!“

„Ne, to už ne!“ Pan Rentewick natáhne obě paže. Oči mu slzí. hlas mu přeskočí, zakucká se, kašle. „Ne. rozhodně ne. Děkuju.“

„Děkuju,“ řekne Kassbaum, „to se mi líbí. Poděkovat za poctivou kořalku! Ale když jde o to vymyslet fígl, tak neděkujem, co?“

„Kassbaume,“ řekne zezadu Malte tiše mezi zuby, starostlivě a varovně, „Kassbaume, jdi si sednout!“

Kassbaum zůstane stát, tvrdohlavý a zlý, zeptá se notáře: „Kolik se za takový fígl dostane?“

Pan Rentewick na něj civí neschopen slova. „To je vrchol,“ zašeptá. Tváře mu poleje horkost, šepot mu dělá obtíže, srdce mu svírá nevolnost. „Sklenku vody, prosím.“

„Maltě, vodu! Pan notář potřebuje skleničku vody, honem!“

Maltě se rozběhne a Vilém Trien. dýmku mezi zuby, řekne: „Nesmíte se rozčilovat, Kassbaum chyt slinu, a to si rád zažertuje.“

Pan Rentewick se napije studené vody a osuší si ústa a čelo sněhobílým kapesníkem. Potom na mlčícího Kassbauma zpříma pohlédne. „To je ale neslýchané, z čeho mě podezíráte.“

„Jenom klid,“ řekne Kassbaum. „Nešlo ani tak o vás. Mám spadeno spíš na tyhle, na ty u vašeho stolu.“

„Já už pudu,“ řekne Franta Kosa. „Malte, měl jsem jedno pivo.“

„Zůstaneš tady!“ řekne Kassbaum. „Dej si ještě jedno pivo se mnou. Zvu vás, potřebuju si s váma promluvit.“

„Promluvit? To jsme celí žhaví!“

Kassbaum čeká, nepospíchá, dokud před každým nestojí plná sklenice. Pak je všechno, jak má být a hned mají všichni lepší náladu.

Kassbaum zvedne sklenicí a řekne: „Chci vás požádat, abyste ten kutr nechali tam, co je.“ Rybáři se napijí žitné, nato si loknou piva, vydechnou a přemýšlejí zatím o odpovědi. Franta Kosa řekne: „Ten kutr? Já ho tam nechám. A teď už jdu. Maltě, platím jedno pivo.“

„Počkej ještě,“ řekne Kassbaum. „Poslechni si, co řeknou ostatní.“

Vilém Trien vyndá z úst dýmku. „Teda mně je to jedno, s tím kutrem a tak. Vrš jsme koneckonců dostali ze strojní stanice, byla půjčená. Zaplatí ji družstvo“

„Družstvo.“ řekne Albert Hermann Bütt. „Copak v něm nejsi? Budeš platit taky. Taková omezenost! Malte, nalej každýmu ještě jednou.“

„Já děkuju,“ řekne Franta Kosa. „Mně jedno pivo stačí, dostanu po něm vždycky pálení žáhy. Kutr nechám tam, co je. Kassbaum má pravdu.“

„Ne, nemá,“ řekne Albert Hermann Bütt. „je možný, že si v tom něco našel, hračku nebo tak. ale na tohle je kutru škoda. Viďte, pane Rentewick? Kutr má svou cenu, za hračku je ho škoda.“

Pan Rentewick přikývne, neduživý a bledý mezí ošlehanými rybáři, a rybáři přikyvuji rozvážně s nim jako přikyvuje louskáček na ořechy Kutr má svou cenu, má, má, má – a Kassbaum řekne hlasitě: „Najednou.“

„Jak to, najednou?“

„Najednou má svou cenu.“

„Měl ji vždycky.“

„Ale vám to bylo fuk. Ani jste se na něj nepodívali. Byl by shnil. Shnil.“

„Tak tak,“ řekne Petr Svíčko rychle, „v tom je ten maličký rozdíl. Teď ho můžeme střelit.“

„Povídali!“ řekne Kassbaum. „To si jen myslite.“

„Zeptej se ho,“ řekne Petr Švíčko, odhalí žluté zuby jako kůň a ukáže jimi na pana Rentewicka. „Zeptej se ho, soudruha z okresního národního výboru.“

Kassbaum vypije velké pivo, otře si rty a řekne: „Toho soudruha se na nic nezeptám, ani mě nenapadne, je mi totiž jedno, co řekne. Vy už na ten kutr nemáte právo.“

„Co nemáme?“

„My že na ten kutr nemáme právo?“

„Ne,“ řekne Franta Kosa, „to taky nemáme. Nemáme už na něj právo. A teď už jdu.“

„Zůstaň tady,“ řekne Kassbaum, „a ty mě, Malte, přestaň pořád tahat za sako. Stojím pevně.“

„Ale já už jdu,“ řekne Franta Kosa. Pak si stoupne vedle Kassbauma a neodejde, pošoupne si čepici a řekne: „Ten kutr nám nepřinese štěstí.“

Albert Hermann Bütt praští do stolu, čelo rudé jako rozžhavená kamna. „Ty s tím svým pánbíčkem, tobě se to mluví! Utrpěli jsme škodu. Musíme sehnat peníze. A předseda musí k čertu, nebo z těch škod nevyjdeme.“

„Nerozbij mi stůl!“ řekne Malte Musing.

Franta Kosa odejde. „Buďte zdrávi,“ řekne, zvonek na dveřích cinkne, záclonka se zavlní a všichni pohlédnou na okamžik tím směrem.

„To je přece jasný,“ řekne Albert Hermann Bütt, „našemu předsedovi straší. Není to špatný chlap, Jindřich Töller, snaživý a pilný, docela dobrý rybář, ale straší mu. Má o kolečko víc, a jestli mu to teď nezatrhnem, užijem si s ním, až nás to bude ještě mrzet.“

„Takovýho předsedu si vůbec nezasloužíte,“ řekne Kassbaum. Vypije páté velké pivo, jako všechna předchozí naráz, a s krátkým, prudkým třesknutím postaví prázdnou sklenici před Malta Musinga. Malte Musing řekne: „Nenadělej mi tu střepy!“

Kassbaum zatím opakuje: „Nezasloužíte si ho, takovýho předsedu. Jste bačkory, to jste, přisámbohu, a Jindřicha Töllera si nezasloužíte. Odvážil se něčeho, pro vás všechny, a vy tady sedíte a melete hubou. Poved se mu největší úlovek, to vám byl dobrý, a teď melete hubou. Fuj tajfl. Malte, jednu žitnou, čtyřnásobnou.“

„Jsi pod párou,“ řekne Albert Hermann Bütt. „Neměl bys chlastat jako velbloud, když ti to tak rychle stříká z uší. Malte, už mu nenalejvej!“

Pan Rentewick, který si maličko zdříml, se začíná tiše probouzet k životu, zvedne ruce, lehoučké a hubené, jako by chtěl stolu požehnat. „Jenom se, prosím, nehádejte. Ještě není o ničem rozhodnuto.“

„Ale bude,“ řekne Albert Hermann Bütt.

„To jsem si jist,“ řekne Petr Švícko.

„Kdo ví,“ řekne Vilém Trien, plaše mžourá a pokukuje po Kassbaumovi a po Albertu Hermannu Büttovi. Ten sedí nad sklenicí, hlava bez krku, ramena čtverhranná, nenybná a obrovsky široká.

„Kassbaume,“ řekne Albert Hermann Bütt, „napij se se mnou!“

„To můžu,“ řekne Kassbaum. „Ale vy, vy nemůžete nikdo podat Jindřichu Töllerovi ani vodu. Riskoval, je to chlap. Nevyšlo mu to, ale přesto je to chlap, a co bude s kutrem, o tom nebudete rozhodovat vy. Vy ne, vy bačkory! Vy o tom rozhodovat nebudete. Nikdy a zanic! A teď sem pojď, ty plate jsi vysušený. Napiju se s tebou. Na zdraví!“

Noc je černá jako žabí doupě, hvězdy se nehýbají. Krouží kolem dokola, krouží rychle, opět se nehýbají.

Kassbaum jde ztěžka, hlavu má svěšenou, chvílemi se z ničeho nic zastaví a vzhlédne ke hvězdám. „Hvězdy,“ řekne, „moc blízko a moc jasný. Něco nám předstíraj, Jenom se tak dělaj. Tamhleta je třeba už mrtvá, je mrtvá už dlouho, vyhořelá a vyhaslá, ale ještě svítí. Protože sem její světlo letí tisíce let. Chápeš to, Tille? Tisíce let sem letí. Tak daleko je tenhle přítel od nás, tak dlouho letí jeho světlo do Koselinu. Z toho by stí člověku zatočila hlava. Pojď!“

Jdou k přístavu, kde v tichém větříku kotvi lodi, stěžně k nebi, a sedí racci jako bílé skvrny v noci.

„To mám rád,“ řekne Kassbaum. „A teď se ještě podíváme, co dělá kutr.“

Louka kolem boddenu tlumí jeho kroky. Pes běží napřed a Kassbaum slyší, jak kdesi prudce oddychuje. Slyší vlastní kroky v trávě a větřík kolem uší a vodu dole u břehu.

Pes přiběhne zpátky. Šťouchne čumákem do ruky, větří směrem k jihu, krk zvednutý.

„Co je?“ řekne Kassbaum.

Pes znenadání vyrazí, neslyšně uhání pryč dlouhými skoky, mladý lev, tak plavou má srst, a Kassbaum spěchá za nim. Spatří ho až vedle kutru, Till tam stojí jako přikovaný, hlavu neotočí a větři zvednutým krátkým čumákem.

„Co je?“ řekne Kassbaum.

Pes odběhne stranou, tam se opět zastaví, odběhne dolů k rákosí, oběhne kutr kolem dokola, náhle se opět zastaví.

„Byl tady někdo?“ zeptá se Kassbaum a vydá se sám kolem kutru.

Trup se tyčí do noci a nová barva voní – tak jako všechno voní v noci silněji: voda, půda, dehet na člunech, rybí pach ze sítí.

Kassbaum nic nenajde, jen žebřík najde opřený. Obvykle leží pod kutrem a Kassbaum ho tam chce dát, protože to chlapci zřejmě zapomněli udělat. Vezme žebřík, ale hned ho zase opře a vyleze po něm kousek nahoru. Paluba je prázdná, nikde nic, Kassbaum vyleze ještě výš: dvě příčky, tři, vystoupí na palubu, aby se prošel po kutru. Poklop je otevřený, dole není nic. Vstupní přístřešek je otevřený, a to Kassbauma zarazí, neboť dnes odpoledne byl zakrytý. Ví to určitě: přístřešek byl zakrytý, zabedněný silným prknem. Teď je prkno vytržené, pravá strana visí na hřebících; cesta do přídní kajuty je volná.

Dole je. černá tma a Kassbaum se zeptá: „Je tam někdo?“

Nedostane odpověď a skrčí se, vyhlédne stranou kolem přístřešku, a tam stojí malý kanystr, Kassbaumovi neznámý. Zvedne ho, zatřese jím, otevře ho. Uvnitř je benzín.

„Benzín,“ řekne Kassbaum a nemůže tomu uvěřit.

Zavolá na psa, neboť pes je pryč, a slézá z paluby a neustále ho volá, a teď se pes ozve, kus na jih. Kassbaum čeká. Potřebuje psa, neví, kde má hledat.

Benzín v kanystru, Kassbaum tomu nemůže uvěřit. Bez Tilla a o něco později by kutr hořel.

„Tille, ty tuláku, pojď sem, okamžitě sem pojď!“

Lev se vynoří ze tmy, měkkými skoky, hravý a veselý, žertem chňapne po Kassbaumově ruce. „Ty osle,“ řekne Kassbaum. „Hledej toho lotra, hledej!“

Till se na něj podívá, pak opět skokem zmizí, pryč do tmy, a Kassbaum za ním křičí a Till se vrátí, ale vrátil by se i bez toho křiku, neboť se nevrací sám.

Jde s ním stín muže, tlustého muže, nepříliš velkého tlustého muže, jde s ním stín chlapce.

„Heino!“ řekne Kassbaum.

„Co?“

„Kde se tu potuluješ, takhle pozdě?“

„Tady kolem.“

„Tady kolem. Ale takhle pozdě?“

„Copak je pozdě?“

„Půlnoc,“ řekne Kassbaum.

„Půlnoc?“ řekne Heino.

„To se divíš, co?“ řekne Kassbaum. „Neviděls tu náhodou někoho?“

„Koho jsem tu měl náhodou vidět?“

„Někoho. Nebo víš, komu patří ten kanystr?“

„Jaký kanystr?“

„Tenhle kanystr.“

Heino stoji dost blízko. Pečlivě si kanystr prohlédne, jeho tvář zůstane nepohnutá, němá. „Nevím, komu patří.“

Kassbaum vezme Heina za paži. Zlehka ho vede zpátky po cestě vřesovištěm a promluví, až když se oba zastaví u kutru. „Heino, proč jsi chtěl vidět kutr v plamenech?“

Heino mlčí a Kassbaum se zeptá: „Proč?“

Heino mlčí dál a Kassbaum řekne: „Vzal sis do hlavy něco zlýho. Ale teď máš strach.“

Heino zvedne hlavu. Nemá strach, v jeho očích hnízdí hněv. „Chtěl jsem, aby kutr zmizel.“

„Nic ti neudělal.“

„Udělal,“ řekne Heino. „Nejednou.“

„Tak si sedni,“ řekne Kassbaum. „Pojď si o tom v klidu promluvit.“

Heino si nechce sednout, nechce ani mluvit. Řekne: „Je zima.“

„Pro mě za mě zůstaň stát. já si sednu semhle, na tvůj kanystr.“

„Jestli zařve,“ řekne Heino. „Patří tátovi.“

„Neměj strach,“ řekne Kassbaum. „Nadlehčím se. Co ti ten kutr udělal?“

Heino uškubává stébla trávy. Protahuje si je mezi prsty, zatvrzele, stísněně, rozpačitě, a Kassbaum cítí, že už neřekne ani slovo, i kdyby tu strávili zbytek noci. Kassbaum si poplácá zadek. „Sedět se na takovýmhle kanystru nedá!“ řekne. „Tady ho máš. Jdi domů.“

Heino drží kanystr, nerozhodně, nevěřícně, hledí Kassbaumovi na břicho a řekne: „Poněvadž se ke mně chovali tak blbě. Pořád, vždycky, když šlo o kutr, a když ještě patřil Ludenovi, bylo to stejný. Tehdy zrovna tak, nesměl jsem s nima. Chtěl jsem, ale vždycky tam už byl ten druhý, Jan Dobrman, a mě Luden stejně neměl rád, kvůli tý hádce s matkou, a protože jsem tak tlustý, asi. Jednou řek, že by si ze mě Zulukafři nebo co udělali prima pečínku. Znáte je?“

„Ne,“ řekne Kassbaum. „Odkud?“

„Lidojedi,“ řekne Heino. „Luden tam byl. Prý ho málem sežrali. Nebo si to vymyslel.“

„Pravděpodobně,“ řekne Kassbaum. „Lidojedi už snad ani neexistujou. To Luden žertoval.“

„Ale sprosté,“ řekne Heino.

„Trochu,“ řekne Kassbaum. „Neměj mu to za zlý, po smrti.“

„Ale kutr je tady.“

„Nech ho,“ řekne Kassbaum, „a jdi domů.“

„Nesmíte jim nic říct,“ řekne Heino.

„Jdi,“ řekne Kassbaum. „Proč bych jim to říkal?“

17

Špačci sedí na jabloni, kosi běhají v trávě, z živých plotů a keřů se derou zelené lístečky.

Otec zaráží v zeleninové zahrádce nové kůly, oloupané borové kmínky, dole zašpičatělé a černé, do poloviny napuštěné karbolinem. Vedle sebe má připravenou síť, obarvenou načerveno, to bude nový plot. Krásný plot, nahoře na laťkách, aby síť nevisela, neplandala jako starý hadr.

„Ze svý zahrádky,“ řekne otec, „chci mít radost.“

„Ale taková pěkná síť,“ řekne matka. „Musí to být zrovna ta nejlepší?“

„Mám z toho prostě radost.“

Matka odchází. „Takhle to bude drahá radost!“

„Jo,“ řekne otec, „jo,“ řekne hlasitě a zaráží do země další kůl, navztekaný, ale ne dlouho.

Nedaleko se o dům opírá Jan a naproti, na složených trámech, sedí bratříček Bunni a vyřezává si dřevěný nůž. Odštěpky odletují a slepice na dvoře za nimi ve své hlouposti běhají.

Otec zavolá na Jana: „Můžeš mi pomoct? Natáhnem trochu tu síť.“

Rozmotají síť a napnou ji, díl za dílem, jako se vytahuji prostěradla, než se po vyprání složí. Otec, pohroužený do práce, na Jana několikrát pohlédne klidnýma očima. Hovořili spolu už předtím, než přišla matka, a teď je na řadě otec, měl by něco říci. Řekne: „Děláš si starosti, to nemusíš. Kutr vám zůstane.“

„Ale lidi maj řeči.“

„To maj, řečí maj spoustu. Byl by to div, kdyby je najednou neměli.“

„Ale maminka taky,“ řekne Jan.

„Maminka,“ řekne otec, „na maminku v tomhle případě nemusíš dát. Dělá si starosti. Nevím proč. Všecko je v pořádku. Vrš vzal ďas, je to velká ztráta, ale jinak je všecko v pořádku.“

„Ale co peníze?“ řekne Jan.

Otec se usměje. Zvedne si čepici z čela, kde mu zasvítí pruh bledé pleti, který slunce nikdy nevidí, dva prsty nad obočím. „Děláš si starosti, který nechápu. Tebe by měl zajímat kutr, ne peníze. Jen kutr, nic jinýho.“

„Vždyť mě zajímá,“ řekne Jan.

„Tak něco dělej,“ řekne otec. „Čím víc teď uděláte, tím lip.“

Prohlíží si budoucí plot, pečlivě rozložený jako obrovská záclona. A čepici dosud posunutou z čela, manšestrovou vestu rozepnutou, stojí tam, spokojený, jako by neměl jiné starosti než tenhle krásný nový plot z červené síťoviny.

U kutru je Hendrik, později přijde Wiepke a Čmuchal Niemer přijde s Gottllebem Dansem. Čekají na Kassbauma, který má klíč, bez Kassbauma nemohou nic dělat. Ale má vůbec smysl ještě tady něco dělat?

Hendrik se zeptá Jana: „Co říká tvůj táta?“

„To samý co včera. Všecko je v pořádku.“

Leží v trávě, slunce jim pere do tváří; kutr, vysoko nad očima, pluje po modrém nebeském moři a po bílých obláčcích, lehkých jako vata.

„Však by to taky byla škoda,“ řekne Čmuchal, „doslova k pláči.“

„Jenom se nerozbreč,“ řekne Hendrik. „Když Janův táta. když máme předsedu, půjde všecko hladce.“

Všichni přemýšlejí a všichni věří, že jim kutr zůstane, jen Wiepke se zeptá Hendrika: „A tvůj otec, co říká ten?“

Hendrik nechá oči zavřené. „Můj táta? Co by říkal?“

„Něco.“

„Jeho se to přece netýká.“

„Jako starosty?“ zvolá Wiepke a Jan, který až dosud mlčel jako ryba, se Hendrika zeptá: „Ty jsi s otcem ještě nemluvil?“

Hendrik pohne hlavou, má to znamenat ne, ale Hendrik lže. Ví velmi dobře, co chce jeho otec, a ví taky, že u něho byl Kassbaum. Ale proč jim to mám povídat, myslí si Hendrik, už teď? Dostali by strach a hodili by možná flintu do žita. Ztratili by odvahu. Co chce starosta. nemusí nikdo vědět.

Hendrik se napřímí. „Co uděláme s Heinem?“

S Heinem? Ach tak, s Heinem, na toho by málem zapomněli. Ale Kassbaum přijde a zeptá se, dnes naposled: „Dali jste to do pořádku? Jinak toho Kassbaum nechá.“

„Musíme se rozhodnout,“ řekne Hendrik.

„Já se rozhodla už dávno,“ řekne Wiepke.

„A Čmuchal?“

„Já se přidám k ostatním.“

„Gottlieb?“

„Taky. Doopravdy jsem proti Heinovi nikdy nic neměl, jen kvůli Janovi.“

„Tak tedy Jan?“

Čmuchal se převalí na břicho, zasměje se a Gottlieb pokyvuje svou mohutnou ohnivou hlavou. Wiepke nedělá nic, kroutí si vlasy na tvářích, ani na Jana se nedivá.

„Tak tedy já?“ řekne Jan. „Ale, mně je to jedno.“

Hendrik přikývne, žvýká suché stéblo trávy.

„Je mi to jedno,“ řekne Jan. „Teď jsi na řadě ty.“

„Já?“ řekne Hendrik a všichni z toho mají legraci, protože Hendrik, který se začal ptát, je teď jediný proti Heinovi.

„No tak,“ řekne Čmuchal, „čtyři jedna.“

„Ty trpaslíku,“ řekne Hendrik. „Kdo říká, že jsem proti? Nemůžu toho tlusťocha vystát, ale třeba nám bude k něčemu dobrý.“

„Jednomyslně,“ řekne Čmuchal, „Kassbaum může přijít.“

Začnou se prát, válejí se a kutálejí po louce a Wiepke má co dělat, aby uskočila stranou. Ne že by se upejpala nebo byla namyšlená, prala by se docela ráda, ale nemůže si to už dovolit; je na to už příliš velká.

Poodejde kousek blíž ke kutru, opět si tam sedne a divá se na zápasící kluky. Důstojně a vznešeně se na ně dívá, trochu pobaveně, trochu znuděně, se skrývanou láskou k jednomu z nich…

Jediná slyší řinčet kolo a vidí učitele Steinkruga, jak zatáčí kolem přídi kutru. Seskočí z kola a dotlačí ho k Wiepke.

