Alina Centkiewicz a Czesłav Centkiewicz

Tumbo 01. Tumbo z mysu Dobré naděje

OSUDNÝ OMYL

1. HLAVNĚ SE MĚ NEPTEJ, KDE SE TU VZAL

Vysoká postava se širokými rameny se pohupovala do taktu rytmických výkyvů paluby. Příď lodi se hned zvedala, hned zase lehce klouzala dolů do brázdy za dlouhou vlnou. Noc byla černá jako inkoust. Námořník, který stál v té tmě, se zjevným potěšením vystavoval obličej – chladnému větru od moře. Bylo na něm vidět, že mu monotónní hukot motorů a šumění lodního šroubu, který bez oddechu bušil do vody, působí úlevu. Stál pevně rozkročený na prknech paluby, občas si bafl z krátké dýmčičky a zvedl oči od černého oceánu k obloze ozářené hvězdami, mezi nimiž se nezřetelně rýsovaly obrysy Jižního kříže. Najednou sebou trhl. Jednotvárné skřípání přerušil nějaký cizí, sotva slyšitelný zvuk. Ohníček v dýmce, rozžhavený prudším zatáhnutím, osvětlil na okamžik husté rezavé kotlety a krátkou bradku zastřiženou do špičky.

Krysy? To by nám tak ještě scházelo, vozit ty potvory z Afriky! Ale ne, tohle nejsou krysy. Že by člověk přes palubu? Námořník se skokem octl u zábradlí a pokoušel se prohlédnout černou tmu, která ho obklopovala. Marně. Nic neviděl, nic neslyšel, z moře se opět linul hluboký, ničím nerušený klid.

„Asi jsem se přeslechl,“ zabručel si s úlevou. „Zřejmě mi měkne mozek z toho příšerného vedra na Mysu. Osmačtyřicet hodin shonu! Pro mě už to africké peklo není. Měl bych se asi trochu vyspat.“

Posunul si čepici do týla, otřel čelo velikým kostkovaným kapesníkem, jako by mu bylo horko ještě teď, při pouhé vzpomínce na vedra na mysu Dobré naděje, zívl, až mu zapraskalo v čelistech, a vykročil těžkým krokem člověka, který si zaslouží odpočinek.

Něco mu zapištělo u nohou. Tentokrát to však nebyl žádný klam. Povlak na rumpálu kotvy těsně u jeho nohou se pohnul, zavlnil a vzdul jako balón.

Pod lemem plachty zasvítila najednou dvě kolečka, jako kdyby se tam zaleskla bělma očí, nehybná a obrovská. Muž zaťal zuby do náustku dýmky, až ho zabolely. Cítil, že se mu ježí vlasy pod čepicí. Nemohl ze sebe vyrazit hlas. Chtěl ucouvnout, ale nohy měl jako z olova. Lesklé oči se posouvaly výš a výš, už je měl u kolenou, zvedaly se ještě výš. Rozkousnutý náustek dýmky se rozlétl, čibuk dopadl na prkna a na palubu se vysypaly žhavé jiskřičky. Do ticha zazněl bolestný výkřik.

Bílá kolečka zmizela, jako by je tma pohltila. Mužova paže s rozmachem opsala široký oblouk a ruka se sevřela na něčem hladkém a teplém. Aniž ji rozevřel, doběhl několika skoky ke dveřím a druhou rukou je prudce otevřel.

Světlo z chodby osvětlilo schoulenou tmavou postavu. Přestože vzduch byl studený, zaleskly se na ebenově černém hubeném těle v záplatovaných krátkých trenýrkách kapičky potu.– Zděšené zřítelnice uprostřed obrovského bělma hleděly prosebně. Muž povolil stisk. Měl sice vztek, ale současně jako by si oddychl. Z jeho sevřených rtů se draly kletby. Prsty se rozevřely a chlapec dopadl na palubu jako pytel.

„Kde se…? jak…?“ zajikal se muž.

Černý chlapec se schoulil, když spatřil nebezpečně zdviženou pěst. Zuby se mu hlasité rozcvakaly a ze sklopených očí se vyřinuly slzy. Námořníkova paže bezmocně klesla.

„Kde ses tu vzal?“ opakoval hrozivě, chraptivým hlasem.

„Nebijte mě, pane, já jen chtěl k tetič…,“ vykoktal chlapec, který vyslovoval anglická slova dost legračně.

„K tetičce? Co to plácáš? K jaké tetičce? Na mé lodi žádné ženské nejsou. Nebo je tu snad nějaká schovaná? Mluv, nebo…,“ zazněla v chraptivém hlase zlost. Uchopil píšťalku.

„Tetička není tady… Je v Dakaru.“

„Kde? Co je to za nesmysl? Tak ty chceš do Dakaru?“

Chlapec se nepřestával třást a horlivě přikyvoval.

„No to je mi tedy pěkné! Radši mi řekni, kdo tě sem propašoval! Zpřerážím mu všechny kosti!“

„Přišel jsem sám, pane.“

„Lžeš! Proč zrovna sem, na mou loď?“ zafuněl námořník.

„Nějaký muž s pytlem mi řekl, že ta loď pluje do Dakaru.“

„A dopravil tě sem v pytli, co? Ten by se mi tak měl dostat do rukou! Syčáci! Mizerové!“

Námořníkovo nadávání přerušil tichý pláč. Podíval se na chlapce, který se choulil u jeho nohou. Malý, hubený, zpola nahý…

„Neřvi, mazánky nesnáším. A to mi chceš napovídat, žes celý den a celou noc seděl pod tím povlakem?“ zeptal se drsně. Ale když viděl, že se odpovědi nedočká, přiložil píšťalku k ústům.

Ostré zapískání roztrhlo ticho na lodi, pohroužené do opánku. Po schůdcích rychle zad úpaly těžké boty. Chlapec se ještě víc schoulil, scvrkl se, jako by se chtěl propadnout pod palubu. Ve dveřích z chodby se objevil námořník tak vysoký a ramenatý, že se do nich sotva vešel. Užuž otvíral ústa, aby se hlásil, ale pohled na malého černého chlapce, odhozeného na podlahu jako kus hadru, mu vzal řeč.

„Odveď ho do kuchyně, Olafe. Ať mu dá kuchař najíst. A hlavně se mě neptej, kde se tu vzal. Vím toho stejně tolik co ty. Myslel jsem, že mě klepne pepka, když jsem ho tu našel. Promluvím si s ním až zítra, dnes na to nemám nervy, musím se konečně vyspat. Hlava mi puká.“

„Rozkaz, pane kapitáne, zavedu ho do kuchyně, kuchař mu dá najíst,“ opakoval mechanicky námořník, ale pořád se nehýbal Z místa, jako kdyby úžas ochromil jeho pohyby.

„Tak co stojíš jako sloup, nerozuměls? Černý pasažér do Dakaru, to je dobré, co? Včera ho propašovali na palubu v pytli. Pokud ovšem nelže, čert ví. Poslyš, Olafe,“ zazněl kapitánův hlas zas hněvivě, „kdo z vás měl včera hlídku? Moc dobře hlídal, to se teda musí nechat. Sedřu z něho kůži!“

Úžas z námořníkovy tváře stále ještě nemizel.

„Do Dakaru?“ opakoval mechanicky, jako kdyby mu z celého rozhovoru neutkvělo v paměti nic jiného než to.

Kapitán pokrčil rameny.

„Vzpamatuj se, Olafe. Dej mu něco a sebe, vidíš přece, že se třese jako osika. Čert aby ho vzal!“ zaklel rozzuřeně. „Nebudu se přece kvůli němu vracet na Mys. Mám snad na lodi zařídit mateřskou školku? To mi tak ještě scházelo, fuj!“ odplivl si s odporem, narazil čepici do čela, zabrblal něco pod vousy a odešel.

„Rozkaz,“ zašeptal mechanicky námořník, který nemohl odtrhnout pohled od strnulého chlapce.

Uplynula dlouhá chvíle, než se chlapec odvážil zvednout vylekané oči k vysoké postavě, která se hlavou málem dotýkala stropu, a k tváři s hluboce vsazenýma světlýma očima, ve kterých se zračil soucit.

„Rozumíš anglicky? Jak se jmenuješ?“

„Rozumím, pane, jmenuju se Tumbo.“

„Kde ses tu vzal? Co to vykládáš o Dakaru? My přece plujeme opačným směrem! Tys to vážně nevěděl?. Ale nepovídej, prosím tě. Utekl jsi z domova? Bylo ti u táty a mámy zle, co? Mně to přece můžeš říct.“

„Já tatínka a maminku nemám,“ zašeptal tiše chlapec. Drobná hubená ramínka se zase roztřásla jako v zimnici. „Co se mnou udělají, pane?“

„Nic hrozného, neboj se. Nějak to dopadne,“ pohladil neobratně námořník chlapce po černé čupřině, kudrnaté jako ovčí rouno. Chtěl říct ještě něco, ale pronikavé zapískání se ozvalo znovu.

„Volají mě, musím se vrátit na záď. Běž za kuchařem, kluku, a já ti přinesu něco na sebe. Podívej, tamhle na konci té chodby, co se svítí, tam je kuchyň. Řekni kuchaři, že kapitán rozkázal, aby ti dal najíst, a že mu Olaf za chvíli všechno vysvětlí. Olaf, nezapomeň. A neboj se. Kuchař vypadá trochu nevlídně, ale srdce má ze zlata.“

Námořníkova slova přerušilo nové, ještě pronikavější zapískání, a tak se honem rozběhl k schůdkům.

Tumbo chvíli ustrašeně naslouchal tichnoucímu dupotu těžkých námořnických bot. Tomu, co se stalo, zatím moc nerozuměl. Kolem znovu nastálo ticho. S úlevou si oddychl, bál se těch lidí, nevěděl, co s ním udělají, křičeli, mávali rukama, zlobili se. Co když ho předají jeho pronásledovatelům? Podíval se na černý oceán. Na útěk nemohlo být ani pomyšlení. Zachvěl se, trochu zimou, trochu strachy z toho, co ho ještě čeká. Světlo na konci chodby budilo důvěru. Popotáhl, jeho čich zachytil vůni něčeho dobrého a připomněl mu, že má prázdný žaludek. Dodal si odvahy a nejistě vykročil za světlem. Najednou se zastavil. V řinkotu přesouvaných hrnců zazněly nějaké hlasy, pokřikování, prozpěvování.

Kolik jich tam je? vyděsil se doopravdy. Našlapoval bosýma nohama, plížil se tiše jako kočka. Dolní část dveří byla naštěstí zavřená. Horní částí se linulo na chodbičku jasné světlo. Chlapec se přitiskl k té dolní a začal pomalu zvedat hlavu. Neumlkající hlasy ho nutily, aby se měl na pozoru. Opatrně nahlédl dovnitř a užasl. Ve velké místnosti plné skříněk stál jediný muž v bílé čepici na hlavě a v bílé zástěře. Ke dveřím byl obrácený zády a cosi pokřikoval sám na sebe.

Blázen! vystrašil se chlapec. A právě v tu chvíli se kuchař otočil. Jedno oko hrozivě vykouklo pod huňatým obočím, druhé bylo zakryté černou páskou. Ruka, ve které držel dlouhý nůž, strnula ve vzduchu.

„Čert!“ zařval kuchař a vší silou mrštil nožem po černém zjevení.

Chlapec bleskurychle, uhnul a rozběhl se po chodbě, seč mu síly stačily.

„Čert!“ ječel kuchař jako pominutý a vyběhl z kuchyně.

Vytáhl nůž, který se zabodl do stěny, zapadl nazpátek do kuchyně a zabouchl za sebou obě poloviny dveří. Tumbo utíkal, jako kdyby ho honila stovka vyhladovělých lvů. Zabočil na nejbližší příčnou chodbu, praštil o něco hlavou a jak dlouhý tak široký se natáhl na zem.

„Uf, tos mi teda dal!“ zasténal známý hlas. „Palici máš tvrdou jako šutr. Co tak letíš? Honí tě snad někdo? Neumíš mluvit? No tak řekni něco, krucifix!“ rozzlobil se doopravdy Olaf, který si pořád ještě masíroval obolavělý žaludek.

Tumbovi hučelo v hlavě. S námahou vstal. Mlčel. Nebude mu přece říkat, že i to jeho námořnické břicho je tvrdé.

„On mě chtěl zabít,“ vykoktal konečně.

„Co to povídáš? A řekl jsi mu, že tě posílá Olaf a že kapitán…“

„Nic jsem mu neřekl. Hodil po mně nožem!“

Námořník si měřil Tumba moudrýma očima.

„Ale prosím tě, kdo, kuchař? To není možné. Pojď, uvidíš, že se všechno vysvětlí,“ dodal, a když viděl, že chlapec pořád ještě stojí na místě, přehodil mu přes hubená holá ramínka tlustý svetr a energicky ho popadl za ruku. Dlaň měl tvrdou jako podešev.

„Hej, Kyklope, otevři!“ křičel a zabušil pěstí na zavřené dveře. „To jsem já, Olaf!“

Uplynula dlouhá chvíle, než cvakla zástrčka a než se pomalu, opatrně pootevřela horní polovina dveří. Vykouklo z ní vyděšené oko.

„Ty ses tady zabarikádoval? Otevři!“

„Viděl jsem čerta, zlatíčko,“ vypravil ze sebe s námahou kuchař, ale když pootevřel ústa trochu víc, naplnil chodbu pronikavý pach jalovcové. „Nedívej se tak na mě, Olafe, v tamtu chvíli jsem ještě v sobě neměl ani kapku kořalky, to ti přísahám. Napil jsem se až teď.“

„Nevykládej a pust nás dovnitř,“ řekl netrpělivě námořník a otevřel celé dveře dokořán.

„Koho nás?“ zneklidněl kuchař a užuž chtěl dveře zase zabouchnout, ale Olaf mezi ně honem postavil svou obrovskou tlapu.

„Neblázni prosím tě. Jakže to bylo s tím čertem?“ zeptal se a energicky vkročil do kuchyně. Tumba prozíravě skrýval za sebou.

„Posad se, zlatíčko,“ řekl rozčilený kuchař a ukázal na židli u stolu. „Nebudeš mi věřit, co jsem zažil. Zrovna jsem si ohříval lívance, protože jsem se dnes ani neměl kdy navečeřet, pořád jen samá práce, a současně jsem mlel maso na zítřejší pirohy. Však mě znáš a víš, že si rád všechno včas připravím,“ dodal. „Pro případ, že by přišla nějaká bouřka nebo něco takového. Vy chuť k jídlu neztratíte, kdežto já.“ Náhle se odmlčel a pohlédl ke dveřím. „Něco se tam hýbe,“ zašeptal, „jdi kousek dál, posad se, nestůj tam pořád jako sloup.“

„Co by se tam hýbalo? Opírám se o dveře, tak vržou,“ pokrčil rameny námořník, ale od dveří se neodlepil. Pevně svíral malou zpocenou ruku, která se chvěla za jeho zády a snažila se mu vysmeknout.

„No vidíš, zlatíčko, a já najednou ucítil,“ pokračoval rozčilený kuchař, „že se za mými zády děje něco nedobrého. Otočil jsem se a z chodby na mě vykoukla nějaká černá hlava. Oči jako talíře, to bys nevěřil. Hrozné, bílé. Že mi naskočila husí kůže, to si jistě dovedeš představit.“ Sáhl na polici a vytáhl zpola vyprázdněnou láhev, která stála za velikým kastrolem. „Povídám ti, zlatíčko, že se pode mnou podlomila kolena.“ Kuchař se pořádně napil, otřel si ústa hřbetem ruky a už klidněji dodal: „Vyrazilo ti to dech, co? Tak mi nestůj pořád ve dveřích a pojď dál a napij se, já ti ještě něco povím o tom čertovi.“

„O tomhletom?“ vystrkoval před sebe Olaf chlapce, ale Tumbo se zapřel nohama o práh a křečovitě se držel rámu dveří.

Při pohledu na kudrnatou černou hlavu se dal kuchař na útěk. Přitom zavadil o láhev, ta spadla a rozbila se. Cesta na chodbu byla odříznuta. Bez rozmýšlení skočil k otevřenému kulatému okénku a zoufale se snažil protáhnout úzkým otvorem ven. Olaf ho však chytil za nohy a vtáhl nazpátek do kuchyně.

