René Frühauf

Tisíc kilometrů v sedle

I

TOHO DNE, KDYŽ SE ROZEDNÍVALO

Ještě nenastal den, a už nebyla noc. Slunce se zatím schovávalo za horou Bogd-úl a krajina se utápěla v hvězdné tmě, ale sílící jas na východě dával tušit, že nebude dlouho trvat a sluneční paprsky začnou vrhat první dlouhé, šikmé stíny po stepi.

Déd odhodil lehkou pokrývku z velbloudí srsti, opřel se o loket a zahleděl se na Nasana.

„Spi, synku, spi,“ zašeptal. „Až bude čas, probudím tě. Teď nabírej sílu, budeš ji potřebovat…“

Vstal a protáhl se. Setřepal z oděvu jako prach jemný písek, který jim sloužil za lože, a pohlédl k hoře, která se modrala daleko na jihovýchodě. Předranní doba byla jako vždy v této nejjižnější části jejich země pronikavě chladná, mrazivá. Jakmile se však slunce ujme vlády, rozlije se po stepi teplo, a jak slunce bude stoupat po obloze, pohltí všechno vedro, žár.

Bděl již dvě tři hodiny. Jeho spánek bylo ostatně sotva možné nazvat spánkem. Dojeli za necelý jeden den hodně daleko od osady, v níž stála jejich jurta, a dostali se do míst, která Déd neznal tak podrobné jako úbočí Bogd-úlu. Tam spolu s ostatními araty pásl stádo koní, velbloudů a ovcí. Tam lovili. Takřka poslepu by tam Déd našel každou noru sviště či sysla, přesně věděl, kudy se potuluje sobol a uhánějí štíhlé antilopy sajgy. Tam byl již více než rok doma, a jeho spánek tam mohl být hluboký. Ale tady byl i se zavřenýma očima ostražitý jako zajíc.

Každý arat je zvyklý probouzet se hodně dlouho před rozbřeskem. Vždy to tak bylo, pokud Dědovi paměť sahá, od nejútlejšího mládí. Aratúv den jako by neměl konce, tak je naplněn prací.

Udělal několik kroků ke koním. Stáli pokojně se svěšenou hlavou. Než Déd a Nasan navečer ulehli k odpočinku, spoutal Déd koním levou přední a pravou zadní nohu, aby se nezatoulali. Věděl, že to je zbytečné, protože jejich koně byli krotcí. Mohli je však splašit vlci nebo zdivočelí psi, a potom by je dlouho, a možná i marně honili po pustině.

Prohlédl si jako každý den ráno jejich kopyta. Byla v pořádku. Koutkem oka zahlédl, že se Nasan obrátil z boku na bok. Zavzpomínal na své dětství a přál Nasanovi co nejdelší spánek.

Před očima mu vyvstali otec a matka…

Jak bylo sladké zavrtat se do prohřáté přikrývky. Jak se nechtělo vstávat do zimy. Otec býval už dávno na nohou, když matka zatahala malého Déda za nos, a smála se, když zatřepal hlavou. Smála se ráda a hodně a vždycky se jí celý obličej rozzářil. Taková byla i po mnoha a mnoha létech jako stařenka; úsměv jí vyhlazoval vrásky.

„Tak honem, Déde, honem vyskoč! Už je bílý den.“

„Ještě chvíli, maminko, prosím, prosím,“ žadonil.

Ale matka z něj stáhla přikrývku, zvedla ho do výše a zatřásla s ním.

„Tak se probuď, probuď se, lenochu.“

Byla drobná, ale sílu měla jako muž. Však také jako muž pracovala. Pomáhala stavět jurtu, sbírala dřevo a argal, sušený ovčí trus, jímž se topilo, a přinášela často ze značné dálky vodu. Dojila kobyly a velbloudice, a to není lehká práce. Na to musí být mocné paže a houževnaté prsty. V jízdě na koni se vyrovnala mužům a leckterého z nich i předčila. A to už bylo co říct!

Déd ještě dřímal, když ho matka myla. Potom ho vyzvala, aby si oblékl dél; sahal mu do půli lýtek a matka mu ho přepásala širokým pruhem látky. Pak mu zapnula širokou klopu přes prsa k levému rameni. Déd si obul měkké kožené holínky s mírně zvednutou špičkou a jenjen vyrazit k svému koni.

„A co snídaně?“ chytila ho matka. „Už jsi dost velký, aby ses najedl sám.“

Podala mu porcelánovou misku bez ouška a z koženého vaku, který visel vlevo od vchodu do jurty, mu do ní nalila nakyslé kobylí mléko, kumys.

„Mami, kdy budu moct pít z támhleté misky?“ zeptal se nesměle Déd a ukázal na misku, jejíž okraj byl lemován stříbrným ornamentem.

„Až budeš velký a vykonáš nějaký hrdinský čin.“ usmála se matka.

Déd popíjel kumys a mezi každým napitím si ukousl z plátku sušeného tvarohu, árúlu. Nakonec si hřbetem ruky utřel ústa a bradu, vstal, uklonil se a řekl:

„Děkuji.“

Ze stěny sejmul malý luk a několik šípů a vyběhl před jurtu. Uviděl otce, jak nedaleko objíždí na koni své stádo. Když je měl pohromadě, hnal je pomalým cvalem na úbočí hory, aby se popáslo na svěží trávě.

Tak se to opakovalo po mnoho dní týdnu a měsíců Dědova dětství. A v jednom z těch dní se stala příhoda, která trvale utkvěla v Dédově paměti. Vidí ten okamžik, jako by to bylo včera.

I ten den hnal otec stádo na pastvu. Déd popoběhl k svému koni, vydrápal se na něj a vysokým, jásavým hlasem ho povzbuzoval do trysku. Jednou rukou držel uzdu, v druhé měl luk a šípy. Přehnal se kolem otce a křikl na něj:

„Dobré jitro, otče!“

Pak pustil uzdu a v jízdě vložil šíp na tětivu a vystřelil ho proti obloze. Slyšel jeho svist. Zastavil koně a zahleděl se na šíp, jak letí vysoko, vysoko, a jak potom padá a zarývá se do země.

„Pojď sem, Déde,“ vyzval ho otec. A když k němu Déd přijel, oba seskočili z koní a usadili se na zkřížených nohou proti sobě.

Otec chvíli mlčel. Potom řekl:

„Z luku umíš střílet už dost dobře. To je pravda. Ale musíš ještě hodně cvičit střelbu do terče… A teď přines zápasnický úbor. Pro mne i pro sebe.“

Déd se chystal, že nasedne na koně, ale otec ho zadržel:

„Doběhni do jurty… Ať vidím, jak umíš utíkat. A přines můj všední zápasnický úbor, ne ten slavnostní.“

Déd se rozběhl a netrvalo dlouho, když podával otci krátké úzké kalhoty. Otec se svlékl a natáhl si je a Déd věděl, že spolu budou zápasit. Také si vzal své kalhotky.

Stanuli proti sobě, uchopili se v pase a jeden druhého se snažil donutit, aby se rukou nebo kolenem či jinou částí těla dotkl země. Dédúv otec se v zápase vyznal a bylo zřejmé, že by svého syna porazil v okamžiku.

„Dávej pozor, Déde,“ nabádal ho. „Nedívej se na nohy. Do očí! Musíš vycítit, co chci udělat. Na kterou stranu se tě budu snažit strhnout. Proti tomu napínej svaly… Jsi ještě malý, abys mě zvedl a odtrhl od země, ale snaž se o to. Tak… Tak to je dobře. Jen se neboj!“

Ani nezpozorovali, že vedle nich stanula Dédova maminka. Chvíli se na ně dívala a potom řekla:

„Nemá na to Déd ještě dost času? Není to brzo?“

Ustali v zápolení. Déd rychle oddychoval a sedl si do trávy.

„Jen ať se pocvičuje,“ řekl otec. „Kolik let už mu je? Sedm. A to je nejvyšší čas, aby se začal připravovat na nádam.“

Nádam… Déd znal tu slavnost, k níž se sjíždějí arati zdaleka. Nejzdatnější jezdci se utkávají v jízdě na koni na kilometry dlouhé trati. Muži s nejpevnější rukou a nejbystřejšíma očima se snaží vyhrát ve střelbě z luku. A nejsilnější spolu zápasí a vítěz pak za jásotu a povzbuzování všech tančí orlí tanec – tančí na svalnatých nohou, otáčí se, rukama napodobuje let ptáka… Všichni borci jsou do půl těla nazí, na sobě mají jen holínky z jemné kůže a kratičké kalhoty ozdobené pestrou výšivkou.

Vítěze věnčí sláva a pověst o jeho síle, hbitosti a přesném oku se rozletí široko daleko a v každé jurtě znají jeho jméno, i jména jeho soupeřů, a vítají ho jako hrdinu.

Matka řekla:

„Než Déd doroste, aby mohl zápasit při nádamu, to ještě potrvá…“

„Ale maminko,“ ozval se Déd. „Vždyť víte, že na nádamu zápasí i kluci jen o něco málo starší než já.“

Matka se usmála, přikývla a pomalu odcházela. Otec mrkl na Děda a řekl:

„Tak teď, Déde, musíš mamince hodně pomáhat. Dnes spolu seženeme koně a velbloudy dohromady a zítra začneme stříhat ovce. Ty se budeš starat o koně…“

Déd se v tu chvíli cítil jako dospělý.

Tak se to stalo před mnoha léty.

Druhého dne pozdě večer, kdy obloha byla již plná hvězd, seděli všichni tři, rodiče a Déd, po večeři před jurtou. Déd myslel na to, že nejen otec a matka, ale i on se už stará, aby měli střechu nad hlavou a jídlo. A když se díval na rodiče, naplnil ho pocit, že nic na světě není vznešenějšího než oni. U nich je v bezpečí. Opřel si hlavu o matčino rameno a ona ho objala.

„Pamatuj, Déde, nemáme nic jiného než tuhle jurtu, koně a velbloudy a ovce a kozy,“ řekl otec.

„A našeho psa,“ doložil Déd.

„A našeho psa,“ zasmál se otec.

To vše táhlo Dědovi hlavou, když pozoroval Nasana.

Nad hřebenem hor se objevila ostrá zář a tence je oblévala. Déd jemné popleskal Nasana po tváři a pohladil ho po vlasech, černých jako uhel. Nasan otevřel oči.

„Už mám vstávat, otče?“

Otec přikývl. Záhy se vydali na cestu, o níž se rozhodlo včera.

Jeli bok po boku a jenom tam, kde se museli pustit úžlabinou mezi skalami, jež se tu a tam tyčily ve stepi, jel otec vpředu. Než se však mezi ně rozjeli, otec sesedl a pěšky opatrně obcházel skály. Nasan musel zůstat na místě, a teprve, když se otec vrátil a opět nasedl, pokračovali v cestě.

Dědova rodina přezimovala onoho roku slepice1 v jiném horském údolí než v tom, z něhož včera odjeli. Ale začátkem prvního jarního měsíce,2 kdy už jim došly zimní zásoby krmiva pro dobytek, se přestěhovali na jihozápadní svah hory Bogdůl. Stálo tam již několik jurt.

Se sousedy se sblížili rychle, všichni přece žili stejně.

Snad to způsobil ten jezdec. Zpozorovali ho, když byl ještě jen jako tečka daleko pod úpatím protějších hor. Blížil se rychle, bylo zřejmé, že to je velice zdatný jezdec. Ale na tom nebylo nic neobvyklého. Přesto však…

Oba chvíli mlčky pozorovali jezdce.

„Nevypadá na našeho člověka,“ podotkl soused, když už bylo možné rozpoznat jezdcovu postavu.

„Nevypadá,“ souhlasil Déd. „Má na sobě nějakou uniformu. Nikdy jsem ji neviděl.“

„Ani já ne,“ řekl soused.

To už vedle nich stálo několik dalších aratů. Stáli a dívali se na jezdce v neznámém stejnokroji, který pojednou prudce zarazil koně, jako by přemýšlel, má-li se pustit k jurtám. Potom učinil pohyb, jímž mezi araty vnesl vzruch.

„Má pušku,“ řekl Déd. „A dal si ji před sebe na sedlo.“

Jezdec pokračoval v jízdě, ale neuháněl již tak rychle jako až dosud.

„Je opatrný a nevěří nám. Není to náš člověk, ale cizinec,“ ozval se Dédúv soused.

Všichni s ním souhlasili a zůstali tam, kde byli, i když… Proč má pušku připravenou? Jaké má úmysly? Zmocňoval se jich neklid. Ale stáli a čekali. On byl sám, jich bylo víc. Nemůže proti nim nic zmoci.

Konečně stanul před nimi. Nepozdravil, jak by se na každého příchozího slušelo. Neozvali se tedy ani oni.

Muž seskočil z koně a pušku držel před sebou.

„Vodu,“ řekl. „A nakrmit koně. Mám taky hlad.“

Mluvil lámanou mongolštinou. Déd k němu učinil několik kroků a muž pozvedl pušku. Déd rozhodil ruce.

„Pojď,“ vyzval muže v neznámém stejnokroji. „Dám ti najíst a postaráme se o tvého koně. Nasane, vytři koně do sucha, podívej se, jak je zpěněný…“

Kráčel před cizincem ke své jurtě. Ale muž před ní zůstal stát. Déd se na něj udiveně zadíval. Muž mu poručil:

„Přines mi jídlo sem!“

Malými dvířky v jurtě se protáhla Dědova žena a podávala cizinci misku s kumysem. Hltavě ji vypil, utřel si ústa a vrátil misku ženě.

„Ještě!“ požádal ji.

Arati se kolem něj seskupili v uctivé vzdálenosti. Hleděli na něj, jak se sytí a jak si potom zapaluje cigaretu. Někteří si sedli na bobek. Čekali. Posléze se jeden z nich zeptal:

„Jedeš daleko?“

Cizinec chvíli mlčel, pokuřoval a pozoroval araty a okolní krajinu. Usedl na zem, pušku stále po ruce.

„Daleko,“ řekl.

Přikývli a on, když seznal, že se k němu chovají sice s nedůvěrou, ale ne nepřátelsky, dodal:

„Jsem posel naší armády… Mám důležitý úkol. Nemůžu se zdržovat.“

„Ty nejsi Mongol, ty nejsi náš člověk,“ odvážil se vyslovit jeden z aratú to, nač mysleli ostatní. Cizinec se ušklíbl:

„Nejsem. Ale naše vojsko u vás zůstane. Tak to je domluveno s bogdgegénem3…“

Víc nepověděl. Zvedl se, nasedl na koně a bez jediného slova ujížděl k jihu.

Jakmile zmizel za obzorem, začali arati vzrušeně jeden přes druhého hovořit. Hlavní slovo měl Déd.

„Tak, slyšeli jste! Říkal, že jejich vojsko u nás zůstane. Domluvili se o tom s bogdgegénem,“ zdůraznil. „Jako bysme už teď nemuseli hodné platit… Ještě budeme živit cizí vojáky.“

Souhlasně přikyvovali a byli roztrpčeni.

„Budeme chudší, než jsme, až sem přitáhnou. Povídá se, že už jsou v Kjachtě a že se tam arati proti nim bouří.“

Nasan zatahal otce za rukáv:

„Kde je Kjachta, otče?“

„Až hodné daleko na severu, na samých hranicích. Třicet urtonú odtud.“

Nasan si v duchu vybavil tu ohromnou dálku. Třicet urtonu… A dobrý jezdec na dobrém koni ujede za den tak dva urtony. Znovu se zaposlouchal, co říkají dospělí.

„Kdo ví, co má ten cizí voják za lubem,“ ozval se jeden z hloučku aratú. „Proč nám neřekl víc a proč tolik pospíchá? V tom nebude nic dobrého!“

„Určitě ne. Měli jsme se ho vyptávat a třeba ho tady zadržet.“

„Vždyť měl pušku!“

„No a co! Na nás na všechny by nestačil.“

„Kdybychom tak věděli, co se vlastně na severu děje. Ale jak se to dovědět?“

Nahlas se dohadovali, co je asi pravdy na pověstech, které zaslechli. Vycítili, že se nějak dotýkají i jejich života.

Déd řekl:

„Jedno je jisté: ten posel cizí armády nám ani nepoděkoval za jídlo. Co to znamená?“ odmlčel se a pak pokračoval: „To není náš přítel. Neváží si pohostinnosti. Myslím, že musíme udělat jednu věc…“

Zas se odmlčel a všichni zvědavě čekali, co řekne. Věděli, že Déd nemluví do větru.

„Musíme někoho vyslat na sever! Proč? To je jasné. Abychom se dověděli, co se tam vlastně stalo. A také, abychom tam našim pověděli o tom poslu… Cože? Kterým našim? Přece lidem, jako jsme my.“

„Máš pravdu, Déde,“ přikývl jeden z aratů. „Ale koho vyšleme? Na takovou dálku!“

„Jak to vypadá,“ ozvalo se z hloučku, „ten posel jel za jižní hranici určitě pro posily. A ty potáhnou naším krajem.“

Na tom něco bylo. Déd se ho zeptal:

„Co bychom podle tebe měli udělat?“

„Strhnout jurty, sehnat stáda a odejít do hor a tam se schovat, než se všechno přežene. V horách nás nikdo nenajde.“

„Máš bystrý postřeh,“ řekl Déd. „Také si myslím, že posel měl jediný úkol – přivést další cizí vojsko. Ale to, co navrhuješ, není správné. Kam chceš odejít? Támhle?“ ukázal na nebetyčné hory, které se jako tmavé vlny táhly k severovýchodu. „Tam je jen kamení, skála na skálu, vodu tam nenajdeš, to přece víš. My si můžeme nalovit zvěř. Co však budou žrát naše koně a velbloudi a ovce a kozy?“

Muž se nedal:

„Když je nejhůř, stačí jim trocha trávy, a tu tam najdeme i mezi kamením. Víš, Déde, tak jako já, že se spokojí i s listy saksaulu a džantakem. A tyhle keře tam rostou.“

Vznikly dva tábory. Jedni byli pro to, aby na sever někoho vyslali, druzí hájili názor, že by se měli ukrýt v horách.

Zatímco muži o tom sáhodlouze a hlasitě uvažovali, ženy podojily kobyly a velbloudice. Nemíchaly se do sporu, konaly svou denní práci; pro samé dohady mužů by nakonec nebylo dnes, zítra, v příštích dnech co jíst… řeči jsou řeči, myslely si, ale povinnosti jsou povinnosti.

Spor rozřešil Déd.

„Asi se nedohodneme. A proto musíme udělat obojí – někdo pojede na sever a ostatní odejdou do hor.“

„Správně,“ zdůraznil arat, který přišel s návrhem skrýt se v horách. „Jenomže kdo se rozjede na sever?“

Když nikdo nic neříkal, ozval se Déd:

„Já pojedu!“

Nasan k němu vzhlédl a potom těkal očima z jednoho arata na druhého a čekal, co kdo řekne.

„Uvaž, Déde, než se rozhodneš,“ podotkl arat, který stál vedle Děda. „Je to velice, velice dlouhá cesta. Odtud, z jihu, až na samý sever… Budeš muset projet pouští a stepmi, horami, přes slaná jezera. A určitě také krajem, kde jsou cizí vojáci.“

„Vím, že to nebude procházka,“ pousmál se Déd. „Narodil jsem se na pokraji pouště a znám ji. A ve stepi přece žiju. Hory…? Vy se jich bojíte? Tak vidíte, já také ne. Já tam dojedu! A vyřídím, co vyřídit mám.“

Když domluvil, vzal si jeden z aratů slovo:

„Dobrá, jed tedy, Déde. O své stádo se nemusíš bát. Budeme tvé ženě pomáhat, dokud se nevrátíš. Chceš jet sám?“

Opět nastalo ticho. Nikdo se neozval, nikoli však proto, že by se byl někdo chtěl vyhnout nebezpečnému putování. Prostě uvažovali. Až se ozval starý, prošedivělý arat.

„Věřím, že každý z vás, mladších než já, by takovou cestu vydržel. Však vás všechny znám… Zvykli jste si žít v přírodě odmalička, vyznáte se i v neznámém kraji a poznáte směr, kterým se musíte dát, i v noční tmě, kdy jediné světlo vychází z hvězd na obloze. Vaši rodiče vás naučili všemu. Vím to. Pro nikoho z vás není tajemství, jak se zachovat v písečné bouři nebo v zimě, když se nad zemí žene vichřice s metelicí. A jak ošetřit koně, když v jízdě šlápne do nory, a co udělat, když vám cestu zkříží jedovatá zmije…“

Naslouchali mu s úctou, kterou se v Mongolsku těší zkušené stáří. A on pokračoval:

„Nepochybuji, že dokážete celé dny překonávat žízeň, ani o tom, že víte, kde a jak hledat v poušti a ve stepi vodu. Mám pravdu?“

Několik mužů se přihlásilo, že by Déda rádi doprovázeli, ale on jejich nabídku odmítl. A pak se hned začal připravovat na cestu.

„Naran,“ obrátil se ke své ženě, „prosím tě, uchystej mi jídlo.“

Nemusel jí vykládat, co všechno s sebou potřebuje. Nebylo toho mnoho. Věděla, že se Déd staví v jurtách, kde ho, i když neznámého, přivítají jako přítele a poskytnou mu vše, co budou moci. Tak by učinili i oni, kdyby k nim zavítal člověk, který nepřichází se zlými úmysly.

Ale jsou věci, bez nichž se neobejde – a na ty nesmí zapomenout. Všichni žijí v drsné přírodě, povětšině o samotě, nanejvýš v osadě o několika jurtách, uprostřed stepi nebo na pokraji pouště, mezi horami, jež se tyčí až k mrakům, v létě pod příkrovem suchého vedra ve dne a vše pronikajícího chladu v nočních hodinách, v zimě v záplavách sněhu a drásavých vánicích. Tehdy často i zvěř marně hledá potravu a hyne.

Takový život je naučil nepodceňovat jedinou maličkost.

Menší zásobu hutného sušeného masa, sýra, tvarohu, sušeného ovoce, několik hrstí pražené ječné mouky – to vše zabalila do čistého šátku. Déd si určitě po cestě uloví nějakou menší zvěř, pomyslela si.

Zatímco mu připravovala jídlo, odvázal Déd svého koně a pozorně si ho prohlížel. Musí být v naprostém pořádku, vždyť to nebude obvyklá objížďka stáda. Bude na něj zcela odkázán. Zauvažoval, neměl-li by si vzít koně dva, co kdyby… Ale pak tu myšlenku zavrhl. Kůň byl silný, zdravý. Pročesal mu hřívu i ohon a srst na břiše a na hřbetě mu vytřel suchou trávou. S uspokojením se pak zadíval na svého němého druha, který ho ponese sta a sta kilometrů. Nedalo mu, aby se s ním nepolaskal. Rukávem ještě přetřel ozdobné stříbrné růžice na sedle; bylo v tom kus prastaré víry, že stříbro zahání nemoc a bolest.

Pak přišlo na řadu sedlo. Déd potřel tukem každý Kousek kůže. Opět přistoupil ke koni. Hřbet nemá prosedlý, ale rovný a široký. Mohl by se zdát tvrdý, Déd však věděl, že to je hřbet pružný a citlivý na každý hrbolek na cestě. Dobře se na něm pojede.

Vychoval si ho z polodivokého hříběte. Vybral si je s otcovým svolením ve stádu starších koní. Na první pohled se mu zalíbilo. Dobře si pamatuje den, kdy je krotil. Vjel tehdy do stáda a oddělil hříbě od ostatních koní. Pod paží pevně svíral dlouhou tyč s koženou smyčkou na konci. Zpravidla se mu podařilo navléknout smyčku koni přes hlavu na první pokus, ale tohle neposedné koňské mládě musel dlouho objíždět a potom, když se pustilo prudkým tryskem do širé stepi, uháněl vedle něj, až se nakonec unavilo. Kožená smyčka se přece jen octla na šíji hříběte.

Nastala další úmorná práce. Déd k sobě hříbě pomalu přitahoval a neustále k němu hovořil tichým, mírným hlasem. Mládě se vzpínalo, potom však zvolnilo krok, až zůstalo stát. Když však je měl Déd už na dosah ruky a naklonil se k němu ze sedla, začalo se znovu vzpínat a řičet. Pohazovalo hlavou, až mu hříva vlála. Déd byl trpělivý.

Končí ti svoboda, pomyslel, si, taky bych se bránil, kdybych byl na tvém místě.

Stále k němu tiše hovořil. A když mu pak položil ruku na šíji, cítil pod naježenou srstí hřejivý tepot krve. Koník svěsil hlavu a nechal si navléknout ohlávku.

Déd zkrotil desítky koní. Také toho, na němž teď jezdil Nasan.

Dédův kůň stejně jako Nasanův neměl rodokmen jako vybraní koně bogdgegéna nebo bohatých šlechticů. Jeho prapředek byl zřejmě kůň volně, divoce se prohánějící v nepřístupných končinách země, kam nevkročila lidská noha, pokud paměť sahá. Kterýsi z Dédových prapradědů jednoho z těch koní chytil a zkrotil. A tak založil nový chov. Ještě dnes, po několika generacích, nese Dédův kůň znaky svých volně žijících předchůdců. Má jejich plavou srst, i když už na hřbetě a šíji s tmavým pruhem. Má jejich pyšně klenutý krk, a především oči – velké, chápající, moudré oči. Déd z nich dovedl vyčíst všechno. Hlad i žízeň, radost i strach, také oddanost a přítulnost a věrnost pánovi.

Po mnoho dní a týdnů a měsíců ho Déd učil všemu, co spolehlivý kůň musí umět a znát. Každý arat přece takového koně potřebuje. Naučil ho přiběhnout na slabounký hvizd a rozeznat, nevydává-li ho někdo cizí. Naučil ho nehnutě ležet na boku a chránit se tak před bičující písečnou bouří. Stačilo jemně mu stisknout koleny boky a okamžitě změnil směr i v prudkém trysku.

Dědův kůň byl krásný a dokonalý. Pouze jediné neovládal: mluvit lidskou řečí. Nahrazoval to mluvou očí, pohybem hlavy, postojem celého těla, který mohl být klidný nebo znepokojivý, výstražný nebo přátelský.

Děd mu položil na hřbet sedlo a přitáhl podpěnku. Poplácal ho po šíji a přitiskl tvář k jeho hlavě. Kůň mírně sklonil ušlechtilou hlavu a zaržál.

V tu chvíli k Dědovi přistoupil Nasan. Od začátku otce pozoroval, jak se připravuje na cestu. Srdce mu poskakovalo v hrudi – mám otce poprosit, aby mě vzal s sebou?

Na svůj věk byl Nasan vyspělý. Byly mu necelé tři roky, když ho otec poprvé posadil na koně. Pravda, byl to kůň starší, klidný a pomalý, krotký jako beránek. Ale Nasan byl přece jen ještě dítě, a kůň je kůň. Mohlo se přihodit ledacos. Všechny mongolské děti v Nasanově věku začínají jezdit samy na koni a otcové sledují jejich první pokusy ostražitě a se skrytými obavami. Každý Mongol miluje děti. Jsou mu vším.

Nasan se naučil jezdit na koni v krátké době. Za dva tři měsíce uháněl stepí jako zkušený arat. Sotva ho v sedle bylo vidět. A když kůň klopýtl a Nasan mu přeletěl přes hlavu, otec ho zvedl a povzbuzoval ho:

„To nic. Kosti máš celé. Nebreč!“

Také Nasanuv děda sledoval, jak si vnuk vede. Jednoho dne se obrátil k Dědovi:

„Je to tvůj syn!“

A Déd mu se stejnou hrdostí v hlase odpověděl:

„Je to váš vnuk, otče.“

Tím bylo řečeno vše. Byli spokojeni a usmívali se.

Jak už to je ale dávno… Nasanovi je teď čtrnáct let a ovládá všechno, co je zapotřebí k životu v pustinách. Rozdělat oheň, udržovat ho a uhasit bez vody. Zastřelit divokou ovci, hbitě ji stáhnout, rozčtvrtit, oddělit nejchutnější kousky pro toho, kdo si je postavením v rodině a osadě nejvíc zaslouží. Umí ušít kožený měch, v němž se připravuje kumys, a nevyhýbá se tomu, i když se to považuje za ženskou práci. Ví, jak dlouho se musí v měchu nechat kobylí mléko a jak často se míchá, aby dostalo příjemně nakyslou chuť, protože jen takový kumys osvěží a posílí. Dokáže z letu orla odhadnout, kam se snese, aby uchvátil kořist – padlou ovci, uhynulé velbloudí mládě, nemocné hříbě…

Také s puškou zachází dovedně. Na sto kroků zasáhne, na co zamíří. A s lukem a šípy jako by se narodil.

Takového syna má Déd.

Nasan se přece jen nakonec odvážil:

„Otče, vezměte mě s sebou, prosím. Pojedu, kam pojedete vy. Budu vám pomáhat. Budu lovit zvěř, abychom měli co jíst. V noci budu udržovat malý ohýnek, aby nám bylo teplo. Pohlídám koně aby se nezatoulali. Ráno vstanu vždycky první, a než se probudíte, uvařím čaj, jako ho vaří maminka. Víte, že to už dávno umím. Přidám do něj máslo, sul, mléko a trochu praženého prosa…“

Déd jeho prosbu tušil od chvíle, kdy k němu Nasan přišel.

„Má cesta,“ odpověděl mu, „bude dlouhá a nebezpečná. Přede mnou je poušť a hory, pustá krajina bez lidí a zvěře. Cožpak tě mohu vzít s sebou? Muže se stát, že se dostanu mezi zlé lidi.“

Odmlčel se a Nasan toho využil:

„Otče, nebojte se. Už jsem přece velký a dost silný. Vydržím všechno.“

„Nechtěj, abych souhlasil. Vím, že bys mi pomáhal. Ale pamatuj, že až odjedu, budeš v naší rodině jediný muž. Musíš se starat o všechno. O naše koně a velbloudy…“

Nasanovy oči zalil smutek. Miloval svého otce. A toužil po cestě do neznáma, do krajů o nichž až dosud jenom slýchával. Ozývalo se v něm dobrodružné mládí.

„Zůstaneš doma,“ rozhodl otec. „Svěřuji ti naši jurtu. Dbej, abych našel všechno v pořádku, až se vrátím. Až se vrátím…,“ dodal zamyšleně.

Potom dlouho mlčel, jen občas pohlédl na syna, jako by uvažoval. Nasan k němu vzhlédl a spatřil v jeho očích jakýsi náznak úsměvu. A v tu chvíli se rozhodl.

A tak se stalo, že Déd v čase odpočinku zaslechl dusot koně. To už za sebou měl několik hodin jízdy. Odbočil za skalní výběžek a čekal. Netrvalo dlouho a objevil se Nasan.

„Tak co!“ vzkřikl na něj Déd. „Co jsem ti řekl?“

„Nezlobte se na mne, otče… Vezměte mě s sebou.“

„Nakázal jsem ti, abys zůstal doma. Neposloucháš. Měl bych ti nařezat a hnát tě zpátky.“

Nasan sklonil provinile hlavu. Otec stál a hleděl na něj. Potom se mírnějším hlasem zeptal:

„Ví o tom maminka?“

„Ano. Pustila mě. Dala mi na cestu jídlo.“

„Tak tedy pojeď.“

Od té chvíle putovali spolu.

Podívejme se, řekl si v duchu Déd toho časného rána, když pozoroval spícího syna.

Co se jen nasliboval, že bude vařit snídani. A teď abych sám…

II

CO PROZRADIL LET ORLŮ

Otec a syn, Déd a Nasan, jeli po svažitém úbočí horského hřebene na severozápad k městečku Chongor. Po způsobu aratů seděli na koních pravým bokem mírně natočeným kupředu. Nepopoháněli koně. Povolili otěže a koně vytrvale klusali drobnými kroky, pravidelnými jako tikot hodin.

Bylo po poledni. Obědvali v Dariganze u dávných známých. Déd se s nimi vřele pozdravil a oni ho pozvali do jurty.

„Dlouho jsme se neviděli,“ řekl hostitel.

„Dlouho…,“ přikývl Déd. „Ale to není tak důležité. Důležité je vědět, že jste na světě, že žijete. A i když jsme se nesetkali už mnoho let, připadá mi, jako bychom si stiskli ruce včera.“

„Tak to je,“ řekl hostitel. „Člověk je bohatý, když ví, že má skutečné přátele. Tak jako ty, Déde, také já znám muže, které bych měl v boji rád před sebou. A jiné, kteří by měli být vedle mne, po mém boku. Ale ti další, nejlepší a nejspolehlivější přátelé, by měli být za mými zády. Pak bych byl klidný.“

Zatímco takto hovořili, hostitelova manželka přinášela jídlo a nápoje. Nepsaný mongolský zákon pohostinnosti, který se bezpodmínečně dodržuje, přikazuje, že hosta se sluší přivítat a počastovat, ať je den, nebo ať na dveře jurty zaklepe hluboko v noci. Každého, kdo by tento zákon porušil, by stihla hanba a opovržení všude, kamkoli by přišel.

Ale taková věc, neuctít jídlem a pitím člověka třeba i neznámého a neposkytnout mu přístřeší, taková věc se snad po věky nestala.

Nejprve pili čaj s máslem a solí. Úslužná hostitelka jim do něj nabídla mléko a pražené proso.

Déd se mírně uklonil. A aby naznačil, jak velice si váží přátelského přijetí, přiložil palec pravé ruky na prsteník a ukazováček. Potom palec narovnal poprvé na znamení díků za pohostinnost. Opět ho přitiskl k dvěma prstům a zase narovnal, a tím vyjádřil, že ctí nebe, pod nímž hostitelé žijí. Opakoval to potřetí – ctí zem, na níž stojí jejich jurta.

Pozvedl misku zdobenou stříbrem. Takřka v každé jurtě takové mají, byť v ní žili sebechudší lidé. Trochu upil, teď vlažného vína, a opět se mírně uklonil. A přišlo na řadu mléko, caganidě.

„Bílá strava,“ řekl Déd. „Vtělená čistota, dobro a nezištnost. Važme si jí.“

Hostitelka před ně postavila na stoleček misky se smetanou, sušeným lisovaným tvarohem a beze slova, úklonem, je pobídla, aby si brali, na co mají chuť. Stolek byl přikryt hedvábným obřadním šátkem, chadakem, s vyšitými obrazy bůžků. Jeho konec upravila hostitelka tak, aby ho měl host před sebou. Déd věděl, že tím vyjádřila přání, aby host měl jen a jen štěstí. Na chadak postavila dvě misky. V jedné byl kumys, v druhé kefír.

Déd a Nasan, jak se to slušelo, nepatrně upili z obou misek a Déd přeložil ručník tak, aby jeho konec směřoval k hostiteli. Opět se uklonil na znamení díků.

Nasan, jako by zapomněl, co se sluší a patří, vzal misku do jedné ruky, ale zavčas to napravil a vzal ji do obou dlaní.

Hostitelka jim podávala vybrané kousky beraního masa a jako zvláštní projev úcty kýtu s tukem. Tak jako všechno jídlo, které jim nabízeli, vzal Déd kýtu oběma rukama, maso nakrájel na dlouhé plátky a předkládal je ostatním. Přikazoval to dávný zvyk.

Při jídle prohodili jen něco málo slov – poděkování, díky. Ještě nenastal čas ptát se, proč a kam hosté jedou. Vždyť tisíc let je za námi, tisíc před námi…

Teprve když byli všichni syti, optal se hostitel:

„Dlouhou cestu máte před sebou?“

„Ne kratší než třiatřicet urtonů,“ řekl Déd.

Hostitel zauvažoval:

„Pojedete ještě mnoho dní… Máš velkého syna.“

Déd pohlédl na Nasana, jako by ho viděl poprvé. V hostitelově hlase zněla pochvala. Nasan byl na svůj věk opravdu zdatný. Tvář měl plnou, s výrazně vystouplými lícními kostmi jako všichni Chalchové4, oči černé jako nejhlubší tůň řeky Orchon v temné noci, vlasy jako uhel a něžné čelo ještě bez vrásek.

Vyšli před jurtu a nadechli se ostrého vzduchu. Hostitel se obrátil k Dědovi:

„Jaké s ním máš plány? Co z něj chceš mít?“

Déd pokrčil rameny. Věděl, že Nasan je nadaný chlapec. Měl by asi studovat. Jenže kde na to vzít? Studium je příliš, příliš drahé, ostatně v zemi je škol méně než prstů na jedné ruce. I kdyby prodali všechny své velbloudy, všechny koně a všechny ovce a kdyby nalovili tisíc svišťů a syslů a sobolů, nestačilo by to. Tisíc bobrů by na to bylo málo… Nehledě na to, že překupníci hledají na kožkách kazy, které na nich nejsou, aby mohli cenu srazit co nejvíce.

Hostitel jako by uhádl, na co Déd myslí.

„Chceš, aby byl mnichem? Lámou?“

„Mohl by jít do klášterní školy, to je pravda,“ řekl Déd. „Mohl by z něj být láma. Ale co by to bylo za život! Léta, každý den od rozednění do noci, přemílat jednotvárné modlitby… Óm mani padme hům.5 Kdepak! Už tak je u nás plno klášterů a mnichů.“

„Ale naučil by se číst a psát i počítat. Naučil by se tibetskému jazyku,“ nadhodil hostitel.

„A naučil by se i jiné věci. Jak donutit araty, aby klášteru odváděli daně. Víš, jak jsou vysoké. A také, aby pro klášter pracovali a aby dávali své syny na mnichy. Kdepak, takový, osud svému synovi nepřeji. Chci, aby byl jako já pastevcem.“

„To není snadný život.“

„Máš pravdu, není. Hlídat stáda dobytka. Ošetřovat je. Starat se, aby měla dobrou pastvu. Aby v zimě nepošlá. Znáš to jako já. Řekni mi, příteli, dal bys syna do kláštera?“

„Samozřejmě nedal,“ usmál se hostitel.

„A proč?“

„Protože mám stejné názory jako ty.“

Déd s úsměvem přikývl:

„Tak vidíš… Ostatně, kdo ví, co nám přinesou příští dny.“

„Máš pravdu, Déde. Teprve čas ukáže, co se stane… Ještě jsi mi však neřekl, kam máte namířeno, můžeš-li mi to prozradit.“

„Chceme se dostat do Kjachty na severní hranici,“ řekl Déd a pokračoval:

„Vím, že to není za támhletou horou a že nás může potkat i nebezpečí. Slyšeli jsme, že tam, v Kjachtě, se arati bouří proti bogdgegénovi a šlechtě a že tam jsou cizí vojska, která podporují bogdgegéna a šlechtice. Naši mě vyslali, abych jim přinesl zprávu, co se tam vlastně děje.“

Hostitel ho nepřerušoval a Déd zvýšil hlas:

„Žije se nám stále hůř. V bídě a strádání. Znáš to také – daně jsou jako hlad v neúrodném roce, ale neúrodný rok se vystřídá s dobrým rokem, a daně… Ať je jak je, musíme je odvádět! Těm lidem je jedno, když naše děti pláčí, protože mají hlad a my jim nemáme co dát k jídlu. A když umírají. Nezajímá je, že při neúrodě nám koně a velbloudi padají… Jen když sami mohou žít a bohatnout.“

„Také jsem už slyšel, že se v okolí Kjachty arati postavili proti nejvyššímu lámovi a jeho pomocníkům. Nevím toho moc, jen všelijaké zvěsti. Zatím prý jich není mnoho, ale přibývá prý jich. Podle mého jednají správně. Co ty si myslíš?“

„Totéž co ty.“

Naplnili si dýmky s dlouhou troubelí a po chvíli přemítání hostitel řekl:

„Přeji vám, abyste šťastně dojeli. Až se budete vracet, stavte se, prosím, u nás. Musíte nám o všem vyprávět. Docela rád bych jel s vámi…“

Déd přikývl a hostitel pokračoval:

„Dávejte na sebe pozor. U nás už jednou byli ti cizí vojáci.“

„Jsou tady někde blízko?“

„Můžete na ně narazit. Potulují se tady.“

„A jak se k vám chovali?“

„Ani se neptej, Déde. Mají dobré pušky, lepší, než jsou ty naše lovecké. Namířili je na nás a sebrali nám všechno, na co přišli. Ještě štěstí, že jsme mnoho dobytka stačili odehnat do hor. Chtěli vědět, kam jsme ho schovali, a bili nás, bili muže i ženy a děti, když se rozplakaly.“

Tvář mu posmutněla.

„Vím, co si myslíš, Déde. Že jsme se jim měli postavit. Ale čím jsme se měli bránit? A jich bylo mnoho. Bili nás a brali nám věci a jídlo, a přitom nám vykládali, že nás osvobozují od okresních správců, našich utlačovatelů.“

Déd mu zvědavě naslouchal. Také on a i ostatní z jejich osady, s nimiž pásl své stádo a kočoval z místa na místo, měli své neblahé zkušenosti s výběrčími daní. Rádi by se jich zbavili. Sami na to nestačí, a s pomocí těch cizích vojáků asi sotva… Věřil svému hostiteli; byl to arat jako on, přivítal je jako skutečný přítel a nabídl jim to nejlepší, co měli, aby je pohostili. Věděl, že až se rozloučí, budou nějaký čas nuzovat. Sám by se však zachoval také tak. Byl to svatý zákon pohostinnosti.