Wiepke zůstane sedět. V rukou jí poskakuje kamínek, oblý a hladký, zleva doprava. Učitel řekne přátelsky: „Tomuhle říkáte práce?“ A kluci si mezitím všimnou, kdo přišel. Leží v trávě, hlavy zvědavě zvednuté, a Wiepke řekne: „Čekáme na Kassbauma.“

„Byl jsem na bělidle,“ řekne pan Steinkrug. „Hledám nějaké traviny. Nechodíš tam občas malovat?“

„V poslední době málo, skoro vůbec. Jsem pořád tady. Jaké traviny hledáte?“

Chlapci přilezou pomalu blíž. Vstanou, oklepou si šaty a z rozpaků a z legrace do sebe šťouchají, až jsou tak blízko, aby mohli promluvit. Řeknou: „Dobrý den, to je ale návštěva!“ a postávají každý jinde, kutr za zády.

„Já žasnu,“ řekne pan Steinkrug. „Ten kutr se opravdu změnil! Změnil se úplně, je jako nový. To už bude moct brzo na vodu?“

„To ano.“

„Kdy myslíte?“

„Příští týden nebo tak.“

„Těšíte se?“

Těší se, to si lze domyslet, ale nikdo to neřekne. Prohlížejí si učitele a jeho kolo, protože nevědí, co tady chce. Jeho kolo je staré třicet let, hrozný krám, celý zrezivělý, s vysokými řidítky; ale zvonek je nový, leskne se a blýská.

„Jezdi ještě výborně,“ řekne pan Steinkrug. „A na ty naše cesty…“

„Mohlo by se nalakovat,“ řekne Čmuchal Niemer.

„Jestli chceš?“

„Až doděláme kutr.“

Pan Steinkrug přejede pohledem po lodním boku. Je mírně vyklenutý a spáry se táhnou od předního vazu dozadu jako tenké čáry.

„Vypadá dobře, opravdu. Je na něm ještě hodně práce?“

„Na palubě a uvnitř,“ řekne Gottlieb Danse.

„A zvenčí.“ řekne Čmuchal Niemer, „boky nad ponorem. Ty se musej ještě natřít, nabilo.“

„Kdo to udělá?“ zeptá se pan Steinkrug.

„Kassbaum,“ řekne Gottlieb Danse.

„Aha. Kassbaum.“

Učitel se usměje. „Jste s Kassbaumem spokojeni?“

Jsou, ovšem, co je to za otázku. Přišel snad učitel proto, aby se dověděl tohle? Jan a Hendrik na něj hledí mlčky Čmuchal a Gottlieb teď taky. – jediná Wiepke zdvořile odpoví: „Nebýt Kassbauma, tak to s tím kutrem nevedlo k ničemu.“

Učitel chviličku mlčí. Rozšroubuje zvonek, zvedne víčko a všichni si prohlížejí hladká, naolejovaná kolečka; uvnitř není nic zrezavělé.

„Zvonek je z celýho kola to nejlepší,“ řekne Čmuchal.

Učitel víčko opět nasadí, přišroubuje a zeptá se přitom jako mimochodem „Slyšel jsem, že má kutr přijít pryč.“

„Jo, to má.“ řeknou děti, příliš lhostejně. Učitel na ně po poradě pohlédne, překvapený a udivený. „A co vy?“

„My?“

„Že jste tak klidní? Už jste se s tím smířili?“

Nesmířili se s tím, jak by mohli, ale odpověď zůstanou dlužni.

„Co chcete dělat.“ zeptá se učitel, „jestli se na tom dohodnou?“

„To nemůžou,“ řekne Hendrik Wendenpapp.

Učitel se usměje, jako by to očekával. „Nemůžou,“ řekne, „tak snadné to nebude.“

Povídají ještě o všem možném, už ani slovo o kutru, a pak se učitel rozjede dál a Hendrik se za ním zeptá: „Co chtěl?“

„Hledal traviny,“ řekne Wiepke. „Na bělidle.“

„Traviny,“ řekne Hendrik, „to ať vypráví svý babičce! Pojďte všichni na palubu.“

Opřou žebřík o kutr a vylezou jeden po druhém nahoru jako slepice, vytáhnou žebřík a zalezou do ládovny.

„Sedněte si do kruhu,“ řekne Hendrik, „abysme si viděli do očí.“

Udělají, co Hendrik řekl, ale žasnou a usmívají se, že je lak slavnostní. Obličej má zachmuřený a vážný, tváře protáhlé až ke rtům. „Dělejte,“ řekne, „trochu bliž k sobě! Musíme přísahat.“

Wiepke se polohlasem zasměje, ale Hendrik už natahuje pravou ruku. „Teď ty,“ řekne Janovi a Jana, jemuž bylo stejně do smíchu jako Wiepke, dojme Hendrikova zachmuřená vážnost. Natáhne ruku, po něm Wiepke, pak Čmuchal, pak Gottlieb, a Gottlieb, poslední, má ruku nejtěžší, těžkou jako středně velké kladivo. Nechá ji dopadnout, Čmuchal vykřikne a Hendrik řekne zle: „Jestli to nemyslíte vážně, můžete jit domů!“

Nato zmlknou, dřepí dokola na podlaze kutru, spojeni rukama. Nikdo se nehýbá, Hendrik je kouzelník. Položí svou levou ruku navrch, uzavře kruh a řekne: „Kutr nedáme. Ať se stane cokoli, my kutr nedáme.“

Hledí si do očí, všichni společně vážní, neboť tato chvíle je slavnostní a závažná: kutr nedají!

Nato se jich zmocní rozpaky. Ruce se opět rozpojí a všichni tam sedí jen tak, mlčky, a vyhýbají se pohledům ostatních. Přísaha je svatá, přísaha mezi přáteli je to nejsvětější vůbec. Jan nejistě pohlédne na Hendrika Je sklíčený, neboť tak prosté, jak si to Hendrik představuje, to není. Je tu ještě to neštěstí s vrší. Je tu až dodneška: někdo za ně musí nést odpovědnost. Kdo?

Hlas zvenčí vnese do tváří život. „Co to,“ řekne ten hlas, „nikdo tu? A kde je žebřík?“

„Žebřík je tady,“ zavolá Čmuchal, vyleze na palubu, ostatní za ním, všichni trochu rádi – a shora vidí Kassbauma, pozdraví předáka a vedle Kassbauma vidí Heina.

„Tady je,“ řekne Kassbaum. „Je ještě někdo proti? Doufám, že ne, protože teď potřebujeme každýho.“

18

Přísahali si, že kutr nedají, ale ve vsi o tom nikdo neví a lidi si už povídají: Zítra spustěj kutr na vodu a pozítří s ním odplujou.

Klidný je jen otec, klidný, příliš klidný, připadá Janovi, neboť otec neříká vůbec nic, mlčí celé dny, ztělesněná lhostejnost, jak se zdá – ale starosti, které ho tíží, má napsané na čele.

Dnes po snídani, v těch krátkých pěti minutách, kdy si otec obvykle ještě posedí, tiše hledí na stůl a přes prázdné šálky, v těchto pěti minutách se dnes znenadání zeptá Jana: „Jak jste daleko s kutrem?“

„Jak daleko?“

„Ano, kdy můžete na vodu?“

„Zítra, když bude třeba.“

„Tak ho spusťte,“ řekne otec.

„Nebo pozítří.“

„Tak pozítří,“ řekne otec, a teď přijde shora ze světničky Bunni, s rámusem seběhne ze schodů a matka vejde z chodby do kuchyně přihřát mu mléko, protože Bunni jde dnes o hodinu později.

Jan však řekne otci: „Třeba by bylo lepší, kdybysme kutr vrátili?“

„Cože?“ zeptá se otec a Jan opakuje: „Třeba by bylo lepší…,“ ale vtom dopadne otcova ruka na stůl. Šálky poskočí, lžičky zařinčí, matka sebou u bílého elektrického sporáku trhne. „Co je, k čertu? Takhle ten hrnek s mlíkem upustím.“

Otec to neslyší, nedbá ani na Bunniho, který stojí ustrašeně u umývadla. Zeptá se Jana: „Co to povídáš? Jak jsi na to přišel?“

„Třeba bysme vám tím pomohli,“ řekne Jan.

„Pomohli?“

„Ano.“

„Jak?“ zeptá se otec.

„Kdybysme kutr vrátili.“

Otec vstane, mne si týl a řekne „S tím si nelamte hlavu. Myslíte to dobře, ale radši spusťte kutr na vodu. My jsme už dospěli, pomůžem si sami.“

„Pomůžete, opravdu?“ zeptá se najednou matka, rychle a jízlivě od poličky s hrnky, a fouká přitom do Bunniho horkého mléka. „Jakpak si pomůžete?“ zeptá se. „Pomoct si musíš jen ty. Ostatní ne, ty s tím nemaj nic společnýho.“

Otec odejde od stolu. Sáhne po čepici na věšáku vedle dveří a chce odejít, beze slova, ale matka ho nenechá. řekne: „Brzo nebudeš mít na svý straně nikoho.“

„Jak ty to můžeš vědět?“ odpoví otec. Nasadí si čepici na hlavu, rozzuřený a tak sršící vztekem, že se na něj Bunni neodváží ani podívat.

„Jak to ty můžeš vědět?“ řekne otec. „Ale uklidni se!“

„Kdybych mohla!“ řekne matka. „Jak vidím, bude celá ta škoda na tobě.“

Otec otevře dveře. Vykoukne na chodbu, kde měkce našlapuje kočka, tiše přede, ocas zdvižený, přitiskne se mu k noze a vklouzne do kuchyně, pod sporák, k svému talířku s mlékem. Otec se dívá na černý pruh na kočičím hřbetě. Tvář má uzavřenou, spíš roztrpčenou než zlou, oči prázdné. Vyjde na chodbu, nic už neřekne a dveře zapadnou téměř neslyšně, jako by ho hněv v tom okamžiku opustil.

Venku na dvorku zůstane chviličku před dveřmi. Kolem se zatřepetá motýl, žlutý v slunci, žlutý před plotem z červené síťoviny. Zazpívá kos, vzduch je vlahý a mírný jihovýchodní vítr zanáší do zahrad sytý pach vody.

Otec se vydá kolem chléva a přes louku na cestu, po níž chodí Jan a Bunni každé ráno. Potkají ho děti jdoucí do školy a později pár rybářů, kteří se ho zvědavě ptají přes silnici: „Kampak jdeme?“

Otec řekne: „Jen tak,“ a přiloží prst k čepici, na kláboseni nemá čas. Rybáři se loudají svou cestou, udiveně se otočí, je mezi nimi Vilém Trien a Franta Kosa.

„V tom něco bude,“ řekne Vilém Trien.

„Myslíš něco s tou vrší?“

„Určitě něco s tou vrší. Starosti.“

„Starosti máme přece všichni,“ řekne Franta Kosa.

Vilém Trien se otočí ještě jednou. „Kampak to může jít?“

„Kampak,“ řekne Franta Kosa. „Někam určitě.“

Míří ke starostovi, ale to už nikdo nevidí. Od konzumu jde ulicí doleva, k jihu. kolem tuctu domků, obílených, pokrytých rákosím – a pak přijde starostův domek: červené zvonivky, na střeše vypálené tašky, před vchodem šest schodů z pískovce. Vyjde nahoru a do tmavé, chladné chodby.

Ve starostově kanceláři stojí proutěné křeslo na psacím stole. Dveře jsou otevřené a Hete Niemerová zametá měkkým koštětem.

„Brýtro,“ řekne Jindřich Töller. „Začalas dneska trochu pozdě, co?“

„Jak to? Snad nejdeš za starostou? Ten odjíždí.“

„Odjíždí, neříkej, je už pryč?“

Hete Niemerová nechá koště odpočinout: „Huberte,“ zavolá, „jsi už pryč?“

Odkudsi připochoduje starosta, na nohou holínky, na hlavě přílbu, na rameni pověšenou aktovku. „To jsi ty, Jindřichu? Co se děje tak časně?“

Hete Niemerová se nehýbá z místa. Koště v ruce, stojí mezi oběma muži zpříma jako stráž. „Tak už jdi, Hete,“ řekne starosta.

Hete hřmotně odejde. Starosta postaví proutěné křeslo na podlahu. „Sedni si, Jindřichu!“

„To nestojí za to, jsem hned hotov. Jde o ten kutr.“

„Aha, o ten kutr,“ řekne Hubert Wendenpapp, přisune si těžkou židli za psacím stolem a s heknutím do ní klesne.

„Ty jsi to celý rozjel,“ řekne Jindřich Töller, „promluvil sis s Kassbaumem a snažil ses, aby ten kutr děti dostaly. Teď ho chtěj začachrovat, chtěj ho dětem vzít, a ty se za to přimlouváš. Zrovna ty.“

„Snad aby sis nejdřív sed,“ řekne Hubert Wendenpapp.

„Stoji se mi dobře,“ řekne Jindřich Töller a jeho oči, náhle divoké, neuhnou ani na vteřinku ze starostovy tváře. „Pomoz mi, aby kutr dětem zůstal!“

Rybář stojí zpříma za proutěným křeslem, rukama svírá opěradlo a Hubert Wendenpapp ho proklíná i s kutrem. Sundá si z hlavy motocyklovou přílbu, položí ji na stůl a řekne: „To nepůjde tak rychle, to všechno.“

„Jsi pro, nebo jsi proti?“

„Vidíš, tak jednoduchý to právě není,“ řekne Hubert Wendenpapp.

„Ale děti maj na kutr právo.“

„To maj.“

„No tak.“

„Žádný no tak. Družstvo utrpělo velkou škodu. Rybáři jsou neklidný, to ti nemusím říkat.“

„Ale kutr nám z toho nepomůže.“

„Vyváží skoro celou škodu.“

Jindřich Töller se na starostu zlostně podívá. „Jsi proti tomu,“ řekne, „aby zůstal dětem.“

Starosta neodpoví. Pohlédne na dveře, které za sebou Hete Niemerová zavřela, tiše vstane a po špičkách k nim dojde, rychle, prudkým trhnutím je otevře – a Hete Niemerová od nich utíká v pleskajících pantoflích.

Starosta se vrátí. „V poledne to ví celá vesnice, tak už si sedni a pojď si o tom rozumně promluvit.“

Rybář si nesedne. „Nechci, aby se o nás povídalo,“ řekne, „že jsme se zahojili na dětech. Copak to nechápeš?“

„Chápu,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Ale to není všecko.“

„Všecko – a ještě něco: nechci, aby se o nás povídalo, pozděj, že nás zachránily děti. To bych nerad, to nechci.“ Rybář hledí oknem na domek naproti, porostlý mechem. Naposledy, v zimě, byl domek bílý, vysoko zavátý sněhem. Kolik času od té doby uplynulo? Ne tak moc, necelého čtvrt roku

„To nechci,“ řekne Jindřich Töller. „Nikdo nesmí říkat, že nás zachránily děti.“

Starosta, zahloubaný ve své židli, mysli opačným směrem. Myslí na dobrý příklad: Děti pomůžou dospělým. Udělají to dobrovolně, udělají to rády, protože jde o víc než jen o jejich zábavu. Děti se kutru vzdají. Jak zní tohle?

„Poslyš,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Dostáváš se na scestí.“

„Děkuju.“ řekne Jindřich Töller

„Považuješ za ostudu, když vám pomůžou děti?“

Rybář strnule přikývne. „Budou se ptát, všude: Co jo to za družstvo, kterýmu pomáhaj děti?“

„Vidíš to špatně,“ řekne Hubert Wendenpapp.

„Nenamáhej se. Tohle je můj píseček.“

„Můj zrovna tak,“ řekne starosta.

„Můj především,“ odpoví rybář, nepřístupný dalším slovům.

Starosta si ho rozmrzele, mlčky prohlíží. „Dobrá.“ řekne potom, „dobrá,“ a nasadí si na hlavu přílbu a zapne si ji pod bradou „Musím už do Lachshagenu. Ale ty, s touhle tvrdohlavosti, to není k ničemu.“

19

Z Wiepčina okna je vidět moře. Nahoře nad pobřežní cestou je vidět nebe, bledé v posledních slunečních paprscích, a pod nebem je vidět moře, šedivé a těžké jako staré olovo; je bezvětří.

„Napadlo tě někdy,“ řekne Jan, „kdyby šel člověk tamhle dozadu a pořád dál?“

„To mě napadá často,“ řekne Wiepke. „Půjdu pořád rovně, pořád za nosem, kam dojdu?“

„Do Dánska,“ řekne Jan.

„A pak?“

„Přes Severní moře a do Anglie.“

„Přijde Irsko, Atlantský oceán a Amerika. Vyndej atlas!“

Najdou si Evropu, konči západně od Irska, a jejich ukazováčky sledují myšlenou cestu, kousíček pod šedesátým stupněm zeměpisné šířky: „Vidíš: Dánsko, Anglie, Irsko, Atlantik a Amerika.“

„Kanada,“ řekne Wiepke, „Nový Foimdland a Labrador.“

„To už je pěkná dálka,“ řekne Jan. „Třeba když tam někdo pluje za rybolovem.“

„A pluje tam někdo?“ zeptá se Wiepke.

„Ty velký lodě. co zpracovávaj úlovek hned na místě. Všecko mechanizovaný,“ řekne Jan. „To by naši tady žasli. S těmi jejich žabařskými vršemi!“

„Popluješ někdy na Labrador?“

„Ještě dál,“ řekne Jan. „Obepluju celý svět.“

Pohlédnou přes atlas na sebe. Wiepčiny oči jsou šedé, vlasy mají ořechově hnědý lesk, brada je kulatá a spokojená. „Budeš mi posílat pohledy, Jendo?“

„Když budeš chtít…?“

„Takový ty barevný, měla bych z nich ohromnou radost.“

„Mohla bys je sbírat,“ řekne Jan. „Ale já ti přivezu ještě něco jinýho, kromě toho.“

„Co?“ zeptá se Wiepke. „Takovýhle psy?“

„Tyhle anglický psy? Ty mi připadaj pitomí. Přivezu ti radši skříňku ze santálovýho dřeva.“

„Ze santálovýho dřeva?“ řekne Wiepke.

„Santálový dřevo voní,“ řekne Jan. „Vyprávěl mi to Luden.“ Nato znenadání zrudne, ve vteřině je jako opařený, kouká na mapu světa a mlčí.

„Voní,“ řekne Wiepke. „A co?“

„Lidi si ho dávaj,“ řekne Jan.

Wiepke se usměje. „Kdo?“

„Třeba já tobě,“ řekne Jan.

Wiepke se dosud usmívá. „Je to jen pro holky?“

„Ano.“

„A dávat to musej kluci?“

„Ano.“

„Kdy?“ zeptá se Wiepke. „Když maj nějakou holku rádi nebo tak?“

„Ty se mě ptáš na veci…,“ řekne Jan, skloní se a putuje ukazováčkem dál pod šedesátým stupněm zeměpisné šířky: napřič Kanadou, přes Rocky Mountains, cípkem Aljašky, pak Beringovým mořem a potom Kamčatkou.

Ve Wiepčině pokoji zní ticho Pokojík je malý, čistý jako Wiepke a z dolejšího krámu sem voní sladkokyselé bonbóny a mýdlo. Nalevo od okna je válenda, na ní polštářek a na stěně nad válendou, kde má Bunni doma auta, má Wiepke nalepeny samé fotografie: filmové hvězdy, zpěváky, kytary – a taky dvě bílé přílby kosmonautů tam je vidět.

„Přibylo ti zas něco novýho?“ zeptá se Jan.

„Tahle,“ řekne Wiepke a Jan vykřikne. „Jé, ta by porazila i otrlýho námořníka. Těch vlasů! Odkud ji máš, takovou pěkně barevnou?“

„Poslal mi ji otec,“ řekne Wiepke.

Jan stoji nehybně před pestrou obrázkovou stěnou. „Tenhle,“ řekne, „Jurij, strčí do kapsy všecky. Měla bys tu odvahu sednout si do rakety a nechat se vystřelit?“

„Možná,“ řekne Wiepke, „a ty?“

„Abych řek pravdu.“ řekne Jan, „tedy já půjdu radši na moře.“

„Přitom si člověk víc užije, myslíš, v cizích přístavech?“

„To taky,“ řekne Jan.

„Třeba mi žádný pohledy nepošleš? Prostě na mě zapomeneš,“ řekne Wiepke.

„To si nemysli,“ řekne Jan a nato jsou oba tiše. letmo na sebe pohlédnou, pohlédnou opět stranou, zmocni se jich rozpaky a prodlužují ticho. Kdo promluví první?

Wiepke zavře atlas a odnese ho zpátky do skříňky pod policí na knihy.

„Dáš mi hned tu knížku?“ řekne Jan.

„Aha, tu knížku,“ a Wiepke mu ji přinese a řekne: „Čte se dobře, uvidíš.“

Jan si v knize listuje. „Tři sta padesát stran.“

„Do zítřka padesát,“ řekne Wiepke.

Jan listuje sem tam. Prohlíží si kresby uvnitř a vpředu na obálce vidí hrdinu knihy: chlapce v zelených papučích, jak stoji sám před plánem vesnice: stromy a domy, rybník, všechno maličké, loďka na rybníku – brouček – a chlapec tam stojí v zelených papučích, jako by se ptal: Proč se svět točí, kam a jak?

„Tak do zítřka padesát,“ řekne Jan a pak vyhlédne podél červeně kostkované záclonky z okna.