„Uklidni se, Kyklope, vypils toho trochu moc. Tohle přece není žádný čert, jen se na něj podívej. Je to opravdický kluk z masa a kostí, jenomže černý, mouřenín,“ vysvětloval kuchaři a přitom s ním energicky třásl.

„Jakýpak kluk, na lodi žádného kluka nemáme. A ještě k tomu mouřenína.“

„Jak vidíš, je vyhladovělý a promrzlý, radši mu dej něco k snědku.“

„Pusť mě, tlapy máš jako svěráky. Něco na zub? Ani mě nenapadne! A kdo mi vynahradí tu kořalku?“ loupl výhrůžné okem po vyděšeném chlapci. „To všechno kvůli tobě, ty černý čerte! Okamžitě ty střepy posbírej! Kdes ho sebral, Olafe?“

„Poslyš, Kyklope, já bych si taky něco dal,“ chtěl si námořník udobřit navztekaného kuchaře, ale když viděl, že se pořád ještě nemá k tomu, aby jim dal nějaké jídlo, dodal šeptem: „A nemrač se na toho chlapce. Je to host našeho starého. Máš mu prý dát najíst dosyta. Kde ho sebral? Proč ho vzal z Mysu s sebou, to nevím, nebudu se ho přece vyptávat.“

„Vážně? Tak to je něco docela jiného. Už se na tom dělá, proč ne?“

Než Tumbo posbíral rozbité sklo a než utřel podlahu, jako mávnutím kouzelným proutkem se objevilo na stole máslo, sýr, housky a chleba, které kuchař vyndal z lesklých skříněk. Na tenkých plátcích šunky ležely párky.: A ještě tam byly nějaké rybičky v marinádě a marmeláda a vánočka plná rozinek. Na zvláštní talířek hodil kuchař ohřátý lívanec.

„Jak vidíš, dávám mu i to, co jsem si nechával pro sebe. Ale viď, že se nedivíš, že jsem se vylekal? Nevypadá snad jako čert?“ šťouchl loktem do námořníka a bradou ukázal na užaslého Tumba, který stál a bál se pohnout, jen valil oči a hltal jimi prostřený stůl.

„A teď mi konečně řekni, kde se tu vzal.“ Kuchařovo oko se lesklo zvědavostí, ale Olaf upíral pohled na chlapce.

„Pusť se do jídla, to všechno je pro tebe. Viděls už někdy tolik dobrých věcí pohromadě?“ zeptal se mírně.

„Viděl,“ odpovědělo mu nesmělé zašeptání.

„Kde?“

„Ve výloze obchodu, za sklem.“

„Tak co kulíš oči, jez.“

Když kuchař viděl, že se Olafovy odpovědi nedočká, nalil mu z velké konvice půl hrnku kávy černé jako inkoust, prorazil otvor do plechovky a dolil hrnek do plna kondenzovaným mlékem. Se špatně skrývaným odporem se díval, jak dlouhé černé prsty zprvu nesměle, ale pak stále chtivěji sahají po jídle. Když se Tumbo ujistil, že to není sen a že ho od těch dobrot nikdo neodhání, chtivě hltal plátky šunky, přikusoval k nim párek, polykal celá sousta nerozžvýkaná a lít si do úst horkou kávu, sladkou jako cumel. A znovu si cpal do úst velké kusy housky. Ruce se mu třásly. Než dojedl jednu, už načínal druhou a úplně zapomněl na přítomnost kuchaře, který ho pozoroval s neskrývaným úžasem.

„Cože je tak hladový? Kde se tu vzal?“ opakoval netrpělivě otázky adresované Olafovi.

„Proč na mě pořád dorážíš? Až to budu vědět, tak ti to řeknu.“

Olaf jedl pomalu, co možná nejpomaleji, důkladně žvýkal každé sousto, aby poskytl chlapci na jídlo co nejvíc času.

Kdybys znal pravdu, Kyklope, tak by toho od tebe ten chudáček moc nedostal, říkal si v duchu a vůbec se nestyděl za to, že tu pravdu kuchaři zatajil.

„Ty něco víš, ale nechceš mi to říct,“ povzdychl si zklamaně Kyklop. Znovu znepokojeně sledoval, jak jídlo bleskurychle mizí ze stolu. „Nespolykej všechno, nebo praskneš;“ zabručel. „Potom bych tě musel zašit do plátna, aby s tebou žraloci měli větší práci. Jenomže z takového kostlivce by je spíš rozbolelo břicho!“

Vyhublou černou tvářičku poprvé rozjasnil úsměv, bělma očí se vesele zaleskla.

„Mě? Mě se žraloci ani nedotknou, pane, už to zkoušeli mockrát,“ odpověděl a div se přitom nezadusil velikým kusem šunky.

Kyklop nadzvedl huňaté obočí a poklepal si prstem na čelo.

„Nepřeskočilo ti náhodou, kluku? Legraci si ze mě dělat nebudeš, to teda ne. Kdepak ty jsi asi tak válčil se žraloky?“

„Je jich snad u nás na mysu Dobré naděje málo? Když někdo hodil do vody minci, já ji vždycky vylovil první. Jednou mi jeden žralok div neutrhl nohu.“

„Podívejme se, jak se ten mouřenín rozpovídal, když si nacpal panděro!“ zachechtal se kuchař a rýpl Olafa do žeber, „škoda že tě nespolkl celého, mohl jsi nám ušetřit starosti.“ Ale když viděl, že se chlapec zase schoulil, jako by byl dostal ránu, dodal mírněji: „No, a po vyžírce hajdy do práce. Pěkně to po sobě ukliď, ať tu nevidím ani drobeček. A umyj talíře. Pro lenochy tady místo nemáme, a že je každý černoch líný, to je všeobecně známo. Olafe, já ti teda nechci nic vyčítat, ale ten tvůj černý hladoš mi toho sežral, že by se bylí najedli tři,“ dodal dotčeně.

„Copak tys jaktěživ nebyl vyhladovělý, Kyklope? No jen se přiznej, ruku na srdce!“

„Jéje, a jak! Než jsem přišel na loď, tak jsem ani nevěděl, co je to plný žaludek. Jen ať se nají, je mu přáno. Jen kdyby nebyl tak hrozitánsky černý. Víš přece, že já v těch afrických přístavech nikdy ani nevylezu na pevninu, jak si ty černochy ošklivím, a ty mi zatím…“

Olaf si položil prst na ústa a bradou ukázal na chlapce. Ten už měl nádobí umyté, zabalil se do Olafova tlustého svetru, zalezl tiše do kouta a přitáhl hubená kolínka k bradě. Očí se mu samy zavíraly, zpočátku k němu útržky hovoru ještě dolétaly jako v mlze, ale nakonec všechno utichlo. Kudrnatá hlava spočinula na kolenou.

„Spí. Co s ním teď budeš dělat? Jak ho odvedeš ke starému?“

„Ke starému? Na ubikaci.“

„Cože? Hosta na ubikaci? To teda není moc důležitý host! Nevykládáš mi náhodou pohádky, zlatičko?“

Olaf ani neměl v úmyslu kuchaři odpovědět a honem táhl rozespalého chlapce pryč. Na chodbě, osvětlené jen slabou žárovkou, připadalo zas Tumbovi všechno tak nějak cizí a strašidelné. Tma kajuty, do které ho nakonec námořník vstrčil, byla plná podivných zvuků. V patrových kójích u stěn kdosi hlubokým hlasem chrápal, kdosi ze spaní pískal a občas se ozvalo nějaké zabrblání. Dusný vzduch byl prosáklý mdlým pachem rozehřátých těl, potu, dýmkového kouře, čerstvé barvy a oleje. Chlapec ucouvl z prahu a bezděčně se přitiskl k Olafovi.

„Zůstaneš tady. Mou kóji obsadil Okej, tak si vylez tamhle, loďmistrovo místo zůstane do rána volné. Vyspíš se, než přijde. Potom se poradíme, kam s tebou. Neboj se, něco se najde. Ale buď pěkně zticha, nedělej rámus, chlapi jsou unavení.“ Postrčil chlapce dopředu, počkal, až obratně jako kočka vyšplhal na horní kóji, a ještě chvíli poslouchal, než se všechno utišilo. Nebude mu lehko, chudákovi, pomyslel si, když odcházel.

2. POTRESTANÉ HRDINSTVÍ

„Hoši, přijďte hned po obědě za mnou. Fasujeme teplé svetry. Afrika je už daleko za námi. Příšerně jsem dnes na ranní hlídce promrzl.“ Loďmistr stál při těchto slovech uprostřed ubikace a stahoval si ze širokých ramen plátěnou bundu, prosáklou nočním vlhkem.

„Je mlha a zima,“ stěžoval si hlubokým šeptem. „Myslel jsem, že se zahřeju snídaní, ale kuchař ovesné vločky připálil. Takové svinstvo já nespolknu. Když jsem mu vynadal, co se do něho vešlo, blekotal něco o nějakém čertovi, o nějakých bílých očích. Vůbec jsem mu nerozuměl.“

„Asi ty oči našel na dně nějaké láhve!“ zasmál se kdosi a zpod pokrývky vykoukla rozespalá pihovatá tvář;

„Vstávej, Okeji, ty lenochu jeden! Koukej mazat na snídani, nebo ti ji snědí, a nezapomeň, žes mi dneska měř dát lék.“

„Ten náš kuchař je starý ožrala, asi viděl bílé myšky, a žádné očí,“ zasyčel z kouta mstivý hlas.

Loďmistrova výrazná tvář se teď zamračila. Nijak se nesnažil svou rozmrzelost skrýt a měřil si zlým pohledem nalitý obličej a vodnaté mazané oči pod světlými, skoro neviditelnými řasami a obočím.

„A nelekl se kuchař náhodou tebe, Albíne? Nešels něco ukrást do kuchyně? No, jen se přiznej!“ zabručel loďmistr, ale nečekal na odpověď, mocně se vzepřel na pažích a vyhoupl do horní kóje.

Vyděšené zapištění se slilo v dvojzvuk s jeho basovým zařváním. Ve vzduchu cosi zavířilo. Loďmistr se těžce skutálel z kóje rovnou pod stůl, ale odtamtud se jako zkušený brankář bleskurychle vrhl vpřed a zachytil ve vzduchu bosé černé chodidlo, které se mihlo u žebříčku. Osm užaslých námořníků se shluklo kolem Tumba. Vytrhával se jim, cloumal sebou, kroutil se v sevřených tvrdých rukou jako piskoř. Jakmile minula první chvíle překvapení, kdosi vyprskl smíchy. Přidal se druhý, třetí. Za chvíli nato se třásla smíchy celá ubikace. Však taky bylo čemu se smát! Zavalitý ramenatý loďmistr ležel v podvlékačkách a košili pod stolem a křečovitě svíral vyhazující černou nohu. Námořníkova kulatá tvář zrudla až po kořínky světlých vlasů.

„Co se chechtáte?“ supěl. „Co je tohleto za černou opici? Kde se vzala v mé posteli? Kdo mi provedl takovou lumpárnu?“ Pustil konečně černou nohu, začal se hrabat zpod stolu a vzteklýma očima hledal mezi přítomnými viníka. Jeho pohled se nakonec zastavil na bledé tváři nejhlasitěji se řehtajícího Albína. „Tos byl ty! Za to bych dal krk! Takové blbé vtipy si dokážeš vymyslet jedině ty!“ křičel.

Jeho těžká tlapa se v okamžiku sevřela Albínovi kolem krku. Zatřásl jím jako pytlem. Tumbo, osvobozený ze železného stisku, strnul hrůzou, když viděl, jak Albín poulí oči, jak se dusí a nemůže ze sebe vyrazit ani slovo, jen odmítavě vrtí hlavou.

„To nebyl on, pane. Přikázali mi to,“ zašeptal Tumbo rty zbělelými strachem.

Loďmistr od sebe pohrdavě námořníka odstrčil, ten opsal ve vzduchu oblouk a těžce dopadl na kóji. Supěl se špatně přemáhaným hněvem a pozorně se zadíval na černého chlapce. V Tumbově vyhublé tvářičce bylo vidět jen vystrašené oči.

„Co tu děláš? Co jsi zač? Kdože ti přikázal, abys vlezl do mé kóje? Mluv!“

„Kuchař,“ zašeptal Tumbo, strachy bez sebe.

„Kuchař? Já toho guláše roztrhám na cucky! Takováhle vtipy mu vytluču z hlavy, jako že se jmenuju Nils!“ Ruka jako bochník se sevřela v pěst. Loďmistr skočil ke schůdkům v spodním prádle, jak byl, a tváří v tvář se srazil s Olafem.

„Co je to tady za rámus? Přišel jsem pro našeho pasažéra. Starý s ním chce mluvit.“

„Pasažéra? Toho černého skrčka?“

„Je to černý pasažér, pane loďmistře. Starý ho v noci našel na palubě.“

„Kde? Co to vykládáš?“

„Na palubě. Pod povlakem kotevního rumpálu.“

„Není možná! Jak to, že mi o tom není nic známo?“ rozčiloval se loďmistr. Olaf pokrčil rameny.

„Já nevím. To není moje věc. Starý vyhrožuje, že zpřeráží kosti tomu, kdo kluka propašoval na loď. Zmydlí prý ho tak, že ho vlastní matka nepozná, říkal.“

Loďmistr, který pořád ještě těžce supěl, si popotáhl rozhalenou košili, povytáhl podvlékačky, vzal ručník a znovu se výhrůžně rozhlédl po námořnících.

„Olafe, řekni starému, že jsem u něho co by dup. Jen co se umyju a obléknu. To bych se na to podíval, kdo má v tomhletom svý špinavý prsty! Musíme tu podezřelou věc vysvětlit společně,“ ohlásil a díval se přitom na Albína, který stále ještě ležel v kóji bez hnutí.

„Nechtěl bych být v tvé kůži. S Nilsem není žádná legrace, když si na někoho zasedne,“ zabručel posměšně Okej, když loďmistr na odchodu práskl dveřmi od ubikace tak, že div nevyskočily z pantů.

Slunce zvědavě nakouklo okénkem do prostorné kabiny, ozářilo na chvíli stěny vykládané tmavým dřevem, zhlédlo se v popelníku velikém jako talíř, na kterém ležela dýmka, a teplými paprsky polechtalo neoholenou zrzavou tvář muže, který seděl u stolu. Kapitán přimhouřil oči, netrpělivě trhl tmavou záclonkou, zapálil si dýmku a zahalil se na chvíli do oblaku modravého kouře. V kabině panovalo ticho, které se neopovažoval porušit ani jeden ze tří mužů, kteří seděli vedle kapitána. Dva mladí důstojníci a starší radiotelegrafista nedovedli skrýt zvědavost, když upírali pohled na chlapce, který se choulil u dveří v tlustém námořnickém svetru a záplatovaných trenýrkách. Vedle vysokého námořníka vypadal ještě menší, ustrašený, křečovitě se držel Olafovy ruky, oči upíral na bosé černé nohy a nejraději by se byl propadl pod palubu. Co se mnou uděláte? jako by říkaly jeho bezradně svěšené páže a strachy scvrklá tvářička.

„Zavřete dveře. Pojď blíži“ Kapitánův strohý hlas Tumba vyděsil. Udělal krok vpřed, ale nepustil Olafovu drsnou tvrdou ruku ze své dlaně. „Jak se jmenuješ?“

V kabině nastalo ticho. Chlapec si přitáhl svetr, přešlápl z nohy na nohu a ustrašeně jukl na obličej zarostlý zrzavými štětinami. Bylo na něm vidět, že zápasí sám se sebou. Kapitán se na něho podíval pozorně, jako kdyby ho viděl poprvé. Ta černá kudrnatá čupřina asi jaktěživa nepoznala hřeben, hubené tvářičky byly teď šedivé, veliká ústa s širokými odulými rty promodralá zimou. Ve velikých černých očích, které se na něho upíraly tak, jako by ho zapřísahaly, se skrýval strach. Ne, v té dosud dětské černošské tvářičce, jakých člověk vidí v afrických přístavech tolik, nebylo známky po mazanosti či vychytralosti. Bylo to prostě jen docela obyčejné ztracené dítě. Kapitán vyndal dýmku z úst.

„Jak se jmenuješ?“ opakoval mírnějším tónem.

„Tumbo, pane kapitáne,“ odpověděl za chlapce honem námořník.

„Tebe se neptám, Olafe, kluk přece rozumí anglicky,“ utrhl se kapitán. „Kolik je ti let?“ dodal ostřeji.