„Říkáš, že jste před nimi ukryli dobytek. A proč jste také neodešli do hor?“

„Nebyl už čas. Nestačili jsme složit jurty, a tak jsme zůstali.“

„A co jste jim řekli, když se ptali, kde máte koně a velbloudy?“

„Že nám je vzali jiní vojáci před nimi. Nadávali, křičeli a bili nás, že lžeme. Vypili nám všechen kumys a snědli, na co přišli.“

„Co je to za vojáky?“

„Tak, cizí. Na čepici měli bílý oválný znak, přes prsa a břicho opasky a přes ramena svinutou houni. Někteří mluvili mongolsky, ale tak divně. Rozuměli jsme jim však. Asi to byli Burjati, severní Mongolové.“

„Mongolové? Mezi cizími vojáky?“

„Vidíš, Déde… Najdou se i mezi námi takoví. Hovoří příbuznou řečí, ale naši to nejsou. Zachtělo se jim bohatství a slávy.“

„Pěkná sláva!“

Hostitel důrazně řekl:

„Radím vám, abyste se jim vyhnuli.“

Déd měl dlaň pravé ruky položenou křížem na dlani levé ruky na znamení, že pozorně naslouchá a že s hostitelovými slovy souhlasí.

Rozloučili se a hostitel i jeho manželka jim ještě jednou přáli mnoho štěstí na daleké cestě.

Když ujeli několik kilometrů, přerušil Nasan mlčení:

„Na co myslíte, otče?“

„Na cizí vojáky. Měli bychom vědět, kde jsou, abychom se jim mohli vyhnout. Nečekalo by nás určitě nic dobrého.“

Přes tato slova byl jako asi každý člověk, a tím víc jako člověk, který se po celý život pohybuje ve volné přírodě, zvídavý. Byl přemýšlivý a vnímavý, pozorný a citlivý k změnám. Měl hbitý postřeh. Narazil-li na něco neznámého, co ho znepokojuje, neměl daleko k rozhodnutí to neznámé poznat. Myslel přímočaře a v jasných představách.

Takový způsob myšlení a nazírání má ovšem i své slabiny. Nelze přitom vždycky odhadnout skutečnou povahu a velikost nebezpečí, které člověk tuší. A potom zpravidla není ani možné domyslet, jak může celá věc skončit.

Jeli již mnoho hodin tím pravidelným drobným krokem mongolských koní. Postupně se dostávali do úrodnějších míst. Ubývalo kamení a písku. Pomalu se blížili k dalším vlnám hor.

Nasan si prozpěvoval trylky prokládané táhlé písně o rodné zemi, o koni, jenž mu věrně slouží, o stádech divokých velbloudů, které pochytá a přivede k rodné jurtě. Hlas mu přeskakoval, hned klesal, hned zase vylétal, jak kázala melodie staré písně.

Občas sesedli k odpočinku a popřáli také koním oddech, Nasan se procházel a pozoroval křoviny, trávu, kavyl s jeho vlnícím se světlým, jemným chocholem. Porost tu byl hojnější než tam, kde stála jejich jurta.

„Tady je pastvy, otče!“ řekl s obdivem. „Sem bychom měli přenést jurtu.“

Otec se usmál.

„Samozřejmě, Nasane. Až se vrátíme, vydáme se sem. A možná i dál. Co když se ti ale zasteskne po místě, kde ses narodil? Po našich horách a stepi. Pamatuješ, jak jsi tam poprvé proháněl svého koně?“

„Tak se tam zas vrátíme. Ale až to tady naše stádo všechno vypase.“

„Vždyť je to dálka…“

„To nevadí, otče.“

Usedli bok po boku a rozbalili šátek s jídlem. Nasan přinesl chrastí a rozdělal oheň. Otec odlil z koženého vaku, který měl přivázaný u sedla, do kotlíku vodu a postavil kotlík na oheň. Když se voda začala vařit, odlomil z plátu černého čaje malý kus a hodil ho do vody. Záhy se vzduchem nesla dráždivá vůně.

„Škoda že nemáme mléko,“ povzdechl si Nasan. Otec pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že i jemu by přišlo vhod. Pak nalil vroucí čaj do misek a jednu z nich podal Nasanovi. K čaji přikusovali sušený tvaroh. Jedli mlčky, jaksi důstojně – všechno chce svůj čas. Až opět nasednou, nebude hodiny a hodiny na jídlo kdy.

Hory jsou neprůhledné, tvrdé a dovedou být k tomu, kdo je podceňuje, nelítostné. Není v nich nic osobního.

Ještě ani nedojedli, když si povšimli hejna orlů, které kroužilo nad dalekým místem za horou připomínající ležícího medvěda. Déd věděl, že ptáci i z té nebetyčné výše, v níž plachtili, vidí hluboko pod sebou kořist.

„Je tam asi padlý kus,“ dohadoval se Nasan.

„Kdepak, synu, tam jsou lidé. Mnoho lidí. Proč mnoho? Jak to poznám? Kdyby tam byli dva tři lovci, a mohli by to být jenom lovci, protože tam sotva bude tráva, ale jen písek a kámen, takže pastevci tam být nemohou, pak by se ptáci beze strachu střemhlav snesli dolů za potravou. Tam je mnoho lidí. Mnoho cizích lidí.“

Ptáci vypadali jako tmavé body. Jeden z nich se spustil níž, okamžitě se však vznesl jakýmsi nepřirozeným, klikatým letem. Otec se zarazil:

„Ti lidé mají pušky. Dobré, dalekonosné. Ne takové lovecké jako my.“

„Myslíte, otče, že střílejí na ptáky? Ale není slyšet rány.“

Sotva to Nasan dořekl, dolehl k nim slabounký praskavý zvuk, který hory ozvěnou opakovaly.

„Vidíš, je to daleko. A jsou to cizinci. Mongol by po orlech nestřílel. Proč také? Neloví je, a pro zábavu? Na to je škoda patron. A ví, že to jsou jeho pomocníci. Odstraňují mršiny a na živé si troufnou, jen když to je nemocné a zesláblé zvíře.“

„Vím, otče,“ řekl Nasan. „Chrání tím nás, lidi, před nákazou a nemocemi z uhynulých zvířat.“

„Jsou to takoví přírodní lékaři,“ přikývl otec.

Znovu se zadíval k dalekému hejnu ptáků.

„Musíme tudy,“ rozhodl a rozjel se vpravo. Nasan pobídl svého koně za ním.

Kdyby byl Déd orlem a shlédl by z té orlí výšky na zem, spatřil by početnou skupinu vojáku v cizích stejnokrojích. Zřetelně by rozeznal jejich stany a koně přivázané ke kůlům hluboko zaraženým do písku. Koně stáli netečně a srst se jim leskla potem. Kolem dokola byla poušť. Jen sem tam vyčuhovala z písku chudičká, tvrdá tráva. Nad vším viselo jako prokletí vedro, které se stupňovalo k nesnesení, jak slunce stoupalo po obloze. Vzduch se chvěl nad obrysy hor a jako neprodyšná duchna ležel na lidech a koních.

Vojáci vyhledali kdejaký stín, ale i v něm byl písek rozžhavený. Svlékli si kabáty a košile. Pot si roztírali po nahé hrudi – bylo to však tím horši.

Mezi stany se procházel důstojník. Také on si uvolnil uniformu, ale nezul se jako prostí vojáci. Vykračoval si v naleštěných holínkách a bičíkem z nich sklepával jemný písečný poprašek. Čepici měl posunutou do týla. Co chvíli si uhlazoval tenký černý knírek.

Z jednoho stanu vyčuhovaly čísi bosé nohy. Důstojník je bičíkem šlehl přes chodidla. Ozvalo se zaklení a nadávky a hned nato ze stanu vyhlédla rozzlobená tvář. Když však vojín spatřil důstojníka, zarazil se, vyskočil, postavil se do pozoru a zasalutoval.

„Kde máš čepici, chlape!“ zahřměl důstojník. „Cožpak tě neučili, že se bez čepice nesalutuje? Takhle se zdraví důstojník? Takhle se vzdává čest? Já ti to vtluču do té tvé zabedněné hlavy, že na to do smrti nezapomeneš! Okamžitě ať jsi v pořádku, nebo…“

„Rozkaz, Vaše Blahorodí,“ vyhrkl vojín, vlezl do stanu a za okamžik se z něj vynořil v uniformě a s čepicí na hlavě. Předpisově zasalutoval.

Důstojník ho obešel.

„A co boty? Kde máš, chlape, boty? A vyhřebelcuješ mi koně a dáš mu oves a vodu. Odchod!“

Vojín zrudl nevolí, ale rozmyslel si cokoli namítnout. Odkráčel k důstojníkovu koni. Na nohou už měl těžké boty, které se mu bořily do horoucího písku.

Pojednou se zastavil a vrátil se několik kroků k důstojníkovi.

„Poslušně hlásím, Vaše Blahorodí, že koně vyhřebelcuju a dám mu oves, ale vodu… Mánie strašně málo vody. Stačí sotva pro lidi.“

„Řekl jsem, že ho napojíš! Odchod bez řečí! Nebo chceš, abych tě dal uvázat?“

Vojín už neřekl ani slovo. Věděl, že každé, byť sebemenší neuposlechnutí rozkazu se tvrdě a ihned trestá. V živé paměti měl ještě výjev, jehož by svědkem před necelým týdnem. To právě začali pochodovat touto strašnou pouští beze stínu a vody. Jeden muž z oddílu nesplnil okamžitě a přesně důstojníkův rozkaz. A ten přikázal, aby ho na dvě hodiny přivázali nahého do půli těla ke kůlu. Nešťastník se nemohl pohnout, marně žadonil o slitování, musel stát a trpět v té výhni pod rozpáleným sluncem. Za necelou hodinu mu hlava klesla na prsa. Omdlel. Ústa měl dokořán. Vydechl pouze dvě slova: „Pít, milost..?“

Po dvou hodinách ho odvázali a odnesli do stanu. Za necelou hodinu poté vydechl naposled. Pochovali ho bez pocty do písku.

Když vojín vyhřebelcoval koně a pod tlamu mu přivázal pytlík s ovsem, vzal džber a kráčel od stanu ke stanu. U každého odléval z kožených vaků vodu do džberu. Ostatní vojáci ho chvíli mlčky pozorovali, až se začali zvedat ze stínu a shlukovat se kolem vojína se džberem. Ozvaly se hlasy:

„Co to děláš, člověče? Nech vodu, kde je!“

„Ale já musím napojit důstojníkovi koně,“ bránil se. „Rozkázal mi to.“

„A co budeme pít my? Bůhví kdy se dostaneme k vodě.“

„Rozkaz je rozkaz. Mám se snad nechat přivázat ke kůlu?“

Vzpomněli si na nešťastného kamaráda. Před očima jim vyvstala jeho záda, posetá velkými puchýři, jeho rozpraskané rty, zakalené oči a široce rozevřená ústa. Slyšeli jeho křik, který se postupně měnil ve sténání a zoufalé prosby o slitování. Takový trest opravdu nikdo nikomu nepřál. Včera to byl on, zítra to mohu být já, kterýkoliv z nich. Kázeň v oddíle byla tvrdá.

Přesto mnozí z nich zareptali, že také jejich koně by potřebovali napojit, vždyť jim teď mohou tlamu jen navlhčit.

„Já vám přece neberu všechnu vodu,“ namítal rozechvěle vojín s džberem. Hrozil se, že se na něj vrhnou a že nebude moci splnit rozkaz.

„Co mám dělat? Pochopte to.“

Jeho úpěnlivá slova je zarazila. Potom se však ozval první a po něm další a další. Mužů, kteří postávali pod rozpálenou přilbou oblohy, se zmocňovala zlost. Zdálo se, že každou chvíli vybuchnou. Byli to živí lidé a trpěli.

Pojednou se mezi ně prodral důstojník. Čepici už měl rovně, už to byl důstojník zvyklý hnát své podřízené do útoku a sám zůstávat vzadu.

„Co je to tady za sněm?“ pronesl pomalu a ostře. Pouzdro s pistolí si posunul z boku kupředu a držel na něm ruku.

„Vám se nelíbí mé rozkazy? Kdo proti nim něco má? Tak kdo?“

Nikdo se neodvážil pohnout, natožpak se ozvat.

„Zlenivěli jste, bando!“ křikl důstojník. „Ale já vás naučím. Do nejdelší smrti na mne budete vzpomínat. A teď hybaj do práce! Rozchod! Nechci slyšel ani slovo, rozuměno?“

Dostali povel „do práce“, ale jakápak práce v tomhle nelidském žáru? Loudali se ke svým stanům a hledali stín. Tak jako i jejich důstojník.

„Podíváme se na ně, na ty cizí vojáky,“ znenadání pronesl Déd. „Ale pozor, Nasane! Nesmí nás vidět. Musíme se chovat jako na lovu lišek a ty víš, že musíme být chytřejší než ona. Bystřejší a opatrnější…“

„A lstivější, že,“ dodal Nasan.

„Nesmíme se nechat překvapit a chytit. Kdoví jak by to s námi dopadlo a co by nám udělali. V nejlepším by nás donutili obléknout jejich uniformu a sloužit jim,“ hovořil Déd k Nasanovi jako k dospělému muži. „To už bychom sotva spatřili naši maminku a jurtu. To se nesmí stát.“

„Už jsme o nich několikrát slyšeli, otče,“ řekl Nasan.

„Jednou vidět je lepší než desetkrát slyšet.“

„Nevíme, proč tu vlastně jsou a co chtějí.“

„Budou to asi ti, co podporují bogdgegéna a šlechtu a výběrčí daní. Určitě naši nepřátelé.“

„Myslíte, otče, že to poznáme, když je jenom uvidíme?“

„Pamatuj si, Nasane, že zlý člověk, lupič, to je jako vzteklý vlk. V písku našlapuje lehce, aby nezanechal stopy. Není klidný. A protože každý zlý člověk má strach, křičí a rozkazuje.

To proto, že nikomu nevěří. Nemá rád lidi, jen sebe. Pere se a bije kolem sebe. Je jako saranče, které sežere všechno, na co přijde. Třeba i druha.“

Nasan mu pozorně naslouchal.

„Umíš už, synku, vystopovat antilopu sajgu i sviště a sobola, když loví. My žijeme sami daleko od mnoha lidí ve velkých městech. Naše nejbližší znáš, ale musíš se naučit poznávat i jiné, vycítit jejich úmysly, číst v jejich tvářích a očích a pohybech. Rozumět, co se skrývá za jejich slovy… To všechno, a ještě mnohem více se musíš naučit. Po cestě k tomu budeš mít dost příležitostí. Ty to dokážeš. Jsi Mongol. Víš, že jsme Chalctiové. Máme svůj jazyk, kterým se jednou budou psát knihy.“

Nasan se zarazil.

„Jaké knihy, otče? Jiné, než co mají v klášteře?“

„To jsou náboženské knihy. Modlitby. My musíme mít jiné. Pro lidi, jako jsme my. Už takové jsou… Je jich ale málo a až k nám se nedostaly.“

„A kdo nás naučí číst? To bych musel do kláštera a tam mají tibetské knihy, jak jste mi říkal, otče.“

„Kdo nás naučí číst?“ pokrčil Déd rameny. „Uvidíme, někdo už se najde.“

Slunce přestoupilo nadhlavník. Přiklánělo se k západu a v jeho paprscích krajina zasvítila jako obraz. Daleké, holé, bezlesé hory dostaly zářivě modrou barvu. Planina rozrytá proláklinami. Písečné přesypy se zdály vyšší, než ve skutečnosti byly. Obloha na západě pomalu tmavěla.

Nasedli na koně a vyrazili. Otec obzíral krajinu a stočil koně doleva.

„Kam, otče?“ zeptal se Nasan.

„K Delgeru. Do Chongoru nepojedem.“

„Podívat se na cizí vojáky?“

Otec jen přikývl.

III

NIKDO NECHTĚL USTOUPIT

Tam, kde nejdelší mongolská řeka Cherlen tvoří na své pouti ze severu na jih široký oblouk, jímž se stáčí k severovýchodu, leží opodál jejího pravého břehu městečko Bajanmönch. Kdo by řeku přebrodil a vydal se podél ní, nemohl by minout jiné malé město Óndór– chán. Trojúhelník měst dotváří Delgerchan, poněkud severovýchodně od předešlých dvou.

Krajina tam je hornatá jako v celém tomto chentejském kraji, i když nejvyšší štít Asralt, obroušený milióny let vanoucími větry do oblých tvarů, nepřesahuje dva tisíce osm set metrů výšky. Rostou tam bujné lesy; smrk a cedr, borovice a jedle, topol, bříza, osika…

Lesy však nedostupují až na temena horských hřbetů, končí zhruba ve dvou třetinách svahů.

V prostoru uprostřed tří měst Bajanmonch, Óndórchán a Delgerchan se pohybovala skupina asi třiceti mužů. Všichni byli ozbrojeni starodávnými loveckými puškami, s nimiž dovedli zkušeně zacházet. Pouze dva tři měli na tehdejší dobu výtečné ručnice. Ukořistili je v bojích s nepřáteli. Veliteli oddílu se po boku houpal těžký revolver. To vše a ještě ostré nože byla celá jejich výstroj.

Pohybovali se velice obezřetně, protože kraj, se hemžil cizími oddíly. Než se vydali na další jízdu, poslal velitel vždy napřed průzkum.

A tak se stalo, že onoho dne navečer se průzkumníci vrátili k oddílu se zprávou, že v dálce spatřili jakési jezdce, podle všech známek hlídku cizího vojska. Velitel okamžitě shromáždil celý oddíl. Průzkumníky vyzval, aby všem podrobně vylíčili, kde a koho viděli, kolik jich bylo a kam směřovali.

„Opravdu to je jezdecká hlídka,“ pronesl potom. „Tak jak? Vyhneme se jim, nebo se do nich pustíme? Bude jich ale určitě víc než nás. Hlídka zkoumala krajinu…“

Rozhlédl se po svých vojácích.

„Musíme přesně zjistit, jak jsou rozmístěni, kolik mají zbraní, a dovědět se, kudy chtějí táhnout. Víte, co to znamená.“

Víc nemusel říkat. Okamžitě se přihlásila celá desítka vojáků na průzkum. Velitel šel od jednoho k druhému a rozvažoval:

„Měli by jít nejméně dva, lépe však tři. Jeden je málo. Dva proto, že to bude nebezpečné. Kdyby jeden padl, druhý musí přinést zprávu. Když budete tři, jeden bude zajišťovat ostatní proti nenadálému překvapení. Více než tři si nemůžeme dovolit – je nás málo. Tak kdo půjde?“

Nikdo z těch deseti nechtěl ustoupit. Každý považoval za svou povinnost čestně splnit riskantní úkol.

„Půjdeš ty a ty a ty,“ rozhodl velitel. „Co máte vykonat, víte. Buďte opatrní a obezřetní. Nesmí vás zajmout. Umíte si představit, jak by to s vámi dopadlo.“

Ještě bylo dost času vyrazit, a tak usedli porůznu na trávu a hovořili o tom, jak budou postupovat. Rozdělili si úlohy. Překontrolovali zbraně. Velitel jim řekl:

„Když to bude možné, promluvte s nimi. Ale pozor, mohou to být vojáci ze stráže na severní hranici. S těmi se těžko domluvíte.“

Byli to muži zvyklí spíše jednat než nahlas uvažovat. Proto dříve, než řekli své názory a návrhy, v duchu zvážili okolnosti a své síly a posuzovali, co bude prospěšné a co naprosto nepřichází v úvahu. Potom krátce jeden po druhém vyslovili své představy. Velitel pokračoval:

„Vyrazíte hodinu před rozedněním. Na místo se dostanete ještě za tmy. Pro vás to bude nejvhodnější čas, pro stráže nejhorší.“

Jeden z průzkumníků prohodil:

„To známe, je to, jak se říká, psí hodina.“

„Ano,“ zazubil se velitel, „taková psí hodina. To se chce každému spát. Hlídky mají přecházet sem a tam a při setkání se ozvat heslem. Ale nejspíš někam zalehnou a budou podřimovat. Sotva je asi napadne, že by je mohl někdo překvapit. Nemusím vám jistě opakovat, abyste hlídky ostražité pozorovali, než se rozhodnete, kterou z nich vezmete s sebou.“

Přikývli. Velitel pokračoval:

„Musíte přivést zajatce. Budete jednat tiše, bez hluku, střílet smíte jen v nejkrajnějším případě, kdyby byl váš život ohrožen. Nebylo by zrovna dobře, kdyby se dověděli, že jsme nablízku– Je to jasné?“

„Samozřejmě,“ ozval se týž průzkumník, který nazval předranní hodinu psí. „Když tedy dostaneme zajatce, bude jim scházet a budou ho hledat.“

„To je možné,“ shodl se s ním velitel. „Ale je také možné, že si budou myslet, že dezertoval… A teď, proč potřebujeme zajatce. Ze dvou důvodů. Budeme se snažit, aby nám pověděl všechno o svých vojácích. Kolik jich je, prostě všechno. A druhý důvod? Víme už, že ne všichni ti cizí vojáci vědí, proč proti nám bojují, komu a čemu slouží a kdo vlastně z toho má prospěch. Ti cizáci naše araty klamou. Namlouvají jim, že u nás ustaví tři monarchy. Ruského, mongolského a mandžuského. Co by to bylo za stát – tři monarchové. Umí si to někdo z vás představit? A k tomu ještě lámy a šlechtu… Když přivedete alespoň jednoho jejich vojáka, budeme s ním hovořit otevřeně a jistě ho přesvědčíme. Potom ho propustíme a řekneme mu, aby naši pravdu šířil všude, kam se dostane.“

„A když to neudělá a vrátí se k svým?“

Velitel pokrčil rameny:

„S tím samozřejmě také musíme počítat. Ale zkusíme to.“

Velitel a ti tři vojáci seděli na bobku, ruce svěšeny přes kolena, jak se to naučili, když pásli stáda dobytka. Pověděli si poslední podrobnosti toho, co je čeká, a ulehli zabaleni do tenkých přikrývek. Na sobě měli lehký letní oblek, v němž potom také vyrazili. Byl to oděv vhodný ve dne, ale v noci pod širým nebem, kdy jím proniká chlad, v něm mohl odpočívat jenom velmi otužilý muž.

Jakmile se jasná hvězda dostala do nadhlavníku, velitel je vzbudil. Přitáhli si oděv těsněji k tělu, prohlédli pečlivě koně a výstroj a každý kovový předmět na ní obalili kouskem plsti. Prověřili pušky – lovecké pušky a nože. K sedlu zavěsili dlouhý, tenký řemen. Za široký pás kolem boků zastrčili trochu jídla.

Pak vyrazili. Tiše jako stíny se ztratili mezi křovinami. Jejich oči ani v temnu nepozbyly na bystrosti. Sledovali okolí a uši měli nastražené. Když kopyta koní zazvonila o kámen, okamžitě stanuli a čekali. Teprve když byl kolem klid a ticho, pustili se dál. Občas museli objet skalisko a tu se jejich smysly ještě více napjaly.

Pojednou ten, který jel v čele, zvedl ruku a sykl. Sesedli a sehnuti se pomaloučku plížili dál. Kryli se keři. Posléze, když zahlédli postavu vojáka, tyčící se proti obloze, si lehli na břicho. Voják měl na rameni pušku a přecházel z místa na místo. Trpělivě ho pozorovali. První z nich vydechl téměř neslyšně „ne“, a tak se odplazili stranou. Několik kroků od nich se objevila postava dalšího vojáka. Jejich oči už dobře přivykly tmě, a proto rozpoznali, že voják měl sice kabát od cizí uniformy, ale na nohou měl mongolské boty se zvednutou špičkou.

Leželi vedle sebe dlouhé minuty nehybně. Kývli na sebe. Ten, který byl vojákovi nejblíž, se jako kočka vymrštil a skočil na něj zezadu. Jednou rukou mu zakryl ústa, druhou přitiskl ostrý nůž na hrdlo.

„Tiše! Ani slovo, jinak…,“ zašeptal mu do ucha.

Voják se leknutím rozklepal, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Odtáhli ho ke koním. Tam mu zavázali ústa šátkem, ruce spoutali za zády a vysadili na koně. Kůň vycítil, že na něm sedí kdosi neznámý, a vzepjal se. Jeho pán ho tišil. Hladil mu nozdry a chytil ho za uzdu těsně u tlamy. Kůň ještě několikrát neklidně přešlápl, ale pak si dal říci a poslušně vykročil.

Jakmile se dostatečně vzdálili od místa přepadu, nasedl třetí průzkumník, který vedl koně se zajatcem, za svázaného vojáka, popohnali koně a ujížděli ke svým.

Zajatec se choval klidně. Nepokoušel se zavolat, stejně měl ústa zavázaná šátkem, nebo se zbavit pout. Jako by se odevzdal osudu. Hlavu měl sklopenou a neustále hleděl k zemi. Po těch, kteří ho lapili, ani nevzhlédl.

Svítalo už, když dorazili ke svým. Byli vzhůru a vyhlíželi je. Velitel se rozzářil, když spatřil všechny tři své průzkumníky živé a zdravé, a navíc se zajatcem.

„Výborně, chlapci,“ pochválil je. „Tady toho sundejte z koně. Poslechneme si ho, ne? Víte o něm něco?“

„Ani neměl čas a příležitost nám něco říct,“ prohodil muž, na jehož koni zajatec seděl.

O překot začali líčit své noční dobrodružství.

„Já jsem ho viděl první,“ chlubil se jeden z průzkumníků.

„Prosím tě,“ ohradil se druhý, „první jsem ho přece viděl já!“

Třetí mlčel a k němu se velitel obrátil:

„Tak jak to bylo? A vy už toho nechte. Je přece vedlejší, kdo ho uviděl první. Hlavní je, že jste přivedli zajatce a že jste se vrátili v pořádku všichni tři. Každý z vás si zaslouží pochvalu. Váš čin oznámím našemu nejvyššímu veliteli. A teď ho rozvažte,“ ukázal na zajatce, „a dejte mu ten šátek dolů. Jestli má hlad nebo žízeň, nakrmte ho.“

Zajatec si chvíli mnul zápěstí a zvědavě se díval po vojácích, kteří stáli kolem něj. Příliš vojensky nevypadají, pomyslel si. Šaty mají jako arati a na hlavě klobouk připevněný šňůrou pod bradou. Obuti byli do stejných bot jako on, do obyčejných bot pastevců. Jejich koně, kteří se popásali opodál, také nemají vojenské postroje.

„Kdyby tu stály jurty, bylo by to jako u nás ve stepi,“ pronesl polohlasně. Vskutku tomu tak bylo. Ale jurty tu nebyly, a ani vojenské stany ne. Pušky, obyčejné pušky na lov, až na tamhlety dvě, si postavili do trojhranů – jako vojáci. Na první pohled bylo patrné, že je udržují v pečlivé čistotě.

Co je to za lidi, přemítal. Arati? Nebo skupina banditů, jakých se v této době potlouká po celé zemi dost a dost?

Jeho úvahy přerušil velitel.

„Já jsem Bumcend,“ představil se. „Velím našemu oddílu a jsme partyzáni. Jak se jmenuješ ty?“

„Dondov.“

„Tak tedy Dondov… Mongol?“

Dondov zavrtěl odmítavě hlavou.

„Mongol z Mandžuska, Bargud? Nebo Kalmyk, Dórvód, ze západní části naší země?“

Dondov přikývl:

„Ano, jsem Kalmyk, Dörvöd.“

Velitel ho vyslýchal dál:

„Arat? Nebo co jsi zač?“

„Spíš by ses, veliteli, měl zeptat, čím jsem mohl být.“

„Čím jsi tedy mohl být? Mluv! A proč nejsi tím, čím bys měl být?“

„Mohl jsem být lékařem.“

„Mohl?“

„Nedostudoval jsem.“

„Podívejme se,“ podivil se Bumcend. „Mohl z tebe být doktor, a jsi vojákem… Jak to? Mluv a nenech se dvakrát pobízet. Tahám z tebe každé slovo jako z chlupaté deky.“

Dondov se chvíli rozhlížel po vojácích kolem sebe a začal:

„Co se divíš, veliteli. Víš, jaká je doba. Studoval jsem a nedostudoval. Jak jsem se dostal mezi cizí vojáky? To je dlouhé vyprávění.“

„Času máme dost, Dondove. Jen povídej. Ale pravdu! Nesnaž se nás oklamat, vedlo by se ti zle. Jsi Kalmyk a to je totéž jako Mongol. Tvůj kmen žije na západě naší země… Tak jak ses dostal k téhle uniformě? A co je to za uniformu? Vojenský kabát, a boty jako arat… To ses přihlásil sám, dobrovolně, abys válčil proti svým?“

Dondov se rozhořčeně ohradil:

„Tak to není, veliteli. Poslyš… Studoval jsem v Erchu6, ale učitelům jsem se zdál příliš radikální, revoluční, a tak mě vyhodili. Začal jsem pracovat v Urze7, Ale ani tam jsem dlouho nevydržel. Znelíbil jsem se tamnímu vládnímu představiteli, vysokému úředníkovi, a musel jsem odejít mezi araty, kteří kočovali kolem Mračného jezera a Husího jezera.“

„Znám je, Bürchtej a Galú-nút, u našich severních hranic,“ podotkl velitel. „Tak pokračuj, Dondove.“

„Právě tam nás přepadli cizí vojáci. Bylo jich mnoho, říkalo se, že dva tisíce. A potom přišli takoví vojáci, jako jste vy. Říkáš – partyzáni. Proti těm cizím vojákům jich bylo strašně málo, nepatrně. Strhla se velká bitva a ti cizí vojáci prohráli a začali utíkat za severní hranici. Přitom si s sebou brali všechno, na co se jen podívali. Také muže a mladé ženy. Jenom děti a starce, co zůstali naživu při jejich nájezdu, tam nechali. Mě taky sebrali. Když jsem jim napovídal, že jsem lékař, donutili mě, abych si oblékl jejich uniformu a zařadili mě do svého vojska.“

Bumcend se mu podíval na boty a Dondov se zasmál:

„Boty pro mne neměli, veliteli.“

„Donutili…, donutili…,“ zapochyboval Bumcend. „Přiznej se, že jsi s nimi šel docela rád!“

„Jsi na omylu. Nemohl jsem se bránit, nemohl jsem jim utéci. Hlídali každý můj krok a hrozili, že mě rozčtvrtí zaživa, když se jen pokusím zmizet. Co jsem měl dělat? Uznej sám, veliteli… Dva nebo tři z nás, které zavlekli mezi sebe, se pokusili o útěk, ale dostihli je a pro výstrahu veřejně přede všemi zastřelili. Já jsem takhle zbůhdarma nechtěl zemřít. Čekal jsem na příležitost…“

„Ještě řekni, že jsi čekal na nás,“ ušklíbl se Bumcend.

„Na vás zrovna ne.“

„A vidíš, lapili jsme tě zrovna my.“

Dondov se usmál:

„Kdybych byl chtěl, nedostali byste mě. Když jsem byl dnes v noci na stráži…“

„Počkej! Jak to, že ti svěřili stráž, když nám tu celou dobu vykládáš, jak tě hlídali a že jsi svobodně nemohl udělat ani krok?“ rozhořčil se Bumcend.

„Řekl jsem ti, že to je dlouhá historie; veliteli. Před několika dny, je to asi tak týden, jsem vyléčil jejich dva zraněné důstojníky. Naštěstí pro mne nebyly jejich rány příliš vážné. Léčil jsem, ale musel jsem stejně vykonávat všechny práce, když jsme tábořili nebo byli na cestě. Starat se o koně velitelů. Nosit Vodu. Vařit. Myt nádobí. Prostě všechny práce, do nichž se nikomu moc nechce. Pomalu si na mne zvykli.

Jenomže ostatní vojáci začali reptat, že oni musí na stráž, a já ne. A tak jsem už tři noci stráž držel.“

„Poslechni, Dondove, co jsi tím myslel, že kdybys byl chtěl, tak by tě naši nedostali?“

„Věděl jsem o vašich, o všech třech. Veliteli, můj otec nebyl arat, ale dělník. Pracoval v mongolské tiskárně a poznal tam…“

Velitel ho přerušil:

„Náš Süchbátar také v takové tiskárně pracoval.“

„Ano a můj otec tam pracoval s ním, znal ho a ctil ho. Sám se prý naučil číst a psát. Otec a on byli přátelé. Můj otec byl vážený člověk a měl jenom mne. Já jsem jedináček, víš, veliteli. Majitel tiskárny dal na radu jednoho mechanika, byl to Rus a jmenoval se Kučerenko, a umožnil mi studovat. Otec na to byl pyšný – jeho syn bude lékařem! A co ze mne je? Umím ošetřit jen lehčí rány, vím, co se má užívat proti horečce, spravím zlomenou ruku… Moc toho neznám.“

„Tak k věci, Dondove. Chodil jsi do školy, pak jsi žil ve městě a musel jsi z města mezi araty. Zajali tě a teď jsi naším zajatcem… Dejme tomu, že to tak bylo. A teď mluv! Kolik je těch vojáků? Odkud jste přijeli a kam máte namířeno? Kolik máte pušek a jiných zbraní? Jak jste na tom s náboji. A koně…“

„Prosím, veliteli, abys neříkal ‚máte‘, ale ‚mají‘. Já se mezi ně nepočítám!“

„To se ještě uvidí. Tak dál!“

„Vojáků je kolem dvou set. Dvě stě pět, vlastně už bez jednoho,“ usmál se Dondov a ukázal na sebe. „Všichni mají pušky, dobré pušky, veliteli, a dost nábojů. Důstojníci a poddůstojníci, je jich tam pět, jsou ozbrojeni revolvery.“

„Jak jsou na tom s jídlem a s vodou?“

„Jídla mají celkem dost. Pobrali je aratům. Všechno jídlo jim vzali, kumys…, zkrátka všechno.“

„Koně také?“

„To je zajímavé. Zdravé, mladé koně a velbloudy u nich nenašli. Jen staré a zchromlé. Ale ty stejně porazili a snědli. Arati určitě svá stáda odehnali a někam ukryli, když se doslechli, že se blíží cizí vojsko. Tak tomu bylo všude, to vím. Mají své zkušenosti. Jenom nechápu, proč se sami neschovali.“

„Vysvětlím ti to. Ale ty bys to měl vědět líp než já,“ řekl Bumcend. „Ti cizí velitelé všude, kam přijdou, hlásají, že nás osvobodí a že budeme žít ve svobodné monarchii. Dokonce prý budeme mít tři monarchy! To je, co? Když dlouho a dlouho, po staletí žiješ pod cizí vládou, rád si poslechneš, že už s tím bude brzy konec. Nemám pravdu? Mnoho aratu na to naletělo a myslelo si, že se jim uleví, když někdo vyžene výběrčí daní a všelijaké ty správce, a už nebudou muset odvádět takové vysoké daně a snad vůbec nic. Budou svobodní lidé. To jsou samozřejmě lákadla… Jenomže zkušenosti araty učí nevěřit tak docela všemu. Musí se nejdříve přesvědčit. Proto odehnali stáda a sami zůstali, aby se přesvědčili.“

„Poznali to sami na sobě, veliteli, co je na tom pravdy.“

„Takže prohlédli, co?“

„Většinou ano.“

„A co bylo s tebou dál?“

„Musel jsem s nimi projet celou tu dlouhou cestu od severovýchodu na jihozápad.“

„Počkej, říkal jsi, že vás, tedy jich, byly dva tisíce, a najednou mluvíš o dvou stech.“

„To je jen jeden oddíl, veliteli. Ostatní jsou jinde, kde, to namouduši nevím. Potom, jsme dostali zprávu, totiž velitelé, že jejich vojska byla u Urgy poražena, a tak se stočili nejdříve na jih a potom na jihovýchod. Bajanmönchu se vyhnuli. Nevím proč, asi se báli, že tam narazí na naše.“

„Jak to – na naše? Snad na vaše, ne?“

„Ty mě, veliteli, stále nepovažuješ za svého…“

„Zatím nemám důvod, Dondove. Z toho, co jsi řekl, to vypadá, jako by prchali ze země.“

„Také si to myslím, ale nikdy jsem se nedostal k důstojníkům tak blízko, abych alespoň zaslechl, co si mezi sebou říkají. Asi to bude tak, jak si myslíš. Když jsou mezi vojáky, jen rozkazují a jsou nadutí. Ale když jsou sami, můžeš na nich pozorovat, že mají starosti. Navenek jsou zpupní, poroučejí, bijí a trestají vojáky za každou maličkost. Nejhůř se chovají k Mongolům.“

„Na jedné straně jim slibují hory doly, a na druhé… Tak se přece nechová ten, kdo chce někoho osvobodit.“

„Máš pravdu, veliteli,“ řekl Dondov a pokračoval: „Ptal ses mne a já jsem ti odpověděl. Všechno, co vím, i to, co si myslím, jsem ti řekl.“

„Je to pro nás důležité,“ obrátil se k němu Bumcend, „jenom jestli mluvíš pravdu. Je jich podle tebe dvě stě. Spočítej si nás – třicet. Mají dobré zbraně, my jsme ozbrojeni všelijak. Sám to vidíš. Třicet…,“ zamyslel se, „třicet je proti nim málo.“

„Je jich sedmkrát víc, ale…“ Dondov nedořekl. Bumcend se totiž rozesmál:

„Dovedeš rychle počítat. Sedmkrát víc. Jakou mají náladu?“

„Většinou se mezi sebou hádají. Obyčejně o to, co kdo má dostat z toho, co vezmou aratům. Někdy na sebe vytáhnou i nože a důstojníci je musí krotit.“

„Co je tedy podle tebe drží pohromadě?“

„Já si myslím, že nenávist. Stále vzpomínají, jak se jim dříve bojovalo, když jim velel ataman Semjonov, a zapomínají, že za našimi severními hranicemi byli mnohokrát poraženi a museli utíkat až k nám.“

„Opravdu to tak bylo, Dondove. Vím to od Süchbátara. Ten Semjonov skončil prabídně někde v daleké cizině. A vím také, že nejvyšší velitel vojska, které teď proti nám vytáhlo, se jmenuje Ungern. Je to nějaký německý šlechtic.“

Oba dva i ostatní kolem mlčeli. Potom Bumcend opět promluvil:

„Co jen u nás už napáchali… A za našimi severními hranicemi. To se nedá ani vylíčit.“

„Ještě něco, veliteli, ty cizí vojáky drží pohromadě – strach.“

„Asi to tak je, Dondove. Osamělý zbabělec si netroufá, ale ve smečce je každý vlk odvážný.“

„Ale nemyl se, jsou dobře vycvičeni a válčí už mnoho let.“

„Znají své řemeslo, co?“

„Znají. Já vím, o čem teď přemýšlíš. Jak proti přesile využít chytrost, když se rozhodneš je napadnout…“

Bumcend přikývl:

„Čteš mé myšlenky, Dondove. Jsi bystrý. Řekni, jak vypadají jejich koně?“

„Dobře. Starají se o ně. Ovšem…,“ odmlčel se.

„Co ovšem?“

„Nemají pro ně dost vody.“

„My pro naše také ne.“

„Jenomže jejich koně, to je takové pomíchané stádo. Každý pes jiná ves, jak se říká. Koně, které vzali aratům, jsou odolnější a vydrží víc než ti, na kterých přijeli ze severu. To jsou koně odolní spíš proti zimě a chladu než proti vedru a nedostatku vody.“

„Co myslíš,“ obrátil se k němu Bumcend, „kdybychom tak využili právě téhle jejich slabiny? Mluvím o jejich koních.“

Dondov v jeho slovech vycítil určitou důvěru – velitel partyzánů se ho ptá na názor, tedy na radu. Pokrčil rameny:

„Snad by to šlo. Nevím ale jak.“

„To nech na mně,“ řekl Bumcend a naznačil, že tím výslech zajatce skončil.

Potom se radil s celým oddílem. Oznámil všem, že se rozhodl přepadnout cizí vojáky. Je jich dvě stě, upozornil. Neodradilo je to, a tak projednali podrobnosti blízkého boje. Krátce nato vyrazili. Nejdříve jeli porůznu v neuspořádaných skupinách, každý si vybíral nejpříhodnější cestu. Netrvalo však dlouho a Bumcend zavelel: Stát.

Sesedli, uvolnili koním otěže a nechali je pást. Mezi partyzány a nepřítelem byl horský hřeben, na jehož úpatí se v lese skryli. Tak setrvali až do noci.

Jakmile poslední sluneční paprsek zmizel za horou, opět nasedli a pomalu jeli šikmo vzhůru po svahu hory. Před vrcholkem se zastavili a čekali na velitelův povel. Byli netrpěliví, přestože jak všichni věděli, je čekal ostrý boj s nepřítelem, jak tvrdil Dondov, sedmkrát početnějším.

„Pamatujte,“ zdůraznil Bumcend, „že množství, i když v boji hraje velkou úlohu, ještě nemusí zaručovat vítězství. Důležité je vždycky vědět, za co bojuji.“

Minuty se vlekly a každá se jim zdála věčností. Museli však čekat na nejpříhodnější chvíli, a ta nastane až k ránu, o té „psí hodině“: Postávali každý u svého koně, někteří se posadili tak, jak sedával jejich otec a otec jejich otce, na bobek, paty a kolena u sebe, ruce přes kolena. Ani ti sedící nepouštěli uzdu z ruky, a když se některý kůň choval nepokojně, okamžitě ho uklidňovali a tišili.