Po moři nepluje ani jediná loď, pod nebem neletí ani jediný racek, ulice před domem je prázdná

„Není vůbec nic slyšet.“ řekne Jan. „Copak tvoje matka není doma?“

„Je,“ řekne Wiepke. „Dělá pokladnu. Musím už dolů, na večeři.“

Na schodišti – vysokém a úzkém – zábradlí bílé, je cítit bonbóny a mýdlo a teď také uzeniny, tak silně, jako by člověk stál v obchodě. Jedny dveře jsou dole otevřené, vyjde z nich Wiepčina matka, klidná žena. to je vidět hned. Je štíhlá, v obličeji hubená, kolem úst stopy.? áujmitku. Oči, tmavohnědé, na chlapce laskavě hledí

„Návštěva?“ řekne matka.

„Právě na odchodu,“ řekne Wiepke. „Přišel si pro tu knížku.“

Matka zamkne dveře do obchodu a strčí klič do kapsy modrého pracovního pláště. „Jak se daří matce?“ zeptá se Jana.

„Docela dobře, pořád stejně.“ řekne lan.

„Lidi toho při nakupování spoustu napovídaj.“

„To napovídaj. Lidi povídaj pořád.“

„Ten kutr, říkaj, má přijít co nejdřív pryč.“

Jan a Wiepke na sebe pohlédnou, jako by odpověď znali lip, a Wiepčina matka se zeptá: „Není to pravda?“

„Kutr,“ řekne Wiepke, „je naše vlastnictví. Do pořádků jsme ho dali my.“

„Ale teď ho potřebujou,“ řekne matka, „asi nutně.“

„Ne,“ řekne Jan, „to jsou jen řeči. Například otec by kutr zpátky nikdy nevzal. Nechce ho ani za nic.“

Matka si uhladí plášť, utrhne nitku, podívá se na kulatě zlaté hodinky na zápěstí. V tomhle se nevyzná.

„Tak pozdravuj doma,“ řekne Janovi a nechá děti o samotě, přejde po chodbě, rázným krokem, rozhodně ne jako člověk, který je od časného rána na nohou.

Javorová cesta končí, několik málo metrů luk nalevo a napravo, pět tlustých, znetvořených vrb a u poslední vrby čeká Hendrik Wendenpapp. Ještě tohle, pomyslí si Jan, a Hendrik si na něj rozzlobeně vyjede: „Že už konečně jdeš!“

„Copak jsem věděl, že čekáš? Co je?“

„Nic není. Příští týden má být schůze.“

„Schůze,“ řekne Jan. „O čem?“

„O kutru, ty Jelito! Tam se to rozhodne. A jestli nás nic chytrýho nenapadne, tak o kutr přijdem.“

„To přece není možný!“ řekne Jan.

Kmen vrby je černý a rozpukaný, hlava mohutná, člověk žasne nad ohebnými větvemi, že mohou vyrůst z lak šeredné vrby

„Od koho ses to dověděl?“ zeptá se Jan.

„Od táty.“ řekne Hendrik.

„A tvůj táta, co říká?“

„Abysme jím kutr dali.“

Jan na Hendrika civí.

„Abysme šli příkladem.“

„Příkladem,“ řekne Jan. „Podívejme, takhle! Nevíš to už dýl?“

„Trochu,“ řekne Hendrik. „Ale teď jde do tuhýho.“

Jan mlčí, hledí před sebe, a Hendrik se na něj nedůvěřivě dívá šikmo přes rameno, záda opřená o vrbu. „Vezmou nám ho.“

Jan nepromluví ani teď a Hendrik začne být netrpělivý, zeptá se: „Na co myslíš? Stojíš tu jako zmoklá slepice. Je v tom Wiepke?“

„S tím nezačínej!“

„Stojíš tu ale opravdu jako zmoklá slepice, bez života.“

„Tak se na mě nedívej!“

„Musíme něco vymyslet.“

„Co?“ řekne Jan. „Když takhle mluví už i tvůj otec!“

„Nech ho mluvit, mluví rychle.“

„Můj ne,“ řekne Jan.

„Tvůj zrovna tak. Jinak by si moh kutr vzít.“

Jan přimhouří oči. „Má si ho vzít?“

„Osle,“ řekne Hendrik, „ty mi nerozumíš.“

„Rozumím dobře: nemáme už skoro nikoho na svý straně.“

„Tvýho tátu,“ řekne Hendrik.

„Ten má moc lidí proti sobě.“

„Kassbauma,“ řekne Hendrik.

„To je stejný. Poněvadž není v družstvu.“

„Tak tu jsme ještě my,“ řekne Hendrik. „Nás šest, s Heinem sedm. Musíme něco podniknout.“

„Dobře,“ řekne Jan. „Zítra se uvidíme.“

„Zítra?“ Hendrik se odrazí od vrbového kmene. Stojí před lanem, hlavu skloněnou. „Myslíš ještě někdy na naši přísahu?“

„Možná častěj než ty.“

„Žvanit dovede každý.“

„Dej mi pokoj,“ řekne Jan a znenadání se na Hendrika rozkřikne: „Dej mi pokoj s tou tvou pitomou přísahou! Ty to máš snadný, tobě se to mluví!“

Hendrik neřekne ani slovo, zaraženě a dotčeně si kamaráda prohlíží, ztratil řeč. Neřekne nic, ani když Jan od vrby odejde, nejdřív kousek k louce, potom dál a cestou necestou k bílým přikrčeným domkům.

V pokoji sedí u stolu matka a píše lístky, korespondenční lístky, neozdobené a bílé. „… bohužel.“ píše matka chvatně svým kostrbatým písmem, „letos už máme obsazeno.“

Lístky půjdou do Berlína, do Lipska a všude tam kde čekají letní hosté. Matka má postele obsazené, a zatímco píše zdvořilé odmítavé odpovědi, Leží Bunni na pohovce a kouká na televizi, hlavu v rohu, kde obvykle sedává otec.

„Otec není doma?“ zeptá se Jan.

„Že už jdeš,“ řekne matka. „Večeři máš v kuchyni.“

„Kde je otec?“ zeptá se Jan.

„Asi u starosty. Nic neříkal.“

„Kdy se vrátí, taky neříkal?“

Matka vzhlédne od lístků „Potřebuješ ho? Nejdřív se navečeř!“ A za chlapcem: „Nesklízej ze stolu! Otec bude taky ještě jíst. Pěkný pořádek, každý, jak se mu to hodí.“

V kuchyni, na stole s ubrusem z voskovaného plátna, je připravena tvarohová pomazánka, trvanlivý salám a studené maso. Stojí tam kameninový hrnec s čajem a Jan si přiloží hubičku k ústům a polovinu hrnce vypije. Žvýká kus masa. pomalu, bez chuti, namočí nůž do hořčice a olízne ho. Dělá všechno, co matka nesmí vidět, potom si umyje obličej a ruce, vypláchne svůj hrníček a nakoukne znovu do pokoje: matka píše a Bunni leží v otcově rohu a kouká na televizi. „Tak já už jdu,“ řekne Jan.

„Bunni, jdi taky!“ řekne matka, ale Bunni zůstane.

Schody jsou strmé a úzké, hned vedle posledního je světnička. Jan se svlékne, rozsvítí žlutou lampičku na čtení a leží pak klidně v posteli a prohlíží si obálku knihy: domy, rybník, stromy, ulice a cesty, pole, dokonce i kovárna, a před tím stojí s úžasem Tinko, v zelených papučích před plánem vesnice: Proč se svět točí, kam se svět točí? Proč, kam a jak?

Jan knihu neotevře. Hledí mimo obálku do šikmé stěny, vedle nízké okno: tabulky jako kachlíky, večerní nebe vzdálené. Táhnou po něm lehké a řídké mraky, Jan myslí na Hendrika, mysli na kutr. Co můžou pro kutr udělat?

Rybáři se na něčem usnesou. Nebudou se nikoho na nic ptát, jsou silnější. Co proti tomu můžou děti udělat?

Jan myslí na Hendrika, myslí na otce – ztratil už víru. Neboť kdyby stokrát něco udělali, kdyby dokončili práci, kdyby jim kutr zůstal, kdyby s ním později dokonce pluli – jak by to vypadalo v tomhle domě? Starosti a trápení, věčné hádky, ani jediný den jako dřív: klid až do večera…

Dole cvaknou dveře od pokoje. Lehké kroky na schodech. přichází Bunni. Kašle a funí a vklopýtá do světničky.

„Ticho,“ řekne Jan.

Bunni rozdělí své věci: kalhoty semhle, punčochy tamhle, svetr přes postel. Skočí do postele, pera zavržou a Jan vyskočí. „Ticho, povídám!“

„Nojo,“ řekne Bunni a zavrtá se pod přikrývku. Tiše se zeptá: „Jendo?“

„Co je, sakra?“

„Chtěl jsem se zeptat, Jendo, co uděláš se svou plachetnicí?“

„S plachetnicí?“

Letos si Jan na plachetnici ani nevzpomněl. Kutr ji zatlačil do pozadí.

„Kdy ji chceš natřít?“ zeptá se Bunni.

„Proč?“

„Pomoh bych ti.“

„Nejdřív ji očisti,“ řekne Jan.

„Rád,“ řekne Bunni.

„A seškrab starou barvu.“

„To taky,“ řekne Bunni. „A kdo ji natře?“

„To pak udělám já,“ řekne Jan.

„A kdo bude plachtit?“

„Aha,“ řekne Jan, „proto jsi začal. Nechtěl bys ji náhodou jenom pro sebe?“

Bunni mlčí, nos pod přikrývkou. Jeho oči vyhlížejí do tmy.

„Chceš ji?“ zeptá se Jan.

„Když mi ji dáš? Ale ty mi ji nedáš.“

„Uvidíme,“ řekne Jan. „Jsi na ni vlastně ještě malý. Je to dobrá loď. Luden to taky říkal.“

Naslouchají, ale v domě není nic slyšet. V uších hučí ticho, jako by byl na světě jen tento dům, jen lato světnička a Jan a Bunni, každý ve své posteli.

Oba spí klidně a hluboce, až se Jan bez jasného důvodu probudí.

Lampička svítí, kniha ho tíží na prsou; z Bunniho na protější posteli je vidět jen světlá čupřina, lan odloží knihu, zhasne, ale hlasy, které pronikly do jeho spánku, znějí vytrvale dál.

Přicházejí zdola, z kuchyně a z chodby; jsou dost silně, netlumené, a Jan napne uši. Uslyší otce, uslyší matku a vyklouzne z postele a ze světničky. Stojí pak ve tmě na kraji schodiště, bos na hrubé podlaze půdy.

Dole říká otec: „Myslej si, když do mě budou hučet jako do jalový krávy…“

Nato matka: „Chceš ještě čaj?“

Oba jsou v kuchyni.

Otec, slyší Jan, na své židli u okna, matka sklízí nádobí

„Opravdu si myslej,“ řekne otec. „že se to dá vyřešit přemlouváním Ale nedá. Je to docela jinak.“

„Ale můžeš je aspoň vyslechnout.“

„Vždyť jsem je poslouchal Od večera doteď, do čtvrt na jedenáct. Všecko jsem si v klidu poslech.“

„No a?“ řekne matka.

„Není to možný. Není to možný, jak si to představujou. Rozhodujou o tom kutru, jako by nám ještě patřil.“

„A nepatří?“

„Ne,“ řekne otec. „Darovali jsme ho.“

„Darovali,“ řekne matka, „to jo. Ale děti ho nepotřebujou. Byl to humbuk od začátku.“

„To říkáš ty,“ odpoví otec. „Já říkám, že nikdo nemůže rozhodovat o věcech, který mu už nepatřej.“

Nato začne být matka kousavá. „Když jsi tak bohatý, pane Töllere…“

„Cukr,“ řekne otec. „V cukřence není cukr.“

Jan slyší cinkat lžičku. Tře si nohy, stydnou mu, nemá čas dojít si pro bačkory.

Dole řekne matka: „Dokud vrš lovila, bylo všecko v pořádku. Teď hledaj někoho, komu by to hodili na krk. To jsi ty.“

„Jsem předseda,“ odpoví otec, „a o tý vrší jsem je přesvědčil. Proto to chtěj hodit na krk mně, to je logický. Ale představujou si to moc snadný. Chtěj, aby na to doplatily děti. A v tom já nejedu.“

„Takže jste se zas nedostali ani o kousek dál,“ řekne matka.

Otec mlčí a Ján, jehož to už začíná nudit, jde tichoučce po schodech dolů; chce vidět do kuchyně. Na posledním schodě se skrčí, přitisknut ke zdi a vykoukne kolem sloupku schodiště.

Otec sedí zeširoka a unaveně u stolu, bubnuje prsty do voskovaného ubrusu. Stůl je sklizený, stojí na něm jen otcův barevný šálek. Otec se napije, vypije šálek do dna a přejede si rukou dvakrát přes ústa. Teď přistoupí ke stolu matka. „Co bude dál?“ zeptá se.

Otec se nepohne.

„Nemůžeš na mě dát aspoň jednou?“

„Jednou?“ řekne otec a usměje se. „To bys mě rozesmála, Emo. Dal jsem na tebe víckrát než jednou.“

„Ale nikdy,“ řekne matka. „když šlo o něco důležitý ho“

Otec živne. Oči má z únavy maličké a obličej rudý od dlouhého řečnění v právě uplynulých hodinách. Rád by už spal a rád by na nic nemyslel. Řekne: „Dneska večer to nerozřešíme, Emo.“

„Nojo,“ odpoví matka, „to je tvoje. Udělá se, co ty považuješ za správný.“

„To se nesmí?“

„Ne,“ řekne matka. „Ne, jestli nás tím přivedeš do neštěstí.“ Nos má ve světle lampy bledý, rty bez krve, a tvrdošíjně se na otce dívá, ale otec sedí klidně, skoro lhostejně; chce se mu spát. Rozepne si rukávy u košile a vezme konev a nalije vodu do umývadla u sporáku, obrátí se k matce zády, šplouchá si vodu na obličej a je mu tako by ho udeřil, když matka náhle vykřikne: „Já už se na to dívat nebudu, na tohle se dívat nebudu! Ty s tou svou tvrdohlavostí! Přivedeš nás všecky do neštěstí.“

Otec otočí hlavu, udivený a užaslý, celý beze sebe, z obličeje mu kape voda. „Ale Emo,“ řekne, „to se přece nedělá, křičet takhle uprostřed noci.“

Hledá ručník, matka mu ho podá, otec si otírá čelo a krk a bradu a přitom jí vysvětluje: „Musím přece hleděl, aby neměli navrch takoví jako Albert Hermann Bütt. Můžeme si docela dobře pomoct sami, kutr nepotřebujem. Mám už nápad…“

„Ach muži, muži!“ řekne žena.

„Ale kdybysme kutr potřebovali, museli bysme se nejdřív zeptat dětí. Nejdřív a předem, to bysme museli. Ne až dodatečně, až bude o všem rozhodnuto.“ Položí ručník přes židli. „To myslím, že musíme: nejdřív se zeptat dětí.“

„Tak se jich zeptej,“ řekne matka.

„Ne dneska a ne zítra,“ řekne otec.

„Pak tedy nikdy. Jenom o tom mluvíš.“

Otec si shrne rukávy. Pracně si je zapíná, a zatímco si je zapíná, odchází z kuchyně. Jde po chodbě, šouravě, zamyšleně, a Jan vidí, jak se blíží přímo k němu. Pryč už nemůže, pryč ani nechce, a otec ho spatří a udělá další tři kroky, než pochopi, že na posledním schodě někdo sedí. Otočí se a zeptá: „Co sedíš tady na schodech?“

„Jen tak,“ řekne Jan. „Sedím.“

„Už dlouho?“

„Chvilku jo.“

„Tak jsi všecko slyšel?“

„Celkem jo.“

Otec se usměje. Pohlédne ke kuchyni, k otevřeným dveřím, v nichž se chvatně objeví matka. „Kdo je dole, Bunni?“

„Je to Jan,“ řekne otec, a Janovi teď řekne docela klidně: „Poněvadž jsi všecko slyšel, mám se tě hned zeptat? Mám tě o kutr poprosit?“

Jan cítí posměch i potlačovanou zlost a posměch ho zraňuje víc, než by ho kdy poděsil otcův hněv. Vzepře se o zábradlí, vstane a mlčí.

„Mám tě poprosit?“ zeptá se otec. Dělá si legraci, a Jan pokrčí rameny, dokud si jeden dělá legraci, není tady co odpovídat.

„Tak jdi spát,“ řekne otec. „Prosit tě o kutr nebudu.“

„To ani nechci,“ řekne Jan.

Teď mlčí otec, hrozivě mlčí.

„Víš dobře.“ řekne Jan, „že ho můžeš dostat.“

„Můžu ho dostat?“

„Jestli ho potřebuješ,“ řekne Jan.

„Ale já ho nepotřebuju!“

Otec se rozkřikne a Jan leknutím ustoupí tři kroky nahoru. „Já ten kutr nepotřebuju! Nechci ho ani vidět! Jdi spát, koukej zmizet! Kdo jsem, že vás musím prosit?“

Jan vyběhne po schodech nahoru, ruku na ošoupaném zábradlí, zabouchne dveře, stěna z desek zapraská a Bunni se napřímí a zašeptá „Co je, Jendo?“

„Nic,“ řekne Jan a vleze do postele. Postel je teplá, je měkká, poskytuje ochranu a Jan se zhluboka nadýchne a skrčí nohy, studené až ke kolenům. Nebe v okně je černé, lehké řídké mraky už odtáhly. Nebe v okně je jasné a černé, je hvězdně jasné a mořsky černé, a kdesi dole je slyšet matku, plačtivě v nočním domě.

20

Co chce udělat toto dopoledne, neřekne nikomu. Ani Kassbaumovi, ani Wiepke, Čmuchalovi či Gottliebu Dansovi, ani svému otci, a tím méně Hendriku Wendenpappovi – neřekne to nikomu, kdo se nějak podílí na kutru. Může si o tom promluvit jen s jedním člověkem: s učitelem Steinkrugem, který stojí od prvního dne stranou. Za ním Jan zajde toto dopoledne o hlavní přestávce, jako za ním zašel před několika týdny, když chtěli na kutru začít pracovat…

Na skříni v ředitelně roztahuje perutě káně, na psacím stole se vrší bílý, drobně potištěný papír; u krátké strany nalevo stojí učitel. Leží tam pořadač a učitel si čte, hlavu a krk skloněné.

Jan je už uvnitř, tu učitel pořadač zvedne, čte dál a zeptá se s letmým pohledem: „Prosím?“

„Jde o ten kutr,“ řekne Jan. „Chceme ho vrátit.“

Věta je vyřčena – a káně zůstane nahoře na skříni. Učitel neomdlí zděšením, pomalu na chlapce pohlédne, pořadač v rukou jako noviny, zdá se, že se ani moc nediví.

„Souhlasí s tím všichni?“ zeptá se pan Steinkrug.

Jan váhá, přejede si jazykem po rtech.

„Tak tedy souhlasí,“ řekne pan Steinkrug.

„Ne,“ řekne Jan, ale učitel jednomyslnost ani neočekává.

„Například Kassbaum,“ řekne, „tomu se to určitě líbil nebude. Nebo Hendriku Wendenpappovi, jak ho znám. Čmuchal Niemer, Gottlieb Danse, moc bych se divil…“

Teď však Jan řekne: „Ti všichni to ještě nevědí.“

„Aha,“ řekne učitel, „ale co.“

„Myslel jsem, že to řeknu nejdřív vám.“

„Zatím to tedy nikdo neví?“

„Ne,“ řekne Jan. „nikdo.“

Učitel si sáhne na bradu, vesele a s úsměvem. „Teď už se v tom vůbec nevyznám. Ty ho chceš tedy vrátit sám?“

„Zatím ano, já sám.“

Učitel si Jana mlčky prohlíží, ruku na bradě: chlapcovo rozhodnutí mu připadá neočekávané a příliš rychlé. Právě on, přítel světoběžníka Ludena Dassowa, právě on. Jan Töller, chce kutr vrátit. Učitel se zeptá: „Co se tak rychle změnilo? Proč chceš kutr vrátit?“

„Rozmyslel jsem si to,“ řekne Jan.

„Rozmyslel,“ řekne pan Steinkrug a je vidět, že ho ta odpověď neuspokojuje. Urovnává knihy a přitom si vzpomene na Janova otce. Otec, ovšem, to je stopa, a tak se chlapce zeptá: „Co tomu říká tvůj otec?“

„Můj otec?“

„Ano. tvůj otec.“

„Ten to taky ještě neví,“ řekne Jan.

No tohle, myslí si pan Steinkrug, to je zvláštní, buď jak buď. Otec to taky ještě neví. Ten by to měl přece vědět první, ale Jan, jak to vypadá, mu to neřekne, nechce mu to říci, není třeba dál se ho vyptávat.

Učitel přerovnává knihy. Naskládá je na sebe, pořadač dospod, pěkně hromádku zarovná a řekne: „Myslím, že by sis měl nejdřív promluvit s kamarády.“

Chlapec na něj tázavě pohlédne.

„A s Kassbaumem,“ řekne pan Steinkrug, „s tím vlastně především.“

Chlapec přikývne, maličko, spíš pro sebe, a učitel Steinkrug se zeptá: „Kdy se sejdete?“

„Dneska,“ řekne Jan. „Nebo někdy jindy. Kdy chcete.“

Učitel se podívá do kalendáře. „Dneska,“ řekne, „nejraději hned dnes. Ale dost pozdě, kolem šesté. A kde?“

„Kde?“ řekne Jan.

„U kutru?“ zeptá se pan Steinkrug.

„U kutru,“ řekne Jan, odhodlaný ke všemu, s úžasnou odvahou – avšak jeho úžasná odvaha zmizí, jakmile se ocitne sám. Má za sebou první krok. druhý krok bude těžší: musí ke svým kamarádům.

Je šest hodin u boddenu a Hendrik a Jan už nejsou kamarádi. Jan stojí dole u vody, sám jako nikdo, teď a napořád, ani Wiepke na tom nic nezmění.