„Dvanáct, pane.“

„Dvanáct, pane kapitáne, máš správně odpovědět, pamatuj si to. Jinak se mnou mluvit nesmíš. Opakuj to.“

„Dvanáct, pane kapitáne, máš správně odpovědět, pamatuj si to…,“ začal jedním dechem recitovat vyděšený Tumbo.

„Tak ty si ze mě budeš dělat blázny?“ rozzlobil se kapitán a praštil dýmkou o roh stolu. „Jak ses sem dostal? Kdo tě propašoval na palubu?“

Oči chlapce byly teď veliké jako talíře. Tumbo mlčel.

„Odpověz!“

Tumbo se schoulil, vyděšeným pohledem sklouzl po tvářích neznámých mužů, až konečně se jeho zrak zastavil na zplihlém černém kníru. Dobrácké vybledlé očí na něho hleděly soucitně. Jejich majitel se naklonil ke kapitánovi a pošeptal mu cosi do ucha.

„Ale přestaň, Hakone, nedělej na mě tak nešťastné oči. Pochop, že to zjistit musím,“ utrhl se kapitán. „Když jsem toho kluka chytil, přiznal se, že ho někdo propašoval na palubu. Nemůžu přece připustit, aby se na mé lodi děly takové věci, až dosud se to nikdy nestalo. Pověz, chlapče, kdo ti pomohl? Svolám celou posádku a ty na něj ukážeš prstem, ano? Co jsi mu za to dal?“ Kapitán nečekal na odpověď Tumba, který se choulil pod přívalem otázek, a dodal: „Navíc ten mizera kluka napálil, protože mu řekl, že plujeme do Dakaru.“

Tumbo zíral široce rozevřenýma očima na kapitána, který rozzlobeně mával dýmkou. Z jeho dlouhého proslovu rozuměl máločemu, kapitánův chraptivý hlas mu naháněl hrůzu, a tak prosebně pokukoval po Olafovi, jako kdyby u něho hledal pomoc.

„Řekni všechno, neboj se,“ vybízel ho námořník.

„Já jsem nikomu nic nedával…,“ začal Tumbo, ale nevěděl, jak by to všechno měl těm lidem vysvětlit, jak by měl začít.

„Lže, jako když tiskne,“ zahřměl ve dveřích známý hlas. „Před chvílí se na ubikaci přede všemi přiznal. Je mi úplně jasné, že to spískal Kyklop. Za flašku jalovcové vzal ten starý ožrala mouřenína na loď a navíc ho vstrčil do mé kóje, což mu jaktěživ neodpustím!“

Kapitán se podíval na loďmistra tak nějak podivně.

„Přestaň, Nilsi. Přenech to mně. Tak už něco řekni, kluku!“

„Já jsem přišel na loď sám. Ano, sám, pane kapitáne,“ opravil se chlapec. Rukama a nohama začal obratně předvádět, jak šplhal po laně vzhůru, a současně si přitom popotahoval svetr, který mu pořád padal z ramen. „Přišel jsem v noci, byla tma, pane kapitáne,“ opakoval.

„Vyšplhal jsi po uvazovacím laně? Ale proč zrovna na mou loď? Tys nevěděl, kam plujeme?“ zaznělo znovu podráždění v kapitánově chraptivém hlase.

„Věděl. Do Dakaru, pane kapitáne. Já tam mám tetu.“

„Zase ten zatracený Dakar,“ zabručel loďmistr.

Pohupoval se na široce rozkročených nohou s rukama v kapsách větrovky a měřil si chlapce nevrlým pohledem. Dalo se čekat, že co nevidět vysloví slovo „lež“, ale mlčel a jen nadzvedl obočí, jako kdyby si na něco chtěl vzpomenout. Najednou se plácl rukou do čela.

„Už to mám,“ vykřikl. „Už to mám, on nelže, pane kapitáne! Vzpomínám si, že těsně vedle naší přídě stál v přístavu nějaký příšerně oprýskaný Argentinec. Kluk si zřejmě spletl lano. Vyšplhal na naši příď místo na jejich záď. Tamta kocábka plula do Dakaru. Je to docela možné,“ opakoval, když viděl nedůvěřivý záblesk v kapitánových očích. „No, to je mi teda dobré!“ zachechtal se a podíval se na ostatní, aby se přesvědčil, jak na ně jeho objev zapůsobil. Ani jediná tvář mu však neodpověděla úsměvem.

Kapitán dlouho vydloubával popel z vyhaslé dýmky a dlouho si ji nacpával.

„Ani bych neřekl, že by to bylo dobré,“ ušklíbl se. „Možná že se to stalo tak, jak říká loďmistr. V tom případě máš ale, kluku, smůlu a nám jsi přidělal hrozné starosti. Řekni mi, prosím tě, proč jsi utekl od rodičů?“

Tumbo svěsil kučeravou hlavu a zabodl pohled do podlahy.

„Je sirotek, pane kapitáne,“ spěchal s vysvětlením Olaf.

Kapitán sebou zavrtěl v lenošce a netrpělivě luskl prsty. Čert mi napískal zrovna tuhletu otázku, prolétlo mu hlavou. Zabafal z dýmky.

„To teda znamená, že nemáš nikoho jiného než tu tetu v Dakaru?“

„Mám sestru v Kapském Městě. A ta se o mě stará, pane kapitáne.“

„Je na tebe zlá?“

„Ne, je moc hodná, pane kapitáne.“

„K čertu, tak proč jsi od ní utekl?“

„Od ní jsem neutekl, pane kapitáne, já utekl z vězení.“

„Odkud?“

Kapitán se nadzvedl v křesle a dýmka, o kterou prudkým pohybem zavadil, spadla na koberec. V kabině nastalo mrazivé ovzduší. Hakonova tvář zvážněla, Olaf nervózně zamrkal a nešťastně se zadíval na Tumbovu hustou čupřinu. Oba důstojníci upřeli pohled na užaslého kapitána. Loďmistr ohrnul rty, pokýval hlavou a řekl s pohrdáním.

„Zlodějíček, to se ví. Ten nám tu tak ještě scházejí“

V černé tvářičce: se objevil rozhořčený výraz.

„Ba ne, pane, já jsem nic neukradl!“ Chlapec se poprvé podíval loďmistrovi přímo do očí.

„Tak cos vlastně provedl? Přece jsi někoho nezabil?“

Odpověděl mu prudký vzlykat. Bez ohledu na přítomnost důstojníků přivinul Olaf chlapce k sobě, pohladil ho po hlavě a začal mu šeptem domlouvat…

„Pane kapitáne!“ začal protestovat Hakon, ale šéf mu netrpělivým pohybem ruky přikázal, aby mlčel,

„Nech ho Nilsi, a ty nebreč, to já nesnáším. Byl bych rád, kdybych už to měl za sebou. Tak odpovídej, co jsi vyvedl, za co tě zavřeli?“ Kapitánův hlas zněl přísně a jeho pohled byl pronikavý a studený. Před tímto pohledem se chvěla celá posádka.

„Řekni nám, jak to bylo, všechno od začátku. Hlavu vzhůru, nejsi přece žádný mazánek.“ Hacon mluvil pomalu a mírně a protahoval slabiky jako obvykle, v jeho hlase bylo cosi přátelského, co způsobilo, že Tumbo žalostně popotáhl a vyrazil ze sebe.:

„… Viděl jsem, jak jedna malá holčička vběhla do jízdní dráhy pro míč, a tak jsem tam skočil, chytil ji za ruku a trhl s ní, až se zapotácela pod lampu na chodník.“

„No a co? Ublížils jí nějak?“ nevydržel to loďmistr.

„Ublížil?“ vyvalil chlapec nechápavě očí, „Strhl jsem ji těsně před přijíždějícím autem. Ona je neviděla, bylo, by ji přejelo. Bylo to velikánské auto a řítilo se jako…,“ nedopověděl, protože mu chybělo vhodné slovo.

„Co to blábolíš?“ utrhl se kapitán. „Povídáš, že jsi zachránil dítě? A za co tě teda zavřeli?“ přesunul si dýmku do druhého koutku. Jeho výraz nevěstil nic dobrého.

„Třeba se té holčičce něco stalo, jak jsi ji strhl na chodník, vzpomeň si,“ chtěl chlapci pomoci Hakon, když viděl, jak je kapitán nervózní.

„Ale ne, nic se jí nestalo. Nejdřív plakala, protože se vylekala, ale potom se na mě smála a natahovala ručičky, když jsem jí přinesl její míč. Moc hezká holčička to byla.“

„Co to plácá? Za něco takového se přece nezavírá. Za to jsi zasluhoval pochvalu, odměnu!“ zvolal první důstojník, který mlčel. Tumbo se na něho vážně podíval.

„Lidé na ulici, co to viděli, to taky říkali. Přimlouvali se za mě, prosili, ale policista se na nikoho neohlížel, jenom se smál a říkal, že odměnu dostane on, a potom všem poručil, aby se rychle rozešli, a mě zavedl do vězení.“

Kapitán bezradně rozložil ruce.

„Rozumíš tomu?“ zeptal se Hakona, ale ten nechal kapitánovu otázku bez odpovědi.

„Nebyla ta holčička náhodou… běloška?“

Předkloněný radiotelegrafista upíral napjatý pohled na černou tvářičku. Chlapec s námahou polkl sliny, jako kdyby mu něco uvízlo v krku, a olízl si oschlé rty.

„Ano, pane,“ zašeptal.

Pohledy mužů se zkřížily nad rozcuchanou černou čupřinou. Porozuměli si beze slov.

„Ehm, ehm,“ zakašlal kapitán, „tak to už by bylo asi tak všechno. Olafe, odved toho, jakže se jmenuje, Tumba za kuchařem. Ať pomáhá v kuchyni, třeba tam konečně bude větší pořádek.“

„Ale Kyklop…,“ hlesl nejistě Olaf.

„Jaképak ale, co se ti nelíbí?“

„Snad by bylo lepší vzít kluka na palubu, pane kapitáne, aspoň by se vyučil námořniččině. Rád se o něho budu starat, bude mi…“

„Už jsem řekl,“ přerušil Olafa kapitán. „Dejte mu jen něco slušnějšího na sebe. Tak kolikrát ti to mám opakovat?“

„Rozkaz, pane kapitáne,“ odpověděl chvatně námořník a postrčil Tumba před sebou. Kapitán je pohledem vyprovodil ke dveřím, aniž vyňal dýmku z úst.

3. SPRAVEDLNOST JEN PRO BĚLOCHY

V kajutě nastalo ticho. První je přerušil kapitán.

„To je neuvěřitelné!“ zabručel a začal utloukat tabák ve své dýmce. „V Kapském Městě jsem viděl nápisy ‚jen pro bělochy‘, ‚jen pro černochy‘, zvláštní obchody, kostely, restaurace, autobusy. V parku prý můžou Černoši používat jen určitých cestiček a určitých laviček. Ale tohleto… to člověku ani nejde do hlavy.“

„Například na poště stojí z jedné strany běloši a z druhé černoší, pane kapitáne,“ poznamenal živě druhý důstojník. „Ale to ještě nic není. Vzpomínáte si na našeho agenta v Kapském Městě? Pracuje tam už několik let, ale pořád si na to barbarství nemůže zvyknout. Není to ani dva dny, co mi vyprávěl, jak ho v jednom slušnějším hotelu za nic na světě nechtěli pustit do výtahu. Stačilo, že má kudrnaté vlasy a olivovou pleť. Posílali ho do druhého výtahu, který byl určen pro černochy. Jindy mu zas kontrolor poručil vystoupit z autobusu, který byl vyhrazen pro bělochy, a vynadal průvodčímu, že se opovážil nechat nastoupit černocha. Náš agent to musel vysvětlovat, musel se legitimovat. Takových případů jsou desítky.“

„To vím,“ přerušil ho netrpělivě kapitán. „Ale to, co se přihodilo tomu klukovi, to je bezpráví.“

„Před třemi lety jsem v přístavu Durban v jižní Africe prožil hroznou chvíli, jaktěživ na to nezapomenu,“ ozval se klidný hlas. Všichni se podívali na Hakona, který málokdy promluvil v přítomnosti několika lidí: „Tím velkým bulvárem, který vede k přístavu, se řítil taxikář a přejel černé děvče. Bylo mladé, hezké, neslo na hlavě veliký koš s prádlem. Netrápilo se dlouho, umřelo na místě následkem ztráty krve. Policista, chlap jako hora, s velikou pistolí u opasku, ani nezavolal pohotovost, i když si myslím, že ji ještě mohli zachránit. Aspoň se o to pokusit. Když jsem protestoval, legitimoval mě a zavrčel: ‚Neotravuj. O jednu černou míň, to přece není žádná škoda. Není to ostatně tvoje věc, radši se po téhle čtvrti nepoflakuj.‘ Policista nechal přirozeně taxikáře odjet. Proto jsem se teď toho chlapce zeptal…“

„A co jiní svědci?“

„Svědci? Kromě mě, policisty a taxikáře to byli samí černoši, a černoch pro ně není člověk.“

„Teď už teda chápu,“ povzdychl si kapitán, „proč se ten kluk, ten Tumbo, nebo jak se jmenuje, třese hrůzou, když nás vidí. No dobře, ale jak to, že umí anglicky?“

„Asi chodil do nějaké misionářské školy. Černé děti tam učí číst a psát jen proto, aby rozuměly příkazům…“

„Hakone,“ přerušil ho kapitán, „je naší povinností informovat policii v Kapském Městě, že máme černého pasažéra. Ale já myslím, že v tomhle případě… prostě souhlasím s tím, abys nic nehlásil. Budu ještě uvažovat, co s klukem uděláme. Stejně musí zůstat s námi. Bylo by dobře, kdyby se přesvědčil, že ještě jsou na světě lidi.“

„Děkuju vám, pane kapitáne, zrovna jsem si to taky říkal,“ zaradoval se rádiový důstojník.

„No, a teď k věci, pánové. Šéfe,“ obrátil se na prvního důstojníka, „jsou všechny jícny uzavřeny a šrouby utaženy? A nákladní prostory? Co nevidět už veplujeme do těch zatracených řvoucích čtyřicítek.1 A to potom nebude žádná legrace. Radši se mějme na pozoru, já jim nikdy nevěřím. Pamatuješ se, co se dělo minule?“

„Povětrnostní předpověď není nejhorší,“ začal mladý muž, ale velitel ho netrpělivým pohybem ruky přerušil.

„Předpověď je předpověď, ale opatrnosti nikdy nezbývá. Roalde, jak dlouho ještě poplujeme k pobřeží Jižní Georgie? Druhý, to říkám vám!“ vykřikl tak hlasitě, že mladý muž s přívětivou klidnou tváří, který byl pohroužen do svých myšlenek, až nadskočil na židli. „Už jste to vypočítal? A kolik námořních mil nás dělí od země královny Maud? Copak si naši nemohli vybrat pro antarktickou polární základnu nějaké přístupnější místo? To museli zalézt až tam, tak daleko, na konec světa?“

„Rozkaz, pane kapitáne, vyznačil jsem kurs. Když přirozeně neberu zřetel na stav ledu a když počítám s dosavadní rychlostí čtrnáct uzlů, měli bychom do přístavu Leith Harbour v Jižní Georgii dorazit za čtrnáct dní,“ recitoval druhý důstojník jako z partesů. „Do stanice Norge nám zbude tisíc osm set mil, tedy pět dní.“

„Zkrátka koncem března,“ řekl první důstojník.

„Vychází to tak, přirozeně, ovšem pokud nám to nepřekazí ledové kry. Budeme asi ještě muset rozlousknout nejeden tvrdý oříšek. Na takovouhle plavbu je zatraceně pozdní doba.“

Kapitán se zamračil. Dlouho seděl zamyšleně, pohroužen do kotoučů dýmkového kouře a nikoho si nevšímal. Všichni se odmlčeli. Každý z přítomných, ať mladý, či starý, dobře věděl, jaké nebezpečí lodi hrozí. A také jak velkou odpovědnost nesou při té dodatečně naplánované plavbě na daleký jih země. Neuplynulo ani šest neděl, co jejich loď Icebjörn, najatá Belgičany, dovezla deset účastníků antarktické výpravy, jež se zúčastnila prací Mezinárodního geofyzikálního roku, na polární stanici na pobřeží princezny Astrid. Nezáviděli polárníkům to přezimování v nevelkém domku, který byl na dlouhých deset měsíců zcela odříznut od světa.