Trvalo hodně dlouho a noc značně pokročila, když Bumcend zavelel ztlumeným hlasem:

„Jedeme! Každý ví, co má dělat.“

Obrátil se na Dondova:

„Ty zbraň nedostaneš. Nepokoušej se nás podvést – budeme na tebe dávat pozor.“

„Proč to…,“ zarazil se Dondov. Ale ihned pochopil, že mu ještě nevěří. Jak také jinak. Kdybych byl na velitelově místě – řekl si – také bych nevěřil zajatci, kterého bych znal pouhých několik hodin.

Přejeli hřeben hory a sjížděli do údolí. K nepříteli to byl už jen necelý kilometr. Pobídli koně.

Těsně před táborem, ponořeným do předranní tmy, se rozvinuli do vějíře. A hned potom se strhl tanec, jaký se málokdy zažije. Kavalkáda jezdců nízko sehnutých nad koni se jako blesk přehnala spícím táborem. Útok byl tak nenadálý, že se strážní ani nestačili vzpamatovat a spustit poplach. V několika minutách se tábor změnil ve spoušť. Útočníci tryskem objížděli tábor, měnili směr, křižovali ležení všemi směry a zmatek stupňovali pronikavým křikem. Koně řičeli, trhali se od kůlů, k nimž byli přivázáni, a rozutíkali se na všechny strany. Bylo to jako za času Čingischána, který právě takovým způsobem smetl každého, kdo se jeho vojákům postavil na odpor.

Táborem zmateně pobíhali důstojníci ve spodním prádle a bezhlavě stříleli kolem sebe.

Útok trval něco málo přes půl hodiny. Střelba postupně utichala, jen občas se ozvala ojedinělá rána.

Na vysoké obloze se objevila zář. Rozednilo se. A když se posléze slunce ukázalo nad obzorem, bylo dílo dokonáno.

Vojáci Bumcendova oddílu seskakovali z koní. Byli unaveni, ale jako by únavu a vypětí nevnímali. V jejich tepnách ještě bouřlivě tepala krev. Byli vzrušeni. Únava z téměř bezesné noci a prudkého nájezdu, a především boje na ně dolehne až později, až budou v klidu a bezpečí probírat každou podrobnost noční porážky nepřítele.

Chodili od jednoho ležícího muže k druhému. Většinou už jim nebylo pomoci. Někteří byli raněni.

„Obvažte je,“ přikázal Bumcend, a když u některých svých vojáků zahlédl znamení nesouhlasu, zvýšil hlas:

„Nejsme přece jako oni! Ti by s námi takhle nejednali. Každého raněného bv dobili. My si na nich nebudeme vylévat nenávist… Tak je ošetřete.“

Vojáci trhali plátno na pruhy a obvazovali raněné. Padlé pohřbili a nahoru nakladli kameny, aby vlci a zdivočelí psi mrtvé neohrabali.

Tři koně museli utratit; stáhli je a rozčtvrtili. Svou práci vykonávali rychle a zručné. Maso rozřezali na menší kusy, prosolili je a uložili do kožených vaků u sedel.

Mezitím pět Bumcendových mužů shromáždilo cizí vojáky, kteří přežili útok. Bylo jich něco přes dvacet. Bumcend šel podél jejich řady a každého se ptal, co je zač a odkud je. Pocházeli z nejrůznějších končin a byli mezi nimi i lidé z mongolských kmenů. Těch se Bumcend vyptával déle a podrobněji než ostatních.

„Poslechněte, muži,“ obrátil se pak ke všem… Zajatce nebereme. Nemůžeme je hlídat. Porazili jsme vás. Odhodili jste zbraně, tak je nechte ležet a odejděte. Jděte pryč! Ale běda vám, kdybychom se ještě jednou potkali. A přemýšlejte, za koho proti nám bojujete. Nikdy nad námi nemůžete vyhrát – nemůžete si podrobit celý národ, každého arata…“

Ještě jednou kráčel podél nich, na konci řady se zastavil a řekl:

„Kdo chce zůstat s námi, ať vystoupí z řady. Složí přísahu a my ho přijmeme mezi sebe.“

Z řady vystoupilo sedm z nich. Bumcend se nad každým zamyslel a dva z nich vrátil zpět.

„Ty s námi nepůjdeš a ty také ne.“

Bylo na nich znát, že se chtějí zeptat proč, ale jen svěsili hlavu a mlčky udělali krok zpět do řady.

Bumcend vzkřikl:

„Rozchod! Jděte, jděte už, než si to rozmyslíme!“

Odcházeli pomalu, ani se neohlédli, šli váhavě, jako by se báli… Zanedlouho se ztratili mezi skalami.

„Teď pohřbíme své druhy,“ řekl Bumcend. Měli čtyři padlé.

Vojáci snesli zbraně, které ukořistili, na jedno místo. Vyhloubili čtyři rovy, opatrně do nich spustili padlé spolubojovníky a zvedli pušky kolmo vzhůru. Byli to drsní, otužilí muži. A přesto měli v očích slzy.

Ještě než dal Bumcend povel k čestné salvě, zahlédl Dondova, jak také zvedá pušku. Teprve teď si velitel uvědomil, že ji Dondov měl po celý útok. Upřeně se na něj mlčky zadíval a Dondov chtěl pušku odložit.

„Nech si ji, Dondove. To je v pořádku.“

Hned poté se ztichlá krajina rozezvučela jednolitou salvou.

IV

ZAJATEC

Před nimi se rozevřelo táhlé, úzké údolí mezi dvěma hřebeny vysokých, do tří čtvrtin zalesněných hor. Pustili se jím. Nasan si začal prozpěvovat svým vysokým jinošským hlasem písničku, kterou ho naučila matka.

„Tiše, Nasane,“ okřikl ho otec. „Tady je všechno slyšet široko daleko a nemusí o nás každý vědět.“

Nasan zmlkl.

Nepospíchali. Jeli poklidně nevysokou, hustou trávou vedle sebe. Povolili koním otěže a ti co chvíli zvolnili krok, občas se i zastavili a uškubávali šťavnatá sousta. Vyhýbali se křovinám, jež byly obaleny zelenými listy a posety poupaty květů.

Nasan utrhl z březové větve prut a pošvihával koně. A ten jako by rozuměl, že jde spíše o žert než o popohánění, pohodil hlavou a zvučně zařehtal.

„Řekl jsem ticho, Nasane! Kolikrát ti to mám opakovat,“ důrazně Déd napomenul syna. „Nech koně na pokoji.“

Pobídli koně do hbitějšího kroku, ale ponechali jim, aby si sami hledali nejvhodnější cestu.

Sotva znatelná stezka, kterou vyšlapali lovci, když sledovali zvěř, se hned rozdělovala, hned zase spojovala a klikatila se vzhůru k vrcholku hory. Hodný kus se táhla podél okraje lesa, potom se ztrácela v kamenitém svahu. Tam oba sesedli, zavedli koně mezi stromy a vrátili se na stezku. Dál se vydali pěšky –

„Odtamtud budeme mít dobrý rozhled,“ ukázal otec k vrcholu hory. Museli však ještě hodně stoupat, než na něm stanuli.

Před nimi se rozevřelo velkolepé panoráma. V modravé dálavě spatřili obrysy Gobijského Altaje, za nímž v nedohlednu více tušili, než rozeznávali, další hradbu hor. Hluboko v údolí po pravé straně se leskla tři slaná jezírka jako rtuť a krajina jako by se postupně narovnávala do světle hnědavé stepi.

Usadili se a rozhlíželi po kraji.

„Podívej se, támhle dole,“ upozornil otec Nasana. „Támhle, vidíš, jedou nějací lidé.“

Rozpoznali, že to jsou arati.

„Hledají asi nové pastviny,“ podotkl otec.

Byla to dlouhá šňůra koní, velbloudu a oslů. Vpředu jako obvykle jel muž, hlava rodiny, za ním asi uprostřed žena. Muž se co chvíli zastavoval a čekal, až ho karavana mine, a potom se podél ní opět rozjel do jejího čela. Také žena se občas zařazovala na konec kolony.

Někteří velbloudi nesli jakousi posadu. Arati v nich vozí nejmenší děti, když putuji z místa na místo.

„Mají dvě…, počkej, tři děti,“ počítal otec. „Je to dost velká rodina.“

Na dalších velbloudech bylo naloženo všechno, co je zapotřebí k životu ve stepi a z čeho se staví jurta. Dlouhé dřevěné tyče, plstěné stěny a střecha, dřevěné podsady, dvířka zdobená pestrými, zářivými barvami. Kamínka a nádobí. Kožené vaky s kumysem. A také zásoby sušeného ovčího nebo velbloudího trusu ha topení a otýpky dřeva. Nebylo toho přespříliš, ale i tak měla zvířata co nést.

Zdálo se, že karavana postupuje hlemýždí rychlostí. Byl to však dojem zkreslený vzdáleností a násobený nekonečným, opuštěným prostorem. Zvířata šla pravidelným a vytrvalým, neupospíchaným a plynulým krokem. Za léta takového putování z jednoho pastviště na další, čerstvé, si jej osvojila a nikdo je nedonutil, aby zrychlila. Bylo by to marné a každý arat to věděl a podřídil se tomu.

Déd a Nasan nemohli slyšet dusot koní v měkké půdě, zvuky lidských hlasů, cinkot postrojů. To vše od nich bylo příliš daleko.

Rozeznali dva malé poskakující body – psy. A byli celkem rádi, že jsou z dosahu ostrých zubů těchto jen napůl krotkých hlídačů, kteří se okamžitě vrhli na každého neznámého, jenž se přiblížil k jejich pánovi. Byli to nepodplatitelní ochránci svých lidí a jejich veškerého majetku, ať to bylo zlato nebo stříbro či kus dřeva, oděv nebo cár látky. Poslouchali pouze a jedině svého pána a někdy i jeho manželku a k hravým dětem se stavěli s opovrhující nevšímavostí. K poslušnosti je musel dost často přivést bič.

Déd vstal a vyzval syna:

„Tak jdeme, Nasane. Dohoníme je a pohovoříme si s nimi. Co jsou zač, odkud vyšli a kam se vydali. Možná že s nimi kus cesty pojedeme. Může nám to být užitečné.“

Rychle, pokud to horský svah dovoloval, se spustili dolu. Nebyli ani v polovině bezlesého svahu, když se to stalo.

Karavana v tu chvíli dorazila za ohyb cesty vedoucí kolem lesa, když z něj vyrazili čtyři jezdci v uniformě. Tryskem se přihnali k aratům, obklíčili muže a několika výstřely do vzduchu ho donutili, aby zastavil. Seskákali z koní a strhli ženu i muže k zemi. Muž se začal bránit. Jeden z útočníků se proti němu rozehnal a udeřil ho něčím, co se na slunci zalesklo. Muž padl jako podťatý. Žena se nad ním sklonila.

Útočníci sehnali velbloudy s náklady a koně, na nichž ještě před chvílí seděli arat a jeho manželka, do houfu. Psi se na útočníky prudce vrhli a ti se je snažili odehnat kopanci. Potom se u jejich pušek objevily dva tři obláčky a psi znehybněli. K Dédovi a Nasanovi dolehl praskot výstřelů.

„Všechno jim berou,“ zhrozil se Déd. „A my jim nemůžeme pomoct. Než se k nim dostaneme, bude pozdě.“

„Jsou to lupiči, otče?“

„Jistě, ale ne obyčejní. Vidíš, že mají uniformy. Jsou to nějací vojáci.“

Zrychlili sestup a pozorovali, jak ti nájezdníci odhánějí zvířata s nákladem a jak potom mizí v lesní houštině. Déd a Nasan se konečně ocitli u svých koní, odvázali je od stromu a vyvedli z lesa na cestu. Vyhoupli se na ně a pobídli do cvalu.

Když dorazili k přepadeným, zastali tam naříkající ženu, plačící děti a muže ležícího v trávě. Žena u něj klečela a hořekovala:

„Co ti to jen udělali… Proč jen… Co si počneme? Ožebračili nás, nic už nemáme. Raději bych ani nežila…“

Déd seskočil z koně a sehnul se nad mužem – z ramene mu tekla krev. Obnažil ránu a prohlédl ji.

„Nenaříkej, utiš se,“ zvedl oči k ženě. „Není to nic vážného. Máš kousek plátna? Obvážeme ho. A najdi jitrocel, přiložíme mu ho na ránu. Bude brzy zase v pořádku, uvidíš.“

Ošetřil muže, jako by byl zkušený lékař. Nebylo to divné; celý svůj dosavadní život strávil v přírodě, téměř stále daleko od lidí, a musel se spoléhat sám na sebe. Z generace na generaci přecházely vědomosti, jak léčit rány a nemoci.

„Všechno jsme viděli z támhletoho úbočí,“ řekl Déd. „Který z těch čtyř tě zranil?“

„Takový malý, silný. Měl světlé oči a vousy pod nosem.“

„Kdybychom jen byli blíž…“.

„Bodl mě zakřiveným nožem s takovou divnou rukojetí. Byl na ní nějaký znak. Víc jsem v tom zmatku nezahlédl,“ řekl raněný hlasem plným bolesti.

„Klidně lež, nepoddávej se tomu. Kam máte namířeno?“

„Ke známým. Vzkázali nám, že je u nich dobrá pastva. Mohli jsme u nich být už zítra. Je to ženin bratr,“ řekl muž.

„Asi to moc bolí… Vydržíš to?“

„Musím. A kdo jste vy a kam jedete?“

„Říkají mi Déd a tohle je můj syn Nasan. Chceme se dostat do Kjachty na severu země. Ale teď už nemluv. Dovezeme vás k bratrovi. Budete nám ukazovat, kudy musíme jet.“

„Do Kjachty… To je ale dálka! Budete se s námi zdržovat.“

„O to se nestarej. A mlč už, zbytečné ztrácíme čas.“

Vysadil raněného na svého koně a Nasanúv kůň nesl ženu a děti. Držely se matky jako klíšťata a stále pobrekávaly. Matka je tak dlouho konejšila, až umlkly.

Déd a Nasan zakopali zastřelené psy, vzali své věci, přehodili si je přes ramena i s tím, co zbylo rodině. Raněnému vyvstal pot na čele, když kůň vykročil. Tiše zasténal, skousl rty.

Museli jet hodné pomalu a tak je večer zastihl stále ještě na rozhraní lesa a holého svahu. Uchýlili se mezi stromy a utábořili se na noc. Raněného položili opatrně na zem, kterou pokryli haluzemi, a přikryli ho vším, čím mohli. Žena mu co chvíli otírala orosené čelo.

Oheň nerozdělal; nemohli tušit, kde jsou ti, kteří přepadli a oloupili aratovu rodinu.

Déd a Nasan usedli s koleny až pod bradou, ruce zasunuli do širokých rukávů chalátu, žena k sobě přitulila děti jako kvočna kuřata – tak víc probděli, než prospali chladnou noc.

Raněnému se viditelně ulevilo, noční odpočinek mu prospěl. Déd mu převázal ránu a přivedl koně. Vzal raněného pod rameny a pomohl mu vstát.

„Dokážeš sám nasednout?“ zeptal se ho.

„Půjdu pěšky,“ řekl raněný muž.

„To je nesmysl. Nejsi ještě v pořádku. A museli bychom jít hodně pomalu a zdržoval bys nás.“

„Tak dobře,“ souhlasil muž.

Vyrazili bez snídaně, jenom dětem dali trochu jídla z Dědových skromných zásob. Nemohli otálet, aby největší kus cesty urazili ještě dříve, než slunce začne žhnout naplno, a co nejdřív se dostali k ženině bratrovi.

Museli vejít do les i prodírat se houštinami: bylo to úmorné a namáhavé. Nakonec přece jen stanuli v údolí, jímž vedla travnatá cesta. Potom už to šlo kupředu docela snadno.

Po několika hodinách zahledli skupinu tři jurt. Naproti jim vyšel postarší hubený muž.

„Sestro!“ zavolal. „Jak to, že přicházíte takhle, bez koní a velbloudů? Kde máte věci? Vždyť jsem vám vzkázal, abyste se k nám přestěhovali se vším všudy, že budeme žít společně.“

Raněný muž s pomocí Déda sesedl z koně.

„Co se ti stalo?“ obrátil se k němu hubený arat. „Snad nejsi raněný?“

„Však vidíš, příteli,“ řekl Déd. „Musíme mu znova převázat ránu. Podívej, docela dobře se mu hojí.“

Vyprávěli, co se stalo. Hubený arat je litoval a na hlavu lupičů posílal hromy a blesky.

„Kéž jim pojdou všechny koně! Kéž zahynou žízní a jejich kosti ať roznesou psi na všechny strany po stepi! Ať jim vypadají zuby a vlasy a oči jim oslepí slunce…!“

Zlost a rozhořčení ho pomalu opouštěly. Uklidnil se.

„Zase bude dobře. Uzdravíš se, odpočineš si, a zase budeš mít koně a osly a ovce a velbloudy, všechno budeš mít jako dřív. Jsi mezi svými a my pomůžeme… Teď se pojďte najíst.“

Ze všech tří jurt jim snesli snad vše, co měli, a bez vzletných slov, se samozřejmým pohostinstvím, jim to nabídli. Déd pojednou pocítil, jaký má hlad. Kdyby se však měl dosyta najíst, nic by jim asi nezbylo. Zima už sice byla dávno za nimi, ale i tak nemohli mít nějaké větší zásoby jídla. A kromě toho jim přibylo pět lidí – muž se ženou a tři děti. Jistě, nebude trvat dlouho, a doplní si zásoby, ale teď se nějaký čas budou muset uskrovnit.

Déd a Nasan utišili největší hlad a s díky se začali loučit.

„Neděkuj, Déde,“ řekl raněný muž. „My ti musíme poděkovat! Bez tvé pomoci bychom se těžko dostali k našim.“

Také jeho žena měla ústa i oči plná díků a požehnání.

Podle obyčeje si podali obě ruce. Déd a Nasan nasedli na koně, pobídli je, zamávali na rozloučenou a dali se svou cestou. Když se po chvíli ohlédli, spatřili, jak se muž opírá o rameno své ženy. Postávali tam všichni a mávali jim.

Déd se Nasana zeptal:

„Všiml sis dobře, jak jsem ho ošetřoval? Nezapomeň na to. V životě se ti to bude hodit. Já jsem to také odkoukal od svých rodičů a ti to znali od tvých prarodičů…“

„Díval jsem se, otče. Já už některé rány umím ošetřit.“

„Tak je to dobře.“

Po několika krocích Déd dodal:

„Musíme být opatrní, mohlo by se nám stát to, co jim.“

„Poznal byste, otče, ty lupiče?“

„Sotva. Byli moc daleko. Vím jenom to, že to byli nějací cizí vojáci. Abychom se tak s nimi setkali…“

Kořist sice nebyla nějak veliká, ale i tak ji ve vojenském ležení přivítali. Bude čerstvé maso…

Čtyři vojáci, kteří přepadli rodinu, se vychloubali:

„Víte vy, kolik jich bylo? Mnoho!“

„Museli jsme se bránit…“

„Ano, muž proti muži!“

„A přemohli jsme je…“

Ani je příliš neposlouchali; znali je tak dobře jako každý sám sebe.

Velitel přerušil jejich vychloubačné řeči:

„Kam jste dali věci? Tak kam?“

Rozpačitě mlčeli – cožpak mohli říci, že si majetek aratovy rodiny rozdělili mezi sebe už před táborem?

„A co je tohle?“ ukázal velitel na váček, který vojákovi vypadl zpod kabátu, když v zápalu řeči rozhazoval rukama.

„Tohle? Tohle jsou mé peníze. Ušetřil jsem si je.“

„Ukaž, kolik sis toho našetřil?“

Voják vysypal peníze na dlaň. Velitel mu je vzal a počítal:

„Osm dolarů…8. To jsi ale boháč,“ posmíval se. „A teď pěkné obrátit kapsy! A vy tři také. Všechno ven.“

Nechtělo se jim, ale nebylo vyhnutí. A na velitelově dlani se ocitlo čtrnáct dolarů.

„To má byt všechno?“ ostře se zeptal velitel.

Když přikývli, prohlásil:

„Zabavuje se ve prospěch armády.“

A bylo to.

Jakmile velitel s penězi zašel do svého stanu, vrhli se ti tři na čtvrtého, u něhož se našlo osm dolarů. Pustili se do něj pěstmi.

„Zloději,“ nadávali mu a bili ho. „Okradl jsi nás. Sám sis nechal osm dolarů a pro nás tři jsi nechal jen šest. To ti tedy nedarujeme!“

„Nechal jsem si jen dva dolary, ty ostatní, to byly opravdu úspory,“ vzchopil se.

„A to ti máme věřit?“

„Věřte nebo nevěřte, ale je to tak. Já nejsem jako vy! Kdybyste byli na mém místě, každý z vás by si nechal větší podíl.“

Znovu se strhla mela.

„Tak nám jen prozraď, jak jsi to udělal. Byli jsme u toho, když jsme se dělili, a pozorovali jsme tě.“

Pomyslel si, že by byl hlupák, kdyby jim prozradil svůj trik.

Za chvíli však mezi nimi opět nastal svorný klid a mír. Vyřídili si mezi sebou, co podle jejich mínění bylo nutné, a tím to skončilo. A aby to potvrdili, otevřeli láhev pálenky. Byli v nejlepší náladě, když ze svého stanu vyšel velitel.

„Dost toho pití!“ obořil se na ně. „Vyslechněte můj rozkaz. Vy tři budete střežit fandzu9 nad táborem. Odchod ihned. A ty,“ obrátil se na toho, jemuž sebral oněch osm dolarů, „ty budeš držet stráž tady, v táboře. Ale nejdřív uklidíš můj stan, nanosíš dříví a vodu a opatříš koně. Mého koně, aby bylo jasné!“

Rázem vystřízlivěli. Trávit dlouhou, zimavou noc na opuštěném místě, kde po setmění, jak se vyprávělo, straší duchové a kde je každý stín podezřelý…

Rozkaz je rozkaz. Nechtělo se jim, ale odmítnout si netroufli. A tak sebrali pušky, táhli je za řemen po zemi a pomalu se loudali do stráně. Velitel za nimi zakřičel:

„Zpět! To jste vojáci? Hoďte sebou – na rámě zbraň a pochodem vchod!“

Mrzutě se vrátili a podle rozkazu dali pušky na rameno, jakžtakž srovnali krok a zmizeli v houštinách mezi táborem a fandzou.

Řada přišla na čtvrtého vojáka.

„A teď mi hezky povíš, koho jste přepadli a obrali. A žádné pohádky.“

Voják neustále opakoval, co vyprávěli poprvé, o houževnatém odporu zdatných mužů, na které narazili, až nad ním velitel znechucené mávl rukou.

„Lháři! Všichni jste lháři a vytahujete se. Čert aby vás vzal. A ty jsi z nich nejhorší – okradl jsi své kamarády. Ale já se ošidit nedám. Obrať ještě jednou kapsy. A ukaž, co máš v torně a ve stanu.“

Nezbylo, než poslechnout. V kapsách měl jen ušmudlaný kapesník, nůž, zápalky a balíček cigaret. Zato ze stanu velitel vytáhl malou bronzovou sošku Buddhy a několik předmětů, které voják nadevší pochybnost sebral kdesi v jurtách aratům.

„Sošku zabírám pro armádu,“ rozhodl velitel a ostatní věci odhodil.

„Takový šmejd si nech.“

Fandza, kterou vojáci měli podle velitelova rozkazu střežit, stála v jakémsi zářezu na dosti prudkém svahu. Nebyla nijak velká; čtyři stěny z hlíny, zchátralá střecha na spadnutí. Vchod, to byl pouhý otvor bez dveří.

Zřejmě na ní hlodal zub času vytrvale a poctivě a stejně nemilosrdně jako na nízké zdi z hlíny kolem fandzy. Bylo jasné, že se tady nikdo o nic léta, možná desetiletí, nestaral. Nikoho nelákalo hledat v ní útočiště třeba jen na kratičký čas. Vojáci a jejich velitel dávali přednost stanům.

Vojáci se v ní pohodlně uvelebili. Nakonec byli rádi, že nemusí být v táboře velitelovi na očích, kde panuje buď zlostná nálada, nebo ospalá, líná a otravná pohoda podle toho, jak se velitel vyspal.

Usedli na zem, opřeli se o zeď, pušky postavili do kouta a podřimovali. Kupodivu tam nebylo ani mnoho much.

„Tak tady máme zůstat celou noc,“ povzdechl si jeden z nich. „Co když tady opravdu straší?“ pokřižoval se. „Já tady nezůstanu ani zanic.“

„Nebuď baba,“ ozval se druhý. Zvedl ze země kus dřeva a začal ho ořezávat velkým zakřiveným nožem se zvláštní rukojetí. „Jsi strašpytel…“

Z kouta se ozvalo chrápání – třetí voják byl v limbu. Hlava mu klesla na prsa, čepice spadla do klína.

„Ten si starosti nedělá,“ řekl voják s nožem. „Pro něj se tady mohou prohánět mraky duchů.“

„Já nevím,“ uvažoval první voják. „Asi něco na té pověsti bude. Měl tu zahynout, prý nešťastnou náhodou, nějaký bohatý čínský kupec. Když ho objevili, nenašli u něj nic, docela nic. Tak – prý náhoda… A kolem dokola ani stopa po někom jiném. Jenom u dveří byl uvázán kůň. Prý byl celý zdivočelý. U tlamy pěna, po těle pěna… Když ho odvazovali, vytrhl se jim a zmizel. Nikdo prý ho už nikdy nespatřil.“

„Povídačky! A od těch dob tady obchází duch Číňana, který zahynul nešťastnou náhodou a všechny jeho cennosti záhadně zmizely, že. Bláhovko, jsi jako malé dítě. Tady se přece lidé zachraňovali před lupiči – podle mého si tu báchorku vymysleli, aby sem nikdo nepovolaný nevkročil. Dej mi radši cigaretu.“

Zapálili si, mlčky seděli a pomalu se jim přivírala víčka. Tady byl alespoň trochu stín. Slunce dovnitř pronikalo jen dírou ve střeše. Ale venku bylo krutě každému živému tvorovi. Vzduch se nepohnul. Žhavá koule na obloze jako by se rozhodla sežehnout všechno pod sebou – lidi, zvěř, stromy, keře, trávu, vodu… Sežehnout a vysušit.

Voják s nožem se probral.

„Buď rád, že tu můžeme v klidu sedět. Pryč od velitele.“

Odložil nůž a znovu začal podřimovat. A tak plynula hodina za hodinou. Naráz je probudil jakýsi zvuk, který nepatřil do přírody.

„Slyšel jsi to?“ narovnal se první voják.

„Dej pokoj!“

„Poslouchej… Zase. Jako by tu někdo chodil,“ stál na svém první voják. „Tiše.“

„To bude nejspíš duch nebožtíka Číňana… Prosím tě, kdo by se tu objevil! Naši jsou v táboře a v tomhle pařáku nevytáhnou paty. A cizí člověk?“

V tu chvíli jako by se po stráni kutálel kámen. Vzbudili svého druha. Protřel si oči a zeptal se:

„Co je? Co se děje? Dejte mi pokoj. Zdál se mi takový pěkný sen, že jsem byl doma…“

„V měkké posteli a snídani ti podávali až pod nos, co? Honem vstaň.“

„To jsou mi nápady,“ bručel spáč, ale vstal a vzal pušku. „Že tu někdo obchází? Nejspíš velitel. Přišel nás zkontrolovat.“

Přesto si připravili pušky a rozestavili se po místnosti – dva vedle dveří, třetí do kouta.

V otvoru, kde kdysi byly dveře, se objevila postava. Voják to nebyl. Zvedli pušky k rameni a voják s nožem zvolal:

„Stůj! Ruce vzhůru!“

Déd a Nasan spatřili fandzu a tábor, když přejeli vrchol hory. Aniž se zastavili, sjeli o několik desítek metrů níž, aby se jejich postavy netyčily proti obloze. Tady bylo všechno nejen slyšet, ale i vidět. Ve svém nevýrazném oděvu však splynuli s okrajem lesa.

„Ty zůstaneš tady,“ řekl Déd Nasanovi. „Já se pokusím dostat blíž k jejich táboru. Dávej na sebe a na koně pozor. Ať tě nenapadne se do něčeho pouštět! Slyšíš? Říkám to zřetelně a jasně.“

„Mám o vás strach, otče. Nechoďte tam. Uvidí vás…“

„Jen se neboj, vím, co dělám a čeho se můžu odvážit. Znovu ti opakuji – dávej na sebe a na koně pozor. Nesmí tě napadnout jít za mnou, ať se stane cokoliv.“

K fandze sestupoval oklikou, dvakrát se i vrátil, aby ji mohl pozorovat z několika stran.

Nasan držel koně za uzdu u tlamy a vyhlížel mezi větvemi otce. Měl o něj opravdový strach. Viděl, jak se přiblížil ke stavení a lehl si. Nějakou dobu tak zůstal bez hnutí. Potom se postavil, obešel fandzu a zmizel Nasanovi z očí.

A pak se Nasanovi sevřelo srdce. Otec se objevil před stavením a s ním tři vojáci. Ruce držel nad hlavou, jeden voják mu mířil do zad a dva šli po otcové boku. Vedli ho do tábora.

Nasan nevěděl, co má dělat. Pamatoval, co mu otec přikazoval. A teď ho zajali a bůh ví, co ho čeká. Nic dobrého to nebude. A Nasan mu nemůže pomoci.

Teprve když otec a vojáci zmizeli mezi stany v táboře, se Nasan rozhodl. Vedl koně rovnou k fandze. Byla v něm malá dušička – co když tam budou další vojáci? Co když tam velitel pošle jinou stráž? Všechno bylo možné.

Došel až k fandze, zůstal stát za zadní stěnou a jen občas opatrně vyhlédl od rohu k táboru. Ani na chvíli nepustil otěže z rukou. Čekal.

Otcův příkaz splnil jenom z poloviny – nečekal tam, kde měl. v lese.

V táboře začal Déda vyslýchat velitel. Nejprve mu však sebral všechno, co Déd měl nůž, šátek, několik drobných mincí, provázek.

„Tak kampak, kampak, příteli? Co jsi zář?“ ptal se uštěpačně.

„Zabloudil jsem,“ odpověděl uctivě Déd.

„Ale ale, pán zabloudil. A kam jsi měl namířeno?“

„Do Bajanmonchu.“

„To tedy dost daleko. Ale jdeš špatně. Úplně na opačnou stranu.“

Déd pokrčil rameny:

„Nevyznám se ve zdejším kraji, spletl jsem si cestu a zabloudil.“

„Ty jsi arat, ne? To se podívejme. Ještě jsem neslyšel, že by arat zabloudil.“

Vojáci postávali kolem a smáli se. Bylo docela zábavné dívat se, jak si jejich velitel pohrává se zajatcem jako kočka s myší. Výslech pokračoval.

„Pěší arat… Kdepak máš koně?“

„Splašil se a shodil mě a utekl. Ještě teď mě bolí záda.“

„Tak ty mi tu budeš vyprávět, že tě shodil kůň. Tebe, arata! Nech si ty povídačky pro děti – jestli je ovšem ještě uvidíš. Bolí tě záda… Tak se na ně podíváme. Vojáci!“ pokynul, „podívejte se mu na záda.“

Nemusel je pobízet. Strhli Dědovi chalát a obnažili ho do pasu. Věděli, co bude následovat. Uvázali Déda ke kůlu a podali veliteli bič.

„Já se nebudu namáhat,“ řekl velitel. „Pojď sem, siláku,“ a podal bič podsaditému, ramenatému vojákovi.

„Postarej se, aby mluvil pravdu.“

Při první ráně se Déd zachvěl, ale mlčel. A nepromluvil ani slovo, dokud se veliteli nezačal protivit pohled na jeho záda – byla samý červený podlitý pruh.

„Už toho nech,“ řekl. „Odvažte ho. Nebudeme s ním dělat cavyky. Odveďte ho stranou.“

Déd si namáhavě oblékl oděv. Když odstoupil od kůlu, rozkročil se a čekal. Od bolesti se mu dělalo mdlo. Dýchal přerušovaně a sípěl. Pojednou vydal zvláštní, silnější hvizd. Nikomu na tom nepřipadalo něco divného.

Vzali Déda mezi sebe a vedli ho do stepi za táborem. Ještě nebyli za posledními stany, když se zničehonic jako blesk přihnal plavý kun s tmavým pruhem na zádech a šíji. Zarazil se jako přibitý u Déda. Déd se na něj skokem vyšvihl, pobídl ho a rozjel se z tábora.

„Chyťte ho! Nesmí nám uniknout!“ křičel velitel.

Vojáci se Dédovi postavili do cesty. Snažil se kličkovat, ale dva vojáci popadli koně za uzdu a jeden se pověsil na sedlo. Strhli Déda na zem a sesypali se na něj. Kůň se vzpínal, vyhazoval, vláčel vojáky sem a tam. Ten, který mu visel u sedla, odletěl stranou.

Nakonec přece jen koně udrželi. Velitel se škodolibě zasmál.

„Splašený kůň se nám pěkné vrátil. Krásný kůň… Bude můj, nechám si ho. As tebou,“ řekl Dédovi, „uděláme krátký proces.“

Nařídil, aby mu koně přivedli. Přiblížil s k němu a chtěl ho pohladit. Kůň okamžití: začal bočit a vyhazovat zadníma nohama. Měli co dělat, aby se jim nevytrhl. Stále se obracel k svému pánovi a vlekl vojáky za sebou.

Velitel se mu vyšvihl do sedla, ale v tu chvíli byl na zemi. Opakoval dvakrát třikrát svůj pokus, a vždy to dopadlo stejně.

„Pojď sem, arate!“ poručil Dědovi. „Měl bys být na místě zastřelen jako podezřelý člověk. Za život poděkuj tomuhle koni, mému koni.“

Déd se na něj nechápavě zadíval. Očekával, že se bude muset rozloučit se životem. Ale co má jeho kůň společného s milostí, kterou mu dává velitel?

„Ty mi ho pěkně zkrotíš!“ řekl velitel. „Musí být jako beránek. A nesmí to trvat dlouho, rozumíš? Mám teď koně, jakého nikdo nemá. Dávám ti lhůtu do zítřejšího večera. Když ho do té doby nezkrotíš tak, abych na něm mohl jezdit…“

Déd se zahleděl na svého koně.

V

KDY JE TYGR STRAŠNÝ

Těžko lze vysvětlit, jak se to stalo, že se zvěst té velké události rychlostí blesku rozletěla po velice řídce obydlené zemi rozlehlé jako Anglie, Francie, Itálie a Španělsko dohromady.

O nějakém telefonním, telegrafním či rádiovém spojení alespoň největších měst se nedalo mluvit.

Jaká to byla zpráva? Třicet mužů ozbrojených loveckými puškami v několika málo hodinách přemohlo mnohonásobnou přesilu dobře vyzbrojených a vycvičených nepřátel.

Šířila se nepochopitelným způsobem od jedné jurty, osaměle stojící ve stepi či v horském údolí, k druhé stejně osamělé jurtě, od osady k osadě, a nejdříve o ní věděli lámové v klášterech. A klášterů bylo v Mongolsku pomalu víc než větších osad aratů – na osm set. Snad právě to byl pramen, z něhož šla ta zpráva od úst k ústům. Do klášterů přicházeli lidé často i z široka daleka, aby na obětní desku položili trochu obilí k uctění Buddhy. V klášterech se potkávali se známými. Tam se navazovala i nová přátelství. A tam bylo dost příležitostí povědět jeden druhému, co se kde děje.

Jak to už bývá, protože taková je lidská přirozenost, lidé o tom vyprávěli, jako by u toho byli. Znali každou minutu, každou drobnost nočního boje. I to, jak velkoryse a šlechetně se Bumcend zachoval – nařídil ošetřit všechny raněné, nejen své, jak by se předpokládalo, nepřátele. A jak rozhodl o osudu poražených, kteří jeho útok přežili.

Názory na to byly samozřejmě různé.

Ozývali se pochybovači.

„To se jen tak říká… Prý to bylo úplně jinak… Kdo ví, co je na tom pravdy… Viděl to aspoň někdo na vlastní oči…? To si někdo chytře vymyslel…“

Takové hlasy bylo možné slyšet především tam, kde žili bohatí lámové. Ale byli i jiní lámové – lámové, kteří tvořili nejnižší, tedy i nejchudší vrstvu buddhistických mnichů. Ti smýšleli jako arati, z nichž pocházeli. Obávali se svých představených, a proto názory, které arati i oni, chudí lámové, zastávali, si ponechávali pro sebe. Jenom velmi, velmi opatrně o nich mluvili nahlas. Arati si zprávu o Bumcendově vítězství spojovali s nadějí, že jednou snad, možná že brzy, se jim uleví od daní, které na nich ležely jako balvan, zpod něhož se nemohou sami dostat. A kdyby to byly jen daně… Alespoň jeden syn z každé rodiny, která měla synů několik, musel do klášterní školy, aby se stal lámou, mnichem ve žlutém hávu. Tak ubyl jeden živitel,– a přibyl člověk, který se jen modlil a žil z toho, co arati museli odevzdávat.

Už před bitvou se proslýchalo, že Bumcend je neobyčejně odvážný, že dokonale ovládá umění válčit i s protivníkem početně silnějším, že je ale také skromný a lidský. A právě tyto dvě vlastnosti mu mnozí zazlívali.

„Jistě, nemůže s sebou vláčet zajatce. Ale nemá je pouštět na svobodu, má s nimi zatočit jako s nebezpečnou, zdivočelou šelmou.“

Vedly se o tom dlouhé a většinou bezvýsledné spory.

„A jaký je váš názor?“ zeptal se mladý, urostlý muž svých druhů ve zbrani.

Někteří seděli, někteří postávali v hloučku a dohadovali se. Také k nim, až vysoko na sever k pohraničnímu městečku Kjachtě. dolehly vzrušující zprávy o Bumcendově úspěchu.

„Co byste udělali na jeho místě?“ pokračoval muž, který stál uprostřed nich. „Vzali byste zajatce? Museli byste pro ně obstarávat jídlo a hlídat je. Vás bv bylo třicet a jich dvacet. Co tedy?“

Po chvíli pokračoval:

„Je tu ještě jedna okolnost. Kdo proti nám vlastně bojuje? Samozřejmě vojsko, které se do naší země stáhlo, když bylo doma poraženo. Potom ti, kteří se dali nalákat všelijakými sliby.“

„Ti už asi poznali, jak to vlastně s těmi sliby je,“ přerušil ho jeho zástupce.

„Asi ano, bude to tak. A ti třetí, to jsou ti, které donutili násilím obléknout jejich uniformu. Tyhle Ungern vyzbrojil nejhůř, a přitom je žene do útoku vždycky před sebou a jeho vlastní vojáci se za nimi kryjí.“

„Máš pravdu. Süchbátare,“ přikývl zástupce. „Tak to bylo, když Ungern útočil na Chüré10.“

„S Bumcendem jsem mluvil několikrát a vím, že uvažoval tak jako teď my. Rozumí lidem, umí je rozlišovat a ví, co na koho platí. Na někoho přísnost a tvrdá slova, na někoho vlídná řeč, velkorysost. Řekl si, jaký by to mělo smysl, kdyby se zajatci jednal tak, jako s nimi zacházejí naši nepřátelé. Ale on jenom některé zařadil do svého oddílu a ostatní propustil, vlastně vyhnal.“

„Proč do svého oddílu nevzal všechny? Všech dvacet?“

„Už jsem to vysvětlil. Protože umí lidi rozlišovat. Někteří z těch, které pustil, se k Ungernovi vrátí, ale pochybuji, že jich bude mnoho. Určitě však i tihle budou přemýšlet o tom, proč vlastně nebyli zastřeleni. Vždyť Bumcend přece není slaboch, řeknou si. A budou srovnávat jeho jednání s tím, jak s lidmi zachází Ungern. Nenechají si to pro sebe… Takže Bumcend vykonal pro naši věc kus práce.“

„Chceš snad říci, že se z nich stanou naši spolubojovníci?“

„Ne tak docela. Budou asi váhat, a i to má pro nás význam.“

„A myslíš si, že k nám přeběhnou?“

„I to je docela možné.“

„Ale jak by nás našli? My jsme hned tady, hned jinde… V poušti nebo ve stepi nás nedohoní.“

„Mohou k nám přeběhnout za boje… Ale to není právě nejbezpečnější okamžik. Jak v boji máme poznat, kdo je kdo a jaké má úmysly? Když to bude arat, kterého svedli nebo násilím naverbovali, najde nás i ve stepi nebo v poušti. Arat umí číst ze stop. A domluví se o nás s araty v jurtách, to jsou většinou naši lidé.“

Hovořili o celé věci ještě hodně, vyměňovali si názory, a nakonec se sjednotili, že Bumcend rozhodl správně, že jeho jednání podporuje jejich zájmy a záměry, i když, jak někteří řekli, protivníky přece jen příliš šetřil.

Ale měli i jiné starosti.

Především jich bylo málo. Museli spoléhat na to, že je podporují prostí arati. V nich měli svou hlavní oporu.

A za druhé – neměli dost zbraní.

„Pověz nám,“ obrátili se na Süchbátarova druha, „jak to vlastně bylo s těmi revolvery a granáty?“

„Jako byste to nevěděli. Už jsem to vyprávěl stokrát.“

„Všichni to neslyšeli,“ naléhali na něj.