Ztratil svého nejlepšího kamaráda. Tušil to a bál se toho, věděl to, ale jak to bude nakonec těžké, nevěděl…

Slunce, nízko na západě, prosvěcuje měkkými okraji mraků. Je větrno a chladno a Wiepke, na kládě stranou od ostatních, se zeptá: „Kdy to vlastně začne?“

„Ano,“ volá Petr Švícko číslo dvě, „kdy to začne, kdypak přijde drahý pan učitel?“ A Gottlieb Danse zamečí: „Jen ať přijde, ten tvůj učitel, vyprášíme ti kůži potom.“

Vyloučili ho ze svého středu bez dlouhých řeči, na nic se ho neptali, natož aby ho prosili. Porušil přísahu, zradil kutr, zradil všechno, i Ludena Dassowa, nebylo se na co ptát. Jsou s ním hotovi, a to je vůbec nejhorší: takové chladné a zlé opovržení.

Jan jde po břehu, po hrbolaté travnaté půdě nad úzkým pruhem písku. Otočí se. spatří kutr zdálky a srdce ho zabolí, neboť kutr vypadá velkolepě: boky sněhobílé. břicho až ke kýlu rezavě červené a přední vaz, směle zvednutý k nebi, se leskne v bočním slunci.

„Hej, ne abys chtěl zdrhnout!“ vykřikne Gottlieb Danse. Pohrozí mu pěstí a Jan si sedne a kouká na bodden.

Vzdálený břeh se dnes zdá blízký, mírné návrší modré a jasné; kdesi tam vzadu se vplouvá do průlivu. Průliv je tak velký jako další bodden a jím se proplouvá na moře. Kolikrát se plavil s Ludenem tímhle směrem? Celé jedno léto…

Sedí, sní, ale tu se v trávě ozvou kroky, suchá zimní stébla praskají, Jan zachová klid, ani se neotočí, Nemůže to být nikdo jiný než Hendrik.

„Co je?“ řekne Hendrik. „Uvažoval jsi o tom ještě?“

Jan pokrčí rameny. „Nač?“

„Tak nech nás, abysme kutr dodělali. Nemusíš na něj už ani sáhnout. Jenom buď zticha.“

„Hádky doma,“ řekne Jan, „hádky a nešváry, to všecko by zůstalo.“

„To přejde, to se vyřeší, věř mi.“

Jan nevěří a Hendrik řekne: „Tamhle dozadu jsme chtěli plout. Copak jsi na to zapomněl? Proplout průlivem a pak na volný moře.“

„Nemůžeme,“ řekne Jan.

„Ty třeba ne.“

„Nikdo,“ řekne Jan a Hendrik ještě chviličku postojí, pak beze slova odkráčí přes louku ke kamarádům a teď. teprve teď, to Jan ví, se s ním Hendrik rozešel definitivně. [de po břehu zpátky. Vlnky poskakuji, voda je průzračná až k bílému písečnému dnu; mihne se nad ním platejs, kulatý a rychlý jako stín.

Jan vyjde nahoru, kde čekají ostatní. Nesedí už v trávě, stojí všichni kolem Hendrika, jeden trochu stranou: Heino Reimers. Trpí ho tu mlčky a Heino se neodvažuje promluvit, ale cítí jako ostatní, že se schyluje k rvačce. Jeho zvědavost se probudila, navíc i utajovaná radost: výprask přeje Heino rovným dílem všem.

Heino čeká, ale čeká marně, ke rvačce nedojde: z klády u kutru zavolá Wiepke: „Nechte si zajit chuť! Pan Steinkrug!“

Zrezivělé kolo řinčivě sjede z cesty na louku. Poskakuje a tancuje, co nejdřív se rozpadne, myslí si všichni, a nehnou hlavou, jako by v ten okamžik doufali.

Učitel seskočí a vydýchá se. „Odpusťte, musel jsem ještě něco vyřídit. Tohle jsou všichni, co sem patří?“

„Je jich dost,“ řekne Hendrik. „Z kutru jsou tu všichni.“

„A Kassbaum?“

„Toho jsem nezastih,“ řekne Jan.

„Nezastihl, to je škoda,“ řekne učitel.

„Zastrčil jsem mu za dveře lísteček,“ řekne Jan.

„Třeba ještě přijde.“ Učitel se podívá na chlapce „Tak jak to vypadá? Dohodli jste se, co s kutrem?“

Nedohodli, to viděl už shora z cesty: Jan stojí stranou, nemá už v partě ani jediného přítele, nikoho kromě Wiepke

„Chceme si kutr nechat,“ řekne Hendrik.

Učitel přikývne. „Ale Jan ho chce vrátit.“

Nato všichni vybuchnou, není slovu rozumět, jen pobouření je slyšet do daleka, ledna věta zazní dodatečně, kdo ji vyslovil? Vyslovil ji Gottlieb Hanse: „Ten nádivka. Chce pomoct tátovi na nohy!“

„Je na tom něco špatného?“ zeptá se učitel.

Chlapci mlčí, potom řekne Hendrik: „Protože je to na náš účet.“

„My jsme to všecko oddřeli!“ řekne Čmuchal Niemer.

Wiepke se rozesměje. „Ty určitě, to tak! Kdo toho udělal nejvíc?“

Teď jim to trvá dlouho, dívají se nejistě jeden na druhého, úkosem na učitele a zle na Wiepke. Tu neměli na kutr brát! Za prvé je to holka a za druhé je všetečná, za třetí ji Jan zbožňuje. Co jiného může říct?

Chlapci mlčí a Heino Reimers cítí svou příležitost, učitelova přítomnost mu dodává odvahy. „Nejvíc udělal Kassbaum.“

„To víme sami,“ řekne Gottlieb Danse.

„A po Kassbaumovi?“ zeptá se pan Steinkrug.

„Tamhleten,“ řekne Hendrik a ukáže očima na Jana tak chladně a lhostejně, jako by tam stál kus dřeva.

„Tamhleten,“ řekne pan Steinkrug, jeho ústa by se chtěla usmát, „pak má taky první slovo.“

„Nechci,“ řekne Jan.

„Nechceš?“

„Ne.“

Všichni se na něj podívají a Gottlieb Danse řekne: „Nemluví s námi.“

„S tebou rozhodně ne,“ řekne Jan.

„Ale to musíš,“ řekne učitel. „Ty jsi s tím vším začal. Musíš taky něco říct.“

„To je pravda,“ řekne Čmuchal Niemer a Hendrik, uprostřed ostatních, obklopen jimi jako svými věrnými, řekne „Chceme si kutr nechat. Máme na něj právo. Jsme skupina a nikdo nemůže sám jit a kutr vrátit. To nejde, to nemůže ani on.“

Učitel, obklopený z obou stran, se už na nic neptá. Doufal, že nebudou tak jednotili. Teď slyší od jednoho za druhým, až po Čmuchala Nieniera: Máme na kutr právo.

Právo na něj mají, to nelze popřít, získali ho svou prací a píli – a on učitel, nepřišel, aby jim snad toto právo upíral. Jako poslední se zeptá Wiepke: „Co si myslíš ty?“

„Já?“ Její svetr, zářivě červený, svítí od krku až po boky „Já?“ řekne Wiepke

„Jo, ty,“ řekne Gottlieb Danse.

„Jestli Jan chce,“ řekne Wiepke.

„Jestli Jan chce.“ zvolá Gottlieb Danse, „však jsi taky jeho nevěsta.“ a Wiepke zavolá zpátky: „Mrzí tě to, ty zrzoune?“

Učitel je ve střehu, co nevidět to začne, na ochranu postrčí kolo před děvče. Ale Jan už je tu také, nastaví Gottliebu Dansovi rameno. „No?“

„Dejte pokoji“ řekne učitel. „Co bude s kutrem?“

„Necháme si ho,“ řekne Gottlieb Danse.

„Chtěj nám ho prostě sebrat,“ řekne Čmuchal Niemer.

„Moh byste nám pomoct,“ řekne Hendrik Wendenpapp.

Učitel na něj zamyšleně pohlédne. „Pomoct,“ řekne, „komu dřív? Myslíte, že by pro Jana bylo snadné kutr vrátit?“

Chlapci mlčí, učitel je přiměl k mlčeni, a než se vzpamatuji, řekne: „Mám strach, že se takhle nehneme z místa. Chybí tu Kassbaum. Pokusím se ho najít. S Kassbaurnem budeme chytřejší.“

Když osamějí, rozrůstá se nad nimi ticho bez konce. Nad vřesovištěm zahouká sýček a nebe od východu šedne.

„Všichni odešli,“ řekne Jan. „Hendrik první.“

„Představoval sis to jinak?“ zeptá se Wiepke.

„Byli jsme nejlepší kamarádi, teď jsme nepřátelé. Je to možný?“

„Vidíš,“ Řekne Wiepke.

„Možná že jsem se ho měl zeptat předem,“ řekne Jan.

„Á je,“ řekne Wiepke. „Snad už pro něj nebrečíš?“

„Nebrečím pro něj ani trošku. Ale je to všecko zvoraný a zašmodrchaný. Co muže chtít učitel od Kassbauma?“

Kláda, na níž sedí, leží pod kutrem. Jsou chráněni a vidí vítr v trávě, když se tráva skloní a běží v neslyšných stříbřitých vlnách. Slunce už zapadlo, začíná být chladno, a Wiepke si strčí ruce pod svetr. Svetr je tlustý a měkký a Jan ho cítí na rameni, hřeje ho skrz hladkou bundu.

„Myslíš na něco?“ zeptá se Jan.

„Můj otec,“ řekne Wiepke, „když byl ještě tady, mě vzal jednou do města. Jeli jsme autobusem, bylo to strašlivě daleko, desetkrát dál než dneska. Šli jsme na zmrzlinu a dostala jsem nový šaly a boty, docela světlý, s červenýma přezkama. U jedný boudy jsem si směla vytáhnout los, ale nic jsem nevyhrála.“

Jan chviličku čeká, pak se zeptá: „Tak co bylo v tom městě?“

„No tohle,“ řekne Wiepke. „Už jsem tam byla určitě tenkrát, ale nejvíc vzpomínám na tuhle návštěvu.“

„To se stává,“ řekne Jan. „Na některý věci člověk vzpomíná častěj. Já vzpomínám taky pořád na to, jak jsme s Ludenera lovili poprvé sledě u Gronhagenshottu.“

„Můj otec,“ řekne Wiepke, „mě měl dost rád.“

„A ty?“ zeptá se Jan.

„Já jeho taky.“

„A dneska,“ zeptá se Jan, „máš ho ráda pořád?“

Wiepke přikývne.

„Ale když zdrhnul! Nechal vás na holičkách. Přesto?“

„Přesto,“ řekne Wiepke.

„Jela bys za ním?“

„Jela,“ řekne Wiepke, „na návštěvu. Má teď restauraci na dálnici u Lübecku. Někdy tisíc aut za den Počítal je.“

„Já bych nejel,“ řekne Jan. „I kdyby u něj stavěly tři tisíce aut! Nechal vás na holičkách.“

„Myslel, že přijedeme za ním.“

Jan hledí před sebe, bradu v dlani. Pohlédne na Wiepke a řekne: „Aspoň že ti pořád něco posílá, to není taky špatný.“

Dlouho sedí tiše. Trávou se lioni vítr a racci plachtí na východ, do večera. Wiepčin svetr je měkký. Její rameno hřeje skrz větrovku a Jan cítí, jak Wiepke dýchá.

„Tak je to,“ řekne Jan. „Smutný to je, smutný. Všichni odešli, Hendrik první. Kdyby tu byl aspoň Kassbaum!“

Kassbaum jede od severu, jako by hořelo. Siváci pádí, pod vozem uhání Till. Na kraji silnice, nedaleko Kassbaumova domu v lukách, čeká se svým zrezivělým kolem učitel Steinkrug. Zvedne ruku a Kassbaum přitáhne koním otěže.

„Byl jsem u tebe,“ řekne učitel Steinkrug.

„Proč?“ zeptá se Kassbaum. „Nedopadlo všecko, jak sis přál?“ Hledí dolů na učitele, otěže volně v ruce. „Co jste tam dohodli, u kutru? Jaký důvod ti ten kluk udal?“

„Žádný,“ řekne učitel.

„Žádný?“ řekne Kassbaum. „Vůbec žádný?“ zeptá se.

Učitel zavrtí hlavou. „Jenom že si to rozmyslel, že chce kutr vrátit.“

Kassbaum nepromluví. Sáhne do kapsy, nalevo, a odšroubuje lahvičku a pořádně si lokne. Lokne si podruhé a řekne: „Já to tušil už dávno.“

„Co jsi tušil?“

„Tohle,“ řekne Kassbaum. „Že ho nakonec zpracujou. Protože to nejde, být pořád proti všem. Na ten kutr má spadeno moc lidí. Na to je takový kluk krátký.“

Učitel vzhlédne ke Kassbaumovi. „Ty myslíš, že mu nasadili nůž na krk?“

„Tak nějak,“ řekne Kassbaum.

„Kdo?“ zeptá se učitel.

„Kdo, jo kdo. Všichni dohromady, a každý svým způsobem.“

„Nešlo by to konkrétněji?“ zeptá se učitel.

Kassbaum se vysmrká. Kapesník má tmavočervený, obrovský a zatroubí hlasitě do večera a Till vyleze zpod vozu Ležel lam s vyplazeným jazykem, teď vyleze, zůstane uprostřed česly a zvedne čenich proti větru.

„Tedy konkrétně,“ řekne Kassbaum. „Chceš to konkrétně,“ řekne učiteli Steinkrugovi. „Chtěl bys asi slyšel pár jmen. Tak nejdřív řeknu tvoje.“

Teď jsou fronty jasné, strojená přátelskost je tatam. Učiteli zrudnou spánky a Kassbaum tam sedí, bradu na krku a beze slova shlíží z valníku a čeká.

„Co to znamená?“ zeptá se Werner Steinkrug. „Co jsem já měl s kutrem společného?“

„To je právě to.“ řekne Kassbaum. „Neměl jsi s ním nic společnýho. Odmít jsi ho“

„Nejen to,“ řekne učitel náhle prudce. „Odmítl jsem i tebe jako vedoucího. Kvůli téhle flašce, rozumíš?“

„Ovšem,“ odpoví Kassbaum, „to je stará vesta. Co jste tam dohodli u kutru?“

„Nic,“ řekne Werner Steinkrug. „Jan je sám. Ostatní jsou proti němu, mimo Wiepke Schneiderové.“

„Aha, no a co dál?“

„O tom jsem se chtěl poradu s tebou.“

„Se mnou?“ řekne Kassbaum, přestane se usmívat, vyvalí oči, a učitel Steinkrug se zeptá: „Co je na tom divného? Dělám si o toho kluka starost.“

Kassbaum si učitele dlouho prohlíží. „Trochu pozdě, možná.“ Sleze z valníku a začne se zabývat udidly koní a řekne odtamtud: „Žasnu nad tvou péčí, tak najednou. Měl bys mít spíš radost, kutr přijde pryč.“

„Zatím je tady,“ řekne Werner Steinkrug.

„A ty bys mu rád pomoh, co?“ Kassbaum přistoupí k učiteli, napřímí se před ním a pes přiběhne k němu, jako by tušil něco zlého, a Kassbaum řekne: „Tedy abys věděl: já udělám, co budu moct, aby kutr zůstal tady.“

„Tak to udělej rychle,“ řekne Werner Steinkrug „Ale mysli přitom i na toho kluka. Je teď se všemi na kordy.“

„To je smutný. Měl jsi tomu zabránit. Měl jsi mu vysvětlit, že zabřed do slepý uličky.“

„Zabřed do slepé uličky.“ řekne Werner Steinkrug. „Byl pevně rozhodnutý, znám ho moc dobře.“

„Ale jeho důvody neznáš.“ Kassbaum se zasměje, hmátne doleva, po manšestrovém saku dolů do levé kapsy, ale jeho ruka tam zůstane, jako by v té kapse na kořalku byla najednou zbytečná, a učitel si toho všimne a usměje se.

„Promluvme si o tom klidně, Kassbaume,“ řekne. „Přijdeme přitom i na Janovy důvody.“

„Vždyť už mluvíme,“ řekne Kassbaum. Jeho ruka se sune potají zpátky, prsty jsou prázdné, trochu rozpačité, a učitel si všimne i toho, ale neusměje se. „Kassbaume,“ řekne, „ty jsi s ním býval na kutru, měl bys ledacos vědět líp než já.“

„Možná,“ řekne Kassbaum „Ale k čemu má ta naše debata vést?“

„To taky ještě nevím,“ řekne Werner Steinkrug.

Kassbaum se usměje. „Jenom proti kutru, to víš jistě, jsi pořád“

„Kdo ti to řek?“ zeptá se Werner Steinkrug. „Jan a kutr, to patří dohromady.“

Kassbaum na něj tvrdohlavé pohlédne „Ale já chci, aby tady kutr zůstal.“

„Já to chci taky,“ řekne učitel. Řekne to tak klidně, jako by to široko daleko všichni věděli, jen ke Kassbaumovi jako by se to ještě nedoneslo. A Kassbaum skutečně roztáhne ústa i nos.

„Ano,“ řekne učitel, „můžeš mi věřit.“

„Tak,“ řekne Kassbaum, „tak,“ a civí učiteli dál do tváře, dosud nedůvěřivě, a levá ruka zajede opět ke kapse a opět se potají odsune zpátky

„Byla by to nespravedlnost,“ řekne učitel, „nespravedlnost, to především, kdyby jim teď kutr prostě vzali.“

„Tak vidíš,“ řekne Kassbaum, „vidíš! Ale to zvládnem, to zvládnem!“ A učitel tam stojí najednou bez kola. Kolo má Kassbaum, zvedne ho, dráty a uvolněné blatníky zařinčí a všechno dohromady skončí s řinčením na valníku.

„Co to děláš?“ zeptá se Werner Steinkrug.

„Vylez nahoru,“ řekne Kassbaum. „Jedem ke mně, upeču brambory, však víš, tak dobrý a křupavý, jako bývaly vždycky, jenomže dneska lepší. Pořádný kus špeku a pár vajec navřeli a k tomu pivo, netřeme už bídu. Vylez nahoru,“ řekne Kassbaum, „nebuď labuť!“

Učitel váhá.

„Ty s tvými opečenými bramborami!“ řekne. „Děláš je tak slané, že nepomůže ani pivo.“

„Tak si solení vemeš na starost sám a společně sestrojíme plán. To potřebujem, plán. Co s klukama a s kutrem a s rybářema a s těma jejich vršema.“

Kassbaum nasedne, učitel ne. Zeptá se: „Jak si ten plán představuješ?“

„Docela prostě,“ řekne Kassbaum. „Spustíme kutr na vodu – a pak ho někam uklidíme.“

„To by se ti podobalo,“ řekne učitel. „Pirátství jako tehdy s tím dřevem na topení.“

Kassbaum si tře bradu. Je neoholený a strnisko, černé jako noc, ho škrábe do dlaně. „Nasedni, učiteli, pojď! Nejdřív si upečem brambory, pak se společně zamyslíme.“

Učitel vyleze na valník a Kassbaum si konečně potřetí lokne, rychle si lokne z ploché láhve, žertem, a koně se sami rozejdou, znají cestu.

21

Toto je onen velký den. Den, na který mysleli, o němž snili a po němž toužili mnoho dní. Jenomže měl vypadat docela jinak…

Přišla spousta lidí, skoro tucet rybářů a starosta Wendenpapp. Přišlo víc lidí, než si přáli – chybí jen jeden, důležitější než všichni ostatní. Chybí otec, nepřišel, a nemusejí čekat, že ještě přijde. Otec se zlobí, zlobí se víc než kdykoli předtím a Jan, kdyby mohl, by nejradši všechno odvolal, přímo tady by hlasitě a zřetelně řekl: Chceme si kutr nechat!

Legrace by to byla veliká, ale nebylo by to k ničemu a nic by to nezměnilo.

Musejí kutr vrátit tak jako tak.

Rybáři ho už obcházejí. Kývají na sebe, jako by tu byli odevždy pány, poklepávají na dřevo, ohmatávají nátěr, oceňují kutr jako krávu. Chodí odpředu dozadu a kolem zádi opět dopředu a všichni dohromady už nevědí, že kutr původně nechtěli, že jím opovrhovali, že se mu posmívali a vyhýbali až do pozdního jara.

Kassbaum stojí u zádi: vzpřímený, silný, nohy pevné – ale kdo ho zná, ten ví: Kassbaum v noci pil. Oči má malé, ústa mlčky sevřená, bradu pod nimi mohutnou a těžkou, hrubou, že z ní jde strach, a kdyby teď měl v ruce obušek, většina přítomných by asi raději vzala nohy na ramena.

Kassbaum obušek nemá, všichni tu zůstanou, a kutr je připraven ke spuštění na vodu. Jeho kýl spočívá na saních, saně spočívají ve žlabu a žlab vede dolů do vody. Žlab ze dřeva je namydlený, a jakmile se odstraní zarážka, začne kutr i se saněmi klouzat k vodě, pomalu, pak rychleji – a nakonec se zapíchne do vody jako bomba, kulatou zádí napřed.

Tak nějak to proběhne, ale než k tomu dojde, řekne starosta Wendenpapp: „Pár slov se, myslím, hodí říct. Tyhle kluci a Wiepke Schneiderová a náš přítel Kassbaum udělali na kutru spoustu práce. Kdyby ji neudělali, nebyl by kutr v takovým stavu, v jakým ho dnes vidíme: čistý a opravený. Nebyl by tak vyštafírovaný, to je jistý, a možná že by se ani nehodil pro účel, který jsme mu přisoudili.“

Rybáři kolem dokola, jedni i druzí, naslouchají s kamennými tvářemi. Mlčí, a rádi by se zeptali, komu je starostova řeč určena.