Když odráželi od věčně zledovatělého pobřeží Antarktidy, těšili se všichni členové posádky Icebjörnu, počínajíc prostým námořníkem a končíc zkušeným kapitánem, na brzké shledání se svými rodinami v Norsku, které bylo ještě vzdáleno tisíce kilometrů, a na první jarní zeleň luk a lesů. Šedivých, věčně rozbouřených vln oceánu a oslňující bělosti ledových hor měli už všichni po krk. Na zpáteční cestě nenarazili na moři na žádné ledové kry. Každým dnem plavby se přibližovali k vytouženému cíli. Než se octli na úrovni mysu Dobré naděje, přijal Hakon rádiovou depeši od majitele lodi, adresovanou kapitánovi. Byla dlouhá a poplašná:

… Motorová loď Thala Dan, která vezla skupinu vědců, výstroj a potraviny pro norskou stanici Norge na pobřeží země královny Ranghildy, byla vážně poškozena a musela zajet do přístavu v Casablance, kde se bude opravovat. Kapitánovi Icebjörnu se nařizuje přistát v nejbližším přístavu v Kapském Městě, naložit tam objednané potraviny a plnou rychlostí plout nazpět k Antarktidě. S ohledem na pozdní roční dobu je drahocenný každý den. Doporučuje se proto vynaložit veškeré úsilí na to, aby loď proplula mezi ledovými krami. Ve stanici Norge už zásoby docházejí. Kdyby Icebjörn nedoplul do Antarktidy, hrozilo by našim badatelům v dubě polární noci hladovění.

Co se tedy dalo dělat? Radost vystřídalo roztrpčení. Icebjörn změnil kurs a podle loďařova příkazu veplul do obrovského zálivu pod Stolovou horou. Lékař dostal v přístavu zprávu o tom, že jeho manželka náhle onemocněla a že její stav je vážný. Zoufalými telegramy ho volala k sobě. Musel se proto vrátit do Norska. Ani jediný lékař z Kapského Města se nechtěl zúčastnit takové nebezpečné plavby. Bylo marné kapitánovo přemlouvání a slibování vysoké odměny.

„Doba je už pozdní, na Atlantiku začínají bouře.“

„Můžete mi, pane kapitáne, zaručit, že někde neuvízneme v ledu?“

„Taková riskantní plavba na konec světa mě neláká.

Tady co nevidět skončí léto, přestane vedro a začne nejkrásnější roční období…,“ vymlouvali se jeden po druhém.

Rozzlobený kapitán si dal nakonec předvolat lodního tesaře. Rozhovor byl krátký.

„Okejí, tys byl za války zdravotníkem na křižníku, že?“

„Ano, pane kapitáne.“

„Tak jsi ode dneška naším lodním lékařem. Hned překontroluj lékárničku, musíš ji doplnit, dokud jsme ještě tady.“

„Ale pane kapitáne…“

„Žádné ale, je to rozkaz!“ zazněl hrozivě chraptivý, hlas. „Dostaneš polovičku doktorského platu navíc.“

Pihovatá tvář se vyjasnila, jako by ji ozářil sluneční paprsek.

„Rozkaz, pane kapitáne, budu každého léčit, jak nejlíp budu umět.“ A když odcházel, otočil se ve dveřích a s šelmovským úsměvem dodal: „Ručím vám za to, pane kapitáne, že na téhle plavbě žádné marody mít nebudeme.“

Ještě než kapitán a posádka stačili začít s nakládáním potravin pro norskou stanici, přišla druhá rádiová depeše. Majitel lodi si přál, aby s sebou navíc vzali z Kapského Města náhradní díly pro elektrárnu ve velrybářské stanici Leith Harbour v Jižní Georgii.

„Prokristapána, už abychom zvedli kotvy, pane kapitáne. Nebo nám ještě poručí, abychom cestou přepluli Pacifik a odskočili si do Ohňové země!“ vyděsili se důstojníci.

„To snad přeháníte, ale mohli by na nás klidně chtít, abychom cestou doplnili vybavení polárních stanic na Shetlandech nebo na Kerguelenu,“ poznamenal zamračeně Hakon. „Já už se namouduši bojím nasadit si sluchátka na uši. Co kdyby zas přišel od našeho ledaře nějaký nový rozkaz?“

„Copak s těmi desítkami tun pro Leith Harbour nemohli poslat jinou loď?“ bručel Nils basem hlubším než obvykle. „A to ještě sami říkají, že každý den je drahocenný!“

„Přišlo by je to na moc peněz. Náš loďař má za co utrácet, kamaráde, za nádherné vily, přepychová auta, jachty, za klenoty pro manželku a bůhvíco ještě. To my, ho přijdeme dost lacino,“ posmívali se jedni.

„Jen aby se mu tahle plavba neprodražila, kdybychom na zpáteční cestě uvízli v ledu a ne vyhrabali se z něho dřív než na jaře! Kdo by nám pak pomohl? Co bychom jedli? Vydržel by to Icebjörn?“ ptali se trpce druzí.

Jenže na tyhlety otázky jim nikdo odpovědět nemohl.

4. ZEMĚ JE KULATÁ, JEDNOU DOPLUJEŠ I TAM

„Kyklopa se neboj,“ přesvědčoval chlapce Olaf, když ho vedl do kuchyně. „Není tak zlý, jak vypadá. Ale potrpí si na to, aby bylo všechno udělané tak, jak chce, pečlivě a rychle, aby šla člověku práce od ruky. Musíš se snažit. O to druhé oko přišel jednou v bouři, když zachraňoval námořníka, kterého voda smetla z paluby. Ale tím, co mu zbylo, vidí moc dobře. Ruku má těžkou, to je fakt, ale srdce ze zlata. Uvidíš, že bude všechno v pořádku.“

„A… a je to do Dakaru ještě hodně daleko?“ uslyšel místo odpovědi žalostný hlásek.

„Jak to, copak tys ještě nepochopil, že Icebjörn pluje na opačnou stranu? Nepluje na sever, ale na jih! Každým dnem se od svého Dakaru vzdaluješ,“ řekl Olaf. Ale když viděl, že chlapec stěží přemáhá slzy, dodal váhavě: „Netrap se, země je kulatá, jednou dopluješ i tam. V Leith Harbouru v Jižní Georgii určitě zastihneme nějakou velrybářskou loď, která popluje do Afriky, budeš moci jet s nimi.“

„A kdy teda uvidím tetičku?“

Olaf bezradně pokrčil rameny.

„Na to ti neumím odpovědět. To k ní tolik pospícháš?“

„Ale ne, já ji skoro vůbec neznám, ale ona by se mě určitě ujala a dala by vědět Noemi.“

„Noemi je tvoje sestra, že? Tak proč jsi k čertu utíkal? Za pár dní by tě byli z té basy pustili, klidně by ses byl vrátil k Noemi a bylo by po všem.“

Tumbo se zastavil, hluboce si povzdychl, chvíli mlčel, jako by sám nevěděl, co odpovědět. Takový starý chlap, a vůbec ničemu nerozumí, přelétlo mu hlavou.

„Tak to není, pane. U nás drží člověka ve vězení nejmíň pár měsíců,“ začal klidně. „A potom ho pošlou dělat na poli, do rezervace, daleko od města. Odtamtud nesmí nikdo odejít. Když uteče, vsadí ho do vězení znovu, ale potom už na delší dobu. Komu je šestnáct let, ten dostane propustku, jenomže na tom papírku stojí, že nesmí bydlet ve městě ani pracovat tam, kde by chtěl, jenom tam, kde mu přikážou. Je to pravda, pane, sám jsem takové propustky viděl,“ dodal honem Tumbo, když zahlédl Olafův nedůvěřivý výraz. „Ať by to dopadlo jak chtělo, nikdy bych už sestru nespatřil.“

Olafův výraz se změnil, když naslouchal těm věcným, ale děsivým slovům. Trýznil ho jakýsi nesmyslný pocit viny.

„Hele, a nepřeháníš?“ řekl mechanicky.

„Ne, pane.“

„Neříkej mi tak,“ utrhl se námořník. „Jmenuju se Olaf, slyšels přece, že mi tak všichni říkají.“

„Dobře… Olafe,“ začal se hned usmívat Tumbo.

„Jde náš černý pasažér!“ ozvaly se hlasy, když oba vstoupili na záďovou palubu.

Hlouček námořníků je obklopil ze všech stran. Věděli už, kde starý našel černouška a jak ho kuchař považoval za čerta, slyšeli dokonce už i o tom, jak si chlapec popletl uvazovací lana a proč utekl z Kapského Města. Mluvili jeden přes druhého, zasypávali ho otázkami, na které se ani nepokoušel odpovídat, jak byl zmatený. Někteří ho přátelsky poklepávali po rameni.

„Dejte mu pokoj, pluje s námi, tak budete mít na povídání dost času,“ bránil chlapce dobrácky Olaf. Ani se neohlédl, když slyšel ironické zašeptání: „Černošská chůva,“

„To jsme taky věděli, co z toho mysu Dobré naděje odvézt Kdyby to byla aspoň hezká holka, a ne takovéhle strašidlo s palicí kudrnatou jako beran! V cirkuse by se ta opice vyjímala líp,“ sykl Albín.

„A kde chceš hledat nějaký cirkus? Co si vůbec lámeš hlavu kvůli takovému spratkovi? To u nás v Jižní Americe by se s ním dlouho nepárali. Pověsili by ho na nejbližší strom, pár dní by se tam houpal. Já bych ho prostě hodil přes palubu a byl by pokoj, tam je místa dost.“

Těsný kruh námořníků se trochu rozestoupil. Kdosi se hlučně zasmál, jiní zas pohlédli na strojníka s nevolí. Veliký chlap s býčí šíjí a se širokým a dlouhým šrámem, který se mu táhl přes celou tvář, chlap věčně umazaný od kolomazi, se díval na chlapce nevraživě.

„Ty radši mlč, Rozseknutá hubo!“ křikl nějaký hlas o síle lodní sirény. Loďmistr se vždycky znenadání objevoval tam, kde ho nejmíň čekali.

„Ale pročpak?“ zrudl strojník a šrám v jeho obličeji zpurpurověl, jako by z něho chtěla vytrysknout krev. „Podívejme se, odkdypak brání náš loďmistr kriminálníky? No, jak to, sám jsi přece říkal,“ schválně začal Nilsovi tykat, protože věděl, že to nesnáší, „že ta černá opice utekla z basy. A ty nesmysly, co nám nakecal o tom, jak zachraňoval nějakou holku, ty jsou dobré leda pro takové pitomce, jako jste vy. Stačí se na něho podí…,“ odmlčel se v polovině slova, když spatřil, jak se Nilsova ruka, mohutná jako bochník chleba, svírá v pěst.

„Kdybys byl radši zticha! Pro tebe to jsou kecy a lži, ale já tomu klukovi věřím,“ řekl jeden z námořníků.

„Já taky!“

„V Jihoafrické republice je to snad ještě horší než u vás, v té tvé Jižní Americe,“ ozvaly se hlasy.

Dokonce i Albín rychle zmizel z hloučku, když viděl, jak Nils těžkým krokem vykročil k strojníkovi. Loďmistr se zastavil tváří v tvář Rozseknuté hubě a přitom si bručel pod vousy nějaké kletby. Měřili se nenávistnými pohledy. Bylo vidět, že se Nils přemáhá.

„Za tohle mi teda zaplatíš!“ sykl a otočil se k Rozseknuté hubě zády. „Ale teď už dost těch nesmyslů. Říkal jsem vám, že podle rozkazu starého bude ten kluk dělat kuchtíka. Tak mu dáte pokoj, jasný? A jestli proti němu ještě někdo něco má, tak ať to řekne hned teď! No, poslouchám…“

Ještě chvíli se výhrůžné rozhlížel po okolních tvářích, ale nikdo se neodvažoval ozvat. Muži odcházeli jeden po druhém a bavili se mezi sebou.

„Ode dneška se jídla ani nedotknu,“ bručel strojník a pohrdavě ohrnoval nos, ale loďmistr měl dobrý sluch.

„Tak nežer, to je tvoje věc. Mně to vadit nebude, když zhubneš. Ale klukovi dej pokoj!“

„Kyklope, ty sis stěžoval, že máš moc práce a že to sám nemůžeš zvládnout,“ začal Olaf, když vešel do kuchyně. „Tak ti teda vedu pomocníka.“ Ale když spatřil vysoko zdvižené huňaté obočí a jakýsi zlý záblesk v kuchařových očích, dodal jakoby mimochodem: „Je… to rozkaz starého. Tumbo ti tu bude uklízet, mýt nádobí, obsluhovat v jídelně důstojnický stůl, prostě bude dělat všechno to, co ty neděláš rád.“

Kuchař si zhluboka povzdychl, něco si sám pro sebe zabručel, jak bylo jeho zvykem; a pak si posunul bílou čepici do týla, až se objevila pleš nad jeho čelem. Bylo vidět, že se stěží přemáhá, aby nevybuchl.

„Já už všechno vím, zlatíčko,“ procedil zamračeně s důrazem na slově všechno. „Moc ošklivě jsi mě oblafnul. Kapitánův host, kapitánův host…“ opičil se po Olafovi. „Hele, a nebyls to náhodou ty, kdo mu pomohl na loď? Nils prý chtěl svalit vinu na mě!“ práskl ze všech sil pánví p plotnu.

„Přestaň, Kyklope. Starý ho našel sám, zavolal si mě a bez vysvětlení, však víš, že nemá ve zvyku někomu něco vysvětlovat, mi přikázal, abych ho odvedl do kuchyně. A řekl mi: ‚Ať se náš mistr o toho chudáčka postará, ať mu dá najíst a napít.‘“

„Tak on řekl ‚náš mistr‘?“ zavrtal kuchař nedůvěřivý pohled do Olafových očí, ale v námořníkově vážné tváři se nepohnul ani jediný sval.

„A co ty tady očumuješ? Hajdy do práce!“ vybil si kuchař zbytek zlosti na vyděšeném chlapci.

„Ale já vařit neumím, pane,“ rozložil Tumbo ruce. „To by tak ještě scházelo, abychom museli žrát nějaké černošské delikatesy, nějaký kuskus nebo jiné speciality! Dělej jen to, co ti poručím, jasný? Vydrhni celou kuchyň, podlahu, stůl, umyj nádobí, vyper utěrku a vynes slupky. Tak co stojíš s otevřenou hubou? Hoď sebou a nemotej se mi pod nohama!“

Chlapec stál jako přimražený, byl omráčen lavinou příkazů, které se mu sesypaly na hlavu. Než si zapamatoval ten poslední, zapomněl ten první. Olaf zavrtěl hlavou. Bude to tu mít ještě horší, než jsem si myslel, pomyslel si utrápeně. Nevěděl, jak na to, bál se Tumba zastat, aby jeho situaci ještě nezhoršil.

„Po hlídce se u tebe zastavím, Kyklope, a ještě ti něco zajímavého povím,“ řekl a ukázal na chlapce. Ale kuchař se nenechal jen tak snadno uchlácholit. „Nemusíš se obtěžovat, stejně se to dovím,“ zabručel a otočil se k námořníkovi zády.

Velké vědro plné slupek bylo těžké, ale Tumbo by teď byl uzvedl snad i slona, jak energicky se pustil do práce. Doběhl dlouhými skoky na palubu k zadnímu nákladnímu prostoru a ze všech sil začal rumpálem zvedat vědro nad palubní zábradlí. Když uslyšel nějaký křik, honem vědro překlopil. Cosi ho prudce seklo do tváře. Kolem hlavy mu zavířily papíry, slupky a plechovky, kterých se zmocnil silný vítr. Zalapal po dechu, shodil vědro na palubu a začal si protírat oči plné smetí.

„Ech, ty černý divochu! Seber to, na co čekáš!“ zařval kdosi.

Vodnaté oči se světlými řasami se na něho dívaly tak dopáleně, že se pod Tumbem podlomila kolena. Uskočil před paží, která se nad něho vztáhla, a s prázdným vědrem se jako vítr vřítil do kuchyně. Oči mu jen svítily.

„Mám já s tebou ale kříž!“ Kyklopův hlas nezněl zrovna přátelsky. Jeho přísný pohled znovu dopadl na zoufalé roztěkané oči – a zvlídněl. „Co se stalo?“

Jen začal chlapec vyprávět, vyběhl kuchař na palubu, kde vítr roznášel smetí šíř a dál, a chytil se za hlavu.