„Dobrá tedy,“ řekl, „víme, že naše slova proti nepřátelům mnoho nezmůžou. Cožpak třeba baron Ungern něco dá na naše přesvědčování? S takovým protivníkem se může hovořit jenom zbraněmi. Musíme jich mít víc, hodné… Kde je vzít?“

„Třeba ve skladech. Hlídají je přece Mongolové,“ nadhodil jeden z můžu.

„Tam je zbraní dost, to je pravda. Přemýšleli jsme, jak na to jít. Peníze… Pro někoho mají větší cenu než cokoli jiného. I než povinnosti. Nějaké peníze jsme měli, nebylo jich mnoho, ale ukázalo se, že stačí. A tak jsme začali opatrně vyjednávat s lidmi, kteří měli skladiště na starosti.“

„As úspěchem…“

„Tak jednoduché to zas nebylo. To se musí najít člověk, který je ochoten prodat všechno na světě. I vlastní matku. Natož pak zbraně.“

„Slyšeli jsme, že jste smlouvali.“

„To jinak nešlo. Když jsme přišli na toho pravého člověka, odmítl nám prodat pušky, protože jejich čísla byla přesně zaznamenána. I tak na něm bylo vidět, že přemýšlí, jak tuhle překážku obejít.“

„A revolvery a granáty?“

„To už je trochu jiné, řekl nám, o tom by se dalo mluvit. Prý – kolik dáte? Nabídli jsme mu sedm dolarů za revolver a tři za granát. Víte, jak to s takovými lidmi, jako je on, chodí. Vysmál se nám. Za to nám prý ani ruku nepodá…“

„Jako by někdo stál o to, tisknout si s ním ruku!“

„Právě. Dejte dvacet dolarů za revolver a osm za granát, vyzval nás. Přidali jsme po dolaru, on slevil na patnáct a pět, slevil tedy už dost. Kdepak, řekli jsme my. Tak dejte dvanáct za revolver a čtyři za granát, odpověděl.“

„A co vy? Souhlasili jste?“

„Zvedli jsme se, jako že nemáme zájem. On nás zadržel – kolik prý tedy doopravdy dáme. Naše poslední slovo, řekli jsme, – deset za revolver, tři za granát. Ošíval se, vysvětloval, v jakém je nebezpečí.“

„A přikývl…“

„Plácli jsme si.“

„Neměli jste strach, že vás udá?“

„Ani ne. Toho by se sotva odvážil. Věděl, že by soudili i jeho, že kupčí s jejich zbraněmi. Á kromě toho jsme mu na očích viděli, jak je chamtivý.“

„Kolik vám toho prodal?“

„Už si přesně nepamatuji, ale mnoho toho nebylo. Důležité pro nás bylo, že jsme s ním navázali styky, a především, že jsme konečně něco měli do začátku. Ostatní zbraně jsme pak získali v bojích s nepřítelem. Takže teď jsme na tom neporovnatelně líp.“

„Vím, co každého z vás trápí,“ řekl Süchbátar. „To, že nás je stále málo.“

Bylo to tak. Süchbátar dodal:

„Nejde jen o množství, o počet. Znáte staré mongolské přísloví: Osamělého tygra zdolá hejno svorných vran. Tygr je strašný, když o něm slyšíte, a silný jako liška, když ho vidíte. Co je tedy hlavní? Vidět tygra! To znamená vědět, kdo proti nám stojí. Jaké má asi záměry Kdo jsou jeho spojenci a kdo ho podporuje zbraněmi a penězi. Musíme vědět, jaké má zbraně a kolik jich má. Kolik má jezdeckých koní a kolik koní nákladních. Jak se vyzná ve stepi a poušti, v horách a lesích. Jak se chová k prostým Mongolům a jakými slovy se je snaží přetáhnout na svou stranu.“

„V mnoha těchto věcech máme přece jasno,“ podotkl muž vedle Süchbátara.

„To ale nestačí. Měli bychom vědět o jeho nejbližších krocích. A potom ho budeme mít celého před očima jako na dlani a může mít sebevětší armádu a porazíme ho.“

„Snadno se to řekne a hezky poslouchá,“ ozval se muž, který až dosud mlčel.

„Jistě,“ souhlasil s ním Süchbátar. „Co navrhuješ?“

„Poslat mezi ně jednoho nebo dva naše lidi. Věděli bychom o nich všechno, doslova všechno.“

„A co když takového člověka nebo takové lidi už mezi nimi máme?“

„Jak to? Nevíme o nich.“

„Bohužel je neznáme.“

„A kdo to tedy může být?“

„Každý, kdo není spokojen s tím, že musí nosit jejich uniformu.“

Začalo zapadat slunce a šero se postupně měnilo ve tmu. Zanedlouho přestali rozeznávat nejbližší okolí. Na převysoké obloze se rozzářila záplava hvězd.

„Noc bude zase chladná,“ ozvalo se ze skupiny mužů.

Zapálili oheň a přikládali na něj sušený ovčí trus. Šetřili s ním, protože v těch místech ho bylo málo; až tak vysoko arati svá stáda často nevyháněli.

Dbali, aby světlo ohně nebylo přespříliš jasné. V noci je každý plamínek vidět zdaleka.

Uvařili si čaj s mlékem a přidali do něj špetku soli; ještě vařící ho pomalu srkali z misek.

Tito vojáci byli skromní lidé. Oblékali se a žili jako arati. K životu jim stačilo pramálo – sýr, kus skopového nebo hovězího či koňského masa anebo masa velbloudího, oslího. Obešli se bez mnoha věcí, o nichž se člověk zpravidla domnívá, že je nemůže postrádat. Nosili jednoduchý a účelný oděv, který se hodil do každého počasí. Na hlavě měli buď klobouk se šňůrou pod bradu, nebo koženou čapku, která neuletěla ve větru. Obouvali se do bot se špičkou mírně zvednutou.

Pouze několik z nich mělo uniformu, avšak ani jedna nebyla nová.

Neustále byli v pohybu. Křižovali stepmi, vystupovali po strmých stráních k vrcholkům hor, pouštěli se napříč pustinami, kde se mohli setkat nanejvýš s liškami a vlky, divokými velbloudy, osly a koňmi, kteří nepoznali sedlo, s ovcemi, jimž dosud nikdo nestříhal vlnu, občas také s rychlým sobolem a zvědavým, vždy ostražitým svištěm.

Tak jim plynuly dny a noci. A tak tomu bylo i toho večera, i když, jak se později ukázalo, byl něčím zvláštní.

Nasytili se, a než oheň začal skomírat, jednali dál o tom, co učiní zítra, co bude pozítří, za týden, za měsíc…

Ti dva měli za sebou plné dva dny rychlé jízdy. Bylo to znát jak na nich, tak i na jejich koních. Ačkoli to byli zdatní, zkušení jezdci, kteří valnou část života strávili v sedle, padali únavou. Nebylo divu; ujížděli hodiny a hodiny plným tempem a přitom pociťovali neustále napětí, jehož se nemohli zbavit ani při krátkých přestávkách na odpočinek.

První den uháněli takřka bez ustání. Pouze na chvíli se zastavili, aby nakrmili a napojili koně a sami něco málo pojedli. Muselo to stačit. Na noc ulehli ke krátkému přerušovanému spánku a již dlouho před svítáním byli opět na nohou. Teprve po několika kilometrech se zbavili nočního chladu.

Zásoby jídla a vody jim došly druhého dne před polednem. Nemohli se zdržovat lovem a hledáním pramene, potoka, říčky, studny. Ostatně naděje, že by narazili na vodu, byla neskutečná. Nedostatek jídla a vody jejich únavu ještě zvyšoval. Až se jim podařilo chytit vedrem zmoženého, ospalého zajíce. Rychle ho stáhli a upekli na ohni, a tak získali jídlo na další cestu. Okamžitě pak nasedli a rozjeli se dál.

Trpěli oba a trpěli i jejich koně. Bylo jim jich líto, nebylo však vyhnutí – lítost nebyla na místě. Vždyť ji nepociťovali ani sami k sobě. Dostali vážný a odpovědný úkol, který museli co nejrychleji přesně stůj co stůj splnit. Věděli, že na tom záleží velice mnoho.

Bumcend jim několikrát zdůrazňoval:

„Dojet musí aspoň jeden z vás!“

Úkol znali pouze tři lidé – Bumcend a oni dva. Dondov a Cevén.

„Dondove,“ řekl Bumcend muži, který v boji s přesilou nepřátel prokázal statečnost a všechny přesvědčil, že mezi ně patří, „pojď kousek stranou. Chci ti něco svěřit.“

Po několika krocích vzal Dondova kolem ramen.

„Hodně jsem přemýšlel a přiznám se, že i dost váhal, než jsem se rozhodl. Co po tobě chci? Abys jel s Cevénem. Bude to tvá další zkouška. A zrovna tak moje, jestli jsem se v tobě nezmýlil. Pojedete spolu a ty se budeš starat o jeho bezpečnost. Je důležitější než ty, neurážej se. Je s námi od začátku a jeho věrnost a oddanost naší věci je nepochybná. Budeš mu pomáhat a budeš poslouchat jeho rozkazy.“

Dondov přikývl.

„Je tu ještě jeden důvod, proč jsem tě vybral. Oběma vám musí být jasné, co máte před sebou. Nepochybuji, že dojedete dobře a že splníte svou povinnost. Opakuji ti, Dondove, musíš Cevéna střežit a pomáhat mu. Nebude to cesta snadná a pohodlná a mohou se vyskytnout všelijaké překážky a nesnáze. Chápeš? Jsi přece poloviční doktor. A také proto jsem se rozhodl, abys jel ty, právě ty. Tak na sebe dávej také pozor. Víc ti nemohu prozradit.“

Dondov stále mlčky naslouchal.

„Jestli máš strach, řekni to. Nic ti nebudu vyčítat. Strach je zrovna tak lidská vlastnost jako odvaha, a je to dokonce vlastnost častější než jiná. Tak jak ses rozhodl?“

„Pojedu!“

Vrátili se do tábora a Cevén s Dondovem se připravili na cestu.

„Kousek vás doprovodím,“ řekl Bumcend.

Když jim pak tiskl ruku na rozloučenou, odpověděl na jejich tázavé pohledy:

„Poslouchejte, Cevéne a Dondove. Za každou cenu, i za cenu vlastního života, alespoň jeden z vás musí dovézt zprávu Süchbátarovi. Kdyby byl Cevén raněn, ošetříš ho, Dondove, jak nejlíp umíš. A kdyby to bylo vážné a nemohl by pokračovat v cestě, zanecháš ho v nějaké jurtě u spolehlivých lidí. Poznáš, kdo je, a kdo není spolehlivý… Převezmeš dopis, který má u sebe, a pojedeš sám. Sám! Nikoho už nepřibírej.“

„Rozumím, veliteli,“ zdůraznil Dondov.

„Dopis nesmí padnout nepříteli do rukou. A ty, Dondove, nežádej na Cevénovi, aby ti dopis ukázal. Poví ti o něm až když bude sám vědět, že nemůže dál. A kdyby ti nemohl říct, kde dopis má – doufejme, že se nic takového nestane – musíš ho najít sám. Jinak nic nepodnikej.“

Oba poslové na sebe pohlédli a bylo to, jako by si stiskli ruce.

„Asi se vám zdá, že mluvím tvrdě. Jinak nemohu, pochopte to. Náš život už je takový, že jeden na druhého musí být přísný. Jinak to nejde… Co říkáte?“

„Rozumíme ti, veliteli. Můžeš se na nás spolehnout.“

Bumcend se jen maličko pousmál. Potom obrátil koně a vracel se k svému oddílu.

Tak vypadalo celé rozloučení.

Teprve na sklonku třetího dne dorazili za bezměsíčné noci k Süchbátarovi. Pravda, mohli u něj být o několik hodin dříve, ale nevyznali se v neznámé krajině, a navíc potmě, a nebylo koho se zeptat. Ani by se nemohli poptávat po veliteli, který stál v čele partyzánů. Věděli jen, že ho najdou poblíž Kjachty. Narazili na něj víceméně náhodou, když ponechali na koních, aby si sami hledali cestu nejschůdnějším terénem. A ti vycítili blízkost jiných koní a pudově k nim zamířili.

Mohli mluvit o štěstí – docela dobře se tak mohli octnout mezi nepřáteli.

Süchbátar na nich viděl, jak jsou unaveni. Proto je vyzval, aby se nejprve najedli a napili a potom si odpočinuli. O cestě a o svém úkolu mu přece mohou povědět až později.

Zatímco se posilňovali, přečetl si dopis od Bumcenda. Dondov se podivil, že ho Cevén měl pod podšívkou svého starého, promaštěného a pomačkaného klobouku.

„Co koukáš, Dondove,“ zasmál se Cevén. „Kdyby nás chytili, zuli by nám boty. Ty se jim vždycky hodí. Ale takováhle hučka?“ otáčel kloboukem v ruce. „Náš táta říkával: Co je na člověku nejdůležitější? Přece hlava? Když je hlava líná, ruce se nadřou. A na hlavu patří klobouk, ne? Tak vidíš, jak je klobouk důležitý.“

„Narazili jste na nepřítele?“ zeptal se Süchbátar.

„Ani jednou,“ odpověděl Cevén. „Jenom asi u dvou jurt, ani jsme tam z koní neslezli, nám řekli, že v těch místech se ještě nikdo cizí neobjevil a že nikde nablízku po někom takovém nejsou stopy. My jsme s nikým jiným nehovořili. Větším osadám jsme se vyhýbali Člověk nikdy neví…“

„Je to tak,“ řekl Dondov. „Projížděli jsme krajem, kde zvláště teď, v létě, je strašně málo vody. Ti arati, kterých jsme se ptali, si postavili jurty jen na jeden nebo dva dny, stěhovali se na vzdálenější pastviny.“

Zmlkl. Cevén řekl:

„Nejhorší to bylo v noci, za tmy. Báli jsme se rozdělat oheň.“

„Musím říct,“ přidal se k němu Dondov, „že ve mně byla často malá dušička. Vylekal mě každý šramot.“

Cevén se přiznal:

„Se mnou to nebylo lepší. Na duchy nevěříme, Süchbátare. Strach jsme měli jenom před tím, že by nás mohli chytit nepřátelé. To je docela jiný strach než obyčejný.“

„Takže o nich nic nevíte?“ zeptal se Süchbátar.

„Nic,“ pokrčili rameny.

„Nevadí. Nebyli jste přece na průzkumu. Měli jste nám doručit dopis a doručili jste ho v pořádku. To byla jediná vaše povinnost a tu jste splnili.“

Poslal je, aby se prospali, a svolal své nejbližší spolubojovníky, svůj štáb. Sdělil jim, co vzkazuje Bumcend.

„Jak už víte, po tom vyhraném boji přibral Bumcend do svého oddílu několik zajatců. Jeden z nich mu řekl, že hlavní část Ungernova vojska připravuje útok na Urgu. Ten muž však nevěděl, že Ungern již Urgu dobyl. Ale i tak to je cenná zpráva, protože teď víme, že Ungern použil k útoku na Urgu až na výjimky všechny své síly. Mimochodem, oddíl, který Bumcend rozprášil, byl na cestě k Ungernovi. Asi se jim k němu ale moc nechtělo, protože to vzali jaksi oklikou. Samo sebou tam nedorazili.“

Süchbátorův zástupce se zeptal:

„Má Bumcend nějaké návrhy?“

„Píše, že na něj máme počkat. Urychleně vyráží na cestu, spojí se s námi a společně zaútočíme na Ungerna. To samozřejmě uděláme. Kromě toho píše, že se po cestě vynasnaží získat do oddílu další araty. A že se chystá přepadnout skladiště zbraní. Dobré a důležité zprávy.“

Cevén a Dondov dál neposlouchali. Chtělo se jim spát a noci už tak jako tak příliš nezbývá a každá hodina na loži, třeba to byla holá zem, byla dobrá. O jejich koně už se postarali vojáci Süchbátarova oddílu.

Ještě se napili vody – byla ledová a čirá a chutnala jako nebeský nápoj, padli na přikrývky, zabalili se po uši a usnuli spánkem spravedlivých.

Zástupce se naklonil k Süchbátarovi:

„Neřekl jsi nám všechno. V dopise je ještě něco a týká se to Dondova, nemám pravdu?“

„Vidíš, jak jsou unaveni. Povím mu to ráno. Tady máš, přečti si to. Kdyby se to Dondov dověděl teď, asi by nespal tak klidně. Jen se na něj podívej…“

„Říkáš, že by asi nespal tak klidně. Ne asi, ale určitě.“

VI

PÍSEČNÁ BOUŘE

Důstojník se po výslechu Děda a po bouřlivém výstupu, který se odehrál kolem plavého krásného koně, uklidnil. Usadil se do pootevřeného vchodu do stanu tak, aby měl hlavu ve stínu a aby přitom viděl na prostranství před sebou. Sáhl dozadu, nahmatal polní láhev a upil z ní dva doušky archy, silné mongolské pálenky. Otřásl se. Ostrá, nezvykle páchnoucí lihovina mu vehnala slzy do očí.

„Br! Jak tohle někdo muže pít…“

Přesto se napil ještě jednou. Zamumlal:

„Asi jsou na to zvyklí.“

Sevřel se mu žaludek. Vyklonil se ze stínu stanu a v tu chvíli dopadly na jeho hlavu sluneční paprsky naplno. Připadalo mu, jako by ho někdo udeřil do temene. Svět se s ním zatočil a důstojník se rychle stáhl do stínu.

„Hej. Sagdare!“ vzkřikl. „Okamžitě ke mně!“

A když vojín před ním stanul, rozkázal mu:

„Toho arata popožeň. Už se s tím koněm párá nějak dlouho. Ať je kůň co nejdříve krotký.“

„Provedu,“ postavil se Sagdar do pozoru.

„A nehraj si pořád s tím nožem,“ zabručel důstojník.

Šagdar zastrčil nůž do pochvy u pasu, udělal čelem vzad a odkráčel k Dědovi. Důstojník se zahleděl na koně.

Ačkoliv se mu točila hlava, vnímal jeho neobvyklý zjev. Byl větší než většina mongolských koní. Měl štíhlé dlouhé nohy, rovný hřbet a jeho šíje tvořila ušlechtilý oblouk.

„Šagdare!“ přivolal opět vojína. A když se Šagdar rozmrzele přišoural, řekl mu:

„Ať ten arat koně uváže. Ale pevně, aby neutekl, a ať se hned dostaví ke mně.“

Šagdar přivedl Déda.

„Uvázal jsi koně dobře? Jestli se utrhne a uteče, bude s tebou konec,“ upozornil ho důstojník.

„Neuteče, pane,“ řekl Déd.

„Vaše Blahorodí!“ vytkl mu důstojník.

„Neuteče, Vaše Blahorodí.“

„Tak jen aby… Poslouchej, arate, jak se vlastně jmenuješ?“

„Déd, Vaše Blahorodí.“

„Kde jsi přišel k takovému koni?“

„Mám ho už odedávna.“

„Neptám se tě, jak dlouho ho máš, ale kde a jak jsi k němu přišel.“

„Je ze stáda mého otce a ten měl stádo od svého otce. Dovolil mi, abych si ho vybral a zkrotil.“

„Zase jsi zapomněl Vaše Blahorodí, chlape. Nauč se mluvit s důstojníkem.“

„Prosím, Vaše Blahorodí,“ uklonil se Déd.

„Jak dlouho ti trvalo, než jsi ho zkrotil?“

„Dost dlouho, Vaše Blahorodí.“

„Co to je dost dlouho? Den, dva dny…?“

„Kdepak, Vaše Blahorodí. Asi dva nebo tři týdny,“ odpověděl Déd.

„Tak dlouho čekat nebudu. Do zítřejšího večera musí být jako beránek!“

Déd ho přerušil:

„Ale Vaše Blahorodí, za těch několik hodin nedokážu, aby si na vás zvykl. Mě zná a proto mě poslouchá. Abyste na něm mohl jezdit také vy…“

„Jak to – také vy?“ zpražil ho důstojník. „Budu ho používat jenom já, rozuměl jsi, jenom já, a nikdo jiný!“

„Prosím, Vaše Blahorodí. Ale jak ho mám přimět, aby vás neshazoval?“

„To je tvá věc. Tak abys věděl, musím ho mít připraveného do zítra odpoledne. Hned po obědě musíme dál. A chci jet už na něm.“

„Nevím, nevím, Vaše Blahorodí,“ rozhodil rukama Déd.

„Však ty si poradíš. Jinak… víš, co tě čeká,“ upřeně se důstojník podíval na Déda. „A teď odchod! Snaž se!“

Déd se vrátil k svému koni. Hladil ho a tiše k němu hovořil. Kůň klidně stál, jen občas hrábl přední nohou. Svěsil hlavu a otíral si ji o Dédúv bok.

Důstojník je mlčky pozoroval, potom se namáhavě vztyčil a došel k Dědovi. Jeho krok byl nejistý.

„Pusť, arate,“ řekl a vložil levou nohu do třmene.

Kůň začal bočit a vyhazovat. Důstojník podle něj poskakoval na jedné noze a bohapustě klel.

„Tak ho podrž, arate!“ volal na Déda.

Déd koně uklidnil.

„Cítí z vás, Vaše Blahorodí, s prominutím, že jste pil. Je na to citlivý.“

„Nepovídej, člověče. Ještě mi budeš tvrdit, že se také nenapiješ!“

„Archu nikdy nepiju, Vaše Blahorodí. No, abych nelhal, někdy tak trochu, ale potom se k svému koni nepřiblížím.“

„Tak už dost – k svému koni! Už to není tvůj kůň.“

Obrátil se a zavolal:

„Šagdare! Dej tomuhle aratovi napít, a pořádně. Uvidíme.“

„Ale Vaše Blahorodí, teď, v tomhle horku?“ ohradil se Déd.

„Neodmlouvej a pij. Tak…, ještě… a ještě…“

Déd do sebe musel nalít půl lahve archy.

„Tak… a teď se ukáže, co bude dělat kůň. Jdi k němu, arate.“

Déd chytil koně za uzdu těsně u nozder levou rukou a pravou mu přejížděl po hlavě proti srsti. Kliň pohazoval prudce hlavou a začal se točit. Marné ho Déd uklidňoval.

Důstojník si povzdechl:

„Vypadá to, že máš pravdu, arate. Jakže ti říkají? Aha, Déd. Takže z toho krocení nebude nic, dokud z tebe nevyprchá archa… Co se dá dělat. Teď ho pevně přivaž.“

Dědovi se točila hlava. Úmyslně přeháněl, když udělal několik potácivých kroků. Důstojník ho znechuceně pozoroval.

„Potřeboval bych se trochu prospat, Vaše Blahorodí. Udělalo se mi špatně. Ke koni se nemůžu přiblížit,“ povzdechl si Déd hlasitě.

„Dobrá, natáhni se někam a pak budeme pokračovat,“ řekl důstojník.

Nasan stál ve stínu fandzy. Vyčítal si, že dost nenaléhal na otce, aby nechodil k téhle barabizně na spadnutí, a že otcova koně nedržel pevněji, ale kůň se mu nevytrhl zřejmě pro nic za nic. Otec ho určitě přivolal. Nasan také zaslechl ten zvláštní hvizd. Znal ho. Byl to zvuk, jímž otec přivolával svého koně. Mnohokrát se ho Nasan pokoušel napodobit, ale nikdy se mu to nepovedlo. Otec se vždycky smál.

„To se ti nikdy nepodaří, a ani se o to nepokoušej. Nauč se hvízdat na svého koně svým způsobem. Na tvůj signál si musí zvyknout a potom přiběhne, ať je kdekoliv. Jiného neposlechne.“

Nasan si teď připomínal otcova slova a přemýšlel, nemá-li se pokusit zahvízdat jako on a přivolat tak otcova plaváka. Pak od toho upustil; otec nikoli nadarmo svého koně přiměl, aby k němu přiběhl. Jisté ho potřebuje Kdyby jen Nasan věděl, co otec chce udělat…

Ani nevnímal, jaké je palčivé vedro. Pak si řekl, že bude lip, když se ukryje uvnitř fandzy.

Přivázal koně ke stromu, který stál těsně u zdi, vešel do chatrče a puklinou ve zdi pozoroval tábor a jeho okolí. Kdyby sem šli nějací lidé, vždycky by měl čas utéci a schovat se v lese na stráni.

Viděl všechno, co se v táboře odehrávalo, jako na dlani. Jak otce bili bičíkem přes obnažená záda. Jak se důstojník pokoušel nasednout na otcova koně. A Nasana se zmocnila radost, když kůň důstojníka shazoval. To by musel být zázrak, aby se to důstojníkovi podařilo, pomyslel si Nasan.

Sledoval, jak otec pil z láhve a jak se potom motá. Trochu to Nasana udivilo. Několikrát byl svědkem toho, že se u nich v osadě něco oslavovalo, a i když otec toho vypil víc než teď, jak to mohl Nasan pozorovat, nikdy se takhle nepotácel. Nějaký voják uvazoval koně ke kůlu a otec si lehl do stínu za stanem.

Kdybych s ním tak mohl promluvit, řekl si Nasan. Stačila by dvě tři slova a věděl bych, určitě bych věděl, co chce otec dělat.

Teď se převalil na bok, přiložil dlaň k očím a díval se k fandze, k němu, Nasanovi. Jako by mu dával znamení. Hned nato se obrátil k slunci a přikryl si rukou tvář. A zase se převalil na bok a zahleděl se na stráň k lesu.

Nasan uvažoval – otec mu dává znamení: Počkej, až zapadne slunce, až bude tma…

Děd nepamatoval, že by se kdy den tak dlouho vlekl. Nebylo to jenom proto, že nemohl nic dělat, ale i proto, že byl zajatcem a nemohl tušit, co a kdy s ním bude. Když dovrávoral za stan, usilovně přemýšlel, jestli ho Nasan uposlechl a zůstal v lese. Teď by Děd uvítal, kdyby ho byl Nasan neposlechl. Aspoň by na sebe viděli. Nasan má stejně dobrý zrak jako otec.

Natáhl se na písek a zahleděl se na stráň nad táborem. Jednu chvíli se mu zdálo, že se tam něco pohnulo. Skutečně, někdo tam je, u té chatrče, a může to být jenom Nasan. Musí mu dát znamení, aby vyčkal do noci.

Dal mu to znamení. Byl to ten pohyb, který si Nasan vyložil naprosto správně.

Ještě nějakou dobu se Děd převaloval ve stínu stanu, potom se namáhavě zvedl a loudal se k svému koni. Cestu mu zahradili vojáci.

„Kampak, kampak! Ke koni? To tě nesmí ani napadnout.“

Usedl tedy do písku, a tak zůstal. Vojáci zřejmě dostali rozkaz střežit ho, protože mu ruce svázali za zády a postavili se blízko něj. Důstojník jim jednoznačně a důrazně vysvětlil, že toho arata potřebuje, protože mu musí připravit koně. Prosím, budou ho tedy hlídat. Kdyby však bylo po jejich… Udělali by s ním krátký proces.

Déď věděl, že by stačilo hvízdnout a nic a nikdo by jeho koně nezadržel. Nemělo by to však cenu; je tu hlídka a on má svázané ruce. Pokusil se sice pouta uvolnit, ale provaz se mu jen tím víc zařezával do zápěstí. Ať paže napínal a zase povoloval, nic nepomohlo. Zanechal toho a řekl si, že nezbude, než čekat, jak se věci vyvinou. Vojáci, kteří ho střežili, lelkovali a klábosili mezi sebou. Bavili se na Dédův účet a tropili si z něj šašky.

Kéž by už byla tma, toužebně si přál Déd…

A pojednou byla! Sluneční svit slábl, až zanikl docela. V táboře se rozhořelo několik ohňů – cizí vojáci se cítili zřejmě bezpečni, vždyť široko daleko nebyla kromě nich živá duše.

Také Dédův syn netrpělivě čekal na tmu. Nebál se jí už odmalička. Jakmile se step ponořila do noci, a ještě než maminka připravila večeři, toulával se kolem osady, vzhlížel ke hvězdám a naslouchal zvukům. Záhy dovedl rozpoznávat, které zvíře vyrazilo na lov, který pták se probudil k nočnímu životu a ozývá se svým svérázným a nezaměnitelným voláním. Nasanův sluch zachytil i takřka neslyšitelný šumot sovích křídel. Kolkolem žila příroda. To jen lidé se připravovali k odpočinku. Každý tvor na této zemi má svůj rozvrh hodin.

Jenomže doma, ať to bylo kdekoliv, kam se se stády přestěhovali za pastvou, všude doma byli jejich lidé. Nemusel z nich mít strach, a neměl ho nikdy. Tak jako oni ho neměli z Dědovy rodiny.

Tady se však usadili cizí, nepřátelští vojáci. Zajali jeho otce. Zbili ho a spoutali. To už nebyla přívětivá noc, ale temnota plná hrozby.

Přesto se vydal k táboru. Našlapoval lehce, a než učinil krok, vybíral si místo. Šátral bosou nohou, a když ucítil kámen nebo větévku, hledal písek, a teprve potom měkce došlápl. Koně nechal uvázaného u chatrče. Chvílemi si sedl na bobek a hleděl k táboru. Občas se tam ve světle ohňů objevila postava vojáka a hned nato se ztratila ve tmě.

Za krajním stanem se přikrčil. Setrval tak hodnou dobu, zadržoval dech a snažil se rozpoznat, kde je jeho otec. Pojednou ho slyšel – otec začal zpívat tutéž píseň, kterou si Nasan prozpěvoval, když dnes projížděli lesem. Nasan si vzpomněl, jak ho za to otec okřikl…

„Mlč, arate!“ zarazil strážce Déda. „Kdo tě má poslouchat. Kapka archy, a máš v hlavě.“

Déd však dozpíval sloku a umlkl. Nasan slabounce zakašlal. A jako ozvěna se ozvalo otcovo zakašlání. Bylo však výraznější než Nasanovo a znělo jako varování. Nasan se dál neodvážil, protože strážci zvedli jeho otce na nohy a dostrkali ho k ohni.

„Aspoň na tebe bude vidět,“ zasmál se voják.

Posadili se vedle něj, hlavu položili na kolena, pušku po ruce, a tak polobděli, polodřímali. Vojáci.

Nasan se odplížil stejně opatrně, jako když se přibližoval k táboru. U fandzy odvázal koně a zašel na kraj lesa. Tam, mezi stromy, ulehl. Záhy ho přemohla únava a usnul na měkkém mechovém polštáři. I ve spánku držel uzdu svého koně…

Probudil ho sluneční paprsek, který se prodral korunou stromu. Vyskočil, protřel si oči, sklonil se, přejel dlaněmi po mechu a osvěžil si obličej chladnou rosou. Opatrně rozhrnul větve krajního stromu.

V táboře už byli vzhůru. Vojáci přecházeli mezi stany, volali na sebe a řadili se s miskami v rukou u polního kotle. Kuchař každému do misky naložil porci jídla. Porůznu se usadili a jedli.

Nasanův otec ležel tam, kde včera. Nikdo si ho ani nevšiml. Chodili kolem něj, jako by to byla neživá věc. Nasan viděl, že mu ani najíst nedali. Teprve když sami dojedli, cosi na otce zavolali a on se postavil. Objevil se u něj důstojník a vedl otce ke koni.

„Tak budeme pokračovat, arate,“ řekl důstojník. „Máš poslední příležitost. Ukaž, co umíš! Jinak… Ale snad ti nemusím znovu říkat, co tě čeká.“

Déd tak jako den předtím přistoupil ke koni, hladil ho po šíji a hřbetu.

„Dejte mu, prosím, Vaše Blahorodí, oves a vodu,“ požádal.

Nakrmili a napojili koně. Důstojník se opět pokoušel nasednout a udržet se v sedle. Bez úspěchu.

„Čert ví, co s tím koněm je,“ mrzel se. „Dal jsem ti, arate, lhůtu do dnešního odpoledne. Po obědě…“

Nedořekl. Do tábora vjel tryskem voják. Seskočil z koně a hlásil se důstojníkovi. Podal mu jakousi obálku. Důstojník ji roztrhl a přečetl list papíru, který z ní vytáhl.

Hned nato vydával jeden povel za druhým. Vojáci strhli stany, složili je a naložili na nákladní koně. Seřadili se do dvojic. Důstojník před ně předstoupil.

„Vojáci!“ zvolal. „Měli jsme vyrazit až po obědě. Tak na to zapomeňte. Musíme vyjet hned. Takový je rozkaz.“

A ještě než zavelel pochodem vchod, naklonil se ze sedla k Dědovi.

„Ty, arate, půjdeš pěkně pěšky… Povedeš tohohle mého koně,“ ukázal bičíkem na plavého Dědova oře. „Po cestě aspoň budeš mít příležitost přivést ho k rozumu.“

Oddíl vyrazil. Déd kráčel vedle svého koně. Po jeho stranách jeli dva vojáci, další před ním a za ním.

Doprovod mám jako kníže, pomyslel si Déd.

Jakmile kolona cizích vojáků zmizela za nejbližším kopcem, vydal se Nasan za ní. Nepospíchal. Věděl, že vojáci nepojedou rychle. Opravdu. Když přejel kopec, spatřil je, jak se táhnou nepříliš daleko. Vrátil se za vrcholek kopce a čekal. Nechtěl, aby ho některý voják zahlédl, kdyby se náhodou otočil. Až když v duchu odhadl, že by kolona mohla být za dalším kopcem, opět se rozjel.

Dostával se tak jako oni na okraj pouště. Skutečné pouště. Ubývalo trávy, stromů a křovin, přibývalo písku. Nasan sledoval stopy koňských kopyt vtisknuté do sypké, nepevné půdy.

Hodina za hodinou uplývala a krajina byla stále jednotvárnější. Písek, písek, písek. Vršil se v menších i větších přesypech, které z návětrné strany byly mírně svažité, na straně závětrné dosti příkré. Ale poušť, to nebyl jenom písek. I v něm byl život – sem tam tvrdé keříky saksaulu, ostré traviny. Na kameni se vyhřívala ještěrka.

Nasan se s pouští dosud nesetkal a všechno mu bylo nové, neznámé, cizí. Vyjel na nejbližší přesyp a užasle se zahleděl k obzoru. Kam až oko dohlédlo – písek. A z něj sem tam trčely osamocené nízké stromy a keře, skaliska.

Dostal žízeň. Sáhl po malém koženém vaku u sedla. Byl prázdný. S úlekem si uvědomil, že je bez vody a že ho čeká dlouhé putování krajinou, kde jen s největším štěstím narazí na pramen.

Co mu to otec říkal? Hladovět můžeš dlouho, ale bez vody nevydržíš, bez vody jsi ztracen.

A on vodu nemá…

Zastavil koně. Kde by ji mohl najít? vzpomínal. Tam, určitě tam, kde byl vojenský tábor. Jinak by se tam přece vojáci nezdržovali. Obrátil koně a pobídl ho do trysku. Zpočátku to šlo obtížně, protože musel přejet široký pás sypkého písku, do něhož se kopyta bořila, ale když se dostal na travnatou step, rozjel se kůň naplno.

Bylo to tak. Tam, kde ještě před několika hodinami stál vojenský tábor, voda byla. Nebylo jí sice mnoho a neoplývala zrovna čistotou, ale byla to voda. Nasan se dosyta napil, napojil koně a naplnil kožený vak u sedla. Hned potom se rozjel za kolonou.

Čekalo ho zklamání. Mezitím co se vracel pro vodu, stopy po koloně postupně mizely. Stále vanoucí mírný přízemní větřík je uhlazoval, až se zcela ztratily.

Nasan sesedl z koně, poklekl a dlaněmi zkoumal písečnou půdu. Nikdo ho takto neučil hledat stopy, ale podvědomě vycítil, že to je jediný možný způsob. Postupoval směrem, Kterým se podle jeho názoru kolona vydala. Musela přece jet přímo, bez oklik a objížděk, říkal si. Nasan nebyl zkušený stopař, a proto vstal, když po několika stech metrech už nenahmatal nic, ani náznak stopy po kopytech. Nasedl a bezradně začal pomalu jezdit vpravo a pak vlevo, a tak pomalu postupoval kupředu. Pak musel objet nevelkou skálu a za ní konečně narazil opět na nezřetelné stopy mnoha koní.

Úzkost, která ho přepadla, když stopy ztratil, ho opustila. Už se necítil tak sám a sám v krajině, kde se pod žhavým sluncem rozprostírala tichá, nehybná a neživá pustina. Přesto mu srdce bilo i nadále prudce a rychle dýchal.

Opět se rozpomenul na otce. Nikdy neztrácej odvahu a rozvahu, tak ho otec nabádal. Vždycky si budeš umět poradit. A Nasan si představil, co by na jeho místě učinil otec. A řekl si, že by určitě postupoval jako on.

Beztak to bylo podivné odpoledne. Nasan si povšiml, že obloha byla jako vymetená a dostávala podivně kovový lesk. Všechno se ponořilo do mrtvého, znepokojujícího ticha.

Počasí se začalo měnit. Slunce jako by se ztrácelo v mlžném oparu a bylo zarudlé a nezvykle veliké. Takové, jaké bývá, když zrána vystupuje nad obzor. Ale teď bylo přece kolem poledne!

Zvedal se vítr.

Když Nasan jednu chvíli sesedl z koně, aby si prohlédl stopy, zřetelně v tom tichu slyšel, jak písek šustí. Byl to přejemný, tichounký svist miliónů písečných zrnek hnaných větrem.

Tvořily se zprvu malé, potom větší a větší víry, které vynášely písek vzhůru k obloze.

Něco takového ještě Nasan nezažil. Roztřásl se. Pobízel koně, aby jel co nejrychleji, ale kůň házel hlavou ze strany na stranu, odfrkával si a nechtěl svého pána poslouchat.

Vítr prudce zesílil. Opar kolem zarudlého slunce se změnil v takřka neprůhlednou clonu, tak zhoustlou, až se za ní ta ohnivá koule ztratila.

Rozpoutal se divoký orkán. Nebylo nic než oranžové, žlutavé přítmí a písek zvednutý do obrovské výše.

A v něm Nasan a jeho kůň.

Náhlá změna počasí vyvolala mezi vojáky neklid. Zpočátku uvítali závany větru, které přece jen mírnily sluneční žár. Ale záhy to bylo jiné. Když je zachytil vichr, který na ně chrlil písek a písek a písek ze všech stran, roztáhla se jejich kolona do dlouhého sledu. Ve vířivé změti písku a drobných kamínků, které na ně útočily jako kroupy při průtrži mračen, se jeden druhému ztratil z dohledu. Zakrývali si ústa šátkem. Přesto měli dojem, že nedýchají palčivý vzduch, ale směs vzduchu a jemného písku. Bylo jim k zalknutí.

Déd tušil, co přijde. Znal příznaky blížící se písečné bouře, protože už ji dvakrát třikrát prožil a sám na sobě poznal její účinky. Měl z ní strach. Pevně se přidržoval svého koně, vyhoupnout na něj se však neodvážil. Přestože se jeho strážci chovali zmateně a podrážděně, nepolevovali v ostražité bdělosti. Důstojníkův rozkaz působil.

„Nemysli si, arate, že nám v tomhle upláchneš,“ varovali Déda a ukázali na spoušť kolem sebe. Mlčel a se skloněnou hlavou se prodíral písečnou záplavou. Také on si přidržoval před ústy šátek a mhouřil oči tak, že z nich měl úzké štěrbiny.

Musím vydržet, musím vydržet, opakoval si umíněně v duchu.

To nejhorší je však teprve čekalo. Vichr se změnil v orkán. Ze všech stran je bičoval písek s kamínky, bodal je do tváří jako ostré jehličky a oni se jen potáceli.

„Strhněte koně na zem a schovejte se za ně,“ křičel Déd na své strážce. Byli tak vyděšení a bezradní, že ho okamžitě poslechli. Déd viděl, jak si přes hlavu stahují kabáty. Přestali se o něj starat.

Snažil se svého koně přimět k rychlejšímu kroku. Bylo mu ho líto, tvora, v němž viděl víc přítele než zvíře; jistě trpí jako on, člověk. To, že ho donutil, aby nepodlehl pudu sebezáchovy a nezalehl, bylo to kruté, proti zdravému rozumu, proti přírodě, ale nebylo vyhnutí.

Jakmile se Déd od svých strážců vzdálil, vysedl na koně a dral se v té změti útočícího vichru a písku pryč, pryč…

Také Nasana bouře zastihla na cestě. Otec mu o ní několikrát vyprávěl a radil mu, jak se má chovat. Vzpomněl si na jeho rady. Jemně, ale rozhodně donutil koně, aby ulehl na bok, hřbetem proti nejsilnějšímu větrnému náporu, a Nasan mu rukou zakrýval nozdry. Sám si uvázal šátek přes nos a ústa, a přesto mu mezi zuby skřípal písek. Vzduch, který vdechoval, byl palčivý.

Zdálo se mu, že to trvá věčnost, než bouře přešla. Ztratil pojem času. Když konečně nastal klid, zvedl se a rozhlížel se. Kam oko dohlédlo, vršily se vysoké přesypy. Slunce opět začalo žhnout a pronikat nejjemnějším pískem, který se stále vznášel ve vzduchu. Nikde ani stopa po vojenském oddíle.

Kam teď? Kterým směrem mám jet? přemítal Nasan. Než bouře vypukla, měl jsem slunce trochu šikmo proti sobě, uvědomoval si. Tak teď je tedy musím mít zase proti sobě.