„Jsem toho názoru,“ řekne Hubert Wendenpapp, „když nám děti kutr dávaj, nebudeme to brát jako samozřejmost. Děti a Kassbaum měli s kutrem svý plány. Těch plánů se zřekli.“

„Che,“ řekne někdo, „cheche,“ a bleskurychlý pohyb hlav ukáže, kdo to byl: Kassbaum. Dívá se na ostatní, tichý a nehybný, klidný a velký jako samotný kutr. „Dál!“ řekne.

„Už jsem skončil,“ řekne starosta. „Rád bych všem zúčastněným poděkoval, především ještě jednou Janovi Töllerovi a Kassbaumovi.“

„Správně,“ řekne mladší zrzavý Danse, pár rukou zatleská, a teď má přijít kutr na vodu.

Nahoře na cestě slojí vrátek, vedle vrátku stojí Ole Heisler, a drátěné lano, držící kutr, je napjaté jako struna až k vazu Kassbaum dá Olemu Heislerovi znamení: U vrátku připravit! Pokyne rybářům, aby se postavili po obou stranách kutru, a sám chce uvolnit zarážku, špalek za saněmi, skrčí se k němu a udeří kladivem – a v téže vteřině se ozve:

„Počkat!“

„Počkat!“ a nikdo se už ani nepohne. Všichni hloupě civí, neboť tím, kdo volal, byl Bunni.

Dívají se, jak peláší, jak leze po podpěrách na záď, skáče bleskurychle na palubu – a nahoře má připravený papírový transparent: dlouhý a úzký jako meč.

Od transparentu vede provaz, přivázaný k přednímu sloupku, a transparent přepadne přes bok kutru, zahoupá se, dohoupá se a všichni na této levé straně si mohou přečíst: ŠŤASTNOU PLAVBU A DOBRÝ VÍTR!

„Výborně,“ řekne Hubert Wendenpapp a z druhé strany, od pravého boku, přijdou ostatní a čtou, čtou mlčky a liše a hlasitě, a kromě slov jsou na transparentu květiny, červené a modré bez ladu a skladu, k tomu kotva, mořská hvězdice, mořští koníci – veselý transparent.

„Kapela tuš!“ řekne Albert Hermann Bütt, stoji tam, jako by ho zarazil do země kapsy od kalhot vyboulené.

„Vadí ti něco?“ zeptá se Hubert Wendenpapp.

„Ani ne,“ řekne Albert Hermann Bütt. „Myslím jen, že těch řečí už bylo dost. Nemáme tolik času, abysme tu promarnili celý odpoledne. Pojď dolů, ty tam, Bunni!“

„Zůstaň nahoře,“ řekne Jan a Albert Hermann Bütt, ústa otevřená, na něj pomalu pohlédne, nezměrně překvapen a rozvzteklen. „Tohle je teď moderní? Ať sleze dolů, ten nahoře, máme všichni co dělat.“

„Ale takhle ne,“ řekne Jan. „Takhle Bunni dolů nesleze.“

„Ty drzou ne;“ řekne Albert Hermann Bütt, „tobě bych, tobě bych…“

„Radši to nedělej,“ řekne Vilém Trien.

„No dobře,“ řekne Albert Hermann Bütt a párkrát otevře a zavře ústa, mlčky, jako platejs na suchu.

„Teď už můžeš dolů, Bunni,“ řekne Jan.

Chlapci za ním se rozesmějí. Rybáři kolem si přejedou přes ústa a smích potlačí. Starosta by se taky rád zasmál ale vidí obličej Alberta Hermanna Bütta: zelený vztekem, bezdechý.

„Ty rošťáku!“ řekne Albert Hermann Bütt. „Já ti jednu vrazím! Kdyby mě měli zavřít, kdyby mě já nevím co! Tohle si nenechám líbit a jednu ti přišiju!“

Tohle slyší i Kassbaum. Neslyšel všechno od té chvíle, co se na boku kutru objevil transparent, neboť zůstal dole u zádí, mimo zástup, kořalku v hlavě jako plápolající oheň. Teď slyší, že Janovi někdo vyhrožuje – Albert Hermann Bütt mu vyhrožuje, a Kassbaum pomalu vykročí. Razí si cestu, razí si ji mlčky – všichni ustupují.

„Co bys rád?“ řekne Albertu Hermannu Büttovi.

„Tobě nic.“

Kassbaum zafuní, oběma rukama si kolem sebe vytvoří prostor, přestože už těsně vedle něho nikdo nestojí. „Tak dělej,“ řekne Kassbaum. „Řekni, že ji přišiješ mně!“

Stojí proti sobě nehybní jako krokodýli, oba na kraji kruhu, uprostřed je spousta místa. „Dělej,“ řekne Kassbaum, „co se najednou tak upejpáš? S tím klukem to bylo snazší, co?“

Kolem nich kruh: rybáři, děti, mnozí stejně zvědaví jako vystrašení.

„Začni!“ vykřikne Kassbaum, ostatní sebou trhnou, pak se rozhostí tíživé ticho. Chvatně vystoupí starosta. „Co je? Nehádejte se, zachovejte klid!“

Jedno slovo bylo nadbytečné. Kassbaum se na starostu zle podívá. „Klid, po tom jsi už jednou toužil. Klid, to je tvoje. Teď ho máš? Hádky pokračujou, spory budou pořád horší. Tak.“

„Je ožralý,“ řekne Albert Hermann Bütt. „Co nevidět ho klepne pepka.“

„Ty.“ řekne Kassbaum a přistoupí k němu, „ty platejsi, ty se mi nelíbíš už dávno! Pro kutr jsi nehnul ani prstem, a teď si otvíráš hubu. Hubu si otvíráš odjakživa, a teď ještě vyhrožuješ tomu klukovi. Ke všemu Tak už začni!“

„Přestaňte!“ zvolá Vilém Trien, a obavy jsou vidět ve všech tvářích – neboť jestli se Kassbaum a Albert Hermann Bütt porvou zůstane jeden ležet mrtvý. „Přestaňte!“ zvolá Vilém Trien. „Dejte pokoj!“

„Kassbaume!“ zvolá mladší Danse. „Copak neslyšíš? Zbláznil ses?“

Kassbaum se ztěžka nadýchne. Otočí se, velmi pomalu, a Albert Hermann Bütt, pěsti sevřené, zůstane na místě jako přibitý. Kassbaum jde k zádi kutru, pořád ještě pomalu, rozhodí paže a zvolá: „Tak tedy jedem, šťastnou plavbu!“

Rybáři rychle odejdou na svá místa po levém a pravém boku, všichni šťastni, že netekla krev. Opřou se rameny do planěk a Ole Heisler povolí drátěné lano.

„Šťastnou plavbu!“ zvolá Kassbaum.

Boční podpěry odletí, do předního vazu se opírají chlapci a do boků nalevo a napravo se opřou rybáři.

Kutr se jemně zachvěje, zakymácí a zavrže a pomalu, pomaloučku se dá do pohybu.

„Hohó,“ křičí Kassbaum, „holahó,“ a kutr už klouže dobře, klouže rychleji a Ole Heisler nahoře u navijáku otáčí bubnem a popouští lano.

„Povol!“ volá Kassbaum, „ještě povol, ještě, ještě, pořád povoluj,“ a kutr klouže, vysoko na saních, hrdý jako labuť. Sune se po žlabu a rybáři, kteří ho podpírají, běží vedle něho. Utíkají, klopýtají, vběhnou do vody, někteří samou horlivostí tak daleko, že jim voda sahá až po břicho a nateče do vysokých námořnických holínek.

Ale kutr pluje. Bodden je na tomhle konci hluboký a kutr do něho zapadne zádí napřed, voda vyšplouchne a zmáčí kulaté boky.

Jan cítí radost a štěstí. Tambari, Ludenův kutr, je na vodě Pluje po hladině, podobný rackovi, a všichni na břehu hlasitě žasnou, jak dobře a jak lehce pluje.

„Co je?“ řekne Kassbaum. „Dovezeme ho k lávce?“

Měli na hodinu léto, vypluli na bodden a opět se vrátili Kassbaum a Jan a Hendrik, Wiepke a celá parta. Zkušební plavba, čestná plavba. Kassbaum u kormidla, Jan u kormidla – kdo chtěl, byl chvíli u kormidla; šroub se otáčel a voda za zádí byla bílá…

Hodinové léto skončilo. Lana jsou přivázaná a kutr stojí tiše u lávky, přídí do boddenu, levým bokem podél lávky. Od jihozápadu vane mírný vítr.

Nikdo tu už není, jen dva tu zbyli, všichni ostatní odešli; i Kassbaum odešel „Zůstanete tu ještě chvilku?

Jestli bude hodně pít?“

Zůstali, ale jeden na druhého se nedívají; jejich místo je u poklopu. Šedi nehybně na obrubě, rozděleni otvorem. a hledí dolů, jestli kutr pije. Objeví se pár stružek, maličkých a hravých, není to nijak hrozné

„Můžeme už taky jít,“ řekne Jan „Přes noc ho stejně musíme nechat. Zatím není třeba pumpovat.“

„Jen si jdi!“ řekne Hendrik. Dřepí u obruby, ruce opřené do stran, obličej skloněný. Jan vidí jeho úzký nos a tmavé kudrnaté vlasy. „Co jsi tak nabručený?“ řekne Hendrikovi.

„Nabručený,“ řekne Hendrik. zvedne hlavu upře na Jana jiskřící oči. „Teď bysme si mohli plout! Mohli bysme si plout ještě dneska, už zítra, a ty jsi to všecko zbabral. Zbabral!“ křičí Hendrik, hlas mu přeskakuje, ze vzteku se tahá za uši.

Jan na opačné straně tiskne ústa. Rty má bledé, tak pevně sevřené, jako by tomuhle Hendrikovi nechtěl říci už nikdy ani slovo. Trvá to jen chviličku, potom řekne: „Vždyť jsi to viděl, dneska, všichni byli pro. Tvůj otec nejvíc.“

„To není moje vina.“

„A Kassbaum ožralý jak Dán.“

„Protože kutr přijde pryč,“ řekne Hendrik. Hledí na palubu, hledí mlčky před sebe. „Jsi srab!“ řekne potom.

„Já srab? A ty?“

„Já?“ řekne Hendrik. „Já jim kutr nevrátil.“ Podívá se na Jana pln posměchu. „Co by tomu asi řek tvůj Loden? Myslíš, že by měl radost? Jeho kutr teď začachrujou. Střelej ho jako starou tresku. Myslíš, že by z toho měl tvůj Luden radost?“

„Ty mizero,“ řekne Jan, „že jsem s tebou moh někdy kamarádit!“

„A já,“ řekne Hendrik, „já byl padlý na hlavu, když jsem si myslel, že by s tebou mohlo něco být. S tebou není vůbec nic, jsi srab. Srab!“

Hendrik se odmlčí a Jan pochopí, že už na něj od této chvíle nepromluví, ani dnes, ani příště, nikdy. Hendrik ho navždycky odepsal…

Doma pak sedí na dvorku na hromadě trámů. Dvorek je prázdný, za chlévem kdákají slepice a ovce na nedaleké louce nehybně čučí jantarovýma očima.

Před Janem leží kýlem nahoru plachetnice; červená barva už nezáří. Bunni se ho zeptal: „Kdy ji natřeme, Jendo?“

Zítra, myslí si Jan, aspoň budu mít co dělat.

Z domu vyjde matka, v ruce síťovku s brambory. „Skočil bys místo mě k tetě Niemerové? Chceš?“

Jan nechce, matka to na něm vidí a řekne: „Zůstaň sedět, aby ses neschvátil, dojdu si tam sama! Tvýmu otci i tobě, vám oběma už není pomoci. Nejlíp srazit vám hlavy dohromady!“

Jde kolem chléva, ze zlosti pospíchá a ovce se rozběhne a stejně náhle se opět zastaví. Zabečí, protože nedostane chleba, a Jan se zklamaně ovci zasměje.

Skrčí se k své plachetnici, je lehká jako pírko, Luden ji loni obdivoval. Luden je mrtvý, kutr přijde pryč a Hendrik už není Janovým kamarádem. To bude smutné léto.

Hned zítra, mysli si Jan, natřeme plachetnici.

Dveře chléva vrznou, stojí v nich otec, podívá se na Jana a dveře za nim samy zaklapnou. Jan se skloní hlouběji nad plachetnici. Zahlédne kousek smirkového papíru. zvedne ho a obrušuje jím starou barvu.

Otec zastrčí dveře chléva na zástrčku. Udělá půl tuctu kroků k síťovému plotu, pohlédne do zahrádky a na čerstvě uhrabané záhony: všude zelené rostlinky, cibule, fazole, ředkvičky. To bych se divil, myslí si Jan. Jestli se na nic nezeptá a nic neřekne.

Od smirkového papíru se práší, prsty pálí, otec se na něj dívá, jen tak přes rameno, jakoby nic, a zeptá se: „Vzpomněl sis zase na tuhle?“

„S Bunnim,“ řekne Jan.

„Ale tahle je o pořádný kus menší.“

„To je,“ řekne Jan, a nato otec: „Spustili jste tu druhou v pořádku na vodu?“

„Celkem jo.“

„Byl tam ještě někdo?“

„Kdo?“ zeptá se Jan.

„Bože, jen tak. Bylo jich tam hodně?“

„Dost,“ řekne Jan.

„Albert Hermann Bütt?“

„Ten hlavně,“ řekne Jan. „Měl největší hubu. Ale Kassbaum se do něj málem pustil.“

„Tak,“ řekne otec, a dosud říkal všechno jen přes rameno, otázky i odpovědi napůl k Janovi. Teď otočí hlavu, otočí tvář přímo k chlapci. „Je ti teď lip, takhle?“

„Jak lip?“

„Ten kutr vám moh zůstat. Nikdo, nikdo by se neodvážil vám ho vzít. Až jsi ty přišel s tím bláznivým nápadem“

„S bláznivým nápadem,“ řekne Jan.

„Ano, byl to bláznivý nápad. Zesměšnil jsi mě před všema“

Jan na otce nehybně zírá.

„Nic jinýho jsi neudělal,“ řekne otec. „Zesměšnil jsi mě.“

Předkloní se a řekne velmi hlasitě: „To jsi udělal! Udělal jsi ze mě šaška! Já o vaši pomoc nestál. Nepotřebuju ji. Takovou ostudu pro pár tisíc marek!“

Jan, dosud nehybný, se zeptá: „Jakou ostudu?“

„Protože budou mít donekonečna o čem mluvit,“ řekne otec. „O tý vrši budou mluvit, o mně a znovu o vrší. Sto let.“

„Ale ta vrš, to neříkej, ta vrš byla prima. Můžeš ty za to, že přišel severozápadní vítr?“

Otec neodpoví, strne v náhlém zamyšlení. Z tváře mu zmizí hněv a oči, klidné a rázné, mají nepřítomný pohled.

Najde je všechny u Malta Musinga. Hovor umlkne, rázem se rozhostí ticho a tucet mužů na něj pohlédne, všichni. co tam sedí u žitné a u piva, tabákový dým nad hlavami, a u výčepního pultu Maltě Musing, bílý mroží knírek přistřižený.

„Chtěl bych pivo,“ řekne Jindřich Töller. Zůstane u pultu. těsně před ním, a stoji tak vedle Kassbauma a Kassbaum se ho přátelsky zeptá: „Kdepak jsme byli, když se kutr spouštěl na vodu?“

„Já byl v chlívě,“ řekne Jindřich Töller.

„Ale býval by ses tam pěkně vyjímal…“

„Vyjímal,“ řekne Jindřich Töller. „Jenomže já s tím kutrem nemám nic společnýho. Nechci ho ani vidět. A na vodu jste ho jistě spustili i beze mě.“

„To jo,“ řekne Albert Hermann Bütt. Pohlédne na Jindřicha Töllera, ten pohlédne na něj a Maile Musing se najednou rozběhne napříč těsnou místností, zastavěnou židlemi. Otevře dveře do zadního, velkého sálu. „Schůzovat můžete tady.“

Pár rybářů se zasměje, nikdo se nehne a Malte Musing řekne: „Myslím, že byste tam měli víc vzduchu.“

„Nech otevřený dveře,“ řekne Kassbaum, „pak tu bude vzduchu dost. Jestli se teď začnem stěhovat, tak nám polovička lidí uteče.“

„Jo, třeba já,“ řekne Franta Kosa. Zvedne ruku, žertuje a Malte Musing se rozmrzele vrátí za pult. Slojí tam uražený a rozezlený. „Tobě už ale, Kassbaume, nenaleju.“

„To bude lepší,“ řekne Jindřich Töller. „Aspoň pro ponejprv.“

Potom všichni čekají a Hubert Wendenpapp, u jednoho stolu s Oleni Heislerem, si přisedne blíž, oči upřené na Jindřicha Töllera.

Ten řekne: „Teď to s tím kutrem konečně vyřešíme.“

„Všecko je vyřešený,“ řekne Albert Hermann Bütt.

„Možná pro tebe. Ve skutečnosti není vyřešený nic.“

„Ale, ale,“ řekne Albert Hermann Bütt. Pohlédne doleva a doprava, nakonec na starostu. „Já měl jiný dojem dneska. Dostaneme kutr zpátky. Družstvo ho dostane. Nebo se snad pletu?“

Teď zase všichni čekají, zvědavě, pobaveně, někteří zlomyslně. Vilém Trien si tiše lokne, oči vystrašené.

„Tak pletu se?“ řekne Albert Hermann Bütt.

„Bylo by to nejjednodušší,“ řekne Franta Kosa.

„Nejlepší,“ řekne mladší zrzavý Danse.

„Jo, nejpohodlnější,“ řekne najednou Hubert Wendertpapp. „Protože máte strach promluvit si o tom!“

Koukejme, mají strach. Kdo má strach?

Franta Kosa praští do stolu. „My ten kutr nechceme! Nechtěli jsme ho tenkrát, nechceme ho dneska, a dneska ho chceme ještě míň než tehdy. Protože ho mezitím dostaly dětí.“

„Děti, děti,“ zavřeští Petr Svíčko a zařehtá Frantovi Kosovi do tváře.

„Ty šašku!“ řekne Franta Kosa, otočí se, ale čepici si tentokrát nevezme.

„Každýmu jedno pivo!“ zavolá Albert Hermann Bütt.

„Žádný pivo,“ řekne Malte Musing.

Pivo tedy nebude. Schůze pokračuje.

Jindřich Töller řekne: „Vyřešený to s tím kutrem není. Tvrdíte, že ho děti chtěly vrátit. Ptal se jich někdo?“

Vilém Trien vstane. „Tvůj kluk ho chce vrátit.“

„Ano, ten chce. Ale co ostatní?“

„Ostatní,“ řekne Kassbaum, „ostatní nechtěj.“ Rozhlédne se po místnosti, všechny tváře se obrátí k němu, starosta svraští čelo.

„Nechtěj,“ řekne Kassbaum. „Přestože to tak možná vypadalo, když jsme ho spouštěli na vodu. A přestože by sis to ty přál, starosto.“

Starosta se ani nepohne, je vidět, jak polyká zlost. „To je tvoje, Kassbaume,“ řekne potom, „když je něco beztak složitý, zkomplikuješ to ještě víc.“

„Já ne,“ řekne Kassbaum.

„On ne,“ řekne Jindřich Töller. „Jsou to prostě okolnosti.“

Zasměje se a Hubert Wendenpapp, obě pěsti na stole, vyskočí. „Jakýpak okolnosti? Copak nemáte starosti kvůli tý vrší, o kterou jste přišli? Nehádáte se? Není třeba najít východisko?“

„Je, ovšem že je. Ale ne takhle,“ řekne Jindřich Töller.

„Napadá tě něco jinýho a lepšího?“

„Něco jo, možná.“

„Něco, možná. To vám nepomůže.“

„Tím míň nám pomůže kutr. Takový hamounství.“

„Hamounství?“

„Ovšem,“ řekne Jindřich Töller. „Nejdřív se kutru zbavit, pak si ho zase vzít. Když děti oddřely práci. Tomu říkám hamounství.“ Jeho hlas bouří a kolem dokola je ticho; nikdo ani nemukne.

Starosta, bílý vztekem, promluví najednou tiše: „Hamounství, koukejme se! Dobrá věc, a ty, předseda, ji snižuješ. Říkáš tomu hamounství, jako by na tom chtěl někdo zbohatnout. Chce na tom někdo zbohatnout? Může na tom vůbec někdo zbohatnout?“

Udělá pauzu a Ole Heisler, který se cítí osloven, se najednou usměje a řekne: „Zbohatnout, když to vidíš takhle, na tom nikdo nemůže. Ale ať to bereš, jak chceš, nedá se nic dělat. Kutr nám už nepatří.“

„Ale osm tisíc marek,“ řekne Vilém Trien, „je osm tisíc marek. A proto musíme uvážit starostův návrh: je to dobrá věc, pomoc pro družstvo.“

Kassbaum, posměšně opřený o pult, si prohlíží Viléma Triena, posměšně a výhrůžně, v ruce prázdnou sklenici od piva, a Maltě Musing se vzchopí k rychlému pohybu, odvážně se natáhne kolem Kassbaumova břicha a vezme mu sklenici z ruky.

„To je od tebe hezký,“ řekne Kassbaum, „můžeš nám hned nalít,“ a pokračuje k Vilému Trienovi: „To by se ti tak hodilo, ty, pomoc pro družstvo. Co je dětem do toho?“

„Když to udělaj dobrovolně,“ zvolá Petr Svíčko.

„Dobrovolně!“ Kassbaum se předkloní a zařve: „Jdi za nima a zeptej se jich! Zeptej se jich, soudruhu. Dobrovolně!“

Zabouří smích, okenní tabulky se rozechvějí, ale všichni se nesmějí. Malte Musing zůstane vážný, jako by byl hluchý, a Kassbaum zůstane vážný.