„Přines koště a smeť to všechno. Teď už aspoň budeš vědět, že se smetí vyhazuje na odvětrné straně, ne na návětrné. Nerozumíš? Po větru, nikdy proti větru! Zapamatuj si to jednou provždy!“

Nikdo snad ještě nikdy nezametl palubu Icebjörnu tak pečlivě jako malý černý pasažér. Nezbyl tam ani drobeček. Neustále si olizoval palec, aby se přesvědčil, zda vítr náhodou nezafoukal opačným směrem. Ale to byl teprve začátek.

„Hej, Tumbo!“ uslyšel jakýsi hlas z kapitánského můstku. „Zavolej Kyklopa, honem!“

Chlapec sjel ke kuchyni a už ve dveřích křičel:

„Hej, Kyklope, volají tě nahoru ke kapitánovi.!“

Kuchař přestal válet těsto a upřel na Tumba nehybný, těžký pohled.

„Za prvé mě budeš dycinky oslovovat pane šéfe, to si teda zapamatuj, jinak tě naučím móresům tímhletím,“ zamával válečkem. „Za druhé bys měl vědět, že na slušné lodi, jako je náš Icebjörn, nikdo kuchaře nevolá, ale prosí, aby přišel, rozumíš?“ Po těchto slovech si narovnal vysokou bílou čepici a důstojně, beze spěchu vykročil na horní palubu. „Vyválej to těsto, budu dělat nudle do polévky,“ řekl na odchodu. „Ale nejdřív si pořádně vydrhni ruce a oblékni tuhletu zástěru.“

Ten příkaz nemusel Tumbovi opakovat dvakrát. Když byla ještě naživu matka, často místo ní pekl kukuřičné placky. Oblékl si kuchařovu bílou zástěru, která byla dvakrát tak velká jako on, vydrhl si ruce práškem na nádobí s tajnou nadějí, že mu snad jednou konečně zbělají, a se zápalem se pustil do práce. Těsto bylo ještě málo vláčné, trhalo se. Buď se lepilo k válečku, nebo je zas nemohl odtrhnout od válu. Nevěděl si s ním rady. Matně si vzpomínal, že když Noemi hnětla těsto na placky, posypala je občas hrstí mouky. Bez rozmýšlení sáhl pro jednu z plechovek, které stály v řadě na polici. Popadl první z kraje, otevřel ji, byla v ní krásná sypká bílá mouka, ne taková žlutá jako ta kukuřičná. Spěchal jak mohl, aby byl hotov dřív, než se kuchař vrátí.

Kyklop s úžasem valil oči na tence nakrájené běloučké nudle, které se vršily na válu.

„Koukám, že mi přece jen budeš něco platný. Starý mi právě o tobě vyprávěl,“ zabručel a jal se dodělávat oběd. Netušil, že jeho slova zazněla Tumbovi jako největší pochvala. První pochvala na této lodi.

5. CHTĚL NÁS OTRÁVIT JAKO KRYSY!

Tumbo ustrašeně naslouchal oživeným hlasům, které bylo slyšet z otevřených dveří jídelny. Kapitán mluvil chraptivým hlasem, odpovídal mu tenký hlásek jednoho důstojníka. Hakona, toho, který se bál ze všech důstojníků nejméně, nebylo slyšet vůbec, jednou se odhodlat musím, řekl si. Zhluboka se nadýchl, a aniž čekal, až ho kuchař pobídne, odvážně vykročil. Drobnou postavičku v příliš dlouhé zástěře pevně stažené páskem a s dvakrát ohrnutými rukávy uvítal výbuch smíchu hned ve dveřích. Od sněhobílého plátna se výrazně odrážela soustředěná černá tvář. Podivný úbor byl korunován velikými vlněnými ponožkami na nohou. Z kouřící mísy, kterou nesl v obou rukou, vytékala na podlahu mastná polévka.

„Pozor, drž to pořádně!“

„Pozor, leješ polévku na zem!“

„Honem to sem postav, než to upustíš,“ slyšel jako skrz mlhu. Smích neustával. „Postav to na stůl!“

Třesoucíma se rukama postavil Tumbo konečně mísu na ubrus a zaťal zpocené ruce, až mu zapraštělo v kloubech. Copak jaktěživi nepřestanou? prolétlo mu hlavou.

První ochutnal polévku radiotelegrafista. Nabral si nudlí plnou lžíci, spolkl je, ušklíbl se, nejistě odstrčil talíř a pečlivě si otřel kníry.

„Copak, Hakone, nemáš chuť?“ zažertoval kapitán, když si slavnostně rozkládal ubrousek na klíně. „Já jsem si teda nikdy v životě nemohl stěžovat na to, že bych neměl chuť k jídlu.“ Nabral nudle na lžíci a s odporem je vyplivl. „Co je tohleto za svinstvo? Zavolejte mi kuchaře!“ vykřikl a odstrčil prudce talíř, až z něho polévka vystříkla na ubrus. Tumbovi se rozbušilo srdce.

„Pane šéfe, pan kapitán prosí, abyste přišel do jídelny,“ odříkal jedním dechem, když se vřítil do kuchyně.

„Odnes ty pomyje! Vlastně ne, ochutnej je nejdřív sám! Palubu budeš drhnout, a ne vařit!“ supěl rozhořčeně kapitán. Kuchař ochutnal polévku a zrudl.

„Tohle teda nechápu!“ vykoktal. Pak sáhl lžíci hlouběji, vylovil z mísy nudli, ochutnal ji a s výkřikem: „To ten mouřenín!“ vyběhl z jídelny.

Pronikavý jekot z kuchyně se nesl po celé lodi. Tumbo řval zplna hrdla, jako by z něho dřeli kůži. Kuchař křičel, nadával a honil chlapce s válečkem v ruce.

„Cos to tam nasypal?“ křičel.

Užuž ho chytal za ruku, ale Tumbo se jediným skokem octl na člunové palubě. Než se tam Kyklop vyšplhal, malá černá postavička zas seskočila dolů a mazala na příd. Na palubu se vyhrnula skoro celá posádka.

„Chyťte ho!“ křičel kuchař.

„Chyťte ho! Nasypal něco do polévky, chtěl nás otrávit jako krysy!“ vřeštěl z plných plic Rozseknutá huba a první se rozběhl za chlapcem.

Na palubě vypukla vřava. Někteří utíkali za strojníkem, jiní se vyptávali, kdo koho chtěl otrávit a proč. Ti, kteří ještě nedostali polévku, si blahopřáli, že námořníci jedí později než důstojníci. Někdo se postavil do cesty kuchaři a dostal válečkem po hlavě, jiný se zas natáhl jak dlouhý tak široký, když uskakoval z cesty. Tumbovi. Rozseknutá huba div nelapil chlapce za nohu, avšak mocný úder něčí pěsti ho v poslední chvíli odhodil na kryt nákladního prostoru. Tumbo se bez dechu zastavil na příďové palubě. Utíkal jako štvané zvíře a už nerozlišoval přátele od nepřátel, každého teď považoval za pronásledovatele, dokonce i Olafa.

Po jedněch schůdkách vystupoval nahoru Kyklop, po druhých nenáviděný strojník, těsně za ním další dva námořníci. Skočit do moře! prolétlo hlavou vyděšenému chlapci, ale černošedé moře, rozhoupané až po obzor, mu nahánělo strach. Pevně se postavil na zábradlí a ze všech sil se odrazil. Chvíli zůstal viset na ocelovém laně příďového ráhna a pak jako cirkusák ručkoval nahoru ke stěžni. Lano se mu zařezávalo do dlaní, ale necítil bolest, protože viděl, jak Kyklop začíná šplhat vzhůru po příčlích podél stěžně.

„Zabijou kluka!“ vykřikl vyděšeně Olaf.

„Nedostanou ho,“ odpověděl mu kdosi, ale loďmistr doopravdy zneklidněl.

„Chyťte kuchaře!“ vykřikl velikým hlasem a sám se rozmáchl a strčil do strojníka. Rozseknutá huba ztratil rovnováhu a svalil se na palubu jako pytel brambor.

A tak se pronásledování Tumba stalo příležitostí – jak tomu často bývá – k vyřizování osobních účtu, vyrovnávání starých urážek a rozepří. Těžko mohl kdo vysvětlit, proč se Albín každou chvíli napíchne na Nilsovu tvrdou pěst nebo proč ho jakoby náhodou odhodí tesařův hák. Loďmistr měl políčeno zejména na Rozseknutou hubu. Měl na něho pifku už dávno. A když se začal rvát, neznal bratra. V Kapském Městě se stěží udržel, když viděl, jak se strojník pustil do starého černého dokaře a jak mu sprostě vynadal. Lepší příležitost, jak prchlivému strojníkovi „rozmluvit“ rasové předsudky, se přece naskytnout nemohla.

Těžce supící Kyklop šplhal na poslední příči, byl už blízko, ještě dva metry, ještě metr, a bude chlapce mít. Tumbo bez rozmýšlení sjel po ocelovém laně až na samý okraj dlouhého ramene jeřábu nad druhým nákladním prostorem, jen se mihl a už byl dole. Něčeho takového se korpulentní kuchař odvážit nemohl. Měl už ostatně té honičky po krk a neprotestoval, když ho Olaf začal tahat dolů z výšky patnácti metrů, ale za nic na světě nechtěl pustit váleček z rukou. Zaklesli se do sebe, Kyklop konečně upadl a strhl námořníka s sebou. Chvíli se váleli po palubě.

Kolem nich se shromáždili námořníci. Válečnický zápal pohasínal. Jeden měl monokl na oku, druhému napuchl a krvácel nos, třetí si masíroval velikou bouli na čele.

„Tak bude už klid, nebo…“ řval loďmistr a jeho obrovská pěst pod kuchařovým nosem vypadala dost nebezpečně. „Co do té polévky nasypal? Rozseknutá huba ječí, že nás chtěl otrávit!“

„Nasy…,“ supěl Kyklop, který ještě pořád nemohl popadnout dech.

„Tak ho nechte mluvit! Olafe, pusť ho,“ křičel rozpálený strojník. Veliký monokl na oku mu vtiskoval hrozivé vzezření.

„Nasypal…“ Kuchař, jenž se konečně vymanil ze sevření Olafových tlap, které byly tvrdé jako ocelové kleště, se nejistě rozhlédl po tvářích kolem sebe. „Co ode mě chcete? No prostě prášek…“

„Co?“

„Copak si sedíte na uších? Povídám, že prášek na praní.“

„Tak co blbneš? A kvůli tomu ho honíš?“

„To přece není žádný jed. Nedělej si z nás blázny!“

„A kdo říká, že to byl jed?“

„Já to nebyl. Starý mi vynadal, a tak jsem dostal vztek. Nikdo se vás neprosil, abyste ho honili.“

„A kdo křičel ‚chyťte ho!‘?“ opičil se po kuchaři Okej. Rozseknutá huba si masíroval obolavělý krk a hrozil Kyklopovi pěstí.

„Hele, nevymlouvej se!. Křičel jsi, že je to jed, sám jsem to slyšel, a teď ho chceš hájit!“

„To ty jsi křičel, jako by tě na nože brali!“

„Vrať se, pojď dolů, nic ti neudělají!“ volal zatím Olaf na chlapce, který se pořád ještě držel lana, protože měl strach, že by Tumbo mohl ztratit rovnováhu a spadnout do moře.

Ale ten zůstával k jeho volání hluchý. Naprosto nechápal, co se tam před chvílí odehrávalo. Kyklop mu už jednou hrozil nožem, tentokrát zase válečkem, hrozné křičel, honili ho po celé lodi zrovna jako policajti, když pronásledovali černochy, a teď na něj volají zas. Co s ním chtějí udělat, za co ho chtějí potrestat, když nic nezavinil? Do vězení ho přece nevsadí. Hodí ho snad do vody? Zdá se, že jsou to zrovna takoví surovci jako ti, před kterými utekl. V hlavě měl zmatek, ruce mu umdlévaly, cítil, že už se na laně déle neudrží. Ať se tedy děje co chce, ať už to jednou všechno skončí. Sklouzl po laně na palubu, připravený na nejhorší.

„Tak, hoši, dost té zábavy. Trochu jste se proběhli, ale všeho moc škodí,“ prohlásil kategoricky kapitán, když mu Olaf vysvětlil, v čem spočívalo nedorozumění.

„Vzal sis moje slova příliš k srdci, Kyklope. Vím přece, jak báječně vaříš, a proto jsem nemohl pochopit, co se stalo. Je to pro tebe ponaučení. Udělej si jednou v kuchyni pořádek. To je taky nápad, postavit prášek na praní vedle mouky! A chlapce nech na pokoji. Jistě měl ty nejlepší úmysly, dělal, co uměl. Podruhé si dá pozor. Snad už bychom konečně mohli dostat něco k jídlu, doufám, že druhý chod bude lepší než polévka, mám hlad jako vlk,“ dodal kapitán a znovu usedl ke stolu.

Za chvíli už zase běhal Tumbo mezi kuchyní a jídelnou tak rychle, jak jen mu to dovolovala dlouhá kuchařská zástěra, která se mu pletla mezi nohy. Každou chvíli si musel popotáhnout bílou čepici, která mu pořád zapadala přes uši. S věrným psím pohledem se snažil předem uhodnout každé kapitánovo přání, sledoval každý jeho pohyb. Jeho srdce naplňovala vděčnost k tomu člověku, který se ho ujal a který pochopil, že on, Tumbo, měl nejlepší úmysly.

„Mne dobré jsou ty řízky, chlapče. Dej mi ještě kousek,“ uslyšel najednou chraptivý hlas.

Bez rozmýšlení chytil dvěma prsty z mísy největší kus masa a opatrně ho položil kapitánovi na talíř. V jídelně nastalo ticho. Všichni zatajili dech a upírali pohled na velitelovu tvář. Ta zůstala další chvíli vážná, kamenná. Až to v ní najednou zacukalo a kapitán vyprskl nezadržitelným smíchem. Ostatní se k němu ihned přidali. Ve dveřích se mihlo pár zvědavých tváří, Nilsova široká ramena, znepokojené oko Kyklopovo. Tumbo sice nechápal příčinu jejich veselí, ale když viděl, že mu nikdo nespílá, vycenil oslnivě bílé zuby.

„Usekám ti pracky,“ zasyčel mu těsně nad uchem kuchař, kterému kdosi řekl, čemu se všichni smějí.

Kuchař honem přiskočil ke stolu a popadl kapitánův talíř.

„Hned vám to maso vyměním, pane kapitáne.“

„Ale ne, nech to být, Kyklope, od toho se neumírá.

Vybral mi moc pěkný kousek, ještě nikdy mě nikdo ne obsloužil takhle láskyplně. Netrap toho kluka.“

„Dal jsem mu přece to nejlepší, pane šéfe, sám mě o to prosil, a tak jsem mu chtěl vyhovět,“ omlouval se potom v kuchyni nešťastný Tumbo a vystrašeně sledoval kuchaře, zda zas nepopadne váleček. Nakonec se udobřil i Kyklop.

Horší to bylo s posádkou v ubikaci. Všichni si z té události dělali legraci a nemilosrdně si Tumba dobírali. Strojník si místo zástěry přes sebe přehodil ne zrovna nejčistší prostěradlo, které stáhl z kóje, začal sebou kroutit a koulet očima a předváděl, jak černý pasažér obsluhuje důstojníky a jak si chce vysloužit kapitánovu přízeň.

„Jen se dobře podívejte na Rozseknutou hubu, že teď vypadá jako Tumbův brácha?“ vykřikl provokativně Okej a ukazoval na černé pruhy v strojníkově obličeji.

„Jako jeho dvojče,“ přisadil si Olaf.

To už bylo na Rozseknutou hubu přespříliš. Oči mu potemněly hněvem, špinavá tvář, zohyzděná šrámem, se zlostně zašklebila. Zamračeným pohledem přejel po smějících se námořnících.

„Řekni to ještě jednou, a budeš toho litovat. A ty, černej kluku, ty koukej zmizet, ať už tě v ubikaci jaktěživ nevidím.“

Tumbo se rozběhl ke dveřím, ale Okejová vztažená ruka ho zadržela.

„Co se ti na tom klukovi nelíbí?“ Tesařův hlas zněl zdánlivě klidně, ale chlapec cítil, jak svaly paže, o kterou se opíral, náhle ztvrdly jako ocelová lana.