Svlékl si šaty a vytřepával z nich jemný, prachový písek. Také z koně ho smetl vrstvu. Udělal to rychle a hned se rozjel dál. Ještě však polkl trochu vlažné vody a koni jí potřel tlamu.

V tu dobu už se Déd svým strážcům a celému oddílu úplně ztratil. Padla na něj nesmírná únava a měl žízeň. Jeho koni se u tlamy objevily chomáčky pěny, ale Déd ho pobídl do klusu. Nemohl vědět, co se odehrává u oddílu, sotva velitel zjistil, že jim zajatec unikl, a co víc, že ujel na plavém koni. Shromáždil vojáky a spustil:

„Vy dva, ano, ty a ty, ke mně! Dva kroky vpřed!“ ukázal na vojáky, jimž nařídil, aby hlídali Děda. „Kde máte toho arata?“

Rozpačitě rozhodili rukama.

„Utekl vám, vy holoto! Co jsem vám rozkázal? Abyste ho hlídali. A je pryč a můj kůň taky. Čerta se starám o toho arata, měli jsme ho vyhnat do pouště nebo s ním hned na místě zatočit. Na něm mi nezáleží. Ale toho koně jste nesměli opustit za žádnou cenu…“

„V takové slotě to nebylo možné,“ chabě se bránili. „Nebylo na krok vidět.“

„A on viděl? Co jste vlastně dělali?“ rozčiloval se důstojník.

„Zalehli jsme za koně a chránili se před pískem a větrem. I tak jsme zkusili jako psi.“

„Vida je! Chránili se… Kdo vám to poradil, abyste se schovali za koně? Určitě ten arat. Dobrá rada, ale pro něj. A že jste zkusili jako psi… Nesplnili jste rozkaz. Teď se s vámi nebudu párat, ale až se dostaneme z pouště, vyřídím si to s vámi. To vám slibuji. Potom teprve budete moct říkat, že jste zkusili jako psi. Odchod! Zařadit se!“

Poslechli a bylo na nich vidět, že si oddechli. Zřejmě očekávali trest už tady, v poušti.

Kolona se dala na pochod.

Děda zajímaly pouze dvě věci. Jak překonat poušť a kde a jak najít Nasana.

Vybavoval si v paměti polohu vojenského tábora, svah, na němž stála stará fandza, okraj lesa, kde zanechal Nasana, směr, jímž ho vojáci vlekli jako svého zajatce. Pokoušel se zhruba odhadnout, kde teď vojáci mohou být.

Bezpečně věděl, že od tábora až po místo, kde je zastihla písečná bouře, mu slunce svítilo poněkud zleva do tváře. Musí tedy putovat opačným směrem. Vrátit se na okraj pouště. Potom už bude vědět, jak dál.

Tak jako tažní ptáci, i lidé žijící po léta v přírodě, a navíc v pustém kraji, mají vlastnost, kterou městští lidé dávno pozbyli. Dokáží se orientovat bez cizí pomoci a bez kompasu i tam, kde nikdy nebyli a kde není nikdo, kdo by jim poradil a pomohl. Musím tudy, řeknou si, a kupodivu jen málokdy minou cíl.

Kůň namáhavě vystupoval na jeden přesyp za druhým, klouzal po nich, když z nich sestupoval, jak se mu zadní nohy bořily do sypkého písku. Z každého vrcholku přesypu se Déd rozhlížel po známce života. Nikde nikdo… Bylo to zoufalé; měl pocit, že je jediným živým tvorem v té nažloutlé dálavě.

Vyprahlý byl do poslední části těla. Také na koni bylo znát, že se mu vede zle. Kráčel stále pomaleji a jen s námahou vytahoval nohy z písku. Krajina byla tak jednotvárná, že se Dědovi zdálo, že se pohybuje v kruhu. Jako by už jednou, ne-li víckrát, byl právě na tomto místě, na svahu zrovna tohoto povlovného přesypu.

To je nesmysl, uklidňoval se, musel bych přece narazit na svou stopu. Musela by být znát, vítr se uklidnil a stopa by musela být ještě zřetelná.

Pojednou se mu zazdálo, že v dálce vidí pohybující se bod. Rozjel se tím směrem, ale když se k onomu bodu přiblížil, byl to nevysoký keř tvrdého saksaulu. Nad pískem se tetelil žhavý vzduch, a proto vznikal dojem, že se v něm vše pohybuje.

Hned nato Déda vyděsil obraz vojáku pochodujících nízko nad obzorem. Po chvíli obraz zmizel a Déd se uklidnil. Byl to jen přízrak.11 Už něco podobného zažil a zasmál se – co když ho vojáci, a dokonce Jeho Blahorodí, také tak vidí?

Byl už tak unaven, že měl co dělat, aby se udržel v sedle. Konečně se písečné přesypy snižovaly a ubývalo jich. Přibližoval se k okraji pouště.

Vzpřímil se v sedle a v dálce vpravo zahlédl jezdce. Tentokrát to nebyl přelud, mámení smyslů, ale skutečně jezdec. Nepochyboval, kdo to je. Poznal ho podle držení těla, ale především otcovským citem.

„Nasane! Nasane!“ křičel.

Rozjel se k němu a stále volal jeho jméno. Hlas se rozléhal nad krajinou. Jezdec zastavil a zamával.

Otec a syn se opět setkali.

VII

KOHO MEZI NĚ POSLAT?

„Myslím si, že to není zrovna ten nejvhodnější člověk,“ ozval se pochybovačně postarší, na první pohled zkušený muž.

„Nejdříve se posaď a nepřecházej pořád sem a tam. Proč si to myslíš?“ obrátil se k němu Süchbátar, který na ten den svolal poradu velitelů lidové armády a řídil ji.

„Víme toho o něm hodně málo.“

„To ti nestačí, že nám ho doporučil Bumcend?“

„Ten ho asi také moc nezná.“

„Dobrá, zavolám sem Cevéna.“

Když mezi nimi Bumcenduv posel stanul, zeptal se ho předsedající:

„Cevéne, jaký dojem na tebe udělal Dondov? Projeli jste spolu mnoho urtonů. Měl jsi příležitost poznat ho trochu blíž.“

Cevén rozpačitě přešlápl z nohy na nohu.

„Není jednoduché říct to jedním slovem nebo jen jednou větou, Süchbátare. Já jsem se s ním seznámil totiž už dříve.“

„Jak to, dříve?“

„Před všemi ostatními. Já jsem ho zajal. Abych pravdu řekl, byli jsme tři. Chytili jsme ho, když stál na stráži, svázali jsme ho a dopravili k našim. Nebránil se a nepokoušel se utéct. Měl jsem dojem, jako by na nás snad čekal. Bumcendovi řekl, že o nás věděl a že kdyby byl chtěl, tak jsme ho nedostali.“

„A dál?“

„Co dál? Jak se potom choval? Vyprávěl nám o svém životě, je to nedostudovaný lékař. Při výslechu se choval klidně a mluvil otevřeně.“

„Bumcend ho zařadil do oddílu…“

„To bylo tak: Když jsme tu noc, však víš, když jsme porazili sedmkrát silnějšího nepřítele, tak tu noc byl s námi. Bumcend mu nedovolil, aby si vzal pušku. Jenomže on ho neposlechl…“

„Vidíte!“ vskočil Cevénovi do řeči onen postarší muž. „Neuposlechl rozkazu.“

Süchbátar ho zarazil:

„Počkej, nech Cevéna domluvit.“

„A takového máme poslat jako rozvědčíka mezi naše nepřátele?“ nedal se muž. „Vždyť mu vlastně umožníme, aby se zase dostal mezi své.“

Cevén se na něj rozhořčené obrátil:

„Mezi svými byl u nás, rozumíš? Za to, že neuposlechl rozkazu, ho Bumcend nepotrestal. Dondov se v boji choval statečně. Osvědčil se. Je to chytrý člověk, to mi věřte. Já osobně si myslím, že je na něj spolehnutí. A vím také, proč se mě na něj tak vyptáváte…“

„Když to tedy víš… Ještě něco: Jak jste spolu vycházeli po cestě?“

„Jak, Süchbátare? Jako nejlepší přátelé.“

Chybí strana 34 – 35

„Má ještě někdo nějakou otázku? Chcete se na něco Cevéna zeptat? Ne? Tak dobrá. Musíme dát na Bumcenda a tady Cevéna. Bumcend by nám Dondova zbůhdarma nedoporučil.”

Ukončil rozhovor a řekl, aby zavolali Dondova. Přišel ještě rozespalý, a když ho Süchbátar vybídl, aby se mezi ně posadil, uposlechl a zvědavě čekal.

„Dondove,” řekl Süchbátar, „máme pro tebe vážný úkol. Není zrovna bezpečný, můžeš ho odmítnout a zůstat s námi. Víš, co nám napsal Bumcend?”

„Přesně nevím, ale asi, že Ungern připravuje útok na Urgu.”

„To také. Mimochodem, když vás k nám Bumcend posílal, nevěděl, že Ungern už Urgu obsadil. Překvapil nás… Napodruhé by se mu to nemělo podařit. Bumcend je dobrý velitel, ty to víš také, a ví, kde máme slabinu. Zkrátka a dobře, musíme mít někoho mezi Ungernovými vojáky. Bumcend doporučuje, abychom mezi ně poslali tebe.”

„Jak to?” rozhořčil se Dondov. „Mám se mezi ně vrátit? Jsem rád, že jsem s vámi, mezi svými. Nechte mě mezi sebou, prosím vás. To přece není…”

„Nerozčiluj se, Dondove,” vpadl mu do řeči Süchbátar „Řekl jsem ti, že jde o vážný úkol, o věc, která je pro nás velice důležitá. Tak to tak ber. Ještě ti není něco jasné?”

Dondov zaraženě mlčel.

„Cevén nám řekl, že jsi chytrý, a ty nechápeš, proč tě posíláme mezi nepřátele? Mezi naše, a tedy i tvé nepřátele. Vysvětlím ti to tedy.”

„Už nemusíš, veliteli.”

Süchbátar se usmál: „Tak to je dobře.”

„Jak s vámi budu udržovat spojení?”

„To ještě musíme domyslet. Tebe nic nenapadá, Dondove?”

„Zatím ne.”

„Vás také ne?” obrátil se Süchbátar na ostatní.

„Já si myslím, že by bylo nejlepší, kdyby každý z nás řekl svůj názor, a potom jsme se rozhodli pro ten nejlepší,” řekl jeho zástupce.

„Uděláme to tak. Za hodinu se sejdeme…, okamžik, až před obědem. Musíme zařídit ještě spoustu věcí.”

Když se pak znovu sešli a každý řekl, jak si představuje, že se bude udržovat spojení s Dondovem, Süchbátar se zamyslel.

„Podle toho, co tu bylo řečeno, máme v podstatě dvě možnosti. Dondov nám může podávat zprávy prostřednictvím důvěryhodných aratů - to je jedna možnost. A druhá? Mohl by zprávy přinášet sám. Ale to by bylo krajně riskantní. Třetí možnost nevidím ani já, ani nikdo z nás.”

„Ani na ni nepřijdete,” řekl zástupce. „Ten

druhý způsob si představuji tak, že Dondov bude nechávat zprávy ukryté na určeném místě.”

„I to by šlo,” souhlasil Süchbátar. „Má to však háček. Muselo by to být místo nejen nenápadné, docela všední, ale pokud možno stálé. Jak to potom zařídit, když se Ungernovo vojsko hne z místa?”

„Dondov by sám musel určit, kde příště najdeme jeho vzkaz.”

„A co když to nebude vědět? To je příliš složité a mně se zdá, že to není právě nejpřijatelnější. Navrhuji, abychom se rozhodli pro první způsob. Spolehlivých aratů se najde víc než nespolehlivých.”

Starší muž, který ráno pochyboval o Dondovovi, se přihlásil o slovo:

„Měli bychom s Dondovem vyslat ještě jednoho muže. který nám od něj bude zprávy přinášet. Ještě jedna věc… Dondov bude mezi cizími vojáky. Všichni víme, že nemají araty v lásce a všelijak je šikanují a ponižují. Asi by bylo nápadné, kdyby se Dondov s araty bratříčkoval.”

Süchbátar s ním souhlasil. Potom se obrátil k Dondovovi:

„Ty jsi nám k tomu zatím nic neřekl.”

„Co také… Já už najdu způsob, jak vám hlásit každý jejich pohyb.”

Bylo rozhodnuto. Dohovořili ještě podrobnosti a Dondov se mohl vydat tam, kam ho to táhlo nejméně.

Putoval beze zbraně od jurty k jurtě, od osady k osadě. Všude se vyptával na cíl své cesty. Setkával se s tím, co očekával - většinou ho odrazovali od Urgy, cíle cesty, protože - zdůrazňovali - se dostane mezi cizí vojáky a s nimi oni mají zlé zkušenosti.

„My jsme pro ně míň než mrtvá věc,” řekl Dondovovi jeden zubožený arat, „podívej se na nás.”

Dondov se rozhlédl po jurtě.

„Potřebovali byste novou…”

„To víme také, ale kde na ni máme vzít? Nemáme nic! Jsme rádi, že se nám podařilo před nimi utéct. A proč ty k nim chceš?”

„Jak ti to mám vysvětlit? Mám v Urze bratra.”

„Tam je to všechno vzhůru nohama. Sotva ho najdeš. Buď utekl, nebo ho vyhnali. Mohli ho také naverbovat do svého vojska. Tak jako tak se s ním sotva setkáš,” řekl arat.

Zadíval se na Dondova a dodal:

„Leda…”

„Ledaže k nim patřím. Tak jsi to myslel, že.”

Arat pokrčil rameny:

„Ty jsi to řekl. Já ne.”

Znovu se na Dondova zadíval:

„Vezmi si u nás sýr a napij se kumysu. Jsi unavený, je to na tobě znát,” a podal Dondovovi jídlo.

Dondov pohoštění odmítal, ale arat trval na svém:

„Jen si, prosím, vezmi. Jsi pod naší střechou a jsi náš host. Promiň, že toho není víc.”

Dondov trochu pojedl, poděkoval, a když se loučil, řekl:

„Nemějte strach, nepatřím k nim.”

„Proč tam tedy jedeš? Proč nejedeš k našim?”

„Neptej se. Prostě tam jedu. Musím.”

Arat se za ním nechápavě díval, když se Dondov vzdaloval od jeho jurty.

Trvalo ještě několik dní. než Dondov dorazil k Urze. Na okraji města ho zastavila hlídka.

„Kdo jsi? Kam jedeš? Co tu chceš?”

Dondov jim své pravé jméno neprozradil.

„Jsem Sando,” řekl první jméno, které ho napadlo.

Tak se nazýval jeden kmen Mongolu. Jakmile to jméno Dondov pronesl, ihned si uvědomil, že by některý z vojáků mohl vědět, co znamená. Nebylo to však pravděpodobné a Dondov se ostatně mohl vymluvit, že jim pouze řekl, ke kterému kmeni patří. Je však nic víc nezajímalo, ani nepožadovali doklady. V takové době, jako byla tato, je měl málokdo.

„Jedu do Urgy za bratrem. Žije tam a neviděl jsem se s ním mnoho let. Ani nevím, kde bych ho našel.”

„Čím je tvůj bratr, co dělá?” vyptávali se.

„Jak to mám vědět, po tak dlouhé době? Zbraň nemám, podívejte se.”

Mávli nad ním rukou:

„Tak jeď.”

Něco se tady děje, uvažoval Dondov, něco připravují. Přece by ho jinak nezastavovali a neptali by se.

Do města se dostal z jižní strany. V ulicích panoval zmatek. Vojáci na koních i pěší, domácí obyvatelé nízkých domků, malé děti, psi a osli a koně a velbloudi - všechno to tvořilo přepestrou směsici.

Projel kolem vyvýšeni, na které stál buddhistický chrám. Dřevěný, vznosný, natřený zeleně a zlaté, bohatě vyřezávaný a zdobený. Dondov se přistihl při myšlence, že by se tam docela rád podíval, ale bez zastávky pokračoval hlavní ulicí. Musel ujet ještě kus cesty, než se po pravé straně objevil rozlehlý dvorec zdobený podobně jako chrám. Jeho nádhera ostře kontrastovala s ubohými domky a jurtami. Bylo to sídlo bogdgegéna. Kolem zdi, která je obklopovala, byla rozestavena vojenská stráž.

Hlídají ho, řekl si v duchu Dondov. a aniž se zastavil, pomalu jel dál.

Potom stanul na velkém prostranství plném vojáků. Rozhlížel se kolem sebe. Byl tady už jednou, jak mu to připadá dávno… Celkem se tu nic nezměnilo. Ani k lepšímu, ani k horšímu. To, že se tu čas nezastavil, mělo své vysvětlení; prostranstvím i přilehlými prašnými ulicemi se pohybovalo mnoho vojáků -

cizích vojáku. Všichni měli pušky, důstojníci revolvery.

Tolik zbraní, povzdechl si Dondov, kdybychom jich tolik měli my… A proti těmhle půjdeme takřka s holýma rukama. Rozpomněl se však, že to není tak dávno, kdy se v noci pustili do dobře ozbrojených vojáků, a bylo jich sedmkrát víc! Předtím ho přece zajali. Usmál se při vzpomínce, jak mu Bumcend s přátelským posměškem nadhazoval, že dovede rychle počítat.

Zahlédl, že ho pozoruje jakýsi poddůstojník. Pobídl k němu koně a zeptal se:

„Kde tu je, prosím, nějaký štáb? Rád bych se dal k vašemu vojsku.”

Poddůstojník si ho změřil pátravým pohledem.

„Když chceš mluvit se mnou, slez nejdříve z koně.”

Dondov okamžitě poslechl a pokorně stanul před poddůstojníkem.

„Ty chceš vstoupit do našeho vojska? Odkud jsi přijel? Asi od jihu, co?”

„Ano, prosím.”

„A ty, jak si říkají, lidová armáda, jsi nepotkal?”

„Kdepak, prosím.”

„Ale u nás se musí poslouchat na slovo. Umíš střílet?”

Dondov přikývl. Bylo mu divné, proč s ním poddůstojník tak dlouho mluví. Určitě proto, že nebylo běžné, aby se arat dobrovolně hlásil do cizí, nepřátelské armády. Aby zmírnil poddůstojníkovy pochybnosti, rychle řekl:

„Já nejsem, prosím, obyčejný arat, i když tak vypadám a mám šaty jako oni. Studoval jsem, ale nemohl jsem studia dokončit…”

Poddůstojník si ho zkoumavě prohlížel.

„Tak student… Co jsi studoval?”

„Chtěl jsem být lékařem.”

„Jak se jmenuješ?”

„Sando, prosím.”

Poddůstojník se zatvářil tak pochybovačně, že Dondovovi zatrnulo.

„Když Sando, tak Sando,” řekl poddůstojník. „Pojď se mnou.”

Zavedl Dondova do široké postranní ulice, na jejímž začátku stál větší, jednoposchoďový dům. Před jeho dveřmi byla stráž. Poddůstojník ji odstrčil a poručil Dondovovi aby počkal. Bez zaklepání vešel do domu.

Strážný si Dondova zvědavě prohlížel a na tváři se mu objevil pohrdavý úsměšek. Dondov se k němu přitočil a zeptal se:

„Jaká je služba?”

Strážný pokrčil rameny, ušklíbl se, chvíli mlčel a jen se na Dondova díval a po chvíli odpověděl:

„Po tom ti nic není.”

Přešel dva tři kroky sem a tam a řekl:

„Co jsi zač, že tě to tak zajímá?”

„Totiž… chtěl bych být vojákem jako ty.”

„Ty, arate? Vojna tu je jako řemen. Ale kdo chce kam, pomozme mu tam,“ a potichu dodal:

„Blázne… Poturčenec horší Turka.“

Už na sebe nepromluvili ani slovo. Ve dveřích se objevil poddůstojník.

„Na co se tě vyptával?“ obrátil se na strážného.

„Celkem na nic. Jenom jaká tu je služba.“

„Pozná to sám,“ řekl poddůstojník a vyzval Dondova, aby šel s ním.

Vešli do chodby. Důstojník otevřel první dveře vpravo. Octli se ve větší místnosti. O stěnu tam stály opřeny vyrovnané pušky. Dondov je v duchu počítal – deset. U okna proti dveřím seděl za stolem důstojník, určitě vyšší hodnosti, než měl ten, který k němu přivedl Dondova, protože poddůstojník před ním srazil paty.

„To je on, Vaše Blahorodí,“ ukázal na Dondova.

„Pojď blíž. Jakže se jmenuješ? Sando…? Prý jsi studoval na lékaře. Opravdu? Tak jak bys vyndal kulku z rány?“

Dondov se div nerozesmál. To přece ví téměř každý arat, a on by to dokázal se zavázanýma očima. Vysvětlil, jak by to udělal, a „Jeho Blahorodí“ se už víc na Dondovovy vědomosti z lékařské vědy nevyptávalo.

„Přišel jsi v pravou chvíli,“ řekl. „Zařadíme tě k našemu štábu. Armáda nikdy nemá dost felčarů. Ale nemysli si, služby budeš držet jako každý jiný vojín. Rozuměl jsi?“

Potom svému podřízenému nařídil, aby Dondova dovedl ke, štábu, zařídil tam, co je zapotřebí, a oba propustil.

Dondov si v duchu blahopřál – dostane se rovnou ke štábu, dozví se všechno. Stalo se, v co ani ve snu nedoufal. Zřejmě udělal dobrý dojem. Přesto musí být opatrný na každé slovo, na každý pohyb.

Zdálo se mu, že na poddůstojníkově tváři zahlédl jakýsi úsměv.

VIII

NA DOSAH RUKY

Nebylo lehké dostat se přes poušť s tak malými zásobami jídla, a především vody. Déd musel uvážit každý krok.

„Šikmo na severozápad jet nemůžeme,“ uvažoval. „Je to sice nejkratší cesta, ale také nejhorší. Jsme sami dva… Kdyby nás bylo víc, celá karavana s velbloudy, bylo by to něco jiného.“

Když viděl, že k němu Nasan tázavě hledí, vysvětlil mu:

„Dostali bychom se do úplné pustiny. Jen se podívej,“ ukázal před sebe.

Stáli na vysokém písečném přesypu. Kam až oko dohlédlo, táhla se poušť.

„Vezmeme to trochu oklikou. Zdržíme se tím, ale zato dojedeme.“

Vydali se východně po okraji pouště pásem země, kde z písku trčely vysušené, houževnaté větve saksaulu a kde sem tam rostly ostrůvky šedozelené trávy. Tady přece jen byla naděje, že uloví nějakou zvěř a narazí na pramen vody. Občas museli sjet do klikatého koryta, které v době prudkých jarních dešťů vymlela voda dříve, než se poztrácela v písku a rozplynula do neznáma.

Postupovali tak až do večera. Když už stálo slunce nízko nad západním obzorem, zastavili unavené koně. Sesedli a pojedli něco z toho mála, co jim zbývalo. Oběma se chtělo pít, ale musely jim stačit dva tři loky. Odsedlali koně a ti stáli se svěšenou hlavou. Déd se neubránil, aby toho svého nepohladil.

„Zachránil jsi mě, zachránil jsi mi život,“ šeptal.

Zeptal se Nasana:

„Co myslíš, kolik jsme toho dnes ujeli?“

„Nevím, otče. Asi hodně.“

„Kdepak, synku. Budeme muset přece jen pouští. Takhle bychom se nikam nedostali. Teď ale budeme spát.“

Ulehli a zabalili se do chalátů. Nasan obrátil hlavu k otci.

„Jaké to bylo v tom táboře, otče?“

A otec mu vyprávěl všechno, co za tu poměrně krátkou dobu prožil jako zajatec. Nic nezamlčoval a Nasanovi bylo smutno. Naslouchal otci, díval se na hvězdy, a když otec své příhody dopověděl, přimkl se k němu. Zavíraly se mu oči. Záhy noční ticho rušilo jen oddechování spícího muže a chlapce. Opodál se proti noční obloze rýsovaly obrysy dvou koní.

Ráno měli chaláty vlhké rosou. Koně olizovali chladné kameny a uškubávali trsy trávy, které k ránu přece jen trochu změkly a zvláčněly.

„Snídat nebudeme,“ řekl otec. „Musíme šetřit.“

Opět několikrát projeli vyschlým říčním korytem. Všechna byla holá a posetá kameny. Až narazili na jedno, v němž rostla řídká tráva. Seskočili z koní, Děd poklekl a rozhrábl písek.

„Tady by mohla být voda,“ řekl. „Uvidíme…“

Začal rukama vyhrabávat v písku jámu. Brzy vyzval Nasana, aby ho vystřídal. Nasan si vzal na pomoc kus tvrdé větve a usilovně hrabal. Vyhrnoval z jámy, do níž se už nořil až po ramena, písek.

„Otče, tady vodu nenajdeme,“ namítl.

„Jen pokračuj. Podívej se na koně.“

Koně se přiblížili těsně k jámě a sehnuli nad ní hlavu.

„Cítí vodu, Nasane, tak hrabej…“

Jáma byla za chvíli tak hluboká, že se Nasan musel položit na břicho, aby dosáhl na dno. Ukázalo se, že je však úzká.

„Musíme ji rozšířit,“ rozhodl otec.

Teď to šlo rychleji, a když byla jáma dostatečně široká, Nasan do ní vlezl a hloubil ji dál. Slunce pokročilo asi o čtvrtinu své dráhy nad zemí, když vyhrábl hrst tmavého vlhkého písku.

„Už tě musí bolet ruce, Nasane, vylez,“ řekl otec.

„Ani ne, otče,“ zvedl Nasan hlavu. Přesto se vyškrábal z jámy. Skočil do ní otec.

Písek byl stále vlhčí. Až se pojednou na dně jámy zaleskla kaluž vody. Déd pracoval dál vytrvalými, stejnoměrnými pohyby. Uplynul však ještě nějaký čas, než se napřímil a řekl:

„Podej mi misku, Nasane.“ A když mu ji Nasan podal, vtlačil ji opatrně do písku smíseného s vodou a čekal, až se přes okraj naplní. Voda byla zakalená. Nechali ji ustát, a potom ji Nasan přiložil otcovu plavákovi k tlamě a ten ji jedním rázem vypil. A stejně tak i druhou a třetí. Na řadu přišel Nasanúv kůň.

„Teď se napij ty, synku,“ řekl otec. „Není to docela čistá voda, ale je to voda. Klidně pij.“

Nasan přivřel oči a cítil, jak mu hrdlem teče vlažná voda. Oba se napili dosyta. Potom naplnili malé kožené vaky u sedla a pobídli koně. Přestože slunce žhnulo naplno, jelo se jim lip než ráno.

„Když budeme šetřit jídlem a vodou, můžeme to vydržet,“ řekl otec. „Vezmeme to pouští.“

Stočili koně k severozápadu. Několikrát zase museli projíždět vyschlými říčními koryty; bylo jich však stále méně, až posléze nenarazili na žádné.

K večeru se jim do cesty postavily srázné běložluté skály. Tyčily se kolmo vzhůru, jako by je z roviny zvedla ruka obra. Nezdály se příliš vysoké, když se k nim však přiblížili, seznali, že není možné se na ně vyšplhat. Bylo jasné, že je budou muset objet.

U jejich úpatí stálo stádo gazel se šroubovitě točenými rohy. Velkýma krásnýma očima nehnutě zíraly na jezdce, a teprve když už byli Déd a Nasan takřka na dosah ruky, vyrazily k bleskovému úprku. Koně se náhlého dupotu polekali, ale rychle se ztišili.

Skály byly prorvány mnoha soutěskami a úžlabinami, které se klikatily tak, že jejich konce nebylo vidět. Déd rozhodl, že na tomto místě stráví noc.

Ještě než ulehli, zašel Nasan ke skalní stěně a upřeně pozoroval výčnělek, který nápadně trčel takřka kolmo do prostoru. Zavolal na otce:

„Prosím vás, otče, co to je?“

Otec výčnělek osahal a řekl:

„Vypadá to jako kost, synku, z nějakého strašně velikého zvířete. Tak velkého, že jsem takové v životě neviděl. A tady, podívej, je ještě jedna a tady také… Je jich tu mnoho.“

„A kde se tady vzaly?“

„To nevím. Kdysi jsem zaslechl, že do naší země před léty přicestovali nějací cizinci, neuměli ani slovo po našem, a tak s nimi byl člověk, který mluvil jejich i naším jazykem. Vykopávali tyhle kosti a odváželi si je domů.“

„Asi jsou drahé, otče.“

„Co na nich může být drahého?“ pokrčil Déd rameny. „Vždyť to Jsou kosti… Tvrdé jako kámen. Ale lidé sbírají všelijaké nepotřebné věci. I tyhle dračí kosti.“

Až do soumraku se Nasan potuloval průrvou a prohlížel si ty neobyčejné věci.

Uložili se ke spánku a Nasána pronásledovaly divoké sny. Zdálo se mu, že ujíždí na koni pouští a že za ním dusá zvíře větší než jejich jurta. Mělo hrozivou tlamu s vyceněnými ostrými zuby a vydávalo skřípavý zvuk. Nasan se třásl strachy, že ho zvíře dohoní. Už… už… se k němu blížilo, chytilo ho za rukáv… Nasan vykřikl a probudil se. Otec s ním třásl.

„Co křičíš, Nasane? Měl jsi zlý sen, viď.“

Nasan něco nesrozumitelného zamumlal.

„Tak jen spi, synku, spi,“ uklidňoval ho otec.

Na nohou byli dřív, než se rozednilo. Přípravy na další cestu jim netrvaly nikdy dlouho, ale tentokrát to bylo trochu jinak. Nasan obcházel skálu, a tak jako včera si prohlížel tajemné předměty, o nichž otec říkal, že to jsou kosti velikých zvířat. Otec na něj trpělivě čekal.

„Kde se tu ale vzaly?“ zeptal se ho Nasan.

„Asi tu byly odjakživa. Vyprávělo se, že tu jsou, ale od nikoho jsem se nedozvěděl, jak se sem dostaly. Proč tě to zajímá?“

„Přece nespadly z nebe, otče.“

„Nech toho vyptávání, musíme jet,“ pobídl ho otec.

Nasan však ani po cestě nedal pokoj.

„Otče, jak dlouho může trvat, než kost ztvrdne a je jako kámen?

„Co já vím… Určitě mnoho a mnoho věků. To nikdo nespočítá.“

„Asi tak dlouho, než se bláto promění v kámen?“

„Možná, ty rozumbrado.“

„A kdyby teď naše koně zapadli do nějakého bahna tak hluboko, že by v něm zahynuli, také by se proměnili za moc a moc let v tvrdé kosti?“

„Asi ano.“

„Já si myslím, otče, že tady bylo nějaké veliké a hluboké bahno a v něm se ta zvířata utopila. Jinak to nebylo možné. Potom se bahno proměnilo v kámen a kosti těch zvířat také.“

„Podívejme se, na co ty nepřijdeš? Ale mohlo se to tak stát.“

„A jak to, že jsou najednou vidět?“

„Jak?“ zamyslel se Déd: „Asi skála popraskala, rozpadla se na kusy a kosti z ní začaly vyčuhovat.“

„Určitě to tak bylo, otče!“ vzrušeně volal Nasan. „Viděl jsem nějaké kosti i na zemi.“

„Také jsem je viděl,“ přikývl otec. „Ale už o tom moc nepřemýšlej a dávej raději pozor na cestu.“

Varování přišlo včas. Nasanův kůň se pojednou prudce vzepjal a zařičel. Před nimi se plazil had. Syčel a rozeklaný jazýček se mu kmital v útlé tlamičce. Déd se svezl z koně a sebral ze země kámen. Už ho chtěl hodit po hadovi, když mu kámen připadl nějak podivný. A než si kámen blíže prohlédl, had jako švihnutím kouzelného proutku zmizel.

Déd ukázal kámen Nasanovi:

„Podívej, to není obyčejný kus kamene. Jsou na něm všelijaké rýhy. A je kulatý.“

„Otče, vypadá jako kus skořápky velkého vejce.“

„Co s ním budeme dělat?“

Nasan vzal kámen do ruky a obracel ho na všechny strany.

„Můžu si ho nechat, otče?“

„Prosím tě… Už takhle s sebou vezeme dost. věcí, a ještě tohle… Tak dobře, ale poneseš si ho sám.“

„Děkuji vám. otče,“ uklonil se Nasan v sedle a neustále si kámen prohlížel.

„Jedeme, synku!“ řekl otec. „A dvakrát ti nebudu říkat, že máš dávat pozor na cestu. To byla písečná zmije. Kdyby na ni kůň šlápl a pna ho uštkla, bylo by zle. Mohl by zahynout, písečná zmije má jedovaté zuby.“

„Víte, otče,“ řekl Nasan, „tenhle kámen mi připadá jako kousek vejce tamtěch zvířat.“

„Tak už s tím dej pokoj. Najednou bude všechno zkamenělé zvíře.“

Nasan mlčel, zastrčil kámen za pás chalátu a rukou ho přidržoval.

Jeli s malými přestávkami po celý den. Jen občas se zastavili, aby si odpočinuli.

Vpodvečer se zvedl vítr. Písek se začal zvolna přesívat a tvořil vlnky. Slunce dostávalo narudlou barvu.

„Nevypadá to dobře,“ řekl Déd. „Dnes ještě musíme ujet co nejvíc. Vítr může zesílit a mohli bychom se dostat zase do písečné bouře.“

Pobídli koně a ti zrychlili svůj drobný krok mongolských koní. Jeli. dokud nenastala úplná tma. Noc se však ničím nelišila od všech které přicházely po rozpáleném dni. Byla také tak chladná, protože však už na to byli zvyklí přečkali ji bez nesnází. Ráno byla obloha jako vymetená.

„To slunce včera večer nás oklamalo,“ řekl Déd a na jeho hlase bylo znát, že je tomu rád „Vždycky, když má takovou červenou barvu a je veliké a když fouká vítr, bývá druhého dne bouře. Ať to je kdekoliv – v horách nebo na poušti.“

Znenadání zadržel Déd koně a ukázal před sebe. Před nimi se bělaly vybělené kostry velbloudů. Nasan je počítal, bylo jich šest.

„Vidíš, Nasane, jak je poušť zlá. Chudáci… Měli smůlu. Zahynuli a lidé asi s nimi. Bez velbloudů nebo bez koní se v poušti daleko nedostaneš. Jak těm lidem asi muselo být… Ale možná, že potkali jinou karavanu a ta je zachránila. Přál bych jim to.“

„Určitě to zavinila bouře, otče.“

„Mohli se jim také splašit velbloudi, kteří nesli vodu. I to se stává. Velbloud se utrhne od ostatních v řadě a uteče. Pak si to ale lidé zavinili sami. Nebo měli malé zásoby vody, a to je také chyba, za kterou se draze platí.“

Nasan si pomyslel na to včerejší slunce – mohl je dnes potkat stejný osud jako ty, po nichž tu zůstaly kostry velbloudů. Otec měl zřejmě stejné myšlenky, protože upozornil Nasana, aby dával pozor na vak s vodou…

Až dosud se drželi severozápadního směru; postupně se však začali stáčet víc k severu, takže se pohybovali jakoby ve velkém oblouku. Vedl je k tomu jakýsi instinkt, který si nedovedli vysvětlit.

Pak narazili na místo, kde stálo několik nízkých stromů. Zastavili u nich a seskočili z koní. Mezi stromy rostla kupodivu tráva, která jim připadala měkká a šťavnatá. Nasan ji rukou čechral a hladil. Obrátil se k otci:

„Odpočineme si tady, otče?“

„Samozřejmě. Je to příhodné místo.“

Koním se viditelně ulevilo od těžkého břemene. Popocházeli pod stromy a hladově se pásli.

„Máme ještě dost vody na čaj, Nasane? Tak sesbírej nějaké dříví.“

Nasan snášel na hromadu větvičky suché jako troud, ulamoval je ze stromků a prohledal kdejaký kout tohoto stinného místa. Když se mu zdálo, že dříví už bude dost, udělal z něj hraničku. Větší, na konci rozeklanou větev zabodl šikmo nad hraničku a zavěsil na ni kotlík. Z vaku do něj ulil tolik vody, aby stačila na dvě misky čaje. Déd se mezitím sháněl po zápalkách.

„Kam jsi je dal, Nasane?“

„Já jsem je neměl, otče.“

„Nemohu je najít. Přece jsme je neztratili…“

Ale ať hledali jak hledali, nenašli je.

„Vzpomínej, Nasane, kde jsme naposled zapalovali oheň.“

„Bylo to asi den předtím, než jsme hrabali tu jámu. Potom už jsme žádný oheň nezapalovali.“

„To jsme je tedy museli vytrousit tam… Vracet se nebudeme, stejně bychom je nenašli.“

„A co si počneme, otče?“

„Však my si poradíme. Podívej se po nějakém kousku křemene. Aby měl ostrou hranu.“

Nasan se za chvíli vrátil a podal otci kámen:

„Bude dobrý, otče?“

„Ale ano. Teď naštípej nejsušší větvičky na tenké třísky. Tak…“

Potom Déd vzal bavlněný hadřík, kousek z něj utrhl a rozcupoval. Nato na dlaň položil nůž, pevně ho sevřel ostřím k palci, přitiskl k němu chomáč cupaniny a křemenem začal křesat o nůž. Zajiskřilo se. Mnohokrát tak musel kamenem škrtat o ocel, než se mu podařilo zachytit jiskru do bavlny. Okamžitě do ní jemně zafoukal, až se objevil plamínek. Opatrně ho podsunul pod hraničku, poklekl a stejně lehounce jako až dosud do ní foukal. Plamínek se rozrůstal a přeskakoval z třísky na třísku, až vzplanula celá hranička. Déd na ni postupné přikládal silnější větvičky. Plamen se rozhořel naplno. Uvařili čaj. Tentokrát bez soli a praženého prosa a srkali ho malými doušky.

„Je moc horký, otče,“ povzdechl si Nasan.

„Když je takové vedro jako teď, je horký čaj ten nejlepší nápoj.“

Vskutku, čaj je osvěžil a oni pociťovali velkou úlevu.

Koně se vytrvale pásli.

„Dál pojedeme, až opadne největší žár,“ řekl Déd.

Svlékli chaláty, rozvěsili je na stromky a usadili se do stínu. Nasan ukazoval otci onen zvláštní kámen.

„Jsou na něm takové podivné rýhy…“

„Tak ty si pořád myslíš, že to je kus vejce těch velkých zvířat?“ usmál se Déd.

„Zcela určitě, otče.“

„A co když to je docela obyčejný kus kamene uhlazený pískem.“

„Nezlobte se, otče, ale písek to nemohl udělat. Ten by kámen obrousil do kulata, ale ne takhle.“

„S tím pískem jsem tě jen pokoušel, Nasane. Asi máš pravdu.“

„Co myslíte, otče, žila všechna ta zvířata ve stejnou dobu?“

„Chceš toho na mně moc. To ti nepovím.“

„Asi musela, protože jsme ty kosti a tadyhle ten kámen, který vypadá jako skořápka vejce, našli na stejném místě. Asi žila ve vodě…“

„Jak jsi přišel na to, že tu byla voda, když tu je dnes poušť?“

„Víte, jak jsme si o tom povídali u skal, kde byly ty velké kosti. A ještě by mé zajímalo, jestli ta zvířata vydávala nějaké zvuky. Jako třeba koně nebo ovce nebo osli.“

„Máš ty ale přání, chlapče. Možná že lidé jednou přijdou na to, co to bylo za zvířata. Lidé přijdou na všechno.“

Nasan si znovu a znovu prohlížel svůj nález a potom ho schoval za paš. Když Déd pozoroval, s jakým zájmem to dělá. neřekl sice ani slovo, ale v duchu byl pyšný, že má tak zvídavého a chytrého syna.

Navečer, když hledali místo pro noční odpočinek, prohodil Déd s uspokojením:

„Zdá se, Nasane, že nejhorší máme za sebou. Nedoufal jsem, že pouští projedeme tak rychle.“

Tady už byla docela jiná krajina, než jakou až dosud putovali. Zvolna stoupala k příkrým skalám na obzoru. Nerostly tu jenom řídké trsy trávy a nízké, tvrdé křoví, porost tu byl hustší a měkčí. Povolili koním uzdu a oni přešli do volného kroku a stále častěji se zastavovali a popásali. Teprve teď na Déda a Nasana padla únava z dlouhého vypětí jízdy pustými, neutěšenými místy. Déd starostlivě pohlédl na Nasana.

Pohubl, řekl si, musíme odpočívat. Ale Nasan jako by se pojednou probudil. Seskočil z koně, vzal luk a šípy a rozběhl se k blízkému křoví.

Déd zavrtěl hlavou – co to jen Nasana napadlo. Uviděl, že poklekl a čeká. Déd měl stejně bystré oči jako on, a také zkušenější, a tak brzy rozpoznal, proč se Nasan tak divně chová. Nad vysokou trávou se mezi dvěma keři zvedla kulatá hlava. Svišť. V mžiku zmizela a vynořila se opět za dvě tři minuty a po celý čas se Nasan nepohnul. Nesmírně pomalu zvedl sotva znatelným pohybem luk a napnul tětivu. A dál čekal. Zamířil, šíp s tichým svistem proletěl krátkou vzdálenost a Nasan vyskočil a utíkal mezi keře.