„Tak mi tedy vysvětli,“ řekne Albert Hermann Bütt, „čím chceš zaplatit tu vrš? Když ne tím kutrem. kde chceš ty peníze vzít? Osm tisíc marek!“

Albert Hermann Bütt tiše čekal, nechal každého vymluvit a každého, kdo chtěl, vyřvat – a teď položil svou otázku, skoro lhostejně, neboť jeho otázka je zásadní otázkou. Klíčovým problémem. Jak chce předseda uhradit škodu?

„Jestli myslíš,“ řekne Jindřich Töller, „ze ji mám uhradit já sám, musíme vyjasnit nejdřív tohle. O vrší jsem vás přesvědčil. Zodpovědnost, tu hlavní, nesu já.“

„To neseš,“ řekne Ole Heisler. „Ale my nejsme malý děti. Máme svý zkušenosti, stejně jako ty, a nechali jsme se přesvědčit. No tak.“

Tak co?

Vilém Trien zvedne troubel dýmky. „Když se to tak veme. stalo se to proto, že musí být pořád všeho víc. Dřív byli lidi skromný. Stačilo jim to, co měli. Dneska musej mít pořád všeho víc.“

„Pořád víc,“ řekne Albert Hermann Bütt. „A my budeme mít nakonec všeho miň, protože nám kutry z kombinátu na moři všecko vylověj. Maj moc koňských sil a jejich sítě maj moc malý oka. Dřív to bylo zakázaný.“

„Ale dřív,“ řekne starší zrzavý Danse, „dřív taky rybáři jezdili s károu po kraji a prodávali ryby sedlákům. Tak jako dřív není už nic.“

„No tak co,“ vykřikne Albert Hermann Bütt. „Máme se dívat, jak naše vrše zejou prázdnotou?“ Civí staršímu Dansovi do tváře. „Máme čekat, až nechytíme nakonec vůbec nic?“

„Kdo to chce a kdo to dělá?“

U pultu stojí vedle Kassbauma Jindřich Töller, ramena široká a. vysunutá dopředu, oči úzké, plné jiskřivě modrého vzteku. „Nebudeme se dívat, jak máme vrše prázdný, a až dosud jsme taky každý rok svý nalovili. Přišli jsme o jednu vrš, to je pravda, a škoda je to velká, a jistý je taky, že čím bude rybolov na volným moři modernější, tím toho v boddenu nalovíme míň. Ale sedět a rvát vlasy si proto nebudem.“

„Nýbrž?“ zeptá se Albert Hermann Bütt.

„Prostě řečeno: musíme opustit starý metody. Samotný vrše už nestáčej. Musíme se prostě taky zmodernizovat.“

„Zmodernizovat,“ zvolá Albert Hermann Bütt. „Chceš říct, abysme šli na ocelový kutry! Do kombinátu!“

Jindřich Töller si ho nevšímá. Je teď klidný a nemluví už zprudka. „Musíme lip využívat boddenu, tý vody, co máme přede dveřma. Využívat i tam, kam nejezdíme s kutrama a kde nestavíme vrše. Mám na mysli ty mělký zátoky na jihu.“

Hledí na něj mlčky. Nikdo nechápe, co chce, a všichni trpělivě čekají, co řekne dál.

„Ty zátoky,“ řekne Jindřich Töller, „by se daly od boddenu snadno oddělit a mohli bysme do nich nasadit ušlechtilý ryby. Třeba štiky, jinde to už dělaj.“

Rozhlédne se po místnosti, kouřem a dýmem do tuctu tváří – nikde se nic ani nepohne. „Chápete,“ řekne Jindřich Töller, „musíme se o ryby starat. Nedoufat a nečekat, že přijdou samy. Musíme se snažit udržet je v boddenu. Pečovat o ně, abych tak řek, jako se například pečuje o les už po staletí.“

Mlčení z tváří nezmizí, až nakonec řekne Petr Svíčko: „Ale ryby nejsou stromy. Nestojej kolmo, nerostou na místě.“

„Přimějem je k tomu.“

„Zátoky nepřehradíš.“

„Prosím tě, tím jsem si jist.“

„Stálo by to děsný peníze.“

„Začnem v malým,“ řekne Jindřich Töller. „Za dva tři roky z toho budeme mít mnohonásobný užitek.“

Za dva tři roky, slyšeli jste?

Ještě se nevzpamatoval z tý vrše a už má nový velkorysý plán, speciální: aby ryby rostly přímo do sítí.

„Co tomu říkáte?“ zeptá se Hubert Wendenpapp.

„Je to riskantní.“ řekne Vilém Trien. „Jako s tou velkou vrší.“

„Prostě jako vždycky,“ řekne starosta, „když se zkouší něco novýho.“

„Muselo by se uvážit,“ řekne mladší Danse, „jestli se to vyplatí“

Albert Hermann Bütt mávne rukou. „Plány jsou plány. Jednak nejistý, a navíc drahý. Máme vyhodit do vody; ještě víc peněz, jen tak?“

„Ale co když se to vyplatí?“ řekne mladší Danse.

„Kdo ti říká, že se to vyplatí?“

„Musí se to vypočítat a vyzkoušet.“

Mlčení je pak velké, Kassbaum koukne tiše přes rameno, zpola na pípu, zpola na Malta Musinga, a Maltě pípou beze slova otočí a pivo měkce vytryskne do šikmé sklenice. Kassbaum polkne, oči mu jen hrají, a sklenice teď putují od všech stolů řadou po výčepním pultu. Maltě na ně nasazuje voňavé čepice a potom sedí všichni v mlčenlivě svornosti: se sklenicí u úst.

Oddychnou si, posilněni, postaví sklenice a Ole Heisler řekne: „Musí se to vyzkoušet. Nepřipadá mi to špatný: odjedu si do zátoky a vytáhnu štiku.“

„Tentokrát beze mě,“ řekne Franta Kosa.

„A beze mě,“ řekne Vilém Trien. Sedí plaše u zdi a ukazuje svých šest posledních zubů. Nad ním visí čepice a nad čepicemi je napsané pořekadlo: Dluh – zlý druh. „Na to myslím často,“ řekne Vilém Trien, „nejen u piva. Dluhů už máme kvůli tý vrši dost.“

„Tak je to, přesně tak.“ řekne Franta Kosa.

„Ale jak se z těch dluhů tedy máme dostat?“ řekne starší Danse.

Franta Kosa kouká zaraženě. Nic ho nenapadá, a tu řekne Albert Hermann Bütt: „Jo, jak z těch dluhů? Nadělat další dluhy? Další úvěr?“

„Nezbývá než kutr,“ řekne Petr Svíčko.

„Nezbývá?“ řekne Kassbaum.

„Nabízí se.“

„Výborně,“ řekne Kassbaum. „Tak se vám to povedlo?“ Udeří pěstí do výčepního pultu. „Povedlo se vám to, máte v ruce zase ten správný konec? Maltě, na to nám dej ještě jednu rundu!“ Pěst udeří do pultu podruhé a Malte Musing, nevrlý, sáhne po láhvi a nalévá.

„To jste provedli dokonale, vy kabrňáci,“ řekne Kassbaum. „Na zdraví! Ale ten kutr neuvidíte.“

Zapomenou na pití, jedni, a hledí na Kassbauma, jako by si museli rozmyslet, zda si od něho mají nechal nalít.

„Chceš se hádat?“ řekne Albert Hermann Bütt.

„Hádat?“ opáčí Kassbaum.

„Zdálo se mi.“

„Zapomeň na to,“ řekne Kassbaum, „splet ses. Napijme se, na zdraví!“ Ale Albert Hermann Bütt se nenapije. Odsune svou sklenku stranou, pomalu, opatrně, důrazně, a Kassbaum na něj pohlédne a řekne: „Škoda, takhle zteplá.“

„Malte,“ řekne Albert Hermann Bütt. „Pro mě jednu čistou!“

Malte se za pultem ani nehne, stojí tam se založenými pažemi, nad rty mroží knírek, malý a bílý, měkký jako kožišinka.

„Co je?“ zeptá se Albert Hermann Bütt.

„Nic není. Svou kořalku máš už na stole.“

„Musím snad pít, co se mi poručí?“

„Nemusíš,“ řekne Malte Musing. „Pro mě za mě to můžeš nechat stát.“

Albert Hermann Bütt si hladí krk. Pohlédne stranou, nikdo se ho nezastane, všichni mají strach z hádky.

Albert Hermann Bütt stojí a dýchá otevřenými ústy, neví, co se vztekem. Kassbaum u výčepního pultu, to by byl správný směr. ale Kassbaum není sám. Kassbaum má vedle sebe ještě jednoho, předsedu má vedle sebe, a na oba dohromady si Albert Hermann Bütt netroufá. Sáhne po čepici, sáhne dvakrát, než mu třetí padne, a tu se otevřou dveře. Pohledy zamíří tím směrem a všichni užasnou: spatří učitele Steinkruga. Za nim kousek volného nebe, které pomalu tmavne

„Rozsviťte někdo.“ řekne Ole Heisler.

Učitel zůstane u dveří a Albert Hermann Bütt ho div neporazí, zle se kolem něho mihne, dveře bouchnou, záclonka zavěje a učitel lam stoji a mžourá do namodralého světla skleněné koule v hospodě Malta Musinga „Co mu je? Slyšel jsem vás až v přístavu. Myslel jsem, že tu něco slavíte.“

„Slavíme, to je dobrý!“ řekne Petr Svíčko.

„Ale takhle se to taky hodí,“ řekne Jindřich Töller. „Bude nás těšit, když tu zůstaneš.“

„Děkuju,“ řekne Werner Steinkrug, sedí už vedle Franty Kosy. přes roh, a Franta Kosa na něj nehybně hledí. „Co dělá škola?“

„Daří se ji dobře,“ řekne učitel Steinkrug a Kassbaum přijde a přinese mu pivo, k němu kořalku na malém podnosu.

„Hoď to do sebe,“ zavolá Petr Svíčko.

„Ať žijem,“ řekne učitel a vypije svou žitnou, rychle ji vyklopí do úst, jako by to byl doušek čisté vody. Potom řekne: „Byl jsem se podívat na ten kutr. To vám spadla do klína pěkná lodička.“

„Myslíš?“ řekne někdo.

„Ano,“ řekne učitel a tentokrát se ozve ze zadního rohu jeden z těch, co sedí ve čtyřech u kulatého stolku: „Tak důvod k oslavě bysme měli, nebo ne?“

„Ne,“ řekne učitel, „ani ne,“ a Ole Heisler řekne přes hlavy ostatních: „Nemusíš se rozčilovat. O tom jsme už domluvili. Kutr si nevemem.“

Hlavy se otočí, pomalu, udiveně, neboť na tomhle se ještě nedomluvili.

„To by snad bylo ukvapený,“ řekne Petr Svíčko.

„A hloupý,“ řekne Vilém Trien. „Osm tisíc marek! Dětem pro zábavu. Co jsme měli jako děti my?“

„Přestaň,“ řekne Kassbaum, „jdi k čertu! Ta tvoje čítanková chudoba je už dávno pryč.“

„Proto teď musíme vyhazovat tisíce?“

„Nic nevyhazujeme,“ řekne Jindřich Töller. „Ten kutr jsme dětem dali.“

„Ale ty tvý ušlechtilý ryby,“ řekne Petr Svíčko, „ten tvůj velký projekt by stál taky hromadu peněz. Kde je vzít?“

Do ticha, jež následuje, řekne učitel Steinkrug: „Za kutr ne.“ Předkloní se, aby na Petra Svíčka lépe viděl, a Franta Kosa se s rámusem otočí, zvědav na ostatní, jak teď sedí nehybně a mlčí, zatímco učitel říká: „Kutr patří dětem. Nemůžete jim ho jen tak vzít. Věřte, že byste přitom sami neměli dobrý pocit.“

„Zeptejme se tamhletoho,“ řekne krátce Petr Svíčko, posune si židli, a mysli tím starostu Wendenpappa, který už delší dobu seděl tiše, nic neříkal, jen poslouchal, pozorně jako nikdo. Teď rozhodí ruce a řekne: „Promluvíme si ještě jednou s dětma. V klidu si o tom s nima promluvíme.“

„Nic se tím nezmění,“ řekne Jindřich Töller.

„Neřek jsem, že se má něco změnit. Hek jsem. že si promluvíme s dětma. To jsem řek.“ Starosta upírá pohled k výčepnímu pultu. Ruce dlaněmi nahoru, rozezlený, tak upírá pohled přes stůl na Jindřicha Töllera. „Nejlíp, když si s nima promluvíme hned zítra. Navrhuju: nejradši hned zítra.“

Zítra, hned zítra. Promluvit si s nimi zítra nepůjde, neboť Jan zmizel.

Je pozdě večer, nad střechami tma. a Jan míří k Henrikovi. Byl na kutru a v přístavu, obhlédl počasí a vítr a teď běží po nočně mokrých lukách. Odpočívající ovce zděšeně vyskakují, sýčci vzlétají. Z domků vyhlížejí oči oken, černé a slepé.

Hendrikovo okno míří ke břehu. Stojí před ním třešeň a Jan na ni snadno vyleze, zatřese nejdelší větví, přejede jí po skle, jak je odedávna jejich znamením.

Hendrik přijde rychle. Jeho tvář zůstane za sklem, popelavá ve tmě, němá. Otevře okno, už spal, ale teď již nespí a hned ví: ten na stromě je Jan.

„Co chceš?“ zeptá se Hendrik.

„Vemu kutr a odjedu.“

Hendrik strne, jako by teď přece jen snil.

Jan na třešni se zbláznil.

„S kutrem?“ řekne Hendrik. „Zbláznil ses?“

Za hrází z dun šumí moře, měkce a silně, jako by heslo ticho této noci. Vítr vane od jihozápadu jako už celý den a nebe je hluboké, velmi tmavé, s mnoha klidnými hvězdami. „Popluješ se mnou?“ zeptá se Jan.

„Teď hned?“

„Jo.“

„Proč ne zítra?“

„Dneska,“ řekne Jan. „Zítra už ne.“

„Ale kam?“ zašeptá Hendrik.

Jan neřekne nic, sedí na větvi jako noční můra. obličej světlá skvrna, oči lze jen tušit.

„Kam?“ zeptá se Hendrik.

Jan leze po větvi zpátky. Vyřízeno, hotovo, konec. Hendrik má strach. Jan se pověsí za obě ruce a seskočí.

Shora zašeptá Hendrik: „Kdo ještě?“

Jan zaváhá, potom řekne: „Wiepke.“

„Wiepke? Nech ji tady.“

„Ne.“

„Nech ji tady.“

„Ne,“ řekne Jan a zmizí v noci, měkká tráva pohltí jeho kroky. Hendrik potřebuje pět minut.

Opírá se o okno, vzduch je chladný, Hendrik se v pyžamu třese zimou. Ale slyší moře a vidí nebe s klidnými hvězdami: kousek odtud, v boddenu, kotví kutr. Jan s nim vypluje, jedinkrát. Jedinkrát, a Hendrik musí s ním, jinak by už nikdy nenašel klid sám před sebou.

Snese dohromady, co potřebuje: dlouhé spodky, tlustý svetr, manšestrové kalhoty, bundu, boty z plachtoviny s měkkými podrážkami. Do campingového pytle nacpe šálu, rezervní punčochy, kartáček na zuby a pohárek a kousek mýdla. Z ledničky vyndá kus salámu, z komory patku chleba, shora ještě přikrývku. Je přípraven na velkou cestu.

Opustí spící dům. Nikdo ho nevidí, nikdo za ním nejde, zadní dveře liše cvaknou.

Hendrik kluše po lukách, tráva ho mokře švihá do kotníků. Běží, pádí, neboť najednou ho žene starost, že by Jan nemusel čekat, že by mohl odplout bez něho.

Přiběhne k lávce, dech ho pálí, kutr je dosud na svém místě. Osamělý a klidný, příliš osamělý, příliš klidný – a Hendrik si pomyslí: Tohle je kutr, který se má vydat na moře?

Poslední metry jde pomalu, pod nohama široké fošny, potom se zastaví a naslouchá: na palubě nikdo není.

Hendrik proleze zábradlím a skočí na palubu, půldruhého metru od lávky, a sedne si na poklop. Celo má horké, vítr je chladí; Hendrik poslouchá zvuky z pevniny. Už zase doufá, nemůže tomu uvěřit, přes všechen trpký vztek. Třeba Jan čeká na Wiepke? Třeba je někde docela jinde? Třeba si ještě zaskočil domů?

Na pevnině se ozvou kroky, najednou hlasité, na štěrkové cestě od přístavu, a Hendrik se přikrčí a natáhne krk.

Přicházejí dvě postavy, lehkým krokem, chvatně, blíž a blíž, už jsou na lávce. Jednou z nich, vidí Hendrik, je Jan, druhou přirozeně Wiepke. Poznají Hendrika a na okamžik se zastaví.

„Ty jsi tady?“ řekne Jan tichým hlasem, rozjasněným radosti.

Wiepke v nízkých holínkách a dlouhých kalhotách leze přes zábradlí. Pomoc nepotřebuje a nikdo ji ani nepomůže, na palubě je současně s Janem.

„Smělas, Wiepke?“ řekne Hendrik.

„Směl jsi ty?“

„Radši jsem se neptal.“

„Já taky ne,“ řekne Wiepke.

Všichni tři se rozhlédnou: všude ticho a tmavé domky, jemný vítr nad stěžněm, a za domky slyší moře, přiblížené větrem.

„Přijde ještě někdo?“ zeptá se Hendrik.

„Už nikdo,“ řekne Jan.

„Tak můžem odrazit?“

„Můžem,“ řekne Jan.

Hendrik hodí přikrývku a pytel do přídní kajuty. „Beru si levou kóji.“

„Pravá je lepši,“ řekne Wiepke. „Je v ní už matrace.“

Hendrik se usměje. „Takže bys ji stejně dostala ty.“ Jan má klíč od kormidelny. Odsune zástrčku, uvnitř je uložena velká rezavě červená plachta. Vytáhnou ji a dovlečou ke stěžni, plachtovina je těžká a tuhá.

„Kam poplujem?“ zeptá se Hendrik.

„Nejdřív do průlivu,“ řekne Jan.

Zasunou plachtu do vrubu, lana volně kolem stěžně, fal připravený k vytažení.

Vítr je příznivý, vane od pevniny. Budou ho mít šikmo zezadu a mohou vyplout na bodden, snadno a bezpečně…

22

U kormidla stojí Jan, vedle něho Wiepke, Hendrik má hlídku před vstupním přístřeškem. Plují naslepo a bez světel, temní jako pirátská loď, a musejí dávat dobrý pozor, zda se odněkud neblíží velké či malé plavidlo. Míří k severovýchodu. Polárka je po levém boku šikmo před nimi, jediná hvězda z tisíce: vzdálená a vysoká.

„Kam poplujeme?“ zeptá se Wiepke.

„Pořád tímhle směrem,“ řekne Jan. „Vím tam o zátoce, kde zakotvíme.“

„Na celou noc?“ zeptá se Wiepke.

„Na její zbytek,“ řekne Jan. „Moc z ní už nezbývá. A než tam doplujem, bude noc pryč.“

„Pak uvidíme slunce?“ zeptá se Wiepke.

„Když nebude opar,“ řekne Jan. „S Ludenem jsem slunce viděl mockrát. Vyskočilo z moře a hned bylo teplo. Nevěřila bys, jaký teplo!“

„V létě,“ řekne Wiepke.

„Jasně, v létě. Chtěla bys, aby teď bylo léto?“

„Chtěla,“ řekne Wiepke.

„Ale zima ti není?“

„Ne, ne,“ řekne Wiepke, „zima mi není. Ale proč jsi vyrazil takhle uprostřed noci?“

„Chtěl jsem,“ řekne Jan.

„Nepočkalo by to bývalo do rána?“

„Ne,“ řekne Jan. „Protože do rána si člověk všecko třikrát rozmyslí.“

„To máš pravdu,“ řekne Wiepke.

Okno je otevřené a noc mají na dosah před očima.

Jan hledí mlčky před sebe. Je větší než Wiepke, skoro o hlavu, neboť stoji na podnožce za kormidelním kolem a Wiepke k němu musí vzhlížet trnou. „Takhle jsem ještě nikdy neplula,“ řekne, „uprostřed noci.“

„Snad se nebojíš?“ zeptá se Jan. „To nemusíš. Kutr je dobrý a Hendrik a já dáme pozor.“

„Já se nebojím,“ řekne Wiepke.

Oba mlčí a kutr neslyšně pluje svou cestou. Plachta je nadutá, vratiráhno tiše vrže a někdy, když bríza povolí, se tichoučce vrátí a plachta zplihne a pleská, jako by byla unavená.

„Moc rychle neplujem,“ řekne Jan.

„Mně to stačí,“ řekne Wiepke.

„Ale mít šestkrát takový vítr,“ řekne Jan, „byli bysme v mžiku na volným moři, nikdo by nás neviděl.“

„Copak ty chceš na volný moře?“ zeptá se Wiepke.

Jan pokrčí rameny, „jen mě to tak napadlo.“

Wiepke se však bojí víc, řekne: „Jestli vypluješ na moře, tak nás chytěj.“

„Mě nechytěj,“ řekne Jan.

Wiepke k němu vzhlédne. Jan cítí ten pohled, výčitku, starost a předkloní se a zeptá se otevřeným oknem:

„Na přídi všecko v pořádku?“

„Všecko v pořádku,“ řekne Hendrik. „Kdy nahodíme motor?“

„Pozdě,“ řekne Jan. Mluví na sebe, jako by stáli vedle sebe, tlumeně, vůbec ne nahlas, ale klid vody nese každé slovo, jako by bylo těsně u ucha.

Wiepke zašeptá: „Motor nech! Dělá moc velký rámus.“

Před nimi je jasná tma, příď kutru se vznáší v nicotě, ale nebe nad přídí a nad pravým bokem se už rozjasňuje…

V přístavu to už ví každý, jen staří rybáři to ještě nevědí. Přicházejí sem jako každé ráno za pěkného počasí a vidí muže a ženy. jak z vlnolamu nepřetržitě vyhlížejí na bodden.