„Jeho kůže, barva jeho kůže! Copak to nechápeš?“

„To je teda dost málo,“ procedil Okej, aniž se pohnul z místa, a pihy v jeho pobledlém obličeji ještě víc zvýrazněly. „Jestli se toho kluka někdy dotkneš jen jedním prstem, budeš mít co dělat se mnou. A pak si nejsem jistý, jestli ještě někdy v životě uvidíš tu svou milovanou Jižní Ameriku. Pamatuj si, že jsi na norské lodi, a tady nikdo nekouká ani na barvu pleti, ani na národnost. Ty jsi Američan, kuchař je Švéd, já pocházím z Austrálie a Tumbo z Afriky. Jestli teda má někdo opustit ubikací, tak ne on, ale ty. Prosím, cestu na palubu máš volnou a odtamtud dál, třeba do moře. Místa je v něm dost. To jsou tvoje vlastní slova.“

Rozseknutá huba ještě chvíli zápasil sám se sebou. Věděl, jako ostatně na lodi každý, že s tesařem je lepší si nezačínat. Rozhlédl se po ostatních, šťavnatě si odplivl do kouta a těžkým krokem odešel z ubikace. Práskl za sebou dveřmi.

6. JE TŘEBA VĚDĚT, KOMU SVĚŘIT KLÍČE

Onoho památného večera se Tumbo dlouho přehazoval na kóji, než usnul. Byl sám, neležel v ubikaci s ostatními námořníky. Ve snaze vyhnout se dalším svárům a hádkám ho loďmistr uložil do zvláštní místnosti. Poprvé v životě měl chlapec svůj kout, odkud ho nikdo nevyháněl, svou matraci, svou přikrývku, lehkou jako pírko a teplou jako kamna. Do té doby se musel spokojit s cípem drsné rohože, kterou sestra rozkládala přímo na hliněnou podlahu chatrče, postavené ze starých beden, rákosu a odřezků vlnitého plechu. Za letních veder tam bylo pekelně dusno a v zimě, když nastala doba dešťů, zase chladno a vlhko.

Chatrné záplatované trenýrky letěly přes palubu. Loďmistr chlapci přikázal, aby se vykoupal a vydrhl, Olaf mu věnoval starý svetr, dokonce i kuchař mu přidal něco z vlastní garderoby. Ale všechno mu bylo příliš dlouhé a příliš široké. A protože nikdo na lodi neuměl zacházet s jehlou a nitěmi, musel se nevděčné úlohy náhodného krejčího ujmout Olaf.

Do úzké nízké skrýše bez okénka, kde měl chlapec spát, se vstupovalo malým průlezem, který se zavíral těžkým ocelovým příklopem. Loďmistr tu měl uložena náhradní lana, barvy a nástroje. V maličké komůrce, přecpané krámy, bylo sice místa málo, matrace neležela rovně na velikých kotoučích manilového lana, ale kdo by si z toho něco dělal? Stačilo se překulit na pravý bok, aby za lištovou přepážkou spatřil skladiště plechovek s pestrými barvami, a na druhé straně zas byla za stejnou přepážkou dílna, království lodního tesaře. Ze stropu visela lana, provazy, hadry. Příjemně to tam vonělo čerstvým dřevem, lakem a terpentýnem. A přestože Tumbo těžko snášel zimu, byl šťastný. Poprvé od té doby, co se dostal na loď, mohl v klidu přemýšlet. Nevěděl sice, kam pluje ani co se s ním stane, ale nedělal si s tím starosti. Nějak bude, opakoval si v duchu Olafova slova.

Kolébán pravidelným šploucháním vln, které narážely na lodní boky, převracel se dlouho ve svém pelíšku a bezděčně naslouchal. Každý nový zvuk jím trhl, a zvuků znělo v noci na lodi nemálo. Chvílemi sténalo lanoví, jako by někdo naříkal nebo vzdychal, tu něco zaskřípělo, tam něco zapraskalo. Jindy zas škubla lodí silnější vlna a zachrastily plechovky s barvami. Jedině motor duněl stále stejným, uspávacím tónem.

Hned na úsvitě zastal kuchař svého pomocníka v kuchyni při práci. Tumbo, který se třásl zimou, usilovně drhl bílé kachlíky a každou chvíli s odporem pokukoval po řadě bílých plechovek na polici. Už nikdy se jich sám nedotknu, umiňoval si, když leštil podlahu.

„Proč si nevezmeš teplou vodu?“ zabručel Kyklop, když viděl, že si Tumbo zase lije do vědra studenou vodu a že jeho ruce už jsou zimou celé fialově.

„Teplou? A kde?“

„Tadyhle.“

Chlapec se s bezděčnou úctou podíval na kohoutek, ze kterého tekla vařící voda. V černošské čtvrti Kapského Města rozvážel vodu jeden člověk, a to ještě ne každý den. Muselo se na něj dlouho čekat, platit za vodu spoustu peněz a šetřit každou kapkou. Kdežto tady tekla z vodovodu čistá, dobrá, studená i teplá, a kolik kdo chtěl. Tady nebylo nutno rozdělávat oheň dlouhým foukáním do doutnajícího chrastí, než vzplálo jasným plamenem, ani dávat pozor, aby příliš brzy nezhasl. Stačilo se na zdi dotknout červeného knoflíčku a za chvíli se černé vařiče plotny rozpálily do červena.

„Čím to, že se tak rychle rozpálí?“

„Čemu jsem tě učil? Jak máš správně mluvit?“ zamračil se kuchař a rozhlédl se se špatně skrývaným uspokojením po kuchyni, která se čistotou jen leskla.

„Pane šéfe,“ dodal bonem chlapec.

„Elektřina. Zrovna taková elektřina, co svítí v žárovkách,“ zabručel Kyklop, kterému se nechtělo víc vysvětlovat.

„Co se to tu stalo, Kyklope? Podlaha se ti leskne jako zrcadlo, že se v ní člověk zrovna vidí,“ dělali si z něho legraci námořníci.

„Ten pomocník ti přišel náramně vhod, ty starý špindíro, to se musí nechat. Už při minulé plavbě ti první důstojník sliboval, že tě spustí na laně přes palubu, aby ses aspoň jednou pořádně vykoupal, pamatuješ se?“

„Jen abych tam nestrčil já vás místo oběda, drzouni!“ oplácel jim to kuchař a zlostně přitom koulel okem. „Ať už vás tady nevidím.“ A vyháněl je z kuchyně.

Výjimkou byl Olaf, ten se už předtím těšil zvláštnímu postavení. Nikdy se neupomínal o nášupy, přestože vždycky všechno snědl, rád chválil dobrou kuchyň na Icebjörnu a nikdy sám nešťoural v kuchyni jako ostatní. Kyklop ostatně věděl, že Olaf po prvních slovech vytáhne ze zadní kapsy kalhot plochou lahvinku se slovy: „Potřeboval bych si trochu propláchnout krk. A ty?“ Své vlastní zásoby kuchař mazaně střežil. V láhvi, která stála na polici, nebylo nikdy větší množství tekutiny než na jeden pořádný doušek. Když někdo přišel a prosil: „Kyklope, dej mi cucnouti“, ukazoval kuchař na láhev a vzdychal: „Hrozně rád bych ti dal, zlatíčko, škoda žes nepřišel dřív, už tam není ani jeden pořádný doušek, jenom kapka na dně.“ Jukl přitom vždycky na Tumba a spiklenecky zamrkal. Chlapec dlouho nemohl pochopit, jak je možné, že množství v láhvi ani nepřibývá, ani neubývá a že to k večeru voní jalovcovou po celé kuchyni. Jedno se však kuchaři rozhodně vytknout nedalo: na kuchtíkovi jídlem nešetřil. Nic před ním nezamykal a prohlásil jednou provždy: „Když máš hlad, tak víš, kde co v kuchyni leží, a můžeš si to vzít sám.“ Pořád mu něco podstrkoval, hned maso, hned chleba, doléval mu polévku, a když viděl, jak všechno bleskově mizí z talířů, kroutil hlavou: „Kam se to v tobě všechno poděje?“

Tumbo jedl za dva, za čtyři, za všechna ta léta nedostatku a bídy, kdy v noci tajně vybíral odpadky z popelnic v bělošských čtvrtích, ohryzával kosti, olizoval plechovky od konzerv, když neměl co dát do prázdného žaludku, jenž se upomínal o svá práva. Musel přitom vždycky dávat pozor, aby ho policista nepřetáhl gumovým pendrekem, nebo dokonce nedal zavřít. Za svého krátkého života nebyl ještě nikdy tak sytý jako na této lodi.

Snažil se vždycky všechno udělat co nejrychleji a co nejlépe, jenomže se mu to vždycky nedařilo.

„Stáhni polévku z ohně!“ uslyšel jednou.

Popadl rozžhavené ucho hrnce a s křikem upustil hrnec s polévkou na zem. Vařící polévka se rozlila vcházejícímu námořníkovi přímo pod nohy. Ještě že to byl tesař, a ne například Rozseknutá huba, který pořád nenávistně pokukoval po černém kuchtíkovi, nebo třeba Albín.

Jindy zas Tumbo vypral utěrku, do které kuchař vždycky balil lístkové těsto, než je dal péct. Vypral ji takovým mýdlem, jaké našel. Nevěděl, že to bylo jako naschvál obyčejné jádrové mýdlo. Nebo možná utěrku málo vymáchal. Kyklop párkrát zavětřil, když vešel do kuchyně, ucítil ve vzduchu silný pach zkažené ryby, včas těsto ochutnal a honem je hodil do moře. Co tenkrát od něho Tumbo uslyšel, o tom se radši nezmiňovat.

„Já se polepším, pane šéfe, namouduši,“ kňoural ještě leckdy tichounce, když to schytal válečkem, kterého se teď už sice nebál, ale k němuž se naučil mít respekt.

Občas zažil i něco horšího.

„Vezmi si klíče od skladiště a přines mi dvacet krabic ovesných vloček,“ uslyšel jednou.

Kuchař ještě nedomluvil, a černé nohy už zaduněly po prknech paluby. Tumbo v běhu pyšně vyzváněl velikým svazkem klíčů. Dosud je nikdy nedostal do ruky. Ani se nerozhlédl po skladišti, přestože pohled na uzený bůček, pětikilové plechovky šunky, párků, stovky konzerv s pestrými nálepkami v něm vždycky vyvolával úžas. Co jen se v životě nalezl po plotech a po stromech! Nikdo nedovedl tak dobře jako on střásat kokosové ořechy z nejvyšších palem ani sklánět těžké větve datlovníků a banánovníků, aby se ovoce rychleji ocitlo v koši.

I teď stačilo pár obratných pohybů a všechny krabice s vločkami se bleskurychle ocitly na podlaze. S celou pyramidou lepenkových krabic, kterou pevně objímal pažemi, kráčel chlapec pomalu a opatrně po chodbě, a přestože před sebou nic neviděl, znaly tam jeho bosé nohy každý ohyb, každý schůdek. Uslyšel nějaké rychlé kroky, kdosi přibíhal z protější strany, popadl ho za rameno, několikrát s ním zatočil a prudce do něho šťouchl. Tumbo zůstal chvíli stát. Ztratil orientaci, nevěděl, kterým směrem jít, nejistě vykročil za chvíli před sebe. Jeden krok, druhý krok. Pod chodidlem vycítil schod. V pořádku. Odbočit vpravo, odbočit vlevo. Ovanul ho teplý vzduch. Ubikace, pomyslel si s úlevou. Teď už jenom práh. Najednou ucítil, jak ho cosi tvrdého udeřilo do břicha. Pyramida krabic se zřítila. Hlavici hlavního motoru pokryla bílá vrstva stejně jako celou podlahu strojovny. Tumbo stěží zadržel výkřik. Celý zoufalý se díval, jak se jedna krabice odráží od ocelového žebříčku, naráží na potrubí, obloukem padá na mřížový můstek, praská a zasypává mrakem ovesných vloček tvář užaslého člověka. Smůla chtěla, že tím člověkem byl Rozseknutá huba.

„Já stejně vím, že mě to černé hovado posypalo naschvál,“ trval na svém rozzuřený strojník, přestože mu kamarádi vysvětlovali, jak se to všechno stalo, „já toho kluka jednou tak zřídím, že ho přejde chuť provádět bělochům takové kousky.“

„Vztekáš se při každé příležitosti. Nech už Tumba na pokoji, říkám ti to pořád.“

„Ty jeden mouřenínskej obhájce!“ vybuchl Rozseknutá huba a posměšně se podíval na Okeje. „Koho to pořád bereš v ochranu?“

„Koho? Bezbranné dítě.“

7. KDYBY NĚCO, DRŽ JAZYK ZA ZUBY

Moře bylo rozbouřené. Icebjörn se prudce houpal nahoru a dolů. Příď ryla ve vodě brázdu, záď se stavěla napříč. Lodní šrouby, které se na okamžik vynořovaly z moře, se otáčely ve vzduchu, ale hned nato se příď znovu vyhoupla a stoupala vzhůru k nebi. Tumbo, který zapadl do kuchyňského kouta, se křečovitě držel stolu a neodvažoval se vzhlédnout k lodnímu okénku. Vodní tříšť stříkala vysoko k obloze zatažené černými mraky. Až od obzoru se lodi valily vstříc černošedé vlny s bílými chocholy pěny na hřbetech, jedna za druhou, jedna za druhou. S rámusem narážely do přídě, pak se převalily přes celou loď a ze zádě zase spadly do moře. Paluba mizela pod proudem zpěněné vody, voda cloumala sudy s naftou a čluny, smetala všechno, co jí stálo v cestě. Vichřice hučela, jako kdyby ji rozpoutaly nějaké ďábelské síly.

„Není divu, řvoucí čtyřicítky,“ pokyvovali hlavami námořníci, když na chvíli přiběhli do kuchyně.

„Podzimní bouře, jako v březnu vždycky.“

„V tuto roční dobu se takhle moře dovede vztekat celý měsíc.“

„Jen aby to nebylo na vyjících padesátkách ještě horší,“ vzdychali někteří námořníci ustaraně. Tumbo neznal ani řvoucí čtyřicítky, ani vyjící padesátky. Uši měl plné rámusu, který dělalo moře. Věděl jen to, že déle už to asi nevydrží. Pokaždé, když se loď naklonila, měl pocit, že tohle už je konec, že tentokrát už se příď nezvedne před náporem nové vodní stěny, která se na ni s rachotem valila. Tiskl se ke sklu okénka celý zelený strachy a bál se pohnout.

Najednou se děsivě rozječely poplašné zvonky, signály dlouhé i krátké. Poplach, požár na lodi, člověk přes palubu? Zamrazilo ho. Popletly se mu všechny ty signály, kterým ho Olaf trpělivě učil. Nemohl si vzpomenout ani na jediný. Z chodby zaslechl hlasité dupání těžkých bot a zvýšené hlasy. Na záďové palubě začal zmatek. Námořníci v pláštěnkách a kapucích skákali do prudkého přívalu vody, utíkali k zábradlí. Olaf mezi nimi. Najednou zmizel Tumbovi z očí. Ne, ještě tam stál, po prsa zalit zpěněnou vodou. Od paluby se najednou odlepil sud a rozkutálel se přímo na Olafa, byl už jen kousíček od něho. Chlapec se s křikem vrhl na chodbu a ze všech sil trhl ocelovými dveřmi. Vtom mu těžce dopadla na rameno čísi ruka a odtrhla ho od kliky.

„Blázníš?“ zařval mu tesař nad uchem. „Kampak? Neopovažuj se, voda by tě spláchla jako hadr!“

„Olaf… ten sud…,“ chvěl se Tumbo rozčilením.

„Olafovi se nic nestane. Prorazilo nám to prkna a potrhalo lana, musíme sudy upevnit. Uteč, tam bys nebyl nic platný,“ dodal Okej, a když viděl, že chlapec nechce ustoupit, energicky ho odstrčil ode dveří. „Marš nazpátek. A bleskově. Jestli nám chceš pomoct, tak nachystej kávu, je příšerná zima.“

Tumbo zase přiskočil k lodnímu okénku a horečně hledal pohledem známou postavu. Olaf se hned vynořoval, hned zase mizel v potocích vody, která se převalovala přes palubu. Chlapec popadl velikou čajovou konvici, nalil do ní vodu a postavil ji na oheň. Sám přitom sotva udržel rovnováhu a těžká konvice sjížděla hned na jednu, hned na druhou stranu podle toho, jak se loď nakláněla, a hrozně ho pálila do prstů.