„Otče! „ křičel, „dostal jsem ho! „ Položil sviště otci k nohám a šíp otřel o trávu. Otec loveckým nožem úlovek obratnými pohyby rychle stáhl.

„Kdybychom byli doma, napnuli bychom kůži a vysušili ji. Ale musíme ji tu nechat,“ povzdechl si. „Vezmeme si maso, bude se nám hodit.“

Nasan si posteskl, že má docela hlad, a tak rozdělali oheň. Tentokrát jim to šlo rychleji, protože tu našli dost stařiny, suché loňské trávy. Koně se poklidně pásli opodál a oni se konečně po trýznivých dnech dosyta najedli. Bylo jim dobře, když pak ujížděli ke vzdáleným skalám. Nasan seděl vzpříma v sedle a prozpěvoval si píseň, kterou sám složil.

Vysoká je obloha,

vysoko letí můj šíp,

vzpomínka na naši jurtu

volá můj šíp…

Takovou píseň Déd nikdy neslyšel, ale to nebylo nic divného. Hodně aratu si samo skládá slova i nápěv písně a Déd nepamatuje, že by některá z nich byla smutná. Vždy to byla píseň oslavná – podařil se lov, děcku poprvé stříhali vlasy, narodila se dcera nebo synek… Marně se Déd rozpomínal na některou z nich, dokonce i na ty, které si sám vymyslel. Vznikaly náhle a jen nemnohé se rozšířily mezi araty tak, že přežily mnoho let. Déd dojel Nasana a řekl:

„Máš radost, že jsi ulovil sviště a že nemáme hlad!“

Nasan se smál celým svým širokým obličejem.

Déd se zahleděl k obzoru, kde se jako hradby temnily strmé skály. Zdály se blízké, ale on věděl, že to je klamný dojem. Čekalo je ještě mnoho hodin jízdy, ale odpočatí a napasení koně je nesli vytrvalým cvalem.

Krajina byla mírně zvlněná a jezdci snadno zdolávali jeden travnatý pahorek za druhým. Nasan si stále prozpěvoval, pojednou naráz pobídl koně do trysku a předjel otce. Zastavil a počkal, až ho otec dohoní.

„Támhle před námi jsou nějaké jurty, otče. Pojedeme k nim? Kdo tam asi bydlí?“

„To se dovíme,“ řekl otec.

Jurty byly tři. V ústrety jim vyšla postarší žena. Zdvořile ji pozdravili a Déď se zeptal:

„Co je to za město?“ ukázal k obzoru.

„To je malá osada Darchan,“ odpověděla tichým hlasem.

„Jsou tam cizí vojáci?“

Pokrčila rameny a Déd se zeptal znovu.

„Vy tam chcete jet?“ odpověděla otázkou a dodala: „Byli tam… snad ještě včera.“

Upřeně se na Déda a Nasana zadívala a potom je vyzvala:

„Zastavte se raději nejdřív u nás. Buďte našimi hosty.“

Déd zpozorněl – proč řekla raději…? Uklonil se.

„Děkujeme za pozvání. Rádi je přijmeme.“

Zajeli k jurtám a uvázali koně stranou, aby na ně nešel kouř z ohně, na němž žena připravovala jídlo.

„Kde máš muže?“ zeptal se jí Déd.

„Na lovu. Budou tu brzy.“

Mužů je tu tedy víc, pomyslel si Déd. Usedl s Nasanem před prostřední jurtou na paty a pozorovali ženu, jak se činí. Ve velkém čajníku vařila čaj a otáčela rožněm, na němž byly napíchnuty kusy masa. Přestože ani Déd, ani Nasan neměli příliš velký hlad, sbíhaly se jim při pohledu na voňavou pečínku sliny.

„Jak se vám daří?“ zeptal se Déd zdvořile.

„Jak se to vezme,“ odpověděla opatrně a dál otáčela rožněm. „Už jsme se měli lip…“

Obrátila se k Dědovi a vyměnila si s ním pohled. Déd věděl, co chtěla vyjádřit, když řekla, že se už měli lip. Teď se jim vede špatné, nejspíš velice špatně.

„Proč…,“ chtěl se Déd dovědět víc, ale nedořekl. Žena ukázala vztaženou rukou s dlaní obrácenou vzhůru za jeho záda. Déd i Nasan se otočili.

„To jsou naši,“ řekla.

Déd již nějakou chvíli slyšel tlumený dusot koní, ale slušnost nedovolovala, aby se za rozhovoru obracel k ženě zády.

U jurt zastavili tři muži. Pátravé se zahleděli na hosty, a teprve potom seskočili. Žena koně odvedla stranou a přivázala je ke kulu.

Déd vstal a uklonil se. K nejstaršímu vztáhl obě ruce.

„Pozorovali jsme vás, když jste přijížděli,“ řekl muž a položil na Dědovy dlaně své dlaně a oba si na okamžik přitiskli čela na znamení úcty a vzájemné důvěry.

Nebylo zvykem vyptávat se, dokud se hosté nenajedí a nenapijí. Jídlo bylo vydatné a chutnalo tím víc, že jim je nabídli s upřímnou otevřeností. Potom si muži zapálili malé dýmky, usedli před prostřední jurtu a mlčky pokuřovali. Po chvíli Déd řekl:

„Já se jmenuji Déd a toto je můj syn Nasan. Máme za sebou dlouhou cestu od jižních hranic, až od hory Bogd-úl.“

Hostitelé uznale pokývali hlavou a Déd pokračoval:

„Jedeme do Kjachty…“

„Do Kjachty?“ vzhlédl k němu nejstarší arat. „To je ještě daleko.“

Nezeptal se, proč tam jedou. Déd to pochopil jako výzvu, aby to vysvětlil.

„Naší osadou projížděl cizí voják. Pospíchal. Moc toho nenamluvil, ale z toho, co řekl, jsme si domysleli, že se kolem Kjachty bojuje. Arati proti vojsku, k němuž ten voják patřil. Nás to samozřejmě znepokojilo, a tak mě poslali, abych v Kjachtě zjistil, co se to vlastně děje, a přinesl o tom zprávu.“

„Také jsme o těch cizích vojácích slyšeli.“ řekl hostitel… a nejen slyšeli…“

„Setkali jste se s nimi?“ zvedl hlavu Déd.

Pocítil k nim důvěru, a tak jim vyprávěl, jak ho zajali a bili a jak si jejich velitel chtěl nechat jeho plavého koně, jak unikl v písečné bouři. A zmínil se také o rodině, kterou cizí vojáci přepadli a oloupili, a o vojákovi se zakřiveným nožem. Naslouchali mu pozorně, a ani jednou ho nepřerušili. Ruce měli v klíně, pravou dlaň přes levou.

„Takže jsi je už poznal,“ řekl nejstarší. „Jsi náš člověk, Déde. Jmenuji se Čimid, tohle jsou mí bratři. Asi se divíš, že tu nejsou jejich ženy.“

Odmlčel se a na skloněné tváři se mu zračil zármutek.

„Obě zemřely… A byly ještě mladé. Nestačily utéct před cizími vojáky a ti je utýrali. My jsme byli na lovu. Jenom moje žena to přežila. A tohle všechno, co vidíš, jsme zachránili.“ ukázal rukou kolem sebe.

Bylo toho žalostně málo.

„Potkalo vás neštěstí,“ řekl Déd. „Ale všechno, i největší žal a bolest, přejde jako mraky na obloze, které rozhání vítr.“

Pokuřovali, a teprve po chvíli se Déd zeptal:

„Jsou v Darchanu cizí vojáci, Čimide? Tvá žena nám řekla, že tam byli snad ještě včera.“

„Řekla ti pravdu. Část jich odjela a zůstalo jich tam asi padesát. Víme to, protože…,“ zarazil se, podíval se po svých bratrech, a když viděl jejich mlčenlivý souhlas, dodal: „Protože jsme dnes byli až tam, v Darchanu.“

Teď bylo Dédovi jasné, proč se muži vrátili bez kořisti. Nebyli na lovu! Málokdy se stalo, aby arat nepřivezl domů nějakou zvěř, navíc tady, kde jí je jistě hodně.

„Našli jste je?“ vyhrkla nedočkavě žena.

„Nenašli,“ podíval se jí Čimid do očí a žena se víc neptala. „Odtáhli k severu. Ale přijde čas, kdy se s nimi vypořádáme.“

Tak to tedy je, řekl si Déd, hledají ty, kteří jim utýrali ženy.

„Co nám radíš, Čimide? Máme jet do Darchanu, nebo se mu vyhnout?“

„Vyhněte se mu,“ rázně odpověděl Čimid. „Za každou cenu se mu vyhněte, nebo se do Kjachty sotva dostanete.“

„To si ale zajedeme a ztratíme spoustu času.“

„Mohli byste ztratit mnohem víc než jen čas…“

„Poslechnu tě, Čimide. Ostatně s nimi mám také své zkušenosti. Vyprávěl jsem ti o tom. Víme, co od nich člověk může očekávat,“ řekl Déd.

Pociťoval k Čimidovi a jeho bratrům zvláštní náklonnost, kterou si nedovedl vysvětlit. Pravda, přivítali je s patřičnou pohostinností, ale bylo v tom něco víc – podobné zážitky s cizími vojáky.

Řeč se stočila na daně. Déd si posteskl:

„Chtějí po nás stále víc.“12

„My jsme na tom stejně,“ přikývl Čimid.

Rozhovořili se o tom, co každý musí odvádět ročně, kolik koní a ovcí a velbloudů. Když jim v tuhé zimě dobytek uhyne a nemohou ho tedy odvádět vrchnosti, musí za něj platit.

„Loni ode mne nechtěli koně, ale peníze,“ řekl Déd.

Čimid přikývl a potvrdil, že u nich to bylo také tak.

„Kláštery…,“ pokračoval. „Těch je u nás tolik, že je nikdo nespočítá. Také za vámi chodí žebraví lámové, a když jim nic nedáš, je zle? Co to je za život!“

Nasan jim zvědavě naslouchal. Věděl, že všichni arati stejně jako, otec musí odvádět dobytek a platit. Doma se proto vždycky rozčilovali a mezi sebou si stěžovali, ale dobytek odváděli a platili. Nedalo se nic dělat. A teď poznal, že tak jako otec a matka a jejich sousedi žijí i ostatní arati. Bylo mu smutno.

„Víš, Déde, kolikrát jsem si řekl, že když jednou zaplatíme daně, a potom odvedeme stáda na jiné pastviště, budeme mít pokoj,“ řekl Čimid. „Ale přišel jiný výběrčí a museli jsme platit znovu. Vysvětlovali jsme mu. že už jsme své povinnosti splnili, ale nedal se odbýt. Chtěl potvrzení, ale kde je vzít? Tak to u nás chodí.“

„Ano, tak to je,“ souhlasil s povzdechem Déd. „Co myslíš, Čimide, změní se to jednou?“

„To není jednoduchá věc. Takhle to u nás chodí od nepaměti. Tak žili naši rodiče a rodiče jejich rodičů. Už je na čase, aby to přestalo. Ale samo od sebe se to nestane. Slyšel jsi už o našich sousedech za severní hranicí? Skoncovali s životem v bídě. Řekli si, když se budeme stále podvolovat, nic se nezmění.“

„Něco se o tom u nás proslýchalo.“

„Co by se stalo, kdybychom i my…“

„Tím chceš říci, Čimide, že to máme udělat jako oni?“

„Musíme…“

„Ale podívej se, kolik je našich nepřátel.“

Čimid se jen pousmál a Déd hovořil dál:

„Je jich mnoho a mají dobré zbraně. Proti nim nic nezmůžeme.“

„Myslíš?“ zpytavě se na něj Čimid podíval. „Cizí vojáci by tu rádi zůstali, co jim schází? My je však vyženeme a s nimi všechny, kteří jim pomáhají a nás okrádají. Tomu věř! Přece jsi slyšel o lidové armádě, o naší armádě…“

„Můžeš mi něco prozradit, Čimide? Vy jste v Darchanu hledali vojáky, kteří utýrali tvé švagrové. Mně to můžeš říci. Může se stát, že se s nimi setkáme, a já přitom budu myslet na tebe a na tvé bratry, na jejich ženy…“

„Děkuji ti, Déde, za to, co jsi právě řekl. Samozřejmé bychom ty vojáky rádi našli. Ne, neobrátili jsme se na šamana, aby kouzlil a z kůstek a hadříků a ze sražené krve zabitého ptáka vyčaroval, kde jsou ti vojáci. Věřím, že je potká zlý osud, protože, pamatuj si, Déde, zlo plodí zlo. Nechtěl bych být v jejich kůži. Sami si připravují svůj osud.“

„To jsi tak pověrčivý, Čimide?“

„Ani v nejmenším. Kdo však po celý život dělá jen špatné věci, zlo mu vejde do krve a nikdy se ho nedokáže zbavit. Ani o tom neví. že ho udolává každý den, pomalu, až ho nakonec dostane.“

„Připomínáš mi nejstaršího muže z naší osady. Také tak mluví. To je však stařec, a ty jsi proti němu mladík.“

„Mladík, říkáš? Už jsem prožil mnoho jarních dnu a mnoho sněhových bouří… Vidíš, hovořím s tebou, jako bych tě znal odjakživa.“

„Nevidím tady žádné děti,“ řekl Déd.

„Nemůžeš je vidět… Měli jsme je. Moje žena a já, i bratři je měli. Naše děti… Zemřelo jedno po druhém. Široko daleko nebyl a není lékař Nemohli jsme jim pomoci. Poprosil jsem lámu. který zná způsoby, jak vyhánět z těla nemoc. Podíval se, sebral odměnu a mávl rukou – proti nemoci, kterou mají naše děti, prý nic ve svatých tibetských knihách není. Jenom bychom prý měli být pokornější… A to bylo všechno, co nám poradil.“

„A co šaman?“

„Prosím tě! Poskakoval, oči v sloup, chřestil kostičkami, něco brumlal a vykřikoval a potom upadl na zem. Když se vzpamatoval, napil se pořádně kumysu. najedl se k prasknutí, ještě si vzal výslužku, a odešel. Prohlásil, že se musí poradit s dobrým duchem, že se vrátí a vyléčí naše děti. Teď prý nemůže… Víc jsme ho neviděli. A děti nám zemřely.“

Naslouchali mu a litovali ho. Čimid však mávl rukou, jako by zaháněl vzpomínky na neštěstí, a řekl:

„Podivil ses, Déde, že mluvím jako nejstarší muž z vaší osady. Ale věk s tím nemá nic společného. To jsou životní zkušenosti, a je jedno, jestli je má stařec nebo muž jako já.“

„Jsi moudrý, Čimidé,“ řeki Déd. „Myslím si, že jste do Darchanu nejeli jen kvůli těm vojákům.“

„Důvěřuji ti. a tak ti to povím. Radili jsme ti, aby ses Darchanu vyhnul. Důvody znáš. Ale možná, že by bylo dobré, kdybyste se přece jen v Darchanu zastavili.“

„Nerozumím ti, Čimide.“

„Mohl bys tam totiž udělat pro nás, i pro sebe nakonec, kus dobré práce…“

Déd ho nedočkavě přerušil:

„Kdybys mně to blíž vyložil…“

„Není to nic složitého. V Darchanu vyhledáš muže, který se jmenuje Alaksaj.“

„Když jde jenom o tohle.“

„Počkej. Alaksajovi řekneš, že tě za ním posílám, a on ti poví, co od tebe bude potřebovat. Kdyby se stalo, že by tě chytili nepřátelští vojáci, nic jim nesmíš prozradit. Na Alaksaje zapomeneš.“

Déd přikývl a Čimid dodal:

„Je s tebou tvůj syn…“

„S tím si nedělej starosti. Je rozumný a chytrý. Dovede se postarat sám o sebe. Zvedni se, synku,“ vybídl Nasana. „Pojedeme do Darchanu.“

Hostitel a jeho bratři je vyprovázeli, až se před nimi objevil Darchan. Čimid řekl:

„Jmenuje se Alaksaj. Vypadá jako arat, a není to arat. Podle toho ho poznáš.“

Rozloučili se a Dědovi ležela v hlavě Čimidova slova: Vypadá jako arat, a není to arat.

Kdo to tedy je?

IX

JEDNA ÚSTA, ALE DVĚ UŠI

Do místnosti, v niž se rozložil baron Ungern vcházeli velitelé jednotlivých oddílu a hosté.

Ti první vstupovali sebevědomě, protože se jim podařilo dobýt město, drželi se, jak se na vojáky patří a sluší, a stroze se hlásili Ungernovi. Ti druzí se hned na prahu uctivě klaněli a byli samá ponížená lichotka. K těm se Ungern choval povýšeně; byli odkázáni na jeho milost, i když je potřeboval stejně jako své vojáky.

„Už jste to všechno spočítali?“ zeptal se důstojníka, který mu podával složku papírů.

„Ještě s tím nejsme hotovi. Je toho tolik, že chvíli potrvá, než se to sepíše.“

„A než schováte, co vám zůstane za nehty, co!“ ušklíbl se Ungern. „Pospěšte si!“

Důstojník srazil paty, udělal čelem vzad a rázným krokem odešel z místnosti.

„Ať to je úplné a přesné!“ volal za ním Ungern. A zabručel: „Hrabou se s tím už dva dny.“

Vyzval ostatní, aby se rozsadili kolem velkého stolu, a sám zaujal místo v čele. Důstojníci mu postupně podávali hlášeni.

„Banka je pevně v našich rukou,“ oznámil jeden z nich.

„To vím také,“ odsekl Ungern. „Neslyšeli jste, co jsem právě teď říkal? Aby si pospíšili a předložili mi zprávu, kolik je v ní zlata.“

Potom přešel k jiné věci.

„Mongolové jsou zvyklí na staré mongolské tituly,“ začal důležitě. „Z pochopitelných důvodu budeme jejich tradice dodržovat. Ode dneška jsem pro vás všechny chán!“

„Ale chánové jsou různých stupňů,“ prohodil kdosi.

„Správně.“ přikývl Ungern. „Mně přísluší chánský titul nejvyšší. Protože vítězíme, jsem Neporažený vládce, Hrdinný vojenský velitel, který zemi přivedl k rozkvětu. Tak mě budete titulovat.“

Rozhlédl se po mužích kolem stolu.

„Luvsancéve, jste Chvályhodný hrdinný vojevůdce.“

Nezapomněl ani na vysoké lámy a další hosty, kteří mu přišli vzdát hold. utvrzovali ho svou oddaností a věrností a slibovali mu trvalou podporu. Nařídil, aby je obdarovali. Pokorně mu děkovali. Potom je propustil. V místnosti zůstali pouze důstojníci.

„Obsadil jsem toto město, ale utrpěli jsme ztráty na lidech,“ pronesl úvodem. „Musíme bezpodmínečně získat další. Potřebujeme nové vojáky. Jakýmkoli způsobem, slyšíte? Jakýmkoli a okamžitě. Naverbujte mladé Mongoly, a kdo se bude protivit, s tím skoncujte. Žádné okolky a soudy. Na to nemám ani čas, ani náladu. S nikým se párat nebudu.“

To nám nemusí připomínat, pomysleli si mnozí.

„Naši lidé musí jíst. Postarejte se. aby nám Mongolové prodávali dobytek, ale nepřeplácejte ho. Musí nám ho dodávat dobrovolné, nebo… nebo jinak, rozumíte?“

„Už se stalo, pane barone,“ řekl důstojník, který měl na starosti zásobování.

„Tak za prvé – jsem sice baron, ale především nejvyšší velitel naší armády v Mongolsku. A za druhé jsem chán!“

„Prosím o prominutí, cháne,“ omlouval se důstojník. „Musím ještě dodat, že mezi Mongoly začíná hlad…“

„Do toho mi nic není a divím se, že se nad tím pozastavujete. Tady byl vždycky hlad, a jestli je teď větší než dřív, není to naše starost.“

„Co s tím bogdgegénem?“ ozvalo se od stolu.

„Co by s ním mělo být?“

„Zase se radil se státním prorokem, a teď vyhlašuje nějaké předpovědi.“

„Ať si předpovídá, když se mu to líbí. Nám to nevadí.“

„Jenomže ty předpovědi jsou vlastně rozkazy nižším lámům a jejich prostřednictvím aratům.“

„Aha, takhle to tedy je… Dohlídněte na něj. A kdyby se vám jeho rozkazy nezdály, oznamte mi to. Zakročím! Aby nezapomínal, že nebýt mne, vyhnali by ho ze země. Musí poslouchat a bude poslouchat.“

„Mám dojem, že se začíná stavět na zadní…“

Neporaženému vládci, Hrdinnému vojenskému veliteli, který zemi přivedl k rozkvětu, baronu von Ungemovi se zkřivila tvář zlostí.

„Podvolí se a bude dělat, co mu nařídím. A jestli ne, zatočím s ním!“

Zopakoval své rozkazy: jakýmkoliv způsobem dostat mladé Mongoly do armády, sebrat aratům dobytek a sepsat kořist.

„Nejen zlato z banky,“ zdůraznil. „Nemyslete si, že nevím, že jste vybrali obchody. Takže všechno! Ve prospěch našeho vojska,“ užil slova, kterými jednotliví velitelé oddílů této armády zakrývali, že kořist zabírají pro sebe. Neboť doba byla nejistá a je nutné pamatovat na zadní kolečka.

Město, v němž se Ungern usadil, Urga, nebo jak je Mongolové nazývali Níslel Chüré čili Klášter hlavního města, krutě utrpělo. Ungernovi vojáci vypálili nemocnici a mnoho dalších budov. Lidé před nimi prchali a zanechávali doma většinou všechen svůj majetek. Město se podobalo místu, kde panuje násilí a strach.

Ungern byl rozhodný a svým způsobem schopný, ale také nemilosrdný velitel. Nestrpěl sebemenší náznaky opatrnického zaváhání, nebo dokonce odporu. Měl vlastnosti dobrodruha; byl přesvědčen, že přes porážky, které již několikrát utrpěl, nakonec zvítězí. Utvrzoval ho v tom úspěch v boji o Urgu. Náladu mu kazily zprávy, které docházely od severní hranice. Viditelně to byly zprávy špatné.

„Opakujte mi, ale teď podrobné, jak to tam vypadá,“ vyzval velitele oddílu, který se na jeho rozkaz dostavil do Urgy.

„Charúl, to je…,“ začal velitel, ale Ungemse na něj osopil:

„Co je charúl mi nemusíš vykládat,“ začal mu tykat. „Pohraniční mongolská stráž na úseku dlouhém asi tak padesát kilometrů. Tak dál!“

„Na některé z nich už není spolehnutí,“ řekl velitel.

„Proč?“ zvýšil hlas Ungern.

„Někde jsme udělali chybu…“

„To je od tebe troufalost. Já, a chyba!“

Velitel severního oddílu ztichl a nevěděl, jak dál. Nevyplácelo se popudit proti sobě Ungerna.

„Tak jen to vysyp,“ řekl mu Ungern už mírnějším tónem.

Velitel váhal, ale potom si dodal odvahu:

„Asi jsme jim měli ponechat větší samostatnost.“

„Kdepak! Cožpak jsem slaboch? Tyhle lidi musím držet na uzdě, a pěkně zkrátka. Jsou to primitivové. Jinak jsem jednat nemohl a nebudu.“

„Neporažený vládce, cháne,“ spustil velitel oddílu, ale Ungern mávl rukou:

„Nech toho. Jsme tu sami mezi sebou. Tak bez těch silných, požehnaných vojevůdců.“

„Mám dojem, že jsme přehnali tvrdost vůči místnímu obyvatelstvu. Proskočily zprávy, že přecházejí na druhou stranu. Zatím jich není mnoho, ale množí se…“

„Je dobře o tom vědět. Ještě je čas takové věci zarazit,“ řekl Ungern.

Uličkami Darchanu procházel mladší statný muž oblečený jako arat. Jenom místo běžného širokého pásu látky mu boky obepínal kožený řemen. Kráčel jakoby bez cíle. U malého přízemního domku se opřel o zeď, zul si pravou botu a vytřepával z ní písek. Zase se obul, rozhlédl se a pokračoval v chůzi. Na konci uličky zůstal stát a zapaloval si cigaretu. Sirka mu zhasla, muž se obrátil čelem do uličky a znovu přidržel sirku u cigarety. Plamínek chránil v dlaních. Přes jejich okraj spatřil, jak z domku, před nímž si vytřepával z boty písek, vyšel muž s proutěným koštětem. Začal zametat podivným způsobem – smetal smetí místo do uličky k domku. Potom zvedl ze země malý papír, vypadal jako útržek novin. Strčil si ho za pás, smekl klobouk a ovíval si tvář. Když zašel do domku, muž s cigaretou opět vykročil a na konci uličky zahnul za roh.

Metař si uvnitř domku přečetl, co stálo na papírku. Bylo to krátké sdělení: Najdi muže s asi čtrnáctiletým chlapcem, přijedou od jižní hranice. Zaved je za mnou na známé místo. Místo podpisu jenom jedno písmeno – A.

Vzkaz byl jasný, zřetelný. Ale jak ty dva najít? Kdo to jsou? Arati? Láma s žákem klášterní školy? A kdy mohou dojet do Darchanu? Má zajít za mužem, který se podepsal pouhým A, vyptat se ho na podrobnosti? To by však bylo nebezpečné. Povzdechl si a řekl si, příkaz je příkaz.

Zmačkal papírek a zahodil ho do kouta mezi chrastí na otop.

Krajina, kterou Déd s Nasanem projížděli, měla jiný ráz než ta, kterou nechali za sebou. Byla úrodnější. Rostla tu vysoká, hustá tráva, bujné keře a košaté stromy. Co chvíli jim přes cestu přeběhla stáda antilop, z trávy se zvedl tetřev, bažant… Na obloze plachtili všudypřítomní orli. Ostražití, hbití svišti a vypasení sysli se hned objevovali a hned bleskově mizeli pod křovím a mezi roztroušenými kameny.

Opustili step a dostali se do kraje lesů.

Nasan byl jako u vytržení nad divokou rozmanitostí přírody. Na okraji lesa spatřili medvěda, jak se pomalým, houpavým krokem prochází mezi stromy. Zvedl hlavu a zavětřil. Vztyčil se na zadních nohou a přední tlapy si směšně přitiskl na prsa, jako by prosil.

Zastavili se a vyčkávali. Ozvali se v nich lovci, ale se svými zbraněmi by se jim toto překrásné, statné zvíře sotva podařilo skolit. A tak jen pozorovali, jak medvěd mizí v hloubi lesa.

„Otče,“ zeptal se Nasan, „tady také žijí kulan a kůň a velbloud jen tak, volně? Tady je jiná zvěř než u nás, že.“

„Divokého osla, divokého koně, divokého velblouda tu asi těžko potkáme,“ řekl otec. „Možná ale, že tu jsou. Podívej, támhle je divoký jak. Tomu se raději vyhneme. Je zrovna tak nebezpečný jako medvěd, když se rozzuří. Jeleni, vidíš, jeleni,“ ukázal k lesu, kde se popásalo stádo statných paroháčů.

„Jak to, otče, že některého z nich neulovil medvěd?“

„Protože nemá hlad. Když zvířata nemají hlad, žijí v míru. To jen lidé se často bez příčiny hubí…“

Ještě než dojeli k lesu, přehradila jim cestu řeka. Byla čiročirá, proplétala se šťavnatou loukou a mezi stromy a keři. Občas se nad hladinu vymrštila ryba.

„Chytá komáry a mušky,“ řekl Déd. „A my ji ulovíme.“

Uvázali koně ke stromu a Déd uřízl dlouhý, pružný a dostatečně silný prut. Na konci ho zašpičatil. Postavil se na břeh a zvedl oštěp nad hlavu. Trpělivě stál a čekal. Pak pohybem tak rychlým, že jej bylo možné sotva postřehnout, mrštil oštěpem do vody. Nic. Opakoval pokus několikrát, až se mu podařilo nabodnout tučnou štiku. Mrskala se na konci oštěpu, dokud ji Déd nedorazil úderem kamene.

„Nasane,“ řekl, „uřízni dvě větve s vidlicí na konci a nějaký silnější zelený prut. Budeme mít rožeň.“

Vykuchal štiku a pomalu ji opékal na ohni. Z ryby kapal tuk a vzduch zavoněl, až se jim sbíhaly sliny.

Byla to hostina!

Začalo se stmívat, a tak se uložili ke spánku. Zdálo se, že nebude příliš chladno, už proto ne, že přes den bylo počasí mnohem mírnější než v poušti a ve stepi.

Hezky se jim usínalo, a ještě lip spalo. Jednu chvíli se však Nasan probudil a prudce se posadil. Ze tmy se na něj upíraly dva zelenkavé svítící body. Nasan zatřásl otcem a mlčky mu na ně ukázal. Otec zavolal a svítící body se rázem ztratily ve tmě.

„Asi liška,“ řekl. „Neboj se, klidně spi. Ta si na nás netroufne.“

„Co když to byl vlk nebo zdivočelý pes, otče?“

To by se plašili koně. Byla to nejspíš liška.“

Časně ráno se probudili mokří rosou, ale svěží a odpočatí.

„To je škoda, otče, že už nemáme tu rybu,“ povzdechl si Nasan.

„Ulovíme jinou, ale teď se nemůžeme zdržovat. Musíme do Darchanu. Už to není daleko.“

„Víte, otče, když se s námi Čimid a jeho bratři loučili, zdálo se mi, že v Darchanu budeme za chvíli. Vždyť jsme ho viděli před sebou docela jasně.“

„To se ti opravdu jen zdálo. Jako bys nevěděl, že když je čistý vzduch, vypadá všechno jako na dosah ruky. Ale ve skutečnosti…“

Vyhledali mělčinu v řece a přebrodili se na druhou stranu. Jeli podél hustého lesa, až přijeli na místo, kde les prořídl.

„Musíme tudy,“ řekl otec.

Dostali se na mýtinu. Na vzdáleném konci se popásalo stádo jelenů a laní. Jedna laň zvedla hlavu a otáčela slechy na všechny strany. Když zavětřila jezdce, dala se do mírného klusu a ostatní zvířata ji následovala. Tráva tlumila dusot jejich kopýtek a stádo tiše jako vánek zmizelo mezi stromy.

„Nebojí se nás,“ řekl Déd, když se Nasan divil, že jeleni a laně odbíhají tak pomalu… Ještě se asi s lidmi nesetkali a nemají s nimi zkušenosti.“

Přejeli vrcholek mírného kopce. Za ním už byly první jurty Darchanu.

Důstojník zavolal na Dondova.

„Sando,“ oslovil ho jménem, jímž se Dondov představil. „Volají tě do štábu k nejvyššímu veliteli. Tak sebou pohni.“

„Kde to najdu?“ zeptal se Dondov, ačkoliv to věděl.

Město jako Urga stačí člověk projít za půl dne a Dondov je znal z dřívějška. Ptal se jenom proto, aby důstojníka donutil k řeči. Třeba mu prozradí, proč ho tam volají. Bylo mu dost úzko. Stále se bál, že ho potká někdo známý ze studentských let a osloví ho skutečným jménem. Vyhýbal se lidem, jak jen mohl, a když to jinak nešlo, odvracel hlavu, aby mu neviděli do tváře.

„Sando! „ zvýšil hlas důstojník. „Už jsem ti několikrát říkal, že mé máš titulovat Vaše Blahorodí. Rozuměno? A vrchní velitel je v tom velkém domě proti klášteru bogdgegéna. Víš, kde je klášter, jsi přece buddhista, nebo snad ne? A teď pohyb!“

Celou cestu Dondov přemítal, co na něm budou požadovat. O sídle vrchního velitele cizího vojska barona von Ungerna samozřejmě věděl a nemusel se na něj ptát.

Když do něho chtěl vstoupit, zatarasila mu vchoď po zuby ozbrojená stráž.

„Kampak?“ zeptal se strážný, sundal pušku z ramene a přehodil si ji před sebe.

„Mám se dostavit k baronu Ungernovi,“ řekl Dondov.

„K vrchnímu veliteli? Tak tady počkej,“ přikázal mu strážný a zavolal na vojína, který s ním střežil vchod:

„Skoč tam a řekni, že tu je nějaký… Jak se jmenuješ?“ obrátil se na Dondova.

„Sando, Vaše Blahorodí.“

„Nech si to Blahorodí, blázne. Hej, nějaký Sando prý má přijít k vrchnímu veliteli.“

Vojín se po chvilce vrátil a potvrdil, co říkal Dondov. Strážný Dondovovi uvolnil cestu a ušklíbl se:

„Račte, Vaše Blahorodí.“

Středem budovy se táhla chodba s několika dveřmi po obou stranách. Pronikaly jimi hlasy, ozvala se i ostrá slova, a dokonce nadávka. Pouze za jedněmi dveřmi bylo ticho. Dondov na ně zaklepal a čekal. Nic. Zaklepal znovu, silněji, a když ani potom nezaslechl výzvu, aby vstoupil, sáhl po klice. V tu chvíli se dveře rozletěly a za nimi se objevil rozzlobený důstojník.

„Kde tak dlouho vězíš?“ rozkřikl se na Dondova. „Už jsi tu dávno měl být. Zdá se, že tě budu muset prohnat. A to jsi přišel sám? Měl tě přece doprovodit poddůstojník, ale samozřejmě, někde se ten lenoch povaluje a popíjí. Ale já mu dám co proto!“ hromoval.

Ustoupil a vtáhl Dondova do největší místnosti, jakou kdy Dondov spatřil. Vzadu byl velký obdélníkový stůl, za nímž seděl přísný muž s úzkými rameny a pronikavým pohledem. Tmavé vlasy rozčísnuté uprostřed pěšinkou mu visely přes uši. Pod nosem měl knír. jehož konce splývaly podél sevřených rtů.

Dondov na první pohled poznal, že s tímto mužem nebude snadný rozhovor. Vzpomněl si na větu, kterou slýchával od svého starého přítele. Proč máme jedna ústa, ale dvě uši? Abychom příliš nemluvili, a víc naslouchali druhému.

„Jméno?“ vyštěkl na něj muž.

„Do…,“ spustil Dondov, ale včas se zarazil „Sando, Vaše Blahorodí.“

„Žádné Vaše Blahorodí. Pro tebe jsem chán čchin-wang. Zapamatuj si to. Jak to, že se jmenuješ jako jeden mongolský kmen?“

„Moje matka, cháne, z toho kmene pocházela. Otec byl Kalmyk a my jsme mezi Kalmyky žili. Jinak nám neřekli než Sando podle kmene mé matky. Jiné jméno nemám.“

„Je to tak? Nelži!“

Dondov hluboce sklonil hlavu a zapřísahal se, že se skutečně jmenuje Sando.

„Řekli mi, že jsi studoval lékařství.“

„Ano, cháne.“

„A nedostudoval. Proč?“

„Otec zemřel a musel jsem pomáhat matce.“

„Náš plukovní lékař onemocněl a místo toho, aby léčil, sám potřebuje ošetření. Budeš mu k ruče. Než se ale uzdraví, zůstaneš u mne. Můj pobočník ti ukáže, kde máme léky. Denně se mu budeš hlásit. Nebudeš se vzdalovat od štábu.“

Vstal a dodal:

„To všechno mohl samozřejmě zařídit pobočník. Ale já chci osobně znát každého, kdo je v mé blízkosti. A teď odchod!“

„Rozkaz, cháne!“ zasalutoval Dondov a odcházel.

„Počkat! „ zarazil ho Ungern. „Máš zbraň?“

„Nemám, cháne. Nač by mi byla? Chci lidi léčit, a ne zabíjet. O sebe se nebojím.“

„Pěkný voják, jen co je pravda! Zbraň mít musíš! Pobočník zařídí, abys ji dostal.“

„Děkuji, cháne,“ řekl Dondov a vyšel ze dveří.

Strážný se ho zeptal:

„Tak co. Vaše Blahorodí, jak jsi pořídil?“

„Děkuji za optání, dobře. Ode dneška jsem osobním lékařem chána, velkého čchin-wanga. Když budeš potřebovat, ztratím za tebe pár slov…“

X

KDE SE CESTY PROTÍNAJÍ

Šagdar, muž se zakřiveným nožem, se stále více hrozil trestu, který ho zřejmě nemine, až jejich oddíl dorazí do Urgy a spojí se s hlavním vojskem pod Ungernovým velením. Měl k tomu důvody. Ze začátku se utěšoval, že zlost jeho velitele nad tím, že jim zajatý arat i s tím proklatým koněm v písečné bouři utekl, bude slábnout, až na to velitel dočista zapomene. Zatím to bylo naopak. Velitel měl Sagdara stále na očích, přiděloval mu nejhorší práce a už dvakrát se stalo, že pro docela nicotný poklesek mu zakázal dát jídlo, a jednou dokonce i vodu. Šagdar se ho stranil, jak jen mohl, ale bylo to obtížné. Vojenský oddíl se musel držet pohromadě.

Ze strachu se v Šagdarovi zrodila myšlenka zběhnout. Dozrávala a sílila, až čekal jen na příležitost.

Pohybovali se v neznámé krajině, nevlídnou pouští, takže důstojník měl celý oddíl jako na dlani. A když se z pouště dostali do stepi, ani tehdy se Šagdar nedokázal odtrhnout od oddílu. Neměl k tomu odvahu.

Důstojník, jehož tak jako všechny v poušti zmáhal žár, ve stepi ožil. Jako by do něj vjela nová síla. Zrychlil postup oddílu a jel v jeho čele. Oddíl se roztáhl do dlouhého zástupu. Šagdar ho nechal míjet, až se vedle něj ocitl voják, s nímž tak špatně střežili arata.

„Tak co,“ prohodil ledabyle, „taky se těšíš, až tě v Urze zavřou?“

„Nestraš a dej mi pokoj,“ zamračil se voják.

„Ten nám to nezapomene,“ ukázal Šagdar na důstojníka, který jel na začátku oddílu a občas se ohlédl dozadu. „Pořád nás ponižuje a uráží. Jen si představ – nakonec nás přivážou ke kůlu a zbijí.“

„Myslíš?“

„To si piš! Nebo taky budeme muset běžet uličkou,“ řekl Šagdar a sám se otřásl, když si představil, že poběží mezi dvěma řadami vojáků s biči.

„Ono to tak strašné nebude,“ namítl voják. „Potřebují každého vojáka… Zdravého vojáka.“

Ale Šagdar pokračoval:

„Co je pro něj obyčejný voják, prosím tě! Jako bys to už nepoznal na vlastní kůži. A to nebylo nic proti tomu, co nás čeká.“

„To se nedá nic dělat. Musíme doufat.“

„Jsi hlupák! Doufat… Já bych věděl, co dělat.“

Voják se na něj podíval a Šagdar řekl:

„To je přece jednoduché – vyhnout se trestu.“

„Jak se mu chceš vyhnout?“

„Jak?“ rozhlédl se Šagdar kolem sebe, naklonil se k vojákovi a šeptl: „Vždyť do Urgy nemusíme dojet.“

„To chceš dezertovat?“

„To jsi řekl ty, já ne, ale vlastně máš pravdu,“ řekl Šagdar. „Abych se ti přiznal, už jsem na to taky myslel, ale jeden se tu sám těžko protluče. Kdybychom byli dva…“

„Tak to se mnou nepočítej. Budu potrestán, dobře, však to nějak přežiju.“

„Jenom jsem žertoval, nemyslel jsem to přece vážně,“ uklidňoval ho Šagdar a pomyslel si – ještě mě ten hlupák prozradí. „Nech si to pro sebe, nebo řeknu, že to byl tvůj nápad.“

„Buď bez obav, Šagdare. Nic jsem neslyšel, nic nevím. Co mi je ostatně do tebe. Dělej si, co chceš.“

„Dobrá, dobrá, kamaráde,“ oddechl si Šagdar a popohnal koně. Když se ohlédl, viděl, že ho jeho druh pozoruje, a znepokojil se – můžu mu věřit?

Kdyby však tušil, že svého druha přivedl na myšlenku také opustit oddíl, byl by klidnější.

Projeli stepí a octli se na úpatí zalesněných kopců. Ve stínu stromů bylo přece jen veseleji, a tak jim cesta ubíhala rychleji. Sem tam se ozvala písnička, vtip. I důstojník, jak se zdálo, měl lepší náladu.

Šagdar však jel mlčky. Pozorně si obhlížel údolí mezi svahy kopců. Tak uběhla asi hodina. Jeli stále na sever. Zastřelili několik kusů vysoké, dosyta se najedli a zvěřinu zapili čirou vodou z říčky, po jejímž břehu vedla sotva znatelná cesta, kterou vyšlapala zvířata. Byli spokojeni, a ani si nevzpomněli, že za několik málo dní budou muset zase bojovat.

Potom už cesta nebyla tak pohodlná. Museli objíždět balvany, které se kdysi dávno zřítily z kopců. Balvany byly porostlé mechem a trnitým křovím a rostly mezi nimi vysoké stromy.

Tady to bude nejlepší, rozhodl se Šagdar. Zpomaloval jízdu, až se ocitl na samém konci oddílu. Když mu z očí zmizel poslední jezdec, odbočil stranou do úžlabiny mezi dvěma strmými skalami a pobídl koně ostruhami. Kůň se obtížně prodíral houštinou, ale Šagdar nepovolil a hnal ho kupředu. Teprve za dlouhou dobu zvolnil. Oddechl si – tady ho nikdo nenajde. Sesedl z koně, dřepl si do trávy a z brašny vytáhl jídlo. Z blízkého křoví vykoukl zajíc a Šagdar užuž sahal po pušce, ale včas si uvědomil, že výstřel by bylo slyšet široko daleko a to by mohl být konec.