„Co je?“ zeptaji se staří rybáři. „Blíží se něco?“

„Ne,“ řekne Ole Heisler, „že by se něco blížilo, to ne. To by nám bylo milejší, kutr je pryč.“

Teď pohlédnou k lávce: opravdu, kutr tam už nekotví, a rybáři hrozně užasnou a řeknou: „Ale večer tam ještě kotvil.“

„To kotvil,“ řekne Ole Heisler.

„A teď je pryč? Kam zmizel?“

„Kam?“ řekne král z Thule. „Dva kluci s ním ujeli, dneska v noci.“

„A ta holka,“ řekne Vilém Trien. „Wiepke z konzumu.“

„Ale, nepovídej, holka? Ty kluci, ty rošťáci, maj na palubě holku?“

Staří rybáři vrtí hlavami, smějí se pod vousy a nemohou se tomu rannímu žertíku vynadivit: holku na palubu a vyrazit, možná rovnou do Dánska. Co tomu říká policie?

Král z Thule zachovává klid, záda napřímená, na kolenou velkou hnědou tašku na mapy. „Podnik jsem patřičný kroky,“ řekne král z Thule a všichni vyhlížejí na bodden a čekají.

Teta Alma tu je a obě matky tu jsou a Jindřich Töller s starosta Wendenpapp. A je tu i Kassbaum, přihnal se s koňmi k vlnolamu.

Janova matka na to přišla první: třetí hodinu po půlnoci zjistila, že syn není doma, a zburcovala manžela a ten běžel za králem z Thule. Teď mlčky čekají, matky, maličké, bledé a nevyspalé pod černým přehozem.

„Vždyť ještě nejsou mrtvi,“ zavřískne teta Alma.

Rybáři se k ní otočí, někteří rozzlobeni, a teta Alma si na ně vyjede: „Co by se jim mělo stát? Vyrostli přece tady. Vědí, jak se s takovým krámem pluje.“

„Já to nemůžu poslouchat,“ řekne Janova matka.

„Božíčku,“ řekne teta Alma. „Však on to tvůj Jeníček přežije.“

„Co to má znamenat: můj Jeníček? Copak to spískal on?“

„Snad ne Hendrik?“ zeptá se teta Alma.

„Chraň bůh,“ řekne na to Vilém Trien, dýmčičku mezi třemi zuby. „Spískat to mohla jedině Wiepke.“

Někteří se zasmějí, Wiepčina matka se nezasměje. Stojí stranou, modrý plášť pod kabátem. Zírá nepřetržitě na bodden, ruce sepjaté, jako by hledala oporu.

„Ale jestli to nespískala Wiepke,“ řekne Vilém Trien, „mohli to být jen ty dva.“

„To bych řek,“ řekne Albert Hermann Bütt. Pohlédne na ostatní, kolem je ticho, každý čeká na odpověď; odpověď se neozve.

Teta Alma mlčí a otcové mlčí a Janova matka, od rána od tří ve starostech a strachu, ty řeči vůbec neposlouchá. Zeptá se krále z Thule: „Stačej ty kroky, co jsi podnik?“

„Zatím jo,“ řekne král z Thule. „Hlídky, kontroly, připluje pátrací člun.“

Kassbaum na něj pohlédne jako kakabus.

„Co je?“ zeptá se král z Thule. „Udělal jsem ti něco?“

Kassbaum otevře ústa. „Obdivuju tvůj klid: Připluje pátrací člun. Připluje,“ řekne Kassbaum. „A co se děje zatím tady?“

„Musíš takhle řvát?“ řekne Hubert Wendenpapp. „Myslím, abysme za nima poslali kutr.“

„Nač?“ zeptá se král z Thule. „Akce je rozjetá, všecko je v běhu.“

„Ale rybáři,“ řekne Hubert Wendenpapp, „se v boddenu vyznaj lip. Znaj zátoky a zákoutí, kde by kluci mohli kotvit.“

„Mohli,“ řekne král z Thule. „Ale co když se už v noci dostali na volný moře?“

Zvon, jak se zdá, udeřil, všichni na vlnolamu mlčí. Neboť každého to už dávno napadlo, jednou nebo vícekrát od první hodiny: jestli kluci propluli v noci průlivem, nikdo je tak rychle nenajde.

Všichni na vlnolamu mlčí. Vyhlížejí na bodden, který je tohoto jitra tak klidný, jasný až po tmavý břeh lemovaný lesem, modrým v oparu. Po kutru ani stopy a po pátracím člunu ani stopy, ani památky.

„Dalo se čekat,“ řekne Franta Kosa.

„Co se dalo čekat?“

„Tohle,“ řekne Franta Kosa. „Že nám kluci s kutrem zdrhnou.“

„No,“ řekne Albert Hermann Bütt, malý a čtverhranný, široký jako vysoký. „Takhle uprostřed noci – to nikdo čekat nemohl To je silný sousto!“

„Já bych to udělal taky.“

„Co to povídáš?“

„Já bych to udělal taky. Vzal bych kutr a odplul.“

„To jsou mi pěkný řeči!“

„To jsou, rozhodně,“ řekne Franta Kosa.

„Jenomže povídáš hlouposti!“

Tohle řekl král z Thule a Franta Kosa si na něj vyjede, jeho hnědá tvář zdřevění a ztvrdne. „Tak já ti něco povím, ty mudrci: svýho prvního úhoře jsem chytil na železnou vidlici, když mi bylo zrovna pět, a jeden takový chlap, mizera, Reinhold Schluck, už dávno mrtvý, mi ho vzal, jen tak. Dej ho sem, řek, kam bysme to přišli, kdyby lovili na vidlici už takovíhle usmrkanci? To mu nikdy nezapomenu. Budiž mu země lehká! Kdo by se nechal připravit o plody svý práce?“

Král z Thule si rybáře drahnou chvíli prohlíží. „To bylo něco jinýho, ty! Tenkrát a dneska, kutr a tvůj mizerný úhoř. A vůbec!“

„A vůbec,“ řekne Franta Kosa, „já už jdu, buďte zdrávi!“

Zaraženě za ním hledí, a déle než ostatní, tvář smrtelně vážnou, za ním hledí Jindřich Töller, a Albert Hermann Bütt se hlasitě zeptá: „Na tom bylo něco špatným ho, co jsme slyšeli?“

Jindřich Töller otočí hlavu pomalu k Albertu Hermannu Büttovi: „Na to ti neodpovím,“ řekne. „Jestli tady někdo vůbec nic nechápe, tak jsi to ty, Alberte Hermanne Bütte. Jinak myslím taky,“ řekne, „že bysme měli s jedním kutrem vyplout. Nebo se ty kluci ztratěj docela.“

Král z Thule zvedne otevřenou dlaň. „Hranice je zalarmovaná. Že by propluli průlivem, je vyloučený. Do Dánska, jestli někdo myslí na tohle, do Dánska se nedostanou.“

Na kutru zatím na Dánsko nikdo nemyslí.

Kutr vpluje do přístavní zátoky, schované v severním průlivu. Plachta sjede po stěžni dolů a kutr klouže posledních pár metrů podél stěn vysokého rákosí, voda u předního vazu se ani nehne a zátoka,

která se před nimi otevře, je dlouhá nanejvýš sto metrů a padesát široká, hluboká kolem dokola až ke břehům.

Kdysi tady byl přístav, útočiště pro rybářské lodi, někdy před první světovou válkou. Dnes je přístav opuštěný, plavební koryto zarostlé a zanesené pískem; do zátoky se odváží, jen kdo ji zná.

Chlapci sklopí stěžeň, položí ho šikmo přes kormidelnu a teď se kutr vejde pod vrby na břehu. Přivážou ho dvěma lany, poodběhnou trávou a ohlédnou se a podívají se na sebe hrdě, jako by dopluli bůhvíjak daleko.

Slunce vyhřívá ten zapomenutý kout. Divoké kačeny káchají, jinak nic, jsou sami.

„Jak je vám?“ zeptá se Jan.

Je jim dobře. Wiepke je trochu bledá, všichni jsou trochu bledí, protože v noci skoro nespali. Na to však nehledí. Dopluli s kutrem jistě a bezpečně až sem.

„Teď si upečem štiku,“ řekne Hendrik.

Chytil ji k ránu: vyhodil třpytku přes záď a štika po ní chňapla a vyskočila do vzduchu, ale kutr byl silnější a perlonová šňůra se nepřetrhla.

„Upečem si ji na rožni,“ řekne Hendrik, a tak začnou hledat na palubě i na pevnině, ale nenajdou nic, co by, mohli použít jako rožeň.

„V Tichomoří,“ řekne Jan, „dávaj ryby mezi horký kameny. Že bysme to zkusili?“

„Nezni to špatně,“ řekne Hendrik. „Jenomže tu nemáme listy. Čet jsem, že jsou k tomu třeba velký listy.“

„To jsou,“ řekne Jan, „a kameny musej mít určitou teplotu.“

Nato hledají dál a nakonec najdou kus drátu, zrezivělého a zkřiveného stářím, a protáhnou ho mrtvé štice tlamou.

„To by mohlo jít,“ řekne Hendrik a Wiepke, v trávě na slunci, se dá do smíchu. „Dole zuhelnatí. nahoře zůstane syrová.“

„Jednou za čas ji nadzvedneme,“ řekne Hendrik, „takhle.“ a zahoupá štikou, a Jan přinese lodní hák: postaví ho železnou špičkou proti štice, takže ji mohou opřít a otáčet, podle libosti.

„To půjde, to půjde,“ křičí Hendrik. „A teď oheň.“

Nasbírají suché dřiví a narovnají mezi dvěma stromy černou hraničku, napnou drát, pokud se dá napnout, a štika teď visí pěkně dolů, ocasní ploutev bezvládnou a plochou za širokým tmavým hřbetem.

„Oheň uděláme docela maličký,“ řekne Hendrik, „aby se pekla pěkně pomalu. Času je dost.“

Je času dost?

Wiepke má hlad. A ještě spíš má žízeň, a teď, když to vyslovila, mají najednou žízeň i kluci, oba hroznou, protože si ničeho ani nelokli, co vypluli s kutrem. Nemohli se ničeho napít, protože na palubě nic k pití není. Na vodu, na to ze všeho nedůležitější, zapomněli. Jan, kapitán, řekne: „Taky jste si na to mohli vzpomenout.“

„Ty jsi kapitán,“ řekne Hendrik. „Za všecko zodpovědný.“

„No dobře,“ řekne Jan. „Musíme do Fangelsundu. Jeden z nás tam musí dojít. Kdo půjde?“

„Proč dojít?“ zeptá se Wiepke. „Můžeme tam přece zajet kutrem.“

„Kutrem?“ řekne Hendrik. „Aby nás hned chytli, ne?“

Wiepke na něj nechápavě kouká. „Kdo? Proč? Vždyť se stejně vrátíme domů, potom.“

„Vrátíme?“ zeptá se Hendrik. Ptá se Jana a Wiepke cítí, že si oba myslí totéž, že se nechtějí vrátit domů – jen Jan si možná není už tak jist, najednou před Wiepke.

„Vy nechcete domů?“ zeptá se Wiepke.

Hendrik podpálí černou hraničku. Plamínek olizuje suché větve, kroutí se a dřevo začne praskat a Hendrik na oheň přikládá, až hoří nízkým plamenem.

„To ale musíte,“ řekne Wiepke. „Nechala jsem doma lísteček, že se vrátím nejpozděj dneska večer.“

„Lísteček,“ řekne Hendrik. „to jsi neměla dělat. Něco do toho přijde, vždyť vidíš, a malér je pak tím větší.“

„Co do toho přijde?“ zeptá se Wiepke.

„Potřebujem naftu.“ řekne Hendrik. „Nemáme dost nafty. Musíme si ji sehnat.“

„Tak si ji sežeňte,“ řekne Wiepke.

„Nejdřív do pečeni tu štiku.“ řekne Hendrik a pověsí rybu napůl do ohně, lodním hákem ji nadzvedne, že žár dopadá jen na její levý bok. „Klid, Wiepke! Všecko má svůj čas!“

To řekne Hendrik a dřepne si na zem a Wiepke ví, že se nehne, dokud bude ryba viset nad ohněm. Že se odtud nehne, a Jan taky ne. Kouká do ohně a na rybu a občas se podívá letmo do kraje. Tráva je suchá, půda vyprahlá, prostírá se před nimi pustý buš: trnité keře rokytníku a pokroucené větve.

„Je tam něco vidět?“ zeptá se Wiepke.

Jan se na ní podívá, trochu rozpačitě. Řekne: „Mohla bys z Fangelsundu domů, Wiepke. To bys byla dneska večer zaručeně doma.“

Wiepke neodpoví.

„Hendrik a já,“ řekne Jan, „my tu chceme zůstat dýl,“ a protože Wiepke neřekne nic ani teď, zeptá se: „Budeš se moc zlobit, když tu zůstaneme dýl?“

„A jak!“ řekne Hendrik. „Podívej se na ni!“

„Ty se koukej na svou rybu,“ řekne Wiepke. Vlasy má rozcuchané, uhladí si je, ze spánků si je shrne dozadu a Jan spatří její malé ucho, než je vlasy znova zakryjí.

„Půjdu samozřejmě s tebou,“ řekne. „Nemusíš do Fangelsundu sama. A počkám, než odjedeš. Jezdí tam velký autobus, třikrát denně.“

Wiepke pokrčí rameny. Oči má klidné, upřené na Jana, a nic, to je vidět, nic ji nepřiměje, aby odtud dobrovolně odešla, sama a bez Jana.

Jan řekne: „Do Fangelsundu to není daleko. Osm kiláků nebo tak.“

Teď se Wiepke usměje. „I kdyby to bylo hned za rohem!“

„Jak to?“ zeptá se Jan.

„Neodejdu odtud.“

„Neodejdeš odtud?“

„Ne,“ řekne Wiepke a Hendrik řekne: „Tak tu zůstaň. Ale nefňukej!“

Otočí štiku a prohrábne oheň, vyvalí se kouř a v tom kouři je cítit pekoucí se rybí maso. „To bude dobrota, to bude dobrota!“ řekne Hendrik, olízne si rty, polkne a Jan pohlédne na Wiepke, usměje se, ale Wiepke ho nevidí. Zírá náhle stranou od ohně, oněmělá v nenadálém zděšení, a Jan zavolá tiše na Hendrika a Hendrik otočí hlavu a pak civí všichni směrem, kde roste pár rozježených stromů, nízké černé duby ještě s hnědým loňským listím.

Za duby stojí kráva. Velká, silná, dorostlá kráva. Čučí skrz větve, hlavu má úplně černou, rohy lehce zahnuté.

„Kráva,“ řekne Wiepke.

„No a?“ řekne Hendrik. „Třeba to je sestřička!“

Nato se v křoví ozve praskot, rachot, ženě se tudy celé stádo, černobíle skvrnité krávy, necelých patnáct kroků od nich.

„Jestli se přeženou přes nás…,“ zašeptá Wiepke.

„Krávy ne,“ řekne Jan, ale Wiepke už je pryč, jako vítr skočila na palubu a nahoru na kormidelnu.

„Ten dobytek se snad zjančil,“ řekne Hendrik a stejně jako Jan by nejraději vzal nohy na ramena. Oba by rádi, ale ani jeden se toho neodváží, Wiepke na kormidelně je na tom lip. Holka, přirozeně, a holky smějí utíkat. Kluci nesmějí. Proto vytrvají, ztuhlí a mlčící, srdce v kalhotách, ale přesto plni statečnosti a odvahy.

Avšak krávy, které se hnaly křovím jako pominuté, přijdou na suché louce k rozumu. Nedupou, netlačí se, nestrkají se. Začnou se pást. Skloní čelo k zemi, postupují krok za krokem a tam, kde byly před chvilkou, se objeví slaboučký mužíček, vedle sebe kolo. Spatří kutr a celou dobu, co jde za kravami, se na něj dívá; kalhoty má zastrčené do holínek.

„Kovboj s kolem,“ řekne Hendrik, roztočí hák a vykřikne: „Holahej, jipijé!“

Mužíček se zastaví, vykročí směrem k nim a Jan řekne Hendrikovi: „To sis moh odpustit, ty osle!“

„Co je?“ zeptá se mužíček. Má šedivé vousy, tři dny neholené, a silný nos.

„Nemáte s sebou náhodou něco k pití?“ zeptá se Hendrik.

„K pití? Mám.“

Vpředu na kole visí taška z plachtoviny, děravá, rozedřená, kdysi zelená; v ní je azurově modrá termoska.

„Pro každýho deset doušků,“ řekne muž. „Budu ještě dlouho venku.“ Hlas má široký a rozvážný, přátelský při každém slově.

„Odkud jste připluli, že nemáte nic k pití?“

„Z druhý strany,“ řekne Jan.

„Aha,“ řekne mužíček, a Wiepke, zlehka jako kočka opět dole, dostane termosku první. Jak pije, dívají se ji chlapci na krk, počítají každý doušek, a muž hledí na krávy, které se spokojeně pasou, a čas od času pohlédne na kutr.

„Pěkný kutr. Jste sami?“

„Vlastně jo,“ řekne Jan.

„To je pěkný,“ řekne mužíček, „s takovým velkým kutrem,“ a přikyvuje a dívá se přitom na rybu, visící napůl v ohni. „Chcete, aby se vám spálila?“

Hendrik strčí pod štiku hák, zvedne ji opět za ocas a mužíček se na něj podívá a řekne: „Nápad je to dobrý, musím si to zapamatovat, pro všechny případy. Chutnalo vám kafe?“

Wiepke září, ale žádnou chuť necítila, měla příliš velkou žízeň. Káva byla bez mléka, hořká k zvracení, doma by ji všichni vyplivli. V téhle pustině však vypili svých deset doušků, jako by to byla ananasová šťáva nebo pomerančový džus, a mužíček má radost, že děti chválí jeho podomácku praženou ječnou kávu. Řekne: „Tak nazdar, nenechte si tu štiku moc vysušit,“ a odejde přes louku do dalšího křoví, a zatímco děti ještě postávají, pluje kdesi po průlivu člun. Zaslechnou motor za rákosím, ale člun nevidí.

„Slyšíte?“ řekne Hendrik.

Chviličku nato zachrastí nízké rozježené duhy a všichni jsou na vyhlídkovém stanovišti a vidí člun: těžký šedivý strážní člun, ploše položený na bílém vodním oblouku. Příď je úžasně rychlá.

„Už jsou tady,“ řekne Hendrik. „Ale pěkně daleko. A ke všemu plujou opačným směrem.“

Člun, daleko na jih od zátoky, se žene po průlivu východním směrem. Zadní paluba je prázdná, na zádi stoji lavice, na které v prudkém větru sedí učitel Steinkrug a povozník Kassbaum. Nemluví spolu, motory řvou příliš hlasité – a nemají si v tuto chvíli ani co říci. Vyhlížejí kutr, jeden po levém boku, druhý po pravém, ale vidí široko daleko jen vodu. Kde voda končí, vidí zemi, dál a blíž: světle zelenou, tmavozelenou, modrou. Kutr nevidí.

Silné motory burácejí, malé kormidelní kolo se téměř nehýbá, neboť člun míří stále napravo dopředu, směrem k otevřenému moři, a učitel Steinkrug, který to nechápe, se nakloní ke Kassbaumovu uchu. „Kam se to s námi tak řítí?“

Kassbaum přikývne, rozuměl, a odejde doprostřed lodi k velitelskému můstku.

Oba námořníci jsou velmi mladí, mají na sobě tmavomodré uniformy. Ten na velitelském můstku je poddůstojník, velký a trochu příliš hubený, bradu jako klín. Pohlédne stranou, když k němu Kassbaum přijde, a Kassbaum zařve: „Kam to plujem?“

„Na volný moře,“ zařve poddůstojník.

Kassbaum si dá ruku k uchu: „Proč?“

Poddůstojník přiškrtí oba motory. Člun ztratí rychlost, jen se tiše chvěje a se šploucháním se sune vodou.

„Co tam?“ zeptá se Kassbaum.

„Dostali jsme rozkaz.“

„Ale pravděpodobnější je,“ řekne Kassbaum. „že budou někde tady.“ Ukáže dokola. „V některý zátoce.“

„Tam nemůžem,“ řekne poddůstojník. „Není tam dost vody.“

„Ale kutry tam dřív všude mohly. Vody bylo dost,“ řekne Kassbaum.

Poddůstojník, chladný a povýšený, si Kassbauma udiveně prohlíží. „My nejsme kutr. Kromě toho tu vodu neznám. Musím zůstat v plavební dráze.“

„Jak je potom chcete najít?“

Poddůstojník pokrčí rameny. „Jsme na hlídce.“

„Tak buďte,“ řekne Kassbaum, „ať vám slouží!“ Otevře lahvičku, poddůstojník odmítne, ale druhý námořník – mládenec se zaječí hlavou, Berlíňák na cvičení – si maličko lokne a učitel po něm taky a Kassbaum si přihne pořádně.

Člun se houpe, voda šplouchá, ticho dělá uším dobře.

„Mohli jste zůstat doma.“ řekne poddůstojník „Stačíme na to sami. Nebo jste otcové?“

„To ani ne,“ odpoví Kassbaum. „Tenhle, soudruh Steinkrug, je učitel.“

„Učitel,“ řeknou oba námořníci, uznale přikývnou a myslí si své. „Zdrhnou i s kutrem, to jste nečekali, co?“

„Jak se to vezme,“ odpoví učitel. „Pokušení je tu vždycky, když taková loď kotví u lávky.“

Pokušeni, to ano – ale Kassbaum řekne: „Pokušení samo by nestačilo.“

Učitel na něj letmo pohlédne a Kassbaum si s dobráckým výrazem přihne potřetí.