„Ty troubo, copak jsi nikdy neviděl, jak se zajišťuje čajník?“ začal Kyklop nadávat hned na prahu.

Honem položil na plotnu několik kovových prutů a neposlušná nádoba znehybněla. Na chodbě se to začalo hemžit námořníky v pláštích, ze kterých stékala voda. Ani nemluvili, jak byli unavení, ale jejich zkřehlé ruce se chtivě natahovaly po hrnečcích. Mlčel i Olaf, když mu Tumbo třesoucíma se rukama podával horkou kávu. Upíjel malými doušky, aniž odlepoval ústa od hrnečku.

Bouře hned sílila, hned zase slábla na krátké hodiny, jako by nabírala sílu k novému útoku. Čtvrtý den Tumbo překvapeně konstatoval, že si člověk dokáže zvyknout na všechno. Když hukot bouře konečně ztichl, měl pocit, jako by mu něco chybělo. Lidé se ploužili po lodi jako stíny a zalézali do kajut, aby odespali hodiny plné napětí. Ten den byl Kyklop vzteklý jako čert. Křičel na chudáka Tumba, který za nic nemohl. Proklínal všechno, co mu přišlo pod ruku, vyháněl námořníky, připálil lívance s tvarohem, kapitánovu oblíbenou lahůdku, a vyhnal svého pomocníka z kuchyně dřív než obvykle.

„Řekni Olafovi, že na něj čekám. Musím si s ním o něčem promluvit. A už se mi tady nepleť,“ zabručel na rozloučenou.

Námořník těžce dosedl, až pod ním zasténala stolička. Byl nevyspalý, unavený, ani se mu nechtělo otevřít ústa. Vytáhl láhev a mlčky ji kuchaři podal. Ale ani při pohledu na láhev se tentokrát Kyklopovo oko nezalesklo jako jindy. Se zamračenou tváří nalil whisky do sklenic;

„Co tě kouslo?“ nevydržel to Olaf. „Ty lívance přece nebyly tak špatné, já tedy snědl všechny.“ Odpovědělo mu ticho. Nenaléhal proto. Musím být trpělivý, řekne mi to sám, pomyslel si.

„Skool!“ přiťukli si jednou, podruhé, upili malý doušek. V kuchyni bylo takové ticho, že by tam bylo slyšet mouchu, nebýt toho, že mouchy už dávno vyhynuly zimou.

„Tak něco řekni, kamaráde. Copak máš na srdci?“ začal už Olaf ztrácet trpělivost. „Já jsem polomrtvý únavou, oči se mi samy zavírají, a ty mě vítáš takhle. Nač jsi mě sem volal? Radši půjdu spát.“

Místo odpovědi postavil kuchař na stůl sklínku, kterou nedonesl k ústům, otřel si ústa hřbetem ruky a vyhrkl:

„Krade!“

„Krade? Kdo? Co?“

„Představ si, že přece jenom krade. Div mě netrefil šlak, zlatíčko, když jsem to zjistil. Nechtěl jsem tomu věřit. Nikdy bych to byl od něho nečekal.“

„Ale kdo, u sta hromů?“

Ale kuchař jako by tu otázku neslyšel. Pokračoval:

„Dávám mu najíst dosyta, podstrkuju mu nejlepší kousky z důstojnického stolu, nic před ním neschovávám, to mi přece můžeš dosvědčit A on zatím…“

„Tak u sta tisíc sudů, kdo je to? Mluv jasněji!“ udeřil Olaf pěstí do stolu, až sklínky zacinkaly.

Oko pod huňatým obočím se na něho vyčítavě podívalo.

„Kdo jiný než ten tvůj chráněnec! Nadarmo jsem ti neříkal hned ze začátku, že já mouřenínům nevěřím. Musím se přiznat, že tohohle jsem si docela oblíbil, i když víš sám nejlíp, co jsem pro něj vytrpěl, a on.“

„Tak už dost těch nesmyslň. Řekneš mi to konečně, nebo neřekneš? A od začátku, po pořádku, jaksepatří.“

„Je to docela jednoduché. Dal jsem mu jednou klíče od svého skladu, vzpomínáš si? Nejenže mi tenkrát zničil několik krabic ovesných vloček, na které si důstojníci tak potrpí, ale navíc ukradl tři plechovky paštiky, té, kterou má starý tak rád. Báječná štrasburská husí játra se žampiony. Měl jsem jich tam jenom pět, nechával jsem si je na nějakou lepší příležitost pro kapitánský stůl. A tři mi zmizely beze stopy, třikrát jsem všechno všude prohledal. Marně. V tom skladišti nebyl nikdo jiný než já a přirozeně Tumbo. Budu to muset starému říct, protože jak bych mu to pak měl vysvětlit, až po mně tu paštiku bude chtít? To mám říct, že ji sežrali žraloci, nebo co?“

Olaf postavil sklínku na stůl. Whisky mu najednou přestala chutnat.

„A jak víš, že to byl on?“ nevzdával se.

„A kdo by to mohl být jiný?“

„To není žádný argument. Pamatuj si, kamaráde, že nespravedlivé podezření je moc vážná věc. Tady přece nejde o pitomou paštiku…“

„To se ví že ne, ale co když mi všechno začne mizet pod rukama? To já teda nesnesu, nebudu si tu přece držet zloděje, to chápeš, ne?“

„Uklidni se, nesmíš na něho brát stejné měřítko jako na nás. Třeba ho tomu život naučil. Copak jsi nikdy neslyšel o tom trosečníkovi, co několik týdnů hladověl? Úplnou náhodou ho zachránila posádka nějaké lodi, vzali ho na palubu, když už sotva dýchal. Dali mu najíst, chovali ho jako v bavlnce, nic mu nescházelo. Námořníci se mu smáli, protože na nich pořád žebral suchary. Už nevím, proč jednou někdo sáhl do jeho pytle. A užasl, nevěřil vlastním očím. Celý pytel měl ten člověk nacpaný kusy suchého chleba! Ale kdyby jenom pytel, i slamník! Ten chudák odnášel drobty ze stolu, kradl chleba v kuchyni, vybíral kůrky ze smetí, které měl vyhodit přes palubu, a pečlivě všechno schovával. Byl to snad prachsprostý zloděj? To jistě ne. Ten člověk měl strach z hladu. Chápeš? Bylo to silnější než on. A jak můžeš vědět, že ten náš kluk…,“ rozpaloval se Olaf, čím déle mluvil, „že ten náš kluk se nebojí, že zas přijdou hladové dny, presto že je dneska sytý? Třeba si hromadí nějaké potraviny, třeba krade do zásoby?“

„Ale já bych mu přece dal všechno!“

„Ty mi nerozumíš. Nebude přece věčně s námi na lodi. My se vrátíme domů do Norska, a on? Víš vůbec, Kyklope, jak žijí lidé v té jižní Africe? Myslím černochy, přirozeně. Ty v afrických přístavech nechodíš na pevninu, kdežto já ano, a jak víš, rád vlezu všude. Mám už takovou povahu. Mrazí mě v zádech, když si vzpomenu na ty černé kostlivce, co se hrabou v odpadcích, ve smetí, na ten nedostatek vody, na ten smrad a špínu, na ty chatrče slátané z čehokoli. Víš, co dětí tam umírá hned po narození? Polovička, možná i víc. Život černochů je v tom bělošském ráji peklem, jen jedno smí černoch udělat beztrestně – chcípnout. Víš, jak umřela Tumbova matka? Ztrátou krve při krvotoku. Žádný lékař z evropské čtvrti nechtěl přijít v noci do čtvrti, kde žije chudina.“

„Ale jak jednou začne…,“ zabručel nejistě kuchař, vraceje se opět ke své myšlence.

„Já vím, že krádež nic neospravedlňuje, nic neomlouvá, ani kdyby šlo jen o takovouhle maličkost. Máš pravdu, musí se s tím skoncovat. Zatím nikomu ani slovo, já to prozkoumám a ty měj taky oči na stopkách. Jenom tě prosím, Kyklope, abys na toho chlapce nebyl zlý!“

Tumbo sladce spal, zabalený do měkké teplé, přikrývky, a netušil, jaké se nad jeho kučeravou hlavou stahují černé mraky. Neslyšel, jak kdosi odklopil přiklop, nahlédl dovnitř a opatrně vklouzl do jeho skrýše.

Oslnivý úzký kužel světla z baterky dlouho šmejdil po celé komůrce, až se najednou zastavil. Pod kotoučem tlustých lan se v koutě stříbrně zaleskl plech nějaké plechovky od konzervy. Olaf se posadil na lana, vytáhl plechovku a chvíli jí bezmyšlenkovitě otáčel v rukou. Byla prázdná a byla pečlivě schovaná. Nejméně desetkrát si přečetl zbytek barevného nápisu „Štrasburská husí játra s…“. Kus nálepky byl utržený. Měl snad Kyklop pravdu? Zmocnila se ho roztrpčenost vůči všem a vůči všemu. Chlapec si tady žádné zásoby neshromažďoval, prostě kradl. Olaf se přestal ovládat a zacloumal jím za rameno.

Tumbo se posadil. Nepřítomnýma očima sklouzl z námořníka na plechovku, kterou Olaf držel v ruce, jeho tvář sebou cukla. Lekl se! pomyslel si rozzlobeně námořník.

„Poslyš, Tumbo,“ podíval se mu zpříma do očí a jeho hlas zazněl tvrdě, nepřátelsky. „Kde se tu tohleto vzalo?“

„Nevím, moje to není.“

Olaf se na něho přísně podíval. Tohle už tedy bylo moc!

„Že to tvoje není, to vím, ale proč jsi to ukradl ze skladu? Přiznej se radši hned, kde jsou ty další dvě krabičky. A hned je vrať.“

Olaf a při těchto slovech rozpaloval tak velký hněv, že jeho ruka rozmáčkla plechovku jako krabičku zápalek.

Široce vyvalené černé oči vyjadřovaly úžas.

„Já že jsem to ukradl?“ Olaf vycítil v chlapcově hlase hrůzu. Měl aspoň chvíli takový dojem.

„Tak jak to, že jsem tu plechovku našel vedle tvého pelechu, zastrčenou pod manilová lana? Kde se tu vzala? Vstaň, budeme hledat ty dvě zbývající, ukradl jsi tři!“ zaútočil na Tumba.

Chlapec vyskočil rovnýma nohama a začal rozhrnovat kotouče lan.

„Nic jsem neukradl, nic jsem neukradl!“ opakoval zmateně a třesoucíma se rukama hmatal po podlaze.

„Aby to všechno čert vzal!“ zaklel Olaf.

Zbytek hněvu v něm zápasil se soucitem. Pohled na hubená ramínka, která čouhala z příliš široké košile a třásla se zadržovaným pláčem, byl nesnesitelný. Cosi mu říkalo, že tím nespravedlivým podezíráním chlapci ubližuje. Užuž ho chtěl k sobě přivinout, ale do dlaně ho tlačila plechovka, konkrétní důkaz viny.

„Nebreč,“ dodal drsně a musel se snažit, aby jeho hlas zněl co nejpřísněji. „Když říkáš, žes ji ze skladu neukra… nevzal,“ opravil se, „tak jakým zázrakem se ocitla v tvé skrýši? Kyklop nedal klíč od špižírny nikomu jinému než tobě. Řekni, jak to bylo?“

„Nevím,“ uslyšel tlumený vzlykot.

Olafův pohled znovu spočinul na pomačkaném plechu. Najednou sáhl do chlapcových kalhot, které visely na kolíku vedle jeho lůžka, a zatáhl za šňůrku, která visela na pásku. Jako každý dobrý stevard musel mít i Tumbo vždycky po ruce otvírák na pivo nebo na minerální vedu a taky otvírák na konzervy. Nůž takového otvíráku je ostrý, řeže plech jako máslo, rovnou čárou, kdežto víčko prázdné plechovky od paštiky mělo okraj zubatý. Někdo plechovku otvíral obyčejným námořnickým nožem. I Olaf to takhle nejednou dělal a pak si pořezal prsty o ostrou hranu. Semhle vrazil někdo dýku – nasvědčoval tomu trojhranný otvor. Takový nůž Tumbo ani neměl, a tak asi nelhal… Olafovi spadl kámen ze srdce. Poklepal ho po rameni, předstíral, že nevidí slzy, které se Tumbovi řinuly po tvářích, ani čelo zrosené kapičkami potu. Podezření z krádeže zabolelo chlapce víc než kuchařovy rány válečkem.

„Tak už neřvi, já ti věřím. A teď mě dobře poslouchej. Kdo to tebou tenkrát na chodbě otočil, když ses vracel ze špižírny? Nevíš? To ostatně není důležité. Radši si vzpomeň, jestli za tebou někdo nevlezl do skladu, když jsi sundával ovesné vločky z police.“

„Ne, nikdo,“ dusil se ještě Tumbo slzami.

„A pořádně jsi za sebou zamkl dveře?“

„Ale kdepak, dveře jsem vůbec nezamykal! Ruce jsem měl přece plné, a tak jsem do dveří jen strčil nohou, měl jsem se tam přece za, chvíli vrátit…“ Tumbo se odmlčel a svraštil obočí, jako kdyby si najednou na něco vzpomněl.

„No?“ zeptal se netrpělivě Olaf.

„Když jsem konečně přišel ty dveře zamknout,“ dořekl pomalu chlapec, „byl klíč v zámku otočený, přestože jsem předtím nechal otevřeno, na to se dobře pamatuju.“

„Zřejmě se v tu dobu někdo vloupal do skladu a hospodařil tam.“

„A ty hned, Olafe, že já!“ uslyšel Olaf rozlítostněný hlas.

8. VINÍK SE PŘIZNÁVÁ SÁM

„Co se tomu Kyklopovi stálo? Je úplně jiný, všiml sis? Pořád jen loupá tím svým jedním okem, jako by chtěl člověka provrtat skrz naskrz,“ stěžovali si o několik dní později námořníci.

„Máš pravdu. Teď dokonce strká nos i do talířů. Když jsem si včera večer natíral chleba paštikou, víš, tou, co jsem si nechal od oběda, koukal na mě tak, že bych mu byl nejradši dal polovičku krajíce. Třeba měl hlad?“ vyprskl námořník smíchy.

„No a co?“

„Něco na mě zavrčel, ale za chvíli se zeptal sladkým hlasem: ‚Kdepak jsi vzal tu paštiku, zlatíčko?‘“

„Přeskočilo mu snad?“

„Třeba si myslel, že jsem mu ji ukradl ze spíže.“

Olaf se usmál, když slyšel tento útržek rozhovoru. Do rána kvůli té nešťastné paštice nezamhouřil oko. Stejně jako Kyklop, ani on neztrácel čas, natahoval uši, měl oči na šťopkách. I Tumbo se zúčastnil té improvizované zpravodajské služby. Ale všichni tři marně pátrali po viníkovi. Až konečně jednou ráno…

„Tumbo, pořádně se učeš,“ zvolal kuchař a zavěsil telefonní sluchátko. „A oblékni si čistou bílou blůzu. Kapitán si přeje dobrý čaj. Udělej mu takový, aby vypadal jako černá káva, a tady máš pár krajíců chleba s máslem. Nevím, nač to potřebuje. Vždycky mu na noc dávám do ledničky spoustu obložených chlebíčků. Učeš se, povídal jsem, beran by se nemusel stydět za takovou srst, jakou ty máš na hlavě!“

„S mými vlasy se nedá nic dělat, pane šéfe, už jsem to zkoušel. Olaf mi dal hřeben.“

„No a co?“

„Zlomil se mi.“

Kyklop mávl rukou.

„No tak dobře, ale vezmi si jiný podnos. A nevylej starému čaj na kalhoty, jako jsi to udělal předevčírem.“

Jednooký kuchař býval zřejmě občas jasnovidcem. Nechybělo mnoho a čajová konvice s horkým čajem černým Jako inkoust málem přistála na kapitánových kolenou. Jenomže tentokrát za to Tumbo opravdu nemohl. Uprostřed stolu mezi hromadami map, na kterých se modraly veliké vodní, plochy, počmárané sítí rovnoběžek a poledníků, těsně vedle dýmky, ze které stoupal pramének kouře, kralovala jakoby nic otevřená plechovka, která byla Tumbovi nějak povědomá. Upřel pohled na nápis „Štrasburská husí játra se žampiony“ a oněměl. Kapitán však neviděl chlapcovy úžasem vyvalené oči a velkým námořnickým nožem si mazal krajíc chleba tlustou vrstvou paštiky.