Mezitím oddíl pokračoval v cestě, až nastal čas oběda. Důstojník, jako kdyby něco tušil, nechal vojáky nastoupit do řady a poddůstojnik vyvolával jejich jména. Když zvolal Šagdar, nikdo se neozval, a tak poddůstojník opakoval, již hodně nahlas, jeho jméno. Opět nic. Přešel podél řady a pak se rozběhl k důstojníkovi.

„Šagdar tu není, Vaše Blahorodí.“

„Jak to, že není?“

„Asi se opozdil.“

„Že to je ten, co neuhlídal toho arata a mého koně? Kde je ten druhý?“

Šagdarův druh se postavil do pozoru:

„Zde, Vaše Blahorodí.“

„Co je s Šagdarem? Kde zůstal?“ obořil se na něj důstojník.

„Nevím, prosím.“

„Nevíš, nevíš… Utekl, co? Tak mluv, nebo…“

Vojín opakoval, že nic neví, že se Šagdarem ani nemluvil.

„Ale mluvil, a dlouho, tak nelži,“ řekl poddůstojník. „Viděl jsem tě s ním pohromadě.“

„To je pravda, Vaše Blahorodí,“ obrátil se vojín k důstojníkovi, „stěžoval si mi…“

„Na co si stěžoval?“

„Že je unavený. Nic víc.“

Důstojník přecházel sem a tam a potom se vojína zeptal:

„Věděl, že bude v Urze potrestán? A ty taky?“

„Věděl, ale…“

„Věděl to a dezertoval, protože měl strach, co?“

Vojín pokrčil rameny. Důstojník rychle ukončil polední přestávku a rozkázal vrátit se a hledat uprchlíka. Jen neradi nasedli.

„Tebe chci mít na očích,“ řekl důstojník Šagdarovu druhu. „Až Šagdara najdeme, dostane hned na místě dvojnásobný trest a ty taky. Nebudeme čekat až do Urgy.“

Vojín svěsil hlavu a poslušně klusal vedle důstojníka. Šagdar měl pravdu, říkal si v duchu, měl jsem také utéci.

Sledovat stopy nebylo nic nesnadného, i když od chvíle, kdy Šagdar odbočil mezi skály, uplynulo dost času. Poddůstojník, který jel v čele oddílu, pojednou zvedl ruku a ukázal:

„Tady, Vaše Blahorodí…“

Stranou odbočovala stopa po jediném koni. Důstojník rozdělil oddíl na menší skupiny a nařídil, aby prohledaly okolí. Sám zůstal na místě a s ním i Šagdarův druh. Čekali dost dlouho. Skupiny se postupně vracely a beze slova se zařazovaly jedna vedle druhé, až nakonec byly všechny pohromadě. Důstojník klel a vyhrožoval přísným trestem každému, kdo se pokusí o něco podobného jako Šagdar. Dal povel pokračovat původním směrem.

Šagdarův druh seskočil z koně a zvedl mu zadní nohu.

„Co zas máš?“ obořil se na něj důstojník.

„Ztratil podkovu, Vaše Blahorodí.“

„Pospěš si! Nemůžeme tady dlouho trčet.“

„Rozkaz, Vaše Blahorodí.“

„Koukej nás brzy dohonit,“ řekl důstojník a odklusal k oddílu.

Vojín zůstal skloněn nad nohou svého koně, a když důstojník zmizel za ohybem cesty, nasedl a tak rychle, jak to jen v soutěsce mezi balvany šlo, ujížděl, kudy vedly stopy jediného koně.

Šagdar měl ucho přitisknuté k zemi a napjatě naslouchal, jak se dusot vzdaluje. Oddechl si a otřel si z čela pot, když se dusot ztratil. Kolem bylo ticho. Ale hned nato se zarazil – slyšel, jak se někdo prodírá houštinou. Vzal pušku a odjistil ji.

Nedám se, umínil si.

Z křoví se nejprve vynořila hlava koně a vzápětí jezdec. Šagdar namířil pušku a hned ji sklonil – vždyť to byl jeho druh.

„Polekal jsi mě,“ řekl. „Už jsem si myslel… Kde jsou ostatní? Co chceš? Ví už důstojník, že jsem upláchl?“

„Samozřejmě. Hledali jsme tě, a jak vidíš, nenašli.“

„A co ty?“

„Rozmyslel jsem si to. Pojedu s tebou.“

„Najednou… Tak jedeme,“ řekl Šagdar. „Jeď napřed.“

Tak se stalo, že se oddíl v jednom dnu zmenšil o dva vojáky. Bez jediného výstřelu.

A ti dva spolu putovali dva dny a dvě noci a jeden z druhého nespustil oči. Šagdar svému druhovi nedůvěřoval a podezíral ho, že ho nějakými oklikami chce přivést zpátky k oddílu. A ten druhý se obával, aby ho Šagdar neopustil. Musel by neznámým krajem bloudit sám, a to by bylo špatné.

Aniž si to jeden či druhý uvědomoval, spojovalo je pouto vzájemné nedůvěry a podezírání. Takové pouto bývá, jak se ukazuje, leckdy silnější než přátelství.

Třetí den, po noci, v níž více bděli, než spali, se před nimi otevřela táhlá rovina. Stály na ní tři jurty. Šagdar pobídl koně.

„Ty taky přidej,“ řekl svému druhovi. „Zastavíme se tam. Musíme vědět, kde jsme a kudy máme jet dál. Ale buď opatrný.“

Ačkoli tu byla hojnost dobré pastvy, postávali u jurt jen tři koně, velbloud, osel a několik ovcí.

„Taková bída,“ ušklíbl se Šagdar.

Od jurt k nim vyšel arat. Neměl zbraň. Přesto si však oba vojáci přichystali pušky. Šagdar se zeptal:

„Kde to jsme? A kdo jsi ty?“

„Jak se jmenuji? Čimid. Tohle je moje žena a mí bratři. Odtud na severozápad je Darchan.“

„Jak daleko?“

„Pro někoho hodně daleko, pro jiného blízko,“ odpověděl Čimid. „Jistě jste unaveni. Odpočiňte si u nás.“

Vojáci seskočili z koní a přivedli je k jurtám. Pušky nedali z ruky.

„Kde jsou ženy tvých bratří?“ zeptal se Šagdarův druh.

„Kde je jim konec…,“ řekl Čimid. „Vezměte si jídlo. Mnoho toho není, ale jste hosté. Nenechte se nutit.“

Nutit se samozřejmě nenechali.

„Říkáš, že odtud na severozápad je Darchan. Kdo tam je? Naši, nebo ti povstalci?“ zeptal se Šagdar.

„To já nevím. Říkalo se, že vaši, ale to je několik týdnu. Asi tam už nejsou,“ řekl Čimid.

Šagdar si krájel sýr na malé kousky a nožem si ho podával do úst.

„Máš pěkný nůž,“ řekl Čimidův bratr. „Takový zvláštní. Ukaž, podívám se.“

„Nesahat!“ křikl Šagdar. „Nůž jako nůž. Jeden rovný, druhý zakřivený. Jeden ostrý, druhý tupý. Malý, velký.“

„Tenhle je zakřivený a vypadá, že je hodně ostrý.“

„Nepřej si to poznat,“ řekl Šagdar a zasunul nůž do pochvy u opasku.

Jako by pohoštění, kterého se jim dostalo, bylo naprosto samozřejmé, oba vojáci bez jediného slova díků odjížděli. Čimid se za nimi díval a opakoval si: Zakřivený nůž… Potom pokynul bratrovi:

„Poslyš, pamatuješ, co nám vyprávěl Déd? Ten arat, který se tu se synem zastavil. Poslal jsem ho do Darchanu za Alaksajem.“

„Nemám krátkou paměť, Čimide. Tohle byl určitě voják, o kterém Déd mluvil. Jak přepadl a okradl rodinu arata a zranil ho zakřiveným nožem.“

„Nikdo jiný to nemohl být. Ale řekni mi, proč byli jenom dva, a ne celý oddíl? Všiml sis, jak se vyptávali na Darchan? Moc čisté svědomí nemají. Buď se jim oddíl ztratil, nebo…“

„Nebo se mu ztratili oni. A hezky tajně, potichu.“

„Spíš to druhé… Víš co, sedni na koně a jeď do Darchanu. Najdi tam Déda a řekni mu, že u nás byl voják se zakřiveným nožem. Asi by nebylo dobře, kdyby se s ním Déd setkal. Víc ti snad nemusím vysvětlovat. Déd si už bude umět poradit.“

Takže se přihodilo, že Déda a jeho syna začali hledat dva lidé. Čimidův bratr a muž, který dostal vzkaz, aby Déda spojil s Alaksajem.

Jako by se všechny cesty protínaly v nějakém osudovém bodě.

Darchan na jihovýchodě země bylo malé hnízdo. Tři čtyři ulice, spíše uličky, svažité náměstí, přízemní domky a mezi nimi jurty. Pouze dva domy byly jednoposchoďové. V obou byly obchody se vším možným, co je zapotřebí k životu pastevce, který do městečka zavítá tak čtyřikrát do roka, aby si obstaral zápalky, sůl, tu především, čaj, pšeničnou mouku a proso, nějaké boty, látku na chaláty,– šátek pro ženu, tvrdé cukroví pro děti a pro sebe nezbytný tabák…

Cizí vojáci se zdržovali buď u svých oddílů, které zabraly nejslušnější domky a jurty, anebo se bezcílně ve dvojicích či v malých skupinách potloukali po ulicích. Darchan budil dojem zoufale nudného hnízda.

První horečnatý rozruch, který se v Darchanu projevil, když do něj vtrhli cizí vojáci a bezohledně sebrali, co jim přišlo pod ruku, opadl. Ostatně už nebylo takřka nic, na co by cizí vojáci měli zálusk.

Mezi lidmi, kteří se toulali uličkami a po náměstí, se procházel muž, jenž dostal vzkaz, aby našel Déda a Nasana. Lidí, které dobře znal a mohl se na ně spolehnout, že budou mlčet, se poptával po aratovi s chlapcem. Nikdo však ty dva neviděl.

Tak uplynulo několik dní. Bylo dost pozdě a venku se zdržovali pouze jednotlivci, a i ti pospíchali, aby už byli doma, když na dvířka jurty onoho muže zaklepal arat. Aniž vyčkal vyzvání, vstoupil a pozdravil.

„Posílá mě Čimid. Nesu ti vzkaz.“

„Nejdříve si odpočiň a něco pojez. Máš za sebou asi úmornou cestu. Je to znát na tobě i na tvém koni. Ženo,“ obrátil se k manželce, „postarej se o koně našeho hosta.“

Když žena vyšla, zeptal se:

„Tak co mi vzkazuje Čimid?“

„Zastavili se u nás dva cizí vojáci a vyptávali se na Darchan. Vyhlíželi jako zběhové. Bratr jim neřekl pravdu, jak to tady, v Darchanu. teď vypadá. Byli to nepřátelé.“

Odmlčel se a hostitel ho pobídl:

„Pokračuj. Čimid by tě určitě za mnou neposlal jen proto, abys mi vyprávěl, že vás navštívili dva zběhové.“

„To ne. Ale několik dní předtím u nás byl arat. Jmenoval se Déd, tak nám to alespoň řekl, se synem Nasanem. Líčil nám svou cestu od jižních hranic. Chtějí se dostat do Kjachty.“

„Arat se synem, říkáš? Co bylo dál?“

Čimidův bratr opakoval, co se od Déda dověděli; cizí vojáci přepadli rodinu arata, zranili arata a Déd ho ošetřil a celé rodině pomohl.

„Říkáš, že jeden z těch útočníků má křivý nůž?“

„Ano. A musel to být jeden z těch dvou vojáků, kteří se stavěli u nás. Určitě mají namířeno sem, do Darchanu. Můj bratr Čimid si myslí, že by nebylo dobře, kdyby se Déd a ten voják potkali.“

„A ty bys Déda poznal?“

„Samozřejmě.“

„Počkáme do rána. Stejně už je pozdě, aby ses vypravil na zpáteční cestu.“

Déd nepochodil, když pro sebe a Nasana hledal nocleh. Lidé měli stále ještě strach z neznámých. Nezbylo, než aby vyjeli za město a našli si místo pro noční odpočinek. Vybrali si k tomu kotlinu mezi dvěma kopci pod vysokými stromy a ustlali si na měkké trávě. Nad hlavou se jim rozklenula vysoká, čistá obloha plná zářivých hvězd. Unaveni a plni dojmů z neznámého města a neznámých lidí usnuli spánkem spravedlivých.

Ještě než se první sluneční paprsky přehouply přes vrcholek kopce, u jehož úpatí odpočívali, byli na nohou. Skromně posnídali, osedlali koně a vyjeli zpět do Darchanu.

Kde já jen najdu toho Alaksaje, přemítal Déd, nikdy jsem ho neviděl, jak ho tedy poznám?

Blížilo se poledne, když Déd zpozoroval, že se na ně upřeně dívají dva muži. Jeden z nich mu připadal velice povědomý a ten k Dědovi přistoupil.

„Pamatuješ se na mne?“

Děd přikývl:

„Ty jsi přece bratr Čimida.“

„Konečně jsme se potkali… Našel jsi Alaksaje?“

„Když ani nevím, jak vypadá.“

„Můžeš být bez obav… Tohle je náš přítel,“ ukázal na druhého muže. „Přítel, rozumíš? Zajdeme k němu.“

Odebrali se do jurty, v níž Čimidův bratr strávil noc. Hostitel se omluvil, že ještě musí cosi zařídit. Jeho manželka přinesla Dědovi, Nasanovi a bratrovi Čimida jídlo a vybídla je, aby poobědvali. Bylo to trochu proti dobrým mravům, že při jídle Čimidův bratr Dědovi vyprávěl o návštěvě vojáka se zakřiveným nožem. Déd byl vzrušen.

„Říkáš, že jel k Darchanu? Musím se s ním setkat.“

„Nedělej to, nebylo by to dobře. Bratr si naopak myslí, že byste se potkat neměli.“

„A proč?“ zarazil se Déd. „Musím si s ním něco vyřídit.“

Čimidův bratr se na něj zahleděl a po chvíli řekl:

„Jsou důležitější věci… Jak bych ti to vysvětlil. Bude lip, když počkáme, až se vrátí náš přítel. Já si myslím, že by ses určitě do toho vojáka pustil holýma rukama… Víš, kde jsme. Voják by volal o pomoc a ty bys sotva vyvázl se zdravou kůží.“

„Dovedl bych se o sebe postarat.“

„To si myslíš ty. Ale…“

Před jurtou se ozvaly kroky. Vstoupili dva muži – majitel jurty a s ním jakýsi arat. Ustrojen byl jako arat. Na sobě měl chalát, kolem boků ho však měl přepásaný koženým řemenem, na hlavě klobouk a na nohou kožené holínky se zvednutou špičkou. Něco v jeho vystupování však nasvědčovalo, že to je spíš městský než venkovský člověk. Snad to byl způsob chůze a držení těla. Klonil se trochu kupředu jako ten, kdo je zvyklý vysedávat hlavně za stolem. Nemohlo mu být víc než třicet let.

Ačkoliv se s Dédem viděli poprvé, podali si obě ruce a dotkli se čely jako dávní, upřímní přátelé, jako lidé, kteří si věří.

„Já jsem Alaksaj,“ představil se. „A ty jsi Déd a tohle je tvůj syn. Jak ti říkají?“ objal chlapce kolem ramen.

„Nasan.“

„Hezké jméno. A co všechno už umíš?“

Nasan se začervenal a obrátil se na otce. Když viděl, že ho vybízí, aby odpověděl, spustil:

„Všechno už umím. Jezdit na koni a střílet z luku, vařit čaj, péct zajíce, vím, jak se v poušti hledá voda, že, otče, a jak se rozdělává oheň bez zápalek.“

Alaksaj mu s úsměvem naslouchal a řekl:

„Umíš toho opravdu hodně. A co, pomáháš otci a matce?“

A když Nasan přikývl, Alaksaj ho pochválil.

„Ukaž, co to máš,“ zeptal se Nasana, který držel v ruce zvláštní oblý kámen. Nosil ho stále s sebou a občas si s ním pohrával.

„Zajímavý kámen, pěkný… Víš ty vůbec, co to je? Takových kamenů je u nás spousta. Nenajdou se všude, ale jenom na některých místech.“

„Já vím,“ řekl Nasan. „My jsme ho našli v poušti. Byly tam kosti velikánských zvířat. Žila moc a moc dávno, když v naší zemi ještě nebyla poušť a step, ale mnoho vody. Zvířata do ní zapadla a utopila se a potom voda vyschla a suchá zem se přeměnila v kámen a ze zvířat zůstaly jenom kosti a ty také ztvrdly.“

„Kdo ti to řekl?“ zajímal se Alaksaj.

„Nikdo, to jsme si s otcem vymysleli.“

„Víš, že máte asi pravdu? Určitě přijde doba, kdy se to všechno objasní. Teď na to není čas, teď máme jiné starosti. Že to tak je, přátelé?“

Dědovi řekl:

„Máš bystrého syna.“

„Skládá také písničky, Alaksaji,“ pochlubil se Déd.

„Opravdu? Zazpívej nám nějakou,“ vyzval Alaksaj Nasana.

„Já si je nepamatuji,“ byl Nasan na rozpacích.

„Ale ty, Alaksaji, skládáš básně a píšeš přece písně,“ řekl hostitel. „Prosím tě, zarecituj nám některou.“

Déd s obdivem vzhlédl k Alaksajovi – umí číst a psát, a píše dokonce básničky…

„Jak si přejete, přátelé,“ řekl Alaksaj, postavil se poněkud stranou a začal přednášet dlouhou báseň o rodném Altaji.

Když skončil, rozhostilo se v jurtě ticho. Přerušil je hostitel. Povzdechl si:

„Musíme teď projednat naše věci.“

Sesedli se do kroužku. Nasan vyšel ven a bylo mu svátečně.

Nedaleko odtud postávali dva vojáci. Šagdar a jeho druh. Dříve než se pustili k náměstí, opatrné se rozhlíželi na všechny strany. Zahlédli pochodující oddíl, stáhli se za roh a Šagdar řekl:

„Tady nemůžeme zůstat.“

„Kam ale pojedeme?“

„Zatím nevím. Ale v tomhle hnízdě to je pro nás strašně nejisté.“

Obrátili koně a rozjeli se z městečka. Na jeho okraji zastavil Šagdar před jurtou, z níž zaznívaly tlumené hlasy mužů.

„Hej!“ zavolal.¨“Vylezte!“

Ve vchodu do jurty se objevila hlava arata. Přes rameno mu vyhlížel další a za ním třetí.

„Je vás tam nějak mnoho,“ řekl Šagdar. „Kolik je v Darchanu vojáků?“

„Jak to můžeme vědět? Nepočítáme je,“ dostal odpověď.

„No dobrá… Kudy se dostaneme do Urgy?“

Arat vyšel a mávl rukou k severozápadu.

„Jak to je daleko?“ zeptal se Šagdar.

Arat pokrčil rameny:

„To záleží na tom, jak rychle pojedete. Když si pospíšíte, jste tam za dva tři dny.“

Oba vojáci beze slova pobídli koně. Z jurty se vynořil Déd a rozčileně zvolal:

„Poznal jsem ho! Je to on. To je ten voják se zakřiveným nožem. Honem. Nasane, musíme je dohnat.“

Alaksaj ho zadržel:

„Nech ho být, Déde. Ještě budeš mít příležitost vyrovnat si s ním účty. Uklidni se. Zapomněl jsi, o čem jsme mluvili a na čem jsme se shodli?“

XI

PŘÍTEL ZE ZEMĚ NA SEVERU

Ty dvě jurty vypadaly zcela jinak než obvyklé přenosné obydlí aratu. Měly dřevěnou podlahu a byly prostornější. Podél plátěné stěny, jejíž spodní část byla vykasaná, aby průvan snížil dusno, které toho dne panovalo, bylo po šesti lůžkách.

Pouze několik věcí měly tyto jurty společné s jurtami aratů. Kulatá litinová kamínka uprostřed pod otvorem v kuželovité střeše, jímž procházela roura odvádějící kouř. Už z toho, že tam byla kamínka, přestože se v nich v tomto ročním období netopilo, bylo zřejmé, že jurty stojí stále na témže místě „po celých dvanáct měsíců a že je tedy dvakrát třikrát nestěhují jinam, na jiné pastviny.

Bylo to ubytovací zařízení pro hosty, jakýsi hotel.

Potom tu byla nízká dvířka ozdobená barevnými ornamenty. Kdo jimi procházel, musel se hodně shýbnout.

A konečně kožený vak s kumysem vlevo vedle dvířek. Na jedné z latí, které tvořily kostru střechy, visela nádoba. Kapala z ní voda do větší nádoby; bylo to úsporné zařízení všude, kde byl krajní nedostatek vody.

Kolem kamínek stály dva stoly a několik židlí.

Do těchto jurt stojících na okraji Kjachty se před několika dny přemístili velitelé oddílů lidového vojska, jejich vrchní velitel a jeho nejbližší spolupracovníci. Sem se sbíhaly zprávy, které přiváželi jízdní poslové – arati, partyzáni, ale také lámové nejnižších hodností, kteří nezapomněli na svůj pastevecký původ a soucítili s těmi, kteří vedli spravedlivý boj proti nepřátelským vojskům a jejich domácím pomahačům. Odtud vycházely rozkazy k jednotlivým oddílům, odtud se na všechny strany rozjížděli emisaři. Pobízeli koně k trysku a zhruba po jednom urtenu, tedy po třiceti čtyřiceti kilometrech, je u spolehlivých. důvěryhodných aratů měnili za čerstvé, odpočaté.

Kjachta byla takřka zcela vypálena. Rozvaliny poničených domků se povalovaly v uličkách, z jurt zbyly pouze hromádky popela. Jenom na okraji městečka, které vypadalo, jako by se jím přehnala ohnivá smršť, zůstaly jako zázrakem stát ony dvě velké jurty.

Süchbátar seděl u zadní stěny proti vchodu. Bylo to čestné místo a přináleželo mu jako veliteli celé lidové armády. I vsedě vynikala jeho statná, mladistvá postava s rozložitými rameny, svalnatýma rukama a pevným krkem.

„Vypravuj, jak tě přijali a jak jsi pořídil,“ vyzval ho jeho zástupce.

Jak to tam vypadá a co tam je nového? naléhali na něj ostatní.

Vrátil se právě z několikadenní cesty do země za severní hranicí.

„Nechte mě vydechnout,“ usmál se. „Musím říci, že tam s takovými, kteří se usadili u nás, pořádně zatočili. Zůstalo tam sice několik band, ale oni si s nimi poradí.“

S uspokojením a zájmem přikyvovali a nedočkavě čekali.

„O našich starostech tam vědí všechno,“ pokračoval. „Ani jsem jim nemusel nic dlouze vysvětlovat. Hlavní je, že nám chtějí pomáhat a pomohou nám. Mají zprávy o tom, že Ungern obsadil Urgu. Ptali se mě, kolik nás je, jaké máme zbraně a s jakou podporou aratů můžeme počítat.“

„A cos jim řekl?“ zeptal se jeden z nižších velitelů.

„Řekl jsem jim všechno po pravdě tak, jak to je. Vyšlou k nám své vojáky a společně zaútočíme na Ungerna v Urze. Jak je všichni známe, své slovo dodrží včas a do písmene. Ostatně už jsou na cestě. Přijel bych s nimi, ale pospíchal jsem. Řekli mi, abych na ně nečekal, že to přece jen nějakou hodinu potrvá, než si doplní výzbroj a takové ty věci, které jsou zapotřebí k dlouhé cestě.“

„Hlavní je, že tu brzy budou,“ podotkl zástupce.

Süchbátar přisvědčil a pokračoval:

„Poradili mi, abychom mezi Ungernovy vojáky poslali do Urgy spolehlivého člověka. Když jsem jim řekl, že už je tam máme, uspokojili se. Hovořili jsme i o tom, jaké zprávy by nám tam naši měli získávat a jak by nám je měli sdělovat. Mimochodem, ozval se už Dondov?“

„Zatím ne. Můžeme mluvit o štěstí – zařadili ho jako lékařova pomocníka do štábu. Víme to od našeho člověka. Dondov o něm samozřejmě nemá ani potuchy. Tak trochu nad ním bdí,“ řekl zástupce.

„To je v pořádku. Nedomysleli jsme ovšem, jak Dondovovi oznámíme, když od něj budeme potřebovat něco naléhavého. Ten náš člověk má přece za úkol ozvat se čas od času, jen když půjde o Dondova. Na náhodu spoléhat nemůžeme. Tak co navrhujete?“ otázal se Süchbátar.

„Musíme s Dondovem mít stálé a pravidelné spojení,“ řekl jeden z kroužku mužů kolem stolu. „To znamená, že kromě Dondova a toho druhého bychom do Urgy měli poslat ještě jednoho, přinejmenším jednoho. Takovou rychlou spojku.“

„Ale koho?“ řekl Süchbátar.

Slíbili, že se každý z nich poohlédne po nejvhodnějším muži. Potom rokovali, jaké kroky podniknou, než k nim dorazí vojsko ze severu.

„Zbraní mají dost, i děla mají,“ řekl Süchbátar. „Nezapomínejme, že budou potřebovat jídlo.“

„To si vezmu na starost já,“ přihlásil se jeden z velitelů.

„Sám na to nestačíš,“ podotkl Süchbátar. „Kdo se ještě k němu přidá?“

„Já,“ zvedl ruku jiný muž. „Znám to tady a vím, kdo asi bude ochotný prodat dobytek. Je ho málo, Ungern sebral všechno, nač přišel. A jak to bude…“

„S placením, že?“ přerušil ho Süchbátar. „To je v pořádku, starosti si s tím dělat nemusíme. To nejsou Ungernovi vojáci. Tihle poctivě zaplatí za každý kus. Je to trochu divné – jdou nám na pomoc, a sami aby si všechno platili. Když my jsme tak chudí…“

„Jak to uděláme s ubytováním?“ zaznělo od stolu.

„Zbytečná otázka. Jsou to přece vojáci. Zvyklí spát třeba pod širým nebem.“

O slovo se přihlásil zástupce:

„Jedna věc je jasná – jak znám naše araty, přijmou je mezi sebe jako nejlepší přátele. Jenom aby už tu byli…“

„Uvítáme je dřív, než se nadějeme,“ řekl Süchbátar. „Budeme mít společné velení a společný štáb. To usnadní všechny naše akce, celé společné tažení.“

Protože už nikdo neměl otázky, vyzval Süchbátar velitele oddílů, aby podali hlášení.

„Začni,“ vyzval svého zástupce. „Prosím tě, jako vždycky.“

„Já vím, stručně a jen to nejpodstatnější.“

Zástupce měl za povinnost shromažďovat jednotlivé zprávy do přehledného souhrnu. Spustil:

„Jak víme, naši jsou kolem Cecerlegu a Ich Tamiru.“

„Počkej,“ zarazil ho Süchbátar a spolu s ostatními přesel ke stolu, na němž ležela nahrubo načrtnutá mapa Mongolská. Byly na ní vyznačeny řeky, pohoří s nejvyššími vrcholky, městečka, a především šipkami vyznačen postup oddílů lidové armády a Ungernových vojsk. Mapa byla velice jednoduchá a neúplná, zato však přehledná a srozumitelná.

„Říkáš kolem Cecerlegu a Ich Tamiru, to znamená tady,“ ukázal téměř do středu státu, tam, kde se řeka Orchon začíná otáčet k severu. „O nich přece víme, jak už jsi řekl.“

Zástupce se k němu obrátil:

„Ano, ale změna je v tom, že se tam oddíly rozrůstají a ovládají již velké okolí. A tady, v okolí hory Uliastaj, naši také úspěšně bojůjí.“

Tak probrali jednu zprávu za druhou. Potom Süchbátar řekl:

„Jde nám o to, že musíme přesně znát Ungernovy plány. Určitě nepotáhne tam, kde jsou. naše jednotky silné, tedy na západ. Je natolik chytrý, aby si spočítal, že by ztratil mnoho vojáků, kdyby se s našimi střetl daleko od Urgy, kde má svou základnu. Na západ se nepustí.“

„Jistě máš pravdu,“ řekl zástupce. „Jenomže v Ungernovi je kus dobrodruha, takže nic není jisté. Po dobytí Urgy se cítí na koni. Jen si vzpomeňme, že se k ní dostal dost rychle od Eréncavu, tady to je, až na severovýchodní hranici, a Urgu obsadil.“

Süchbátar s ním tak docela nesouhlasil:

„Neřekl bych, že se mu to podařilo proto, že má dobrodružnou povahu. To byl promyšlený tah. Učinil ho v době, kdy ještě mnoho Mongolů věřilo, že to s nimi myslí dobře, a nestavěli se proti němu. To mu pomohlo.“

Zástupce řekl:

„Však oni už vystřízlivěli.“

„Doufejme,“ obrátil se k němu Süchbátar. „Ale ať už to bylo jakkoliv, usadil se v Urze. A vládne tam po svém… Co byste udělali vy, kdybyste byli na jeho místě?“

„Táhl bych na Kjachtu,“ řekl jeden velitel a ostatní s ním souhlasili.

„Ano, rozhodl by se pro směr na sever,“ přikývl Süchbátar. „To však musíme vědět přesně a předejít ho. Už aby tu byla zpráva od Dondova.“

„Zatím o něm nic nevíme,“ řekl zástupce.

„Co hlásí hlídky?“ zeptal se Süchbátar.

„Nic podstatného. Kolem Kjachty je klid, až je to podezřelé.“

Na krajinu padla tma. Zesílili řetěz stráží. Než se uložili ke spánku, projednali ještě mnoho věcí.

Z Darchanu do Urgy to je dost daleko, ale Déd s Nasanem tu vzdálenost zdolali v neuvěřitelném čase Bylo to i proto, že s nimi jel Alaksaj, který věděl, kudy vede nejkratší cesta. Měl spoustu známých, kteří ho vítali srdečněji a s otevřenějším přátelstvím, než je i při vžitém smyslu aratů pro pohostinství běžné. Každý jim ochotně poradil, kudy se dát, aby se vyhnuli cizím vojákům, kteří se ve větších i menších skupinách potloukali krajem, a především velkým oddílům táhnoucím jako posila Ungerna k Urze.

Všude se alespoň nakrátko museli zdržet a Alaksaj jim přednášel své básně. Obdivovali se mu.

Proto se jim cestovalo dobře.

Když dorazili do Urgy, zavedl Alaksaj Déda a Nasana do postranní uličky a požádal je, aby počkali. Sám zašel do nízkého domku. Po malé chvíli se objevil a vyzval Déda, aby šel s ním.

„Ty zůstaneš tady, Nasane, a budeš hlídat koně,“ řekl. „Kdybys viděl, že se blíží vojáci, nahlas si pískej nebo zpívej. A kdyby se tě vyptávali, co tady děláš, řekni, že čekáš na otce a strýce. To jsem já,“ usmál se.

Nasan vzal všechny tři koně za uzdu a opřel se o stěnu. Alaksaj s Dědem obešli stavení, přešli dvorek, Alaksaj otevřel zadní vchod a pobídl Déda, aby šel první.

Úzkou chodbičkou se dostali do místnosti, která zřejmě sloužila za kuchyň i ložnici. Byla zařízena jednoduše jenom nejnutnějšími věcmi. V ničem se nelišila od podobných obydlí prostých lidí. Stůl, dvě tři židle, podomácku vyrobená skříň. Ve starobylém zámku trčel velký klíč s přívěskem z ovčí kůstky. Lůžko tu nebylo. Lidé spali na zemi na přikrývkách složených přes den v koutě vedle kulatých litinových kamínek. Roura od kamínek se táhla pod stropem přes celou místnost do komína. Do ulice vedlo jediné okno. Zkrátka obyčejný domek, nic zvláštního.

Opravdu nic zvláštního? Přece jen. Déd měl dojem, že tu panuje nějaké napětí. Ze židle se zvedl voják v cizí uniformě. Déd se zarazil a couvl. Alaksaj ho zadržel. Řekl:

„Jen klid, Déde, patří k nám.“

„Jak to, k nám? Podívej se, co má na sobě. Kam jsi mě to zatáhl?“ rozechvěle řekl Déd.

V tu chvíli si vzpomněl, že po cestě z Darchanu do Urgy otevřeně Alaksajovi vyložil, proč se chce dostat do Urgy, i na to, že mu Alaksaj zabránil pustit se za vojákem se zakřiveným nožem. Kdo to vlastně ten Alaksaj je? V jurtách ho vítali jako vzácného přítele, a najednou tu stojí s cizím vojákem. Vrhl se ke dveřím. Voják k němu pokročil a usmál se:

„Neplaš se, Déde.“

Zná i mé jméno, podivil se v duchu Déd.

„Netvař se tak. Alaksaj mi o tobě pověděl, i o tvém synovi. Já jsem Dondov. Nic se, prosím tě, nediv, že mám na sobě tuhle uniformu. Až ti to vysvětlím, pochopíš.“

Krátce mu popsal, jak k uniformě přišel. Řekl, že zastupuje lékaře v Ungernově štábu. Déd se nestačil divit. Pomalu mu svítalo, jakou úlohu na sebe vzal tenhle mladý útlý muž.

„Teď to hlavní, Déde,“ řekl Dondov. „Potřebujeme někoho, kdo bude mé zprávy nosit k našim. Domníváme se, že bys to mohl být ty. Nikdo tě tu nezná. Já se nemohu od štábu často a na delší čas vzdalovat. Brzy bych se prozradil.“

„Mohu si sednout?“ zeptal se Déd.

„Samozřejmě. Tak co říkáš? Jsi ochotný pro nás takhle pracovat?“

„Jaké to budou zprávy?“

„To ti snad nemusím vykládat,“ řekl Dondov. „Prostě důležité zprávy. Naši na ně čekají. Musí vědět, co Ungern připravuje, jakou jeho vojáci mají náladu, jak jsou vyzbrojeni, prostě každou podrobnost a zdálo by se i maličkost. Jako dospělému člověku ti nemusím říkat, že to jsou ve válce velice důležité věci. Něco z toho už máme, ale to hlavní nám stále chybí. Tak co, souhlasíš?“

Déd byl na vážkách. Na jedné straně ho těšilo, že k němu mají takovou důvěru, na druhé ovšem to bylo nebezpečné riziko. Když Déd neodpovídal, Dondov řekl:

„Alaksaj tě sem, mezi nás, přivedl proto, že je spolu s Čimidem a jeho bratry přesvědčen, že ty jsi ten pravý muž. Poznali tě dobře. Tak se dlouho nerozmýšlej. Můžeš udělat pro dobrou věc mnoho.“

„Tak dobře,“ povzdechl si Déd. „Jak se ale budu dostávat z města a zase zpátky? Když to bude často, určitě si mě stráže všimnou.“

„Na tom něco je,“ přikývl Alaksaj. „Déd má pravdu. Jsou teď jako ostříži, určitě něco chystají. Kdyby Déda chytili, mohli by ho svými známými způsoby usvědčit. A bylo by zle.“

Dondov se ozval zvýšeným hlasem:

„Najednou… Proč tak mluvíš? Proč jsi ho sem přivedl? Dokonce se synem.“

Teprve teď se Déd rozpomněl, že má syna, který čeká venku. Než se dostal ke slovu, řekl Alaksaj:

„Nerozčiluj se, Dondove, právě na jeho syna myslím.“

„Proč? My tady hovoříme o Dědovi, a ty myslíš na jeho syna.“

„Podle mého názoru by asi bylo lepší, kdyby to byl místo Déda Nasan.“

„Jak si to představuješ, Alaksaji? Vždyť je to ještě chlapec,“ namítl Dondov.

„Právě proto. Uvažuj. Bude to nápadné, když se takový kluk bude toulat po městě?“

„To je sice pravda, ale…“

„Jaképak ale! Vezmi si ho k sobě jako sluhu. Každý u vás ve štábu má svého sluhu.“

„Jenom důstojníci. A já nejsem důstojník.“

„Zastupuješ štábního lékaře, Dondove,“ naléhal Alaksaj. „A to je něco jako důstojník. Nasan ti bude nosit brašnu, opatrovat koně… Bude ti k ruce. Nikomu to nebude divné.“

Dondov řekl:

„Tak se mi zdá, že děláme účet bez hostinského. Na někoho jsme zapomněli. Na našeho přítele,“ ukázal na Déda. „Co ty tomu říkáš?“

Od okamžiku, kdy padlo jméno jeho syna, čekal Déd na příležitost vmísit se do rozhovoru. Těšilo ho to, a co víc, byl pyšný – cení si Nasana tak vysoko, že mu chtějí svěřit odpovědný úkol. Jistě poznali, že to je bystrý chlapec, že se nebojí a že už mnoho umí. Ale přece jen to je ještě skoro dítě. Čtrnáct let, co to je…? Může se dostat do nebezpečné situace. Mohou na něj přijít, a potom by jistě nebrali ohledy na jeho věk.

„Nevím,“ byl s rozumem zcela v koncích. „Všechno jste určitě zvážili, to jsem poznal z vaší řeči. Ale, prosím vás, ještě jednou to promyslete. Hodí se na to? Odvahy má dost. Sami si umíte představit, co všechno ho může potkat. A chápejte mě. Byl bych nerad, kdyby…,“ nedokončil.

„Rozumíme ti, Déde,“ přistoupil k němu Dondov. „Nic nepodceňujeme, to nám věř. Když s naším návrhem nebudeš souhlasit, nic se nestane, zlobit se nebudeme. Když souhlasit budeš, snad ti ani nemusíme slibovat, že na něj budeme dávat pozor a chránit ho. Že je to tak, Alaksaji?“

„To se rozumí samo sebou,“ řekl Alaksaj. „Tak co, Déde?“

Nenaléhali na něj a převedli řeč na to, co musí udělat nejdříve. Bylo toho dost. Dondov líčil poměry v Ungernově štábu. Posteskl si:

„Musím se hodně přemáhat, když důstojníci, a samozřejmě hlavně Ungern, začnou vykládat, jak si to u nás, v Mongolsku, představují. Tady by to vypadalo!“

„Nechtěl bych být v tvé kůži, Dondove,“ řekl Alaksaj.

„Já v tvé teprv ne,“ řekl Dondov. „Já si můžu chodit po městě jak chci, ale ty se musíš skrývat.“

Déd je poslouchal na půl ucha. Myslel na Nasana a rozmýšlel se, má-li s jejich návrhem souhlasit. Je to jeho jediný syn, už teď mu při práci dost pomáhá, a až dospěje, bude Nasan jeho nástupcem. Bude mít rodinu, děti. Budou žít spokojené a šťastně.

Vstal a začal přecházet po místnosti. Alaksaj a Dondov na sebe pohlédli a oběma bylo jasné, o čem Déd přemýšlí. Nechali ho na pokoji. Teprve po chvíli řekl Alaksaj:

„Je těžké se rozhodnout, co, Déde. Záleží jen a jen na tobě.“

„Na každém z nás,“ obrátil se k němu Déd. „Před chvílí jsi to říkal.“

„A není to tak? Nemám pravdu?“

„Jistě máš, Alaksaji. Podívej se, já také chci, aby se nám dařilo lip… Dobře tedy. Ať Nasan jde s Dondovem.“

Nečekal slova chvály, ale nečekal ani to, že jeho rozhodnutí přijmou s takovou samozřejmostí, jako by předem věděli, že s nimi bude souhlasit.

„Počkej,“ řekl Dondov. „Dojdu pro něj.“

V Nasanovi by se krve nedořezal, když spatřil, že se k němu blíží voják v cizí uniformě. Začal hlasitě zpívat první písničku, která ho napadla, a pevně sevřel uzdy. Dondov k němu vztáhl ruku:

„Přestaň, Nasane. Uvaž koně a pojď se mnou.“

Když viděl, jak se Nasan nedůvěřivě a bojácně tváří, dodal:

„Neboj se. Tak jen pojď. Otec ti všechno vysvětlí.“

Vzal mu uzdy z ruky a sám přivázal koně k sloupu u předního vchodu do domku. Potom Nasana objal kolem ramen, obešel s ním roh domku a zadním vchodem do něj vstoupili.

Nasan spatřil otce. Stál za Alaksajem a povzbudivé se na Nasana díval.

V posledních dnech Urga jako by ožila. Soustřeďovaly se do ní Ungernovy posily; byly to nestejně početné oddíly, neměly jednotnou výzbroj a všechny nesly známky jakéhosi úpadku.

Šagdar a jeho druh se jim snažili vyhnout, pokud to jen bylo možné. Napjatě hlídali, neobjeví-li se oddíl, z něhož uprchli.

„Já bych se raději rozjel pryč odtud. Kamkoli. Jinam. Tady se mi to nezdá,“ řekl Šagdarův druh.

„Zbytečně se plašíš, kamaráde. Počkáme, až co se tady z toho vyklube,“ uklidňoval ho Šagdar.

Od jednoho oddílu se oddělil voják na koni a přiklusal k nim. Zeptal se:

„Jak to tady vypadá?“

„Všelijak,“ vyhýbavě odpověděl Šagdar. „Není to tu tak zlé. Uvidíš sám.“

„Už mám toho útěku plné zuby,“ zamračil se voják.