„Takhle bude ta lahvička brzo prázdná,“ řekne poddůstojník.

Kassbaum se usměje. „V poledne potřebuju svou dávku.“

„V poledne!“ řekne Werner Steinkrug. Řekne to přátelsky, ale výčitka v tom je, a námořníci se rozřehtají jako rozdováděni koně. „Chacha, ten učitel, počkej, ten ti dá co proto.“

Námořníci se opírají o kapitánský můstek, maji z Kassbauma legraci, neboť Kassbaum je trochu pod párou. Je jen docela maličko pod párou, ale jestli bude mluvit ještě dlouho, vy bičů Je sám sebe, a to pak nikdo neví, jak to skončí. Učitel se toho obává, řekne námořníkům: „Nepoplujem dál? A nemohli bychom si poslechnout, jestli už někde něco neobjevili? Třeba kutr mezitím našli?“

„Poslechnout si můžem,“ řekne poddůstojník a druhý, námořník na cvičení, zapne ultrakrátkovlnnou vysílačku. „Tady tří – pět – sedm – tři – pět – sedm – Nánni-César, hlaste se…“

„Prší,“ řekne Jan, „doufejme, že bude pršet i v noci. Nejlepší, kdyby nebylo vůbec vidět.“

„To bys ale nevěděl, kam pluješ.“

„Já jo,“ řekne Jan.

„Kam?“

„Na volný moře,“ řekne Jan.

„Na volný moře?“ řekne Wiepke a ze strany k němu vzhlédne, podobně jako minulé noci, ale tentokrát bez obdivu. „Tak na volný moře! To s vámi nepopluju.“

Řekla to rázně a myslí to doopravdy, neboť na palubě zůstala jen proto, aby Jana přiměla k návratu. Jestli stejně vypluje na moře, může Wiepke odejít a také odejde, pak už prostě nemůže nic dělat. Řekne: „Za chvíli odejdu. Mluvit s tebou dál nemá smysl.“

„Ne,“ řekne Jan, „to nemá.“

„Teď už je mi to taky fuk,“ řekne Wiepke.

„Když se člověk do něčeho pusti,“ řekne Jan, „musí to dokončit.“

„Co musíš dokončit?“ zeptá se Wiepke.

„Opravdickou plavbu. Až nahoru ke Grönhagenshoftu.“

Wiepke to poslouchá a mlčí, neboť přesně neví, jak to může být daleko: Grönhagenshoftu – ale rozhodně to bude dost daleko, a navíc ještě kolem strážního člunu. Kolem strážního člunu!

Wiepke dlouho mlčí, potom řekne: „Ty jsi opravdu blázen!“

„Prosím, tak jsem blázen.“

„Ještě větší blázen, než jsem myslela.“

Teď se na ni podívá, trochu posměšně a dotčeně. „Ty mi nevěříš, a přitom to půjde jako po másle. Byl jsem tam s Ludenem xkrát.“

„No ovšem, s Ludenem. U tebe pochází všecko od Ludena. Že radši nezůstal, kde byl. Proč tam nezůstal, ví to někdo?“

Jan vztekle jezdí rukou po kompasu, velké kulaté sklo, pod ním větrná růžice v čiré tekutině. Růžice plave a líně se pohybuje, shora vypadá jako list.

„Co je to za otázku,“ řekne Jan. „Byl starý. Revma, malárie, všecky možný nemoci. Chtěl mít klid, konečně. Chtěl domů, chtěl se zas jednou podívat sem do Koselinu. Copak to nemůžeš pochopit?“

Wiepke řekne: „Ale po tolika letech!“

„Právě proto,“ řekne Jan. „Stýskalo se mu po domově, proto.“

Déšť – droboučký jako mlha z jasného nebe – pomalu ustává.

„Duha,“ řekne Wiepke, „vidíš ji? Když teď vyrazíme, proplujem pod ní.“

„Zpátky do Koselinu,“ řekne Jan. „To by byl ten směr, ale tam nepoplujem.“

Wiepke přemýšlí, splétá si z vlasů copánky.

Jan se na ni dívá a řekne: „Za chviličku budeš zase tak rozježená jako s tím pytlíkem cukroví.“

„Ty se na to ještě pamatuješ?“

„Neměla jsi zuby. Jen asi tři.“

„Zato je mám teď takovýhle!“ Wiepke odhalí zuby, lesklé a pevné, velmi bílé, rty rudé, a Jan se na její ústa divá příliš dlouho. Tvář se mu rozhoří, když si to uvědomí, slyší se říkat: „Jestli chceš odejít, Wiepke, doprovodím tě do Fangelsundu.“

Wiepke pohlédne stranou. „Nechci odejít. Byla bych radši, kdybysme se s kutrem vrátili domů.“

„Vrátíme se,“ řekne Jan, „ale nejdřív poplujem ke Grönhagensholtu. To musím: ke Grönhagenshoftu.“

„Nutí tě někdo?“

„I kvůli Hendrikovi musím. Dohodli jsme se na tom, už dávno.“

„Ale co když už třeba nechceš…?“

„Chci,“ řekne Jan, „samozřejmě že chci,“ a hledí stranou úzkým okénkem kormidelny.

Z travnaté půdy venku se kouří. Keře jsou zelené a černé, v dálce šedivé, a opuštěnost tam vzadu je tak hluboká, jako by do toho křovinatého kraje nikdy nevkročila lidská noha.

„Tak tedy musíš,“ řekne Wiepke. „A chceš?“

„Oboji, ano. To se nedá oddělit, víš?“ řekne Jan.

Otevře dveře a vyjde přes vysoký práh z kormidelny na palubu. Prkna jsou mokrá a z pobřežních vrb padají kapky. Jan se dívá na pevninu, dozadu, kde leží Fangelsund. Hendrik tím směrem odešel. Před třemi a půl hodinami odešel do Fangelsundu pro vodu. Měl by už být zpátky, když se to tak vezme.

„Kde je?“ řekne Jan. „Půjdu mu kousek naproti. Tak chceš do Fangelsundu?“

Daleko od přístavní zátoky, beznadějně daleko pro pátrající, kotví v jižním boddenu modrý kutr. Déšť je tady prudší, bičuje vzduch a muži hledají úkryt v kormidelně.

„Zvedněte okno,“ řekne Jindřich Töller. „Skla jsou mokrý, že není nic vidět. K čemu bysme tu byli, když nevidíme?“

Okno se zvedne, vítr vmete déšť dovnitř a Ole Heisler řekne: „Tohle je taky na nic, tohle je zas nepohodlný!“

„Vy máte starosti,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Co když jsou daleko severněj? Nebo když přece propluli průlivem?“

„Pak nám pomáhej pánbůh!“ řekne Jindřich Töller.

Všichni mlčí, hledí do deště, viditelnost je špatná.

„Měli bysme mít takovou tu věc,“ řekne Ole Heisler, „bezdrátovou. Takhle tu kotvíme a houby víme. A plout jen tak nazdařbůh taky nemá smysl. Tady jsme aspoň na křižovatce, od jihu k severu a na východ do průlivu.“

Kdo ho poslouchá? Všichni trochu, ale nikdo pořádně, neboť všichni dobře vědí, že nemohou nic dělat. Musejí čekat, kotvit tady a čekat, doufat, že to dobře dopadne.

Ole Heisler se znenadání zeptá obou otců: „A když se vrátěj, co uděláme pak?“

Otcové na něj pohlédnou. Co udělají, když se kluci vrátí? Co udělají oba otcové?

„Na to je čas,“ řekne Hubert Wendenpapp. „to se ukáže“

„Vemem je do vleku,“ řekne Jindřich Töller. „A kvaltem domů.“

„Ale domluvit byste jim měli,“ řekne Ole Heisler, „promluvit jim do duše, bláznům zatraceným, pirátům!“

„To jo,“ řeknou otcové a mlčí.

Modrý kutr se měkce kolébá, je dvakrát tak široký jako Tambari, jeho lukna je třikrát tak velká, v kormidelně je pevná lavice. Kutr se otáčí kolem kotvy a bodden se točí kolem něho: břehy, zamlžené a ploché, jako by se za okny kormidelny vzdalovaly.

„Tohle jsou ty zátoky“ řekne Jindřich Töller. „V každý je místo pro hromady štik.“

„Když tam zůstanou,“ řekne Ole Heisler.

„Vjezdy, jak vidíš, nejsou široký. Jako hrdla u láhví. Zašpuntujem je.“

„Zašpuntujem je.“ Ole Heisler přikývne, přejede si rukou přes ústa.

„Co se směješ?“ zeptá se Jindřich Töller.

„Tvý plány,“ řekne Ole Heisler, „nic ve zlým, tvý plány maj něco do sebe. Ale zrovna teď? Nejdřív bysme snad měli najít ten kutr. Copak nemyslíš na svýho kluka?“

„Myslím na něj,“ řekne Jindřich Töller, „to mi můžeš věřit“

Déšť se ztiší, hladina uklidní a kapky, které dosud padají, neslyšně vyvolávají malé kruhy.

„Vyrazíme k severu.“ řekne Jindřich Töller, „kousek výš do průlivu.“

Ole Heisler se vydá na příď: zeširoka, ztěžka, a odjistí kotevní naviják a vytáhne kotvu.

Oba otcové jsou teď sami a Hubert Wendenpapp, jak se zdá, na to už dlouho čekal. „Co uděláme,“ zeptá se, „když se ty kluci najednou objeví?“

„Trochu je seřvem,“ řekne Jindřich Töller.

„To snad ne,“ řekne Hubert Wendenpapp. „Trochu je seřvat – a tím to má být vyřízený? Proti tomu jsem zásadně, jen tak nesmyslně řvát.“

„Tak teda ne,“ řekne Jindřich Töller přátelsky pod naraženou čepicí. „Odtáhnem je teda domů, a basta!“

„Promluvíme si s nimi doma,“ řekne Hubert Wendenpapp

„Doma, jasně.“

„Říkám si pořád,“ řekne Hubert Wendenpapp, „jsou to přece rozumný kluci. A najednou tohle: zmizej s kutrem. A my jsme otcové.“

„To jsme,“ řekne Jindřich Töller. „A teď jedem, kotva je zvednutá, vyrazíme k severu.“

Hendrik přinese vodu a bonbóny přinese, pro každého kornout, šustivý celofán Bonbóny jsou kyselé a sladké, ale radost z vody a bonbónů trvá jen krátce.

„Podržte se.“ řekne Hendrik. „Ten strážní člun kotví ve Fangeisuudn.“

„Ten strážní člun?“ řekne Jan.

„A na palubě je Kassbaum.“

„Kassbaum?“

„A učitel,“ řekne Hendrik.

„Ten taky? Nač? Viděli tě?“

„Ne,“ řekne Hendrik, „ani mě nezahlídli.“

„Ale přesto,“ řekne Jan. „Nejsme tu v bezpečí. Když prohledávaj tuhle končinu a Kassbaum je s nima, připlujou určitě i do týhle zátoky. Musíme pryč.“

„Ale kam?“ zeptá se Hendrik.

Jsou jen dvě cesty: jedna vede zpátky do boddenu, druhá do průlivu – ale obě cesty jsou uzavřené. Za světla nemají naději. Jan to vysloví a Hendrik řekne: „To je tvoje vina. Měli jsme to udělat už v noci, nahodit motor a proplout. Ale ty ses bál rámusu, že by motor dělal moc velký rámus. Chtěl jsi pořád sem. Teď tu sedíme v pasti.“

Hendrik, s bonbóny na plachtě, hledí zle na světlík strojovny, na Jana – potom pohlédne na Wiepke u zábradlí na levém boku – a znovu na Jana a řekne: „Vám to zřejmě moc nevadí, že jsme v pasti.“

„Mně to vadí,“ řekne Jan.

„Opravdu?“ řekne Hendrik a hodí papír od bonbónů na vodu, barevná skvrna v tiché zátoce. „Tak co uděláme?“ zeptá se.

„Vyplujem,“ řekne Jan.

Hendrik se prudce otočí. „Ven ze zátoky?“

„Čím dřív tím lip,“ řekne Jan. „Nebo chceš, aby nás tu vyslídili jako tři králíky?“

„Aha,“ řekne Hendrik, „tak jim radši vběhnem dobrovolně do náruče.“

Jan před tím pohledem plným nedůvěry neuhne. „Když už, tak radši dobrovolně.“

Hendrik přikývne, teď už ví dost, vzepře se a je skokem na palubě. Něco se tu hraje, cítí to už dlouho – Wiepke, ta licoměrnice, se prozrazuje každým nadechnutím. Připravili komplot, upekli ho v klidu, zatímco on byl pro vodu a bonbóny ve Fangelsundu. Pro vodu a bonbóny – dá se Jan ještě zachránit?

„Vy dva,“ řekne Hendrik, „vy si myslíte, že do vás nevidím?“

„Ty do nás?“ řekne Jan.

„Chcete domů.“

Mlčení mezi luknou a zábradlím. Slunce se na západě matně vznáší nad stromy, zahaleno mléčně bílými mraky. Ticho v zátoce nepřeruší ani ptačí zacvrlikání.

„No?“ řekne Hendrik.

„Uklidni se,“ řekne Jan.

„Dneska v noci bude zataženo,“ řekne Hendrik, „nejspíš bude pršet.“

„Dneska v noci,“ řekne Jan, „to už bude pozdě.“

„Znamená to, že už nikam nepoplujem?“

„Ne tam, co jsme kdysi mysleli.“

„Ke Grönhagenshöftu ne?“

„Ne,“ řekne Jan, „myslím, že ne.“

„To jsem chtěl slyšet,“ řekne Hendrik. Rozhlédne se po zátoce, kolem dokola, důkladně, zevrubně, potom řekne: „Mám dobrý nápad: posadíme kutr na dno.“

Jan na Hendrika civí. „Co uděláme?“

„Trochu ho navrtáme. Sedne si na dno, nedostane ho nikdo.“

„Tobě se asi něco stalo,“ řekne Jan, usměje se přitom, dokonce se rozesměje, ale Hendrik pokračuje s tvrdošíjnou vážností: „Posadíme ho na dno tak, že paluba zůstane nad vodou. Pozděj ho vyzvednem.“

Jan a Wiepke, oba jsou bezradní tváří v tvář takové potřeštěnosti.

„Hendriku,“ řekne Jan, „když tohle uděláme, bude po kutru. Nikdo ho už nikdy nevyzvedne.“

„Tak bude po něm. Tak nebo tak.“

„Žádný tak nebo tak,“ řekne Jan.

„Vrátíme se tedy domů?“ řekne Hendrik.

Jan vyskočí od světlíku strojovny, snaží se pro Hendrika najít dobré slovo.

„Ty blázínku,“ řekne Hendrik.

„Když se vrátíme, teď…“

„Taková pitomost!“ řekne Hendrik.

„Když se vrátíme, než nás sami najdou…“

„Dvojnásobná pitomost!“ řekne Hendrik. „Doma nás vyženou z paluby.“

Jan na něj klidně pohlédne. „Myslíš, opravdu? Máme ještě Kassbauma.“

„Kassbauma,“ řekne Hendrik, „o tom mi nemluv! Doved sem strážní člun.“

„Ale ne aby nás chytil.“

„K čemu jinýmu?“ vykřikne Hendrik. „Tak si jen pluj, pluj si!“

„A ty?“ vykřikne Jan. „Ty si netroufáš?“

Hendrik si ho měří se skloněnou hlavou. „Ty padavko!“ řekne, „ty Dobrmane, chceš domů, to jsem pochopil už dávno. Domů chceš, chceš vzít do zaječích. Vzít do zaječích,“ řekne Hendrik a popojde k úponě, kde visí lodní hák. Jedním hmatem ho sundá, potěžká, a Jan uslyší první údery: otevřeným poklopem do dna kutru. Hák má ostrou špičku, třícoulovou, z kovaného železa, a Hendrik jím mlátí vši silou. Dno se chvěje, kutr duní – ještě párkrát, a prvním otvorem vnikne dovnitř voda.

Jan je u Hendrika, strhne ho zpátky, hák spadne do ládovny, udeří do planěk, kutálí se a rachotí, nikdo to už neslyší.

Hendrik se vrhne na Jana a Jan tvrdě upadne a leží na palubě jako omámený. Wiepke vykřikne, ale Jan už je zas připraven: hlavu zvednutou, rameno vysunuté – a Hendrik mu vletí přímo do rány. Stojí pár vteřin nehybně, hlavu dozadu, zvrácenou tím neúprosně prudkým úderem. Ale pak, ale teď – Hendrik se do Jana pustí, bílý vztekem, zleva a zprava, nemíří a nevybírá si, a Jan uhýbá a Jan inkasuje, už se nebrání.

Hendrik ho honí po palubě, po palubě a kolem poklopu. dokud mu nezemdlí ruce. Potom čeká; sotva popadá dech, vyčerpaný, na kloubech prstů krev, a teď spustí Jan a Hendrik uhýbá a Hendrik Inkasuje, okolo poklopu, totéž nazpátek, kolem Wiepke, která není s to hnout se z místa. Byli nejlepší kamarádi, teď se rvou na život a na smrt, a Wiepke, která se na ně musí dívat, trpí celou tu dobu nejvíc.

Když Jan náhle přestane, vyčerpán až do kolen, nastane Wiepčina chvíle. Dojde mezi ně, strčí Jana i Hendrika do prsou, vztekle na obě strany, a Jan a Hendrik se nebrání. Nechají si to mlčky líbit, skoro ochotně, jako by už byli smířeni se vším, i s jakýmkoli koncem. Mají dost.

Wiepke nabere vodu do malého vědra. Vědro stoji na palubě a Jan s Hendrikem si dávají přednost, zdvořile.

„Snad abyste si hodili kostkou,“ řekne Wiepke.

Nehodí, koukají zamračeně jeden podél druhého a Jan si nabere vodu z vědra, Hendrik po něm, a oba se současně omývají a ochlazují si pálící tváře.

„Dělejte,“ řekne Wiepke, „nebo zatím připluje Kassbaum.“

Hendrik je zticha a Jan je zticha, na Wiepke nepohlédnou Nabírají si vodu do dlaní a tisknou ruce k pokožce, leckde opatrně, ale ani jeden, ani druhý neprozradí ani náznak bolesti. Voda jim na pleti schne, kapesníky jí tiše stírají, a potom všichni stojí a rozpačitě se dívají do kraje.

„Vyplujem?“ řekne Jan.

Kutr se líně odlepuje od břehu.

Jan ho odráží, Hendrik zatím připravuje starý motor: pro každý válec jeden doutnák, setrvačník na START a vzduch z láhve pro kompresi.

„Motor připraven.“

„Tady nahoře taky,“ řekne Jan, „na palubě všechno připraveno, můžem.“

Nastartovaný motor bouchne, lodí se ozve tlumené zadunění a kutr se rozechvěje až nahoru po kormidelnu. Jan dá nejnižší plyn. Otočí kormidelním kolem, nos kutru uposlechne, otáčí se pomaloučku doleva.

Doplují do plavební dráhy a opouštějí zátoku, podél vysokých stěn z šedivého zimního rákosí. Divoké kachny, vyplašené tím nezvyklým hřmotem, vzlétají, prudce, že to jen zafičí, a zvenčí se blíží racci, plachtící s roztaženými křídly.

Jan dá poloviční plyn a plný plyn. Voda vře, šroub jí bičuje; Hendrik se vynoří ze strojovny.

Jan na něj pohlédne, poprvé na něj opět pohlédne, a Hendrik řekne, tak věcně, jak je to jen možné: „Máme naftu jenom na tři hodiny plavby.“

„Na tři hodiny,“ řekne Jan, „to nevystačíme.“

„Nebo opačným směrem,“ řekne Hendrik. „Rovnou do Fangelsundu. Ahojky, jsme tady!“ Roztáhne ústa, usměje se, napůl, a pak vyleze na palubu, dozadu kolem poklopu, a natáhne se na velkou rezavě červenou plachtu, ramena úzká, paže a ruce pod hlavou.

Kutr pluje lehce. Směřují k západu, k boddenu a své vsi. Opustili ji v noci, plachtu vytaženou jako křídlo, hvězdy zářící a blízké, a vracejí se pod mléčně bílými mraky.

Kdosi tu je, svetr, ohnivě červený, až u uší.

„Je ti zima?“ zeptá se Jan.

Wiepke zavrtí hlavou, Jan však vidí, že se třese, a vezme ji k sobě do kormidelny, zasune oboje dveře a řekne: „Za chviličku tu bude teplo.“

Plují domu, o tom je rozhodnuto, a Jan je rád, přes všechnu nejistotu čekající doma. Stojí u kormidla: šest loukotí, šest madel, malé kolo je hladké a ohmatané a Jan občas zapomene, kam plují, a pak zbývá jen radost. že takhle plují, rytmus Dieselová motoru pod nohama.

Potom mají pevninu těsně z obou stran: nízká návrší, zelená pole, vjezd do boddenu jako stříbrný pruh.

Právě tam se v tuto chvíli vynoří velký kutr.

Spatří ho všichni současně: příď vysoká, stěžně špičaté a černé a neslyšné proti nebi.

Jan sníží rychlost, nejdřív napůl, potom na nejmenší, a Hendrik vstane z rezavě červené plachty a Jan zavolá otevřeným oknem: „Zeptáme se jich, jestli by pro nás neměli naftu.“

„Deset litru,“ řekne Hendrik a Jan otočí kolem o dvě madla doleva, míří teď ke kutru.

Kutr je modrý. Teď už ho vidí lip a teď už ho vidí jasněji vidí i muže na palubě.

„Tvůj táta,“ řekne Hendrik.

„A tvůj,“ řekne Jan. „To za chviličku něco zažijem.“

Wiepke neřekne nic. Kroutí si vlasy na tvářích, bledá rozčilením, a modrý kutr je už tak blízko, že je slyšet, jak přídí rozráží vodu.