Šagdar k němu udiveně vzhlédl:

„Jak to? Vy utíkáte?“

„A co sis myslel? Že se jen tak projíždíme jako na přehlídce? Ujíždíme ze severu, ani v noci jsme si nemohli pořádné odpočinout. Jsou jako vosy. Ženou se za námi, člověk nemá chvíli klidu.“

„Kdo vás žene?“

„Kdo…, kdo… Jako bys to nevěděl. Proti komu asi válčíme! Je jich čím dál tím víc…,“ rozčiloval se voják a dodal nelichotivé slovo.

Šagdar se opatrně zeptal:

„Je vás hodně? Poslouchej, nepotkali jste oddíl, kterému velí takový vysoký, hubený důstojník s knírkem pod nosem? Určitě by sis ho povšiml – pořád má v ruce bičík a poklepává si jím do holínky. Je to takový křikloun…“

„Takového jsme nepotkali, a ani nevím, kdo by to mohl být. V životě jsem ho neviděl. Prostě neznám… A proč se na něj vyptáváš? Poslechni, to byl váš velitel a vy jste utekli od jeho oddílu!“

„Ale neutekli. Hledali jsme tady s kamarádem něco k snědku a oni se nám ztratili.“

„To tedy máte smůlu, hoši. No nic, musím jet,“ řekl voják a odklusal k svému oddílu.

Oddechli si. Svůj oddíl nespatřili a tenhle voják také ne. Šagdarův druh se ušklíbl:

„Myslel jsem si, Šagdare, že jsi chytrák. Proč ses ho, prosím tě, vyptával. Přijeli od severu, a my z jihozápadu. Copak mohl něco vědět?“

„Když už mě opravuješ, tak jsme přijeli od jihovýchodu, a ne od jihozápadu. Nepleť si světové strany,“ odsekl mu Šagdar. „Raději uvažuj, kam se pustíme.“

„Kam? Slyšel jsi, že přišli ze severu…“

„Tam rozhodně nemůžeme, to dá rozum,“ řekl Šagdar. „Dostali bychom se z bláta do louže. Kdyby nás chytili tamti,“ mávl rukou na sever, „umíš si představit, co by s námi bylo. To je pořád lepší vyfasovat trest od našeho důstojníka.“

„Máš pravdu. Ten by se dal přežít.“

„Den dva počkáme, a potom uvidíme,“ rozhodl Šagdar.

Na noc se uklidili za město a přečkali ji pod širým nebem.

Ráno, říká se, bývá moudřejší večera. Bývá, ale nemusí být. Asi to záleží na tom, jak se kdo prospí. Oba dezertéři neměli příliš klidný odpočinek. Každou chvíli byli vzhůru; vylekal je dupot zvěře, houkání sovy, hučení vysokých stromů. Vstali celí rozlámaní.

„Kam tedy pojedem?“ znovu se ptal Šagdarův druh.

„Kam jinam než domů.“

„Domů? Kde my vlastně máme domov? Vrátit se tam po tom všem?“

„Žádné strachy! Je to velikánská země. Ztratíme se v ní jako jehla v kupce sena. Jako pára nad hrncem.“

„Kdyby to bylo tak jednoduché…“

„Změníme si jména, a kdo si nás povšimne? Nikdo nás nepozná. Usadíme se každý v jiné vsi někde v lesích.“

„Ale budou se nás vyptávat, co jsme zač a odkud jsme se tam vzali.“

„Já, a ty také ne, se nebudu chlubit, že jsme válčili pod Ungernem. Ani s tím, jak jsme to tady spořádali. A u nás jakbysmet.“

„Mě strašně mrzí a pořád na to musím myslet, že jsme všechny naše věci a peníze nechali u oddílu. Shrábne je důstojník…“

Šagdar mávl rukou:

„Ať se zalkne, chamtivec! Nemysli už na to. Ještě budeme mít příležitost zaopatřit si něco.“

Jeho druh pokrčil rameny a podvolil se Šagdarovu rozhodnutí. Oklikou, aby se vyhnuli městu, se rozjeli tam, odkud byli před časem vyhnáni. Na sever. Cíl – země za severními hranicemi, země široširá.

Teprve příští dny ukázaly, bylo-li to správné.

„Sando!“ rozkřikl se Ungern. „Kde vězíš? To tě mám pořád shánět?“

Dondov byl ve vedlejší místnosti. Okamžitě si neuvědomil, že Ungern volá jeho. Stále si nemohl zvyknout na své nové jméno Šando.

„Prosím za prominutí, cháne, že jsem okamžitě nepřišel. Zaučuji sluhu.“

„Tak ty sis opatřil sluhu. Podívejme se. Bez mého svolení. Brzy ses přiučil našim mravům. No dobrá. Ale živit ho budeš ze svého. A nemysli si, že ti na něj budu připlácet. Kdo to je? Hned ho přiveď.“

„Rozkaz, cháne,“ srazil Dondov paty a vyšel z místnosti.

Zavřel za sebou pečlivě dveře a šeptem řekl Nasanovi:

„Musím tě ukázat Ungernovi. My dva jsme se nedomluvili, jak ti budu říkat. Ale co, budu tě oslovovat tvým skutečným jménem. A ty mne Sando. Nezapomeň – Sando. Ne aby ses přeřekl. Jasné? A teď jdeme. Drž se, moc nemluv. Všechno vyřídím za tebe.“

Ungern zavadil jedním okem o Nasana. Na nějakém sluhovi, a navíc takovém klukovi mu přece nezáleží. Dondov chvíli vyčkával, a potom se ozval:

„To je můj sluha, cháne. Jmenuje se Nasan. Je mu… Kolik ti je vlastně let, Nasane?“

„Čtrnáct,“ nesměle odpověděl Nasan. Bylo mu trochu úzko před Ungernem, o němž neslyšel jedno dobré slovo.

„Je mu čtrnáct, cháne,“ řekl Dondov.

„A na co ti bude?“ zvedl Ungern obočí.

„Bude mi nosit brašnu s léky a obvazy. Bude mi dělat poslíčka. Bude mi k ruce.“

Ungern s tím nesouhlasil:

„Říkáš, že to je tvůj sluha. To je zbytečný přepych. Aby bylo jasné. Jeho místo bude tady, u štábu. Každou chvíli někoho potřebuji, například tebe, tak pro něj doběhne. Někdo tady musí uklízet, a na to je našich vojáků škoda. Nechci slyšet žádné řeči.“

Dondov sklonil hlavu a řekl:

„Tak to bude správné, cháne.“

„Na tvou pochvalu jsem zrovna čekal,“ ušklíbl se Ungern.

Dondov se sice musel podvolit, ale Ungern mu nasadil brouka do hlavy. Měl by mít Nasana u sebe, je to ještě chlapec a bůhví co se může přihodit. Nemá žádné životní zkušenosti a asi neumí vždy a za každých okolností zachovat rozvahu.

Co bych dělal, ptal se v duchu sám sebe Dondov, kdybych byl na jeho místě a prozradil nechtěně něco, s čím nesmím ven a co musí zůstat utajeno?

Přemítal o tom i pak, když je Ungern propustil. Ungern je svrchovaný pán a nestrpí, aby mu někdo odporoval. Proto nemá cenu cokoliv podnikat.

Dondov se na to pokusil podívat z druhé stránky. Když Nasan bude u štábu, bude to mít vlastně své výhody. Tahle armáda je sice na ústupu, ale přesto si její důstojníci tak jako jejich hlavní velitel myslí, že vítězí. Jsou spokojeni sami se sebou a před čtrnáctiletým chlapcem budou mluvit otevřeně. Jedna věc tu však byla na překážku.

„Nasane,“ chytil chlapce za ruku, „vždyť ty nerozumíš z jejich řeči ani slovo.“

„Jen maličko, několik slov. Ty už jsem pochytil.“

„A oni naši mongolštinu strašně komolí. Na to jsme oba zapomněli. Moc platný tam pro nás nebudeš.“

„Já mám dobrou paměť. Zapamatuji si, co budou mluvit, slovo od slova. Jako třeba básničku.“

Dondov se musel usmát:

„To je přece něco jiného. Básničku odposloucháš a naučíš se ji snadno, protože ji slyšíš v rodné řeči.“

„Neměj strach, prosím tě. Mám ti odříkat, co hovořil Ungern? Uvidíš, nebude to tak těžké.“

„A ještě něco. Stále jsem tady Sando. Budeš mně tak říkat, i když budeme sami mezi sebou.“

Nasan několikrát nahlas opakoval Sando, Sando.

Zbývalo ještě zařídit ubytování. Nebylo to nic obtížného.

„Tak tady budeš spát,“ ukázal Dondov na přikrývku rozloženou na zemi u stěny. „A semhle, na tuhle poličku, si dej své věci. Moc toho zrovna nemáš, jak koukám. Jíst budeš se mnou. Rozdělím se s tebou. U štábu se vždycky dá něco opatřit.“

„A kde budeš spát ty?“ zeptal se Nasan.

„Támhle pod oknem. A teď dávej pozor. Kdybych tu nebyl a všechno bylo v pořádku, bude na okně tenhle kamínek. Může se stát ledacos, kdoví… Potom na okně kamínek nebude. A ty se nikoho na nic neptej a uteč. Do ničeho se nepleť.“

„Rozumím. Ale já budu asi celý den pryč.“

„Zakrátko poznáš, jak to u štábu chodí. Ungern je rozmarný. Musíš uhádnout, jakou má zrovna náladu. Jak se zkrátka vyspal. My se budeme stále stýkat. To s tím oknem a kamínkem, to je pro případ, že bych tě z nějakých důvodů nemohl varovat.“

Nasan mu trpělivě naslouchal. Dondov pokračoval:

„Tvým úkolem bude donášet zprávy ode mne dál. Kam, to ti včas řeknu. A kdybych ti zprávu nemohl dát z ruky do ruky, najdeš ji tady na zemi pod levým cípem pokrývky. Bude v ní také pokyn, co s ní máš dělat. Jednotlivá písmenka přece už umíš, ne?“

Nasan přisvědčil a Dondov si najednou uvědomil, že s ním hovoří jako s dospělým člověkem. Zdálo se však, že Nasan pochopil v podstatě všechno.

„Tak jdeme, Nasane. Dostaneš první úkol.“

Kdo by mohl tušit, že to málem byl úkol poslední.

XII

JEN SE POSAĎ DO ČELA

Ten, o něhož měl Déd denně strach a jehož zatím velitelé lidové armády neznali, způsobil v Ungernově štábu menší rozruch. Ztratil se totiž, jako by se pod ním zem slehla.

Začalo to rozhovorem, který Nasan vyslechl v Ungernově pracovně. I když jejich řeči nerozuměl, vycítil, že jde o něco důležitého, významného. Znal už zvyklosti, které panovaly ve štábu. Toho dne se dělo něco neobvyklého.

Před mapou připíchnutou na stěnu se shromáždili všichni důstojníci. Ungern na mapě kreslil všelijaké čáry a šipky a vyslovoval jména a názvy, které Nasan znal z doslechu. Byla to jména obcí a hor a řek v jeho zemi. Ungern se obracel k jednotlivým důstojníkům a cosi jim přikazoval. Všichni se tvářili vážně a soustředěné. Každý si něco poznamenával do sešitku.

Nasan utíral prach. Nikdo si ho nevšímal – byl přece sluha Sandův, sluha sluhy…

Zaslechl také název Kjachta.

Když porada skončila, Nasan se vytratil z domu, v němž byl štáb, a utíkal postranními uličkami za Dondovem. Věděl, že v tuto hodinu by měl být doma. Ale nenašel ho tam. Podíval se na okno – jak to říkal? Když na okně bude kamínek, je všechno v pořádku. Nasan si oddechl. Kamínek byl na svém místě.

Kde jen Dondov může být? uvažoval Nasan. Ve štábu jsem ho neviděl… Asi jsme se minuli.

Spěšně se vydal nazpátek. Tentokrát to vzal hlavní ulicí a tam Dondova zahlédl, jak stojí v pozoru před jakýmsi poddůstojníkem, který mu zřejmě něco vytýkal. Dondov si upravoval kabát. Nasan zpomalil chůzi a loudavě se dostal až za poddůstojníkova záda. Zastavil se a dával Dondovovi znamení, že s ním musí mluvit. Dondov nepatrně přikývl, cosi poddůstojníkovi odpověděl, zasalutoval a přikročil k Nasanovi.

„Co je?“ zeptal se ho.

Nasan mu rychle vylíčil, co viděl ve štábu, a Dondov zpozorněl.

„Jdeme domů,“ řekl a pobídl Nasana, aby šel rychleji.

Doma mu Nasan musel všechno podrobně opakovat. Dondov mu podal kus papíru a tužku.

„Vrať se tam a obkresli všechno, co vyznačovali na mapě. Ale proboha opatrně. Nikdo tě nesmí přistihnout. Potom mi to dáš. Budu blízko štábu. Tak běž, běž už.“

Nasana považovali u štábu spíš za věc než za člověka. Kdyby se jim nevyhýbal, snad by o něj zakopávali. Vzal koště a přes rameno si přehodil hadr. Začal zametat před domem, potom se dal do chodby, až se dostal do Ungernovy pracovny. Byla prázdná. Nasan za sebou zavřel dveře a opřel o ně koště. Kdyby někdo otevřel, koště by spadlo. Vyhlédl z okna. Na rohu stál strážný; zíval a ospale mžoural proti slunci.

Nasan přistoupil k mapě, hadr sevřel v podpaží, vytáhl papír a tužku a neuměle kreslil čety a šipky a písmenko po písmenku opisoval zakroužkovaná slova. Pospíchal.

Dondov přecházel před domem. Sotva spatřil Nasana vycházet, pustil se k svému obydlí. Zvolnil krok a počkal, až ho Nasan dohoní. Kdyby je někdo viděl pohromadě, nebylo by to nápadné; každý přece věděl, že Nasan je Dondovův sluha.

„Máš?“ zašeptal Dondov. Nasan přikývl a Dondov dodal: „Až doma.“

Tam si prohlédl, co Nasan neobratně namaloval. Vzal jiný papír a přehledně a s přesnými názvy míst to překreslil a doplnil jakýmisi čísly.

„To jsou čísla oddílů a počet vojáků,“ řekl Nasanovi, který se mu díval přes rameno.

Když byl hotov, vysvětlil Nasanovi, co má udělat:

„Dobře poslouchej. Vytratíš se zadem z města a vrátíš se sem oklikou. Přitom dávej pozor, jestli tě někdo nesleduje. Pamatuješ, kde jsme se poprvé setkali? Zajdeš do toho domku. Je tam, jak víš, tvůj otec. Řekneš mu, že tě na několik dní posílám pryč, aby neměl strach. Já mu potom všechno vysvětlím. Pak pojedeš do Kjachty. Musíš tam být co nejdřív, rozumíš? Nikde se nezdržuj, jeď rychle, jak jen můžeš. Nešetři koně. Je to dobrý kůň?“

„Je spolehlivý. Mám ho už odmala.“

„Dobře. V Kjachtě se ptej po veliteli lidové armády. Jmenuje se Süchbátar, zapamatuj si to. Tomu dáš tenhle papír. Nikomu jinému než jemu.“

Složil papír na malý čtvereček a podal mu ho.

„Někam ho schovej. Nikdo ho u tebe nesmí najít a nesmíš ho ztratit nebo zničit.“

„A co když toho velitele nenajdu?“

„Už nevíš, jak se jmenuje?“ zkoušel ho Dondov.

„Přece Süchbátar.“

„Musíš ho najít! Je to strašné důležité. Až to vyřídíš, vrátíš se sem. To je všechno. Jestli ti něco není jasné, klidně mi to řekni.“

Nasan mlčel a Dondov tedy pokračoval:

„Pojedeš na Dzan-Charan a potom uhneš trochu na západ k Bajanu a odtamtud rovnou na sever. Trochu si zajedeš, ale zato asi nepotkáš cizí vojáky.“

Zadíval se z okna a ukázal ven:

„Kdybys je přece jen potkal a nemohl se jim vyhnout a oni se tě vyptávali, kam jedeš, něco si budeš muset vymyslet. Ale sotva si tě všimnou. Süchbátarovi řekneš, že tě posílají Alaksaj a Dondov. Zná nás oba. Tady máš trochu jídla na cestu.“

Nasan odešel a podle Dondovova pokynu se dostal do domku, v němž bydlel otec. Řekl mu, že ho Dondov posílá na několik dní pryč a že se od něj dozví proč.

„Kam tě posílá?“ ptal se otec. „A na jak dlouho?“

„Otče, on ti to řekne,“ odpověděl Nasan.

Odvázal svého koně, osedlal, pobídl ho patami a vyrazil. Zakrátko otci zmizel z očí. Ten se za ním dlouho díval a tvářil se ustaraně. Mrzelo ho, že mu nikdo nic neřekl.

Až do večera měl Dondov klid. Nikdo se po Nasanovi neptal. Zdržoval se u štábu, aby ho měl Ungern na očích. Před večeří se strhla mela.

„Sando,“ nařídil Ungern, „ať tvůj sluha skočí na ošetřovnu pro našeho doktora. Mám dojem, že už je v pořádku a že se tam jen ulejvá. Musím s ním mluvit. Brzy vás budu potřebovat oba. Budete mít hodně co dělat.“

Však já vím proč, pomyslel si Dondov, ale nahlas uctivě řekl:

„Prosím, cháne.“

„Jaképak prosím! Odpovídá se: rozkaz. Z tebe nikdy voják nebude.“

„Rozkaz, cháne. Ale bude lepší, když se na ošetřovnu podívám sám,“ nabízel se. „Už to tam znám jako své boty. Mně se také zdá, že je doktor v pořádku.“

„Jen tam pošli sluhu. Tebe potřebuji tady. Podíváš se mi na nohy. Máme před sebou dlouhou cestu a nějak mě v posledních dnech bolí. Tak kde ten sluha je?“

„Nevím, cháne, asi se někam zatoulal.“

„Jak to, zatoulal? A ty nevíš kam? Nakonec abych já věděl o každém jeho kroku, co? Zdá se, že vás oba budu muset naučit vojenskému pořádku. Ať je u mne do pěti minut!“

Vtom se ozval poddůstojník, týž, který před několika málo hodinami Dondovovi vyčítal špatné upnutý kabát.

„Dovolte, cháne…“

Dondov se zachvěl a byla v něm malá dušička.

„Co zase chceš?“ obořil se Ungern na poddůstojníka.

„Toho kluka jsem poslal do skladu,“ řekl poddůstojník a upřeně se zahleděl na Dondova.

„Kdo ti to dovolil?“ rozčilil se Ungern. „Tak to je naposled. Ať se to už víckrát nestane.“

„Prosím o prominutí, cháne, ale myslel jsem, že když to je sluha tady Sanda, že…“

„Myslel…, myslel… Toho kluka, jakže se jmenuje? Toho Nasana jsem určil za sluhu u štábu. Mí vojáci tady přece nebudou zametat a poklízet, když tu máme mongolského kluka.“

„Ještě jednou prosím o prominutí, cháne,“ uklonil se poddůstojník.

Ungern mávl rukou a nařídil Dondovovi, aby tedy na ošetřovnu došel sám. Dondov vyšel ze štábu zároveň s poddůstojníkem. Po několika krocích se poddůstojník ohlédl, a když viděl, že jsou sami, řekl Dondovovi:

„Na nic se neptej. A buď rád. Sando, nebo jak se vlastně jmenuješ, že jsem byl náhodou, rozumíš, náhodou, u chána zrovna teď. Viděl jsem Nasana, jak s tebou hovoří a jak jste spolu odešli. A jak potom odjíždí z města. Nevím, kam jel a proč tak uháněl. Provedl něco? Jako by utíkal…“

Dondov pokrčil rameny. Poddůstojník ukázal za sebe:

„Zapomeň, co jsem tam řekl.“

Usmál se a odešel.

Téhož dne pozdě večer zaskočil Dondov k Alaksajovi. Vyprávěl mu, co se stalo a jak se poddůstojník zachoval.

„Z něj strach mít nemusíš. Známe ho. Přišel sem do Urgy několik dní před tebou,“ řekl Alaksaj.

„Jak to, že si ho Ungern vzal do štábu, když to je jenom poddůstojník?“

„On to je zkušený a schopný voják. Tady se ohlásil jako bývalý osobní pomocník Biligsajchana.“

„O něm jsem už slyšel,“ řekl Dondov. „To je ten, co se s celým svým oddílem přidal k našemu lidovému vojsku?“

„Ano, to je on. Mongolský kníže z mandžuského rodu. Jeden z mála, který cítí s prostými lidmi, a proto se postavil na naši stranu. Ungern ho za to stokrát proklel jako zrádce a odpadlíka, protože s ním počítal. A náš poddůstojník Ungernovi přizvukoval – také prý Biligsajchana za to odsuzuje.“

„A tím si Ungerna naklonil…,“ dodal Dondov.

Alaksaj přikývl.

„Pak ale nechápu, proč se tak zachoval, když se Ungern ptal po Nasanovi. Nějak mi to nejde dohromady. Ungernův člověk, a lže mu.“

„Netrap se tím, Dondove. Nestarej se. Určitě ví, co dělá.“

Rozloučili se. Dondova pojednou napadlo, že tu nikde nevidí Nasanova otce. Nejprve se domníval, že si někam jen odskočil. Zašel na dvorek za domkem, kam Déd uvazoval svého koně. Ale krásný plavák na svém obvyklém místě nestál.

Déd i jeho kůň byli titam.

„Však já vím, kam jste se poděli,“ řekl si polohlasně Dondov. Chvíli uvažoval, jestli je správné, že se Déd rozjel za svým synem, ale pak si řekl, že asi ano. Déd byl starostlivý otec. A není, jak se říká, včerejší. Nasan aspoň bude mít za sebou někoho, kdo mu pomůže, kdyby se dostal do nebezpečí.

Přes severní hranici se převalila vlna vojáků v šedozelených uniformách. Měli zvláštní přiléhavé čapky z tenké plsti vybíhající do špičky. Na čapkách vpředu jim zářila rudá hvězdička.

Byla to pravidelná armáda se vším všudy. Přípřeží táhla polní děla a těžké kulomety. Jízdní vojáci měli na zádech pušky a po boku štíhlé šavle. Uháněli cestou necestou k jihu. O notný kus před nimi se pohyboval průzkumný oddíl o několika mužích. Jejich velitel si co chvíli dalekohledem prohlížel krajinu.

Pojednou zvedl ruku a oddíl stanul jako přibitý. Velitel ukázal do dálky před sebe.

„Někdo k nám jede.“

Zpozorněli, a i když viděli, že se k nim rychlým cvalem blíží pouze dva muži, rozvinuli se do širokého oblouku a připravili si pušky. Jeden zůstal vzadu. Chystal se odjet zpátky k oddílu s hlášením o dvou neznámých jezdcích. Velitel průzkumné čety ho zarazil:

„Počkej, až kdo to bude.“

Záhy byli tak blízko, že v nich rozpoznali ozbrojené araty. Mávali a volali. Netrvalo dlouho a dorazili k průzkumníkům.

„Konečně jste tady,“ vzkřikli. „Už na vás čekáme.“

Seskočili z koní a podali veliteli ruce.

„Povedete nás,“ řekl velitel. „A ty se vrať k našim, ať si pospíší,“ přikázal vojínovi, ten nasadil koni ostruhy a popohnal ho do trysku.

Nasan znovu jako už pokolikáté prokázal, že je pravým dítětem přírody. Už při dlouhém putování do Urgy se projevily jeho vrozené vlastnosti. Tam, kde by se městský člověk dostal do nesnází, se pohyboval volně a přirozeně. Čtrnáctiletý aratův syn se ve stepi i v lesích a na horách cítil bezpečnější než v ulicích města.

Ani mu nepřipadalo zvláštní, že jede sám a sám krajem, kde nikdy nebyl. Zmocnil se ho nezvyklý pocit. Za svého dosud kratičkého života nepoznal samozřejmě příliš velký kus svého Mongolská, ale i tak vnímal, jak je krásné – olysalé hory vystupující ze zalesněných údolí, jimiž protékají bystré řeky plné ryb; kolik a jak velkých stád by uživily šťavnaté louky; i zvěř tu žila, a nebylo jí málo…

Řekl si, že by se rodiče měli přestěhovat sem, do ki-aje mezi Urgou a severní hranicí. Ale pak si vzpomněl na lidi z jejich osady tam na jihu až za velkou pouští. Na nedohledné pláně stepi, na kamenité horské svahy. A pojednou se mu po tom všem tak silně zastesklo, že měl v očích slzy.

Po táhlém svahu vyjel na náhorní plošinu posetou kameny, jaké jakživ neviděl. Některé byly obrovské a kůň je musel objíždět. Byly načernalé a už na pohled velice tvrdé. Vyrůstala mezi nimi řiďounká tráva.

Opodál se popásalo několik mohutných jakú. Jako na stráži před nimi stál hrozivě vyhlížející býk a celé stádo vypadalo divoce. Nasanův kůň se začal plašit a Nasan ho rychle otočil stranou. Obloukem stádo objel. Jaci se nerušeně pásli dál, jenom býk stál nehybně a upíral své velké oči na koně s jezdcem.

V takovém terénu nemohl Nasan jet nijak rychle. A tak, krokem, dospěl až k řece, která si razila cestu kamenitým polem. Pojednou mu zmizela z dohledu a Nasan slyšel zvuk padající vody. Zastavil koně na samém okraji propasti, do níž se řeka řítila jako hučící vodopád. Sestoupil z koně a opatrně se naklonil nad hlubinu. Tam dole se voda vařila, a jak na ni svítilo slunce, vytvářela duhový oblouk.

Jako očarovaný hleděl Nasan na div, který mu připadal až neskutečně krásný. Jak mohl vědět, že toto strhující divadlo uprostřed kamenité pláně stvořila před milióny let sopka…

V hluku vodopádu neslyšel jezdce, který se k němu pomalu přiblížil. Teprve když se vedle něj položil stín, zvedl hlavu.

„Otče,“ vydechl překvapeně.

„Konečně jsem tě dohonil,“ řekl mírným hlasem otec. „Ostražitý právě nejsi. Mohl jsem tě klidně shodit dolů,“ vyčetl mu.

A když viděl, jak se Nasan zkroušeně tváří, dodal:

„Ale ujížděl jsi, jen co je pravda…“

Staršímu se nesluší příliš chválit mladé, aby nezpychli, ale z tónu, jímž Déd vyslovil tuto větu, bylo zřejmé, že je na svého syna pyšný.

„Teď pojedeme spolu.“

Ještě chvíli pozorovali proud padající vody, až otec vyzval Nasana:

„Nasedat, jedeme dál, synku. Nedá se nic dělat.“

„Otče, Dondov vás za mnou poslal?“

„Ale ne, nebyl doma, když jsem odjížděl. Určitě mě hledal. Dovtípí se. Nestarej se.“

„Víte, já mám v Kjachtě odevzdat Süchbátarovi důležitou zprávu. A Dondov mi nařídil, abych vám o tom nic neříkal. Že vám to poví sám,“ řekl omluvně Nasan.

„Nezastihl mě, a tak mi nic nemohl povědět. To je v pořádku.“

Zvedli se do sedel, a když pomalu a opatrně přejeli lávové pole, pobídli koně.

V Mongolsku je a není mnoho řek. Dost jich je v oblastech lesů a jezer. Ale na tak rozlehlou zem je řek málo.

Některé končí po stakilometrové pouti v slaných jezerech, jejichž hladina v horkých letních dnech rychle klesá a k jaru, kdy tají sněhy, se opět zvedá. Jsou tam i kratší řeky, které se vinou stepmi, a pak se ztrácejí v písku. To ony to jsou, po nichž v letním čase zůstávají vyschlá koryta. Jsou tam však i jiné řeky. Pokud tečou rovinou, jsou široké a mělké a plynou pozvolna. Jakmile se však dostanou do údolních soutěsek, mění se v prudkou, na pohled lákavě nevinnou, tím víc však záludnější dravou řeku, do níž vkročit se může rovnat záhubě.

Takový je také Orchon, nejdelší z těchto mongolských řek. Pramení v samém středu té země a poté, co se jeho vody slijí s vodami Selengy, překračuje severní hranici a splyne s Bajkalským jezerem.

Orchon jako by přitahoval lidi; v těch dobách přátele i nepřátele. V posledních měsících kolem něj bylo obzvláště rušno.

Bumcendův oddíl se velkým obloukem vyhnul Urze, kterou objel zprava, a vytrvale pospíchal ke Kjachtě. Nálada partyzánů, příslušníků lidové armády, byla výtečná. Prozpěvovali si, smáli se, vyprávěli si o svých dojmech, o tom, co zažili. A také vzpomínali na své nejbližší, které zanechali doma, v jurtách. Zdálo se jim, že to je velice dávno, co s nimi žili. Tak už to bývá; den bez milého, blízkého člověka nám připadá jako týden, týden jako měsíc.

Už také proto pospíchali, aby měli všechno za sebou a mohli se vrátit ke svým ženám a dětem, sousedům a přátelům, k stádům, ke své práci. Každý z nich věděl, že to nebude dříve, než vyženou nepřítele ze země. V mnohých byla obava, že se toho nedožijí.

Partyzán, který jel kus před oddílem a jako jediný mlčel, nikoli proto, že byl sám, ale že se musel pohybovat tiše a nenápadně, se pojednou zastavil, chvilku pozoroval krajinu před sebou a potom se hbitě vrátil k oddílu.

„Veliteli,“ hlásil Bumcendovi, „dva vojáci…“

„Naši? A kde?“

„Naši to nejsou. Dost možná, že to je nějaká předsunutá hlídka některého z Ungernových oddílů.“

Bumcend přikázal zastavit a být zticha. Určil pět mužů, aby zjistili, co to je za vojáky.

„Jestliže to není předsunutá hlídka, zajmete je. Jinak je nechte být. Počkáme, co bude dál. Zatím se musíme vyhýbat boji. Je nás jen třicet… Byla by škoda každého z nás. Süchbátar na nás čeká a potřebuje nás.“

A když zahlédl ve tvářích mužů kolem sebe známky nevole, usmál se:

„Tak jen klid… Možná že se do nich dáme.“

Vojákům se rozšířily tváře úsměvem.

Pět vojáků se rozdělilo po jednom a rozjeli se do vějíře. Tři se vydali kolem kopce, aby se dostali za záda dvou cizích vojáků, dva vyrazili rovnou do svahu.

Šagdar a jeho druh volně stoupali na kopec, když se na jeho temeni objevili dva partyzáni.

„Tak to je konec,“ šeptl Šagdarův druh.

„Jakýpak konec. Jsou jen dva,“ uklidňoval ho Šagdar a strhl z ramene pušku. Jeho přítel se však nepohnul.

„Zahoďte zbraň a dejte ruce vzhůru!“ ozvalo se za nimi.

Ohlédli se. Blížili se k nim vojáci s puškami připravenými ke střelbě. Šagdarovi po zádech stékal pot. Oba pustili pušky na zem a zvedli ruce nad hlavu. Partyzáni sebrali jejich pušky a přivedli je k Bumcendovi.

„Co jste zač? Mluvte!“ spustil na ně Bumcend zhurta.

„Už nechceme a nebudeme proti vám bojovat,“ začal Šagdar. „Utekli jsme od našeho oddílu a hledáme vás.“

„Proč zrovna nás?“

„Totiž každého, kdo bojuje proti Ungernovi. Ať to je kdokoliv.“

„To je od vás hezké,“ ušklíbl se Bumcend.

„Kdo tomu má věřit? Není to trochu jinak? Vy jste svůj oddíl ztratili a teď nám tu vykládáte pohádky. Jak se vám to zrovna hodí.“

„Opravdu jsme dezertovali a chceme k vám,“ dušoval se Šagdar.

„A co ty mlčíš? Jsi snad němý?“ obrátil se Bumcend na Šagdarova společníka.

„On je to nemluva,“ řekl Šagdar. „Veliteli, proboha, věř nám. Je to tak, jak povídám.“

„Pánaboha se nedovolávej. Nu tak dobrá… Zná někdo z vás tyhle dva muže? Setkali jste se už s nimi?“ vyzval Bumcend své spolubojovníky.

Nikdo je neznal.

„Co s vámi? Vezmeme vás s sebou. Ale zbraně zůstanou u nás, nevrátíme vám je,“ rozhodl Bumcend a pokynul, aby oddíl pokračoval v cestě.

Ani ty dva nespoutali, jen museli jet uprostřed oddílu, a svým vojákům nakázal, aby na ně dávali pozor.

Museli jet ještě několik hodin, než se před nimi zjevil majestátní Orchon. Zářilo slunce a v jeho paprscích se hladina řeky leskla jako roztavený kov. Orchon plynul klidně, spokojeně, mírumilovně. Sjeli k němu a lidé i koně se lačně napili jeho průzračné vody. Bumcend dal povel k odpočinku. Měli ho už zapotřebí. Postavili pušky do Čtyřhranu, rozsadili se do bujné trávy, někteří polehávali, kuřáci si zapálili – byla to pohoda. Ale dva cizí vojáky měli stále na očích.

Právě vstávali, aby pokračovali v cestě, když k nim tryskem ze svahu přijížděli dva arati.

„Vida,“ řekl Bumcend, když ho na to upozornili. „Zase dva. Ale tihle jsou určitě naši, na cizí nevypadají. Jeden starší, druhý ještě chlapec… Nu což, poslechneme si, co nám povědí pěkného. Tak je přivítáme, ne?“

Oba, muž i chlapec, byli unaveni jízdou pod palčivým sluncem.

„Já jsem Déd,“ představil se arat a utíral si zpocenou, zmořenou tvář.

„A tohle?“ otázal se Bumcend.

„Nasan. Můj syn.“

„Mně říkají Bumcend. Tohle je náš oddíl. Odkud a kam jedete?“

„Vyjeli jsme z Urgy a chceme se dostat do Kjachty,“ odpověděl Déd.

„Tak do Kjachty… To máme společnou cestu. Už jste dnes jedli? Dejte jim něco, aby nepadli hlady,“ přikázal Bumcend. „Žízeň jsme uhasili v řece. Je v ní čisťounká, studená voda.“

Déd i Nasan se zvědavě rozhlíželi po partyzánech. Déd řekl:

„Už jsem o tobě, Bumcende, hodně slyšel.“

„Od koho?“

„Od Dondova a Cevéna, i od jiných. Vypráví se. jak jste rozprášili sedmkrát silnější vojenský oddíl.“

„Nebyl jsem sám… Podívej, všichni u toho byli,“ řekl Bumcend. „Čtyři mezi námi už nejsou…“

Zamyšleně sklonil hlavu a řekl:

„Ty znáš Dondova?“

„Znám.“

„A koho ještě?“

„Alaksaje, toho básníka.“

Bumcend přikývl. Déd pokračoval:

„Právě Dondov nás posílá do Kjachty k Süchbátarovi.“

Jaksi opomenul, že u velitele celé lidové armády se má hlásit vlastně jeho syn Nasan.

„Tím lip, že pojedeme společně,“ řekl Bumcend. „Bude nám to rychleji utíkat…“

Déd prohodil:

„Dondov nám vyprávěl, jak jste ho zajali.“

Bumcend se jen zasmál a zeptal se:

„Co Alaksaj? Co dělá?“

„Jako vždycky… Bydlíme spolu. Tedy občas.“

„Dovedu si to představit. Pořád někde něco zařizuje, mám pravdu?“ řekl Bumcend a zavelel: „Na koně!“

Už se chystali vyrazit, když si Déd blíže povšiml dvou cizích vojáků. Jeden si nožem krájel ztvrdlý sýr.

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Tihle dva? Zajali jsme je. Tvrdí, že utekli od svého oddílu, a chtějí se přidat k našim. Ale čert ví, co jsou zač,“ řekl Bumcend.

Déd popošel k vojákovi, který si krájel sýr.

„Máš docela pěkný nůž. Velký. Jistě je hodně ostrý. A jaký má zvláštní zakřivený tvar. Můžu se na něj podívat?“ požádal vojáka.

„Nech toho,“ nevrle odvětil voják a zasunul nůž do pochvy u opasku.

Déd pokrčil rameny a odešel od něj. Zastavil Bumcenda a tiše mu v krátkosti sdělil, co o tom vojákovi ví. Bumcend se zamračil, vytáhl revolver a rázně popošel k vojákovi, který k němu znepokojeně vzhlédl.

„Dej mi ten nůž,“ stroze mu nařídil.

Voják mu ho zdráhavě podal.

„Tak ty říkáš, že jste se chtěli dát k nám. Pěkní ptáčkové… Ale soudit vás budeme až v Kjachtě. Tak nasedat.“

Dali se podél řeky, která se pozvolna vlnila k severu. Po čase se krajina změnila. Rovinu vystřídaly kopce. Byly stále strmější. Říční koryto se zúžilo a vodní proud se jím hnal jako zpěněný splašený kůň. Museli jet v řadě za sebou. Břeh tu byl jen dva tři metry široký.

Oba cizí vojáci jeli uprostřed oddílu. A pojednou se to stalo. Nejprve jeden a vzápětí za ním druhý přinutili své koně, aby skočili do řeky. Okamžitě se jich zmocnil dravý proud.

Ozvalo se volání a oddíl se zastavil. Někteří namířili na uprchlíky pušky, někteří se chtěli vrhnout do řeky. Ale Bumcend vzkřikl tak silně, že přehlušil řev řeky:

„Nestřílet! Škoda nábojů. A nechte je! Z toho se nedostanou.“

Bylo vidět, jak se koně zmítají ve vodě a snaží se udržet hlavu nad hladinou. Uprchlíci se křečovitě drželi hřívy. Vlny byly bouřlivější a bouřlivější. Netrvalo dlouho a muži i koně pod nimi zmizeli.

„Sami se odsoudili,“ pronesl Bumcend.

Pokračovali mlčky v pomalém postupu po úzkém břehu. Potom kopce přestaly a řeka se uklidnila. Vyhledali mělčinu a přebrodili sena druhou stranu.

Někteří se otočili a zadívali se na řeku. Jeden z vojáků, takový tichý, nenápadný muž, řekl:

„Jak praví mongolské přísloví: Netopýr schne žárem slunce. Zlý člověk se spaluje sám.“

V den, kdy do Kjachty dorazil Bumcendův oddíl s Dédem a Nasanem, převládala ve štábu lidové armády zvláštní nálada. Optimistická, i netrpělivá.

„Vítám tě, Bumcende,“ objal Süchbátar muže, o němž si vyprávěla celá země.

„Nepřijeli jsme sami, veliteli,“ řekl Bumcend. „Pojďte sem, vy dva,“ přitáhl k sobě Déda a Nasaná. „Nesou ti, Süchbátare, nějakou zprávu.“

Déd rozpačitě řekl:

„To tady Nasan má tu zprávu. Od Dondova.“

„Konečně,“ řekl Süchbátar. „Tak mi ji honem dej, chlapče.“

Nasan odhrnul široký cíp klopy chalátu, narovnal ho a vyňal z něj papír přeložený na malý čtvereček.

Süchbátar ho přelétl očima a rozzářil se.

„Děkuji ti, chlapče. Jak říkal tvůj otec, že se jmenuješ? Nasan? Tak nám, Nasane, pověz a ty taky, Déde, jak to všechno bylo. Ale ne tady, pojďte všichni ke mně.“

Vzal Nasana za ruku a Déd a Bumcend a velitelé oddílů i mnoho prostých vojáků se namačkali do velké jurty. Tam se rozsadili a rozmístili, jak se dalo. Süchbátar znovu vyzval Nasana, aby jim vyprávěl, co s otcem prožili na cestě dlouhé tisíc kilometrů.

Nastalo ticho. Pozorně naslouchali. Když Nasan skončil, vstal Süchbátar ze svého čestného místa a řekl: „Sem se posaď, Nasane. A ty, Déde, si sedni vedle něj.“

Byli takovou poctou překvapeni a zdráhali se. Süchbátar je musel znovu a znovu pobízet. A potom jim přede všemi vřelými slovy poděkoval.

„Víte, jakou zprávu jste přivezli? Plán Ungernova útoku proti nám. Ale my ho předejdeme. Zaútočíme na Urgu!“

V okamžiku, kdy se jurtou ozvalo hurá! do ní vešel důstojník ve zvláštní uniformě. Vpředu na čepici měl malou rudou hvězdičku. Dělali mu místo, aby se mohl protlačit k Süchbátarovi.

„Vidím, máš hosty,“ usmál se.

„Ano, a jaké!“ rozzářil se Süchbátar. „Donesli nám zprávu, na kterou jsme netrpělivě čekali. Tady je,“ podal ji důstojníkovi.

Potom představil hrdiny velké cesty – Déda. Nasana a proslulého Bumcenda.

„A tohle je vrchní velitel vojska našeho severního přítele,“ ukázal na důstojníka. „Jak už všichni víte, přijeli nám pomoct. Jsme teď velká síla…“

Velitel si se všemi stiskl ruku. Na Süchbátarovo přání opakovali Déd a Nasan vše o své cestě do Kjachty. Naslouchal jim stejně pozorně jako ostatní.

„Vykonali jste mnoho a prokázali jste velkou odvahu. Ne, nebraňte se, že to nic nebylo. Každý by to nedokázal.“

„Nasane,“ oslovil Süchbátar chlapce. „Ode dneška jsi Nasanbátar, Hrdina Nasan. To jméno si zasloužíš!“