„Tohleto je nejlepší konzerva pod sluncem, lepší jsem jaktěživ nejedl,“ říkal a mlaskal přitom. „Řekni kuchaří, že jsem mu šlohl tři takové plechovky, ať si podruhé zamyká spíž, nebo mu seberu všechny, jestli tam ještě něco zbylo. Slyšíš, co ti říkám?“ zeptal se a když viděl, že kajuta je prázdná, pokrčil jen rameny a sáhl po džbánku s čajem. Tumbo nevěděl, kdy se octl v kuchyni.

„Tu paštiku šlohl starý!“ zařval, a když viděl kuchařův úžas, opakoval slovo od slova, co kapitán říkal.

Olaf však neměl takovou radost jako Kyklop a Tumbo. Kdo v tom případě podvrhl prázdnou plechovku od paštiky pod manilová lana do skrýše, kde chlapec spával? Kdy a proč? Uplynulo mnoho dní, než na tuto otázku přišla odpověď, jakou nikdo nečekal.

Na své plavbě na západ a na daleký jih země brázdil Icebjörn den za dnem vody Atlantiku. Po bouřích nastalo konečně klidnější období. Slunce vrhalo na šedivé, mírně rozkolébané vlny veselé zelenkavé záblesky, ale nehřálo. Objevovalo se ostatně stále vzácněji. Obloha byla většinou zatažená tlustou vrstvou mraků olověné barvy. Prořídla i veliká hejna delfínů, kteří věrně provázeli loď, v těchto zeměpisných šířkách jim už bylo zima.

Každým dnem klesal stříbrný sloupec rtuti v teploměru níž a níž, každým dnem se ochlazovalo. Tumbo se choulil, přestože teď na sebe navlékal všechno, co od námořníků dostal. Občas vypadal jako soudek, a přesto mu pořád ještě bylo zima, ačkoli byl neustále v pohybu.

Po té nešťastné události s ovesnými vločkami se Rozseknuté hubě vyhýbal jako čert kříži. Námořník si vždycky pohrdavě odplivl, když ho spatřil. Ještě víc se Tumbo bál Albína. Nejednou zachytil zlý pohled vodnatých bledých očí. „Proč mě tak nenávidí?“ ptával se často sám sebe, ale nedovedl si na tuto otázku odpovědět. Nikomu přece neprozradil, že si Albín jednou zastrčil do kapsy klubko tenkých plachtařských nití, které pak loďmistr marně hledal po celé lodi a nepřetržitě přitom nadával a klel. Řekl si, že bude opatrný. Jsou to jejich záležitosti, já se do nich plést nebudu. Jeden řekne, že žaluje a druhý, že jsem to vzal já, pomyslel si a vrátil se ke své práci. Měl jí teď vždycky dost. Každý rád použil služeb milého kuchtíka. „Podej, přines, zavolej, doběhni…,“ slyšel bez ustání a lítal jako hadr na holi. Všude ho bylo plno!

K Tumbovým povinnostem patřilo mimo jiné prostírat na stůl a uklízet jídelnu čtyřikrát denně. Také nosil džbány s horkou kávou do ubikace. S mytím nádobí se naštěstí nenadřel tak jako jeho předchůdci kuchtíci. Nádobí myl elektrický stroj. Smál se při vzpomínce, že se zpočátku na Kyklopa díval jako na šamana, když kuchař ukládal všechno nádobí, vidličky, nože a lžíce do něčeho kulatého, co vypadalo jako sud nebo skříňka, pak zavíral víko a sám se věnoval jiné práci. Uvnitř to bublalo a hučelo. Tumbo si s hrůzou myslel, že místo hrnečků, misek, džbánů a talířů uvidí jen porcelánové střepy, ale neminulo ani půl hodiny, a kuchař kliďánko zvedl víko stroje a řekl Tumbovi, aby nádobí vyndal a uložil je na police. Ani jeden kus nebyl rozbitý, všechno bylo čisťounké, lesklé a suché, ani neměl co utírat.

Jednou využil volné chvíle a zaběhl na horní palubu, rád se tam chodil dívat, jak kormidelník řídí loď. Teď tam nebylo živé duše. Zamračená obloha a pronikavý mrazivý vítr každého odradil od procházek, každý raději zalezl do nějakého tichého kouta. Tumbo zůstal stát na prahu kormidelny a zatvářil se zklamaně. Byla také prázdná. Kolo se samo otáčelo napravo nalevo a příď lodi na šedivých, mírně rozhoupaných dlouhých vlnách uhýbala hned na jednu stranu, hned na druhou. Kormidelník si jistě někde sedí v teple a loď zatím pluje sama, pomyslel si dopáleně. Doběhl do navigační kajuty, ale ani tam nikoho nespatřil. Potom na druhé křídlo můstku, ale tam také nikdo nebyl. I Hakon kamsi odešel ze své rádiové kajuty. Kouřilo se z nevyhaslé dýmky na popelníku. Tumbo se dlouho nerozmýšlel, přiskočil ke kormidlu a pevně je chytil oběma rukama. Často se přece díval, jak kormidelníci obratně ručkují z příčle na příčel, aby udrželi kurs a aby kompasová ručička neustále ukazovala stanovený kurs. Kurs byl vždycky křídou napsaný na tabuli, o to se staral důstojník. Tumbo se podíval na tabuli, uviděl 221, kdežto kompasová růžice ukazovala 223. Opatrně otočil kormidlem nalevo a v tu chvíli ho najednou rozrazilo hrozné horko, jako by ho někdo polil vařící vodou od hlavy až k patě. Terč kompasu sebou trhl a začal pomalu klesat. 221 – 220 – 218. Tumbo s námahou přemohl chvění rukou. Jako zkušený kormidelník začal otáčet kormidlem na druhou stranu. Na malém pultě před ním se postupně rozsvítilo nejprve zelené světélko, pak červené, ale Tumbo si toho nevšímal a pevně svíral příčle kormidla oběma rukama. Příď lodi ho poslouchala. Chlapec cítil, jak mu tepe krev ve spáncích, a díval se přímo před sebe na šedivou oblohu a na šedivé moře, které dlouhými vlnami mírně bušilo do boku lodi. Lodi, kterou řídil on, Tumbo. Mohl by takhle stál u kormidla ve dne v noci!

„Tak co, funguje to?“ uslyšel za sebou čísi hlas.

Rozhořčeně se podíval na usmívající se tvář druhého důstojníka. Jak to? Tohleto má být jediná pochvala? Ruce mu bezradně klesly.

„Jen tu zůstaň, můžeš si tím kolem ještě točit. Stejně je vypnuté, vede nás automatický lodivod. Viděls, jak to funguje? Jen se podívej. Když se příď odkloní o dva stupně nalevo od stanoveného kursu, rozsvítí se zelená žárovka, tadyhleta, a elektrický motor na zádi současně uvede do pohybu olejové čerpadlo, které kormidlo posune. Červené světélko zas ukazuje, že odbočujeme od kursu vpravo. Rozumíš?“

Tumbo mechanicky pokyvoval hlavou, ale mnoho z toho vysvětlování nevnímal.

„Těmihletěmi knoflíky se reguluje automat. Pěkné zařízeni, že? Díky němu nemá kormidelník na širém moři, tak jako tady, moc velkou práci,“ pokračoval důstojník a nevšiml si, jak čokoládové líce zalévá prudký ruměnec. „Předváděl jsem námořníkům nahoře,“ ukázal důstojník na strop kormidelny, „jak zacházet se sextantem. Chceš se podívat? Přijď někdy za námi.“

„Přijdu,“ vykoktal chlapec. Za nic na světě by se byl důstojníkovi nepřiznal, co před chvílí cítil a co si myslel. Jsem to já ale osel oslovatý! opakoval si v duchu. Hanba ho až dusila.

Do kormidelny vtrhl příval studeného vzduchu.

„Jsem zmrzlý jako drozd,“ stěžoval si vcházející námořník a třel si rukavicemi tváře.

„Tumbo tě zatím zastal u kormidla,“ zasmál se důstojník.

Kormidelník pohlédl na Tumbovy rozpálené tváře a okamžitě všechno pochopil.

„Zachraňoval jsi loď, co?“ usmál se přátelsky a poplácal ho po rameni. „Já se taky občas přistihnu při tom, že točím vypnutým kormidlem. Pořád se mi zdá, že to přece jen dovedu líp než to magické kouzlo.“

„Tím spíš, že někdy může nečekaně selhat,“ vmísil se do jeho slov důstojník.

Tumbo chtěl zůstat sám, a tak se nenápadně vytratil z kormidelny. Když běžel po chodbě, uviděl, jak štěrbinou pode dveřmi elektrikářova skladiště proniká ven světlo. Ralf zřejmě ještě pracoval. Byl to zamračený bručoun, ale když se někdy rozpovídal, byl by ho člověk poslouchal celé hodiny. Měl o čem mluvit, dlouhá léta se plavil po různých mořích a oceánech světa, hodně toho viděl. Tumbo tiše a opatrně otevřel dveře, protáhl se štěrbinou dovnitř – a co spatřil, mu vyrazilo dech. Nebyl tam Ralf. Zlostně na něho pohlédly vodnaté oči, bílá tvář zbělela ještě víc.

„Ty mě špehuješ, ty čerte? Vypadni!“ zasyčel Albín a udělal krok stranou, jako by chtěl tělem něco zakrýt.

Chlapec okamžitě vyklouzl na chodbu, bral schody nahoru po dvou a sám nevěděl, jak se tak rychle dostal přes palubu. Udýchaný, se opřel teprve u průlezu do své skrýše. Chvíli ještě čekal, aby se přesvědčil, zda ho námořník nepronásleduje. Co dělal v noci v prázdném skladišti? Co před ním chtěl schovat? Najednou uslyšel Tumbo podezřelé zaskřípaní. Honem za sebou zabouchl přiklop. Teprve teď se cítil bezpečný.

„Už je tu čisto. Co tu ještě děláš?“ uvítal ho ráno Kyklop. Chlapec běhal po kuchyni s hadrem v ruce jako zběsilý. Odpověděl za něj Olaf, který na chvíli zaběhl do kuchyně, aby se zahřál šálkem horké kávy. Přestože byl teple oblečený, promrzl na noční hlídce až do morku kosti a myslel přitom na to, jak asi trpí zimou černý chlapec, který není zvyklý na tak drsné podnebí. Už o tom onehdy mluvil s Nilsem, ale věc nebyla tak jednoduchá. Zimní námořnické šaty podšité vlnou, tlustým suknem nebo kožešinou, které byly v oděvním skladišti, se šily na vysoké, silné, ramenaté chlapy a teplé boty se vyráběly jen v číslech pro dospělé.

„Jednou z něho budeme mít rampouch,“ říkal Olaf loďmistrovi.

„Jakpak mu já můžu pomoct? Já mám svých starostí dost,“ zabručel Nils a tím rozhovor skončil.

„Každým dnem bude chladněji. Co bychom měli dělat, Kyklope, co myslíš?“ uvažoval nahlas Olaf a bezradně vzhlédl ke kuchaři.

Druhý den si zavolal loďmistr Tumba do oděvního skladiště, které leželo hluboko v podpalubí. Byla tam spousta nejrůznějšího šatstva. Na hácích tam visely dlouhé lesklé rybářské pláštěnky s kapucemi. Vedle nich ležely teplé kabáty s medvědími vložkami, kožené a vatované bundy. Spoustu místa zabíraly všelijaké anoraky, větrovky podšité kajčím peřím, silnější se sobími vložkami a tenké nylonové. I kalhot tady byla spousta druhů, počínaje krátkými šortkami až po prošívané péřové, z jelenice z hrubého plátna, které se oblékají na teplé spodní, když je silná vichřice. Mezi čepicemi bylo vidět obyčejné námořnické, vedle nich liščí a sobolí ušanky i michlíky nejrůznějších tvarů. Na policích se do stropu vršily hromady prádla, lehkého a vzdušného, takového, jakého je zapotřebí v tropech, i silného a teplého, bez něhož by se neobešli za polárním kruhem. A svetrů, ponožek, vlněných palečnic i tenkých hedvábných rukavic, jakých se používalo dospod, teplých a hustě tkaných mohérových šál, kterými si polárníci zakrývají tváře – toho všeho by se nikdo nedopočítal.

Dole na stojanech stály boty jako vojáci v řadách. Nejvíc tam bylo gumových, ale také dost kožených, hustě okovaných velikými hřebíky, nebo také kožešinových na dřevěné podrážce. Byly tam i boty vysoké nad kolena a takové, jaké nosí Eskymáci nebo Čukčové, skoro až do pasu. Byly prosáklé rybím tukem a tulením sádlem a nepříjemně páchly.

„Oblékni si tohleto!“ Tlustý teplý svetr dosahoval chlapci až po kolena, padal mu z ramen, rukávy si musel dvakrát ohrnout a pořád ještě mu byly příliš dlouhé.

„Nedá se nic dělat, tohleto je nejmenší číslo. Budeme to muset ustřihnout a zkrátit. Zkus si ještě kalhoty!“ Loďmistr rozmrzele zavrtěl hlavou. Kalhoty se zapínaly kdesi vysoko na prsou a nohavice dělaly harmoniku na podlaze. „To tedy bude horší,“ zabručel.

„Vidíš ten zelený pytel tamhle nahoře pod stropem? Sundej ho,“ řekl znenadání.

Chlapec ze sebe jediným pohybem shodil nepohodlný oděv a obratně vyšplhal po policích nahoru.

„Škoda že už nejezdíme na plachetnicích, v chození po ráhnech by se ti nikdo nevyrovnal,“ zabručel Nils a vysypal obsah pytle na zem.

Tumbovi zazářily oči. Před ním ležela červená nylonová kombinéza s obrovskou kapuci, podšitá měkkoučkou huňatou bílou vlnou, která vypadala jako nejjemnější kožešina.

„Můžu si na to sáhnout?“ zeptal se nesměle. Očima kombinézu jen hltal.

„Oblékni si to,“ uslyšel, a tak honem rozkaz provedl.

Ode dveří se ozvalo Olafovo uznalé zahvízdání.

„To ti padne jako ulité. Něco tak krásného jsem na sobě jaktěživ neměl. Kdes ten zázrak sebral, Nilsi?“

Tumbo se neodvažoval ani pohnout. Loďmistr neodpověděl Olafovi hned. Jindy usměvavá tvář byla teď vážná.

„To je stará historie. Koupil jsem to před dvěma lety,“ začal, ale odmlčel se. Až teprve po chvíli dodal už jiným hlasem: „Pro svého malého Erika. Byl stejně velký jako Tumbo. Kdyby žil, bylo by mu teď čtrnáct. Můj jedináček. Vracel jsem se tenkrát z Japonska. Byla to zatraceně dlouhá plavba, deset měsíců na moři. Manželka se sice v telegramech zmiňovala, že kluk je těžce nemocný, ale koho by bylo napadlo… Přijel jsem pozdě. Neměl jsem sílu tohleto prodat. Ani jsem jí to neukázal, vozím to s sebou na lodi…“

„Vidíš, jak to přišlo vhod. Jsi skvělý chlap,“ řekl prostě Olaf.

Tumbo se nesměle dotýkal hladkého lesklého nylonu a nenápadně se pokoušel zatáhnout za zdrhovadlo. V očích, které se dívaly na loďmistra, bylo bezmezné nadšení. Za chvíli se však Tumbo vzpamatoval a začal kombinézu svlékat.

„Nech si to, je tvoje.“

„Moje?“ otevřel ústa Tumbo, jako kdyby najednou zalapal po dechu. Nevěřil vlastním uším.

„Nač to má ležet v pytli? Jen ať ti to slouží. Aspoň nebudeš mrznout a Olaf už mě přestane otravovat. A teď koukej mazat, než si to rozmyslím.“

Tumbo přiskočil k loďmistrovi a sklonil se k ruce.

„Zbláznil ses?“ vytrhl mu Nils prudce ruku, ale přidržel si chvíli kučeravou hlavičku na prsou. „A co boty?, Zapomněli jsme na boty!“ zvolal drsně, ale bylo na něm vidět, že je dojat.

S botami to bylo vůbec nejhorší. Tumbo hltal všechny očima, ale jedině veliké těžké lyžařské boty padly na jeho dlouhá úzká chodidla.

„No zkus, jak se ti v tom chodí.“

Chlapec ušel nejistě pár kroků, špičkou boty o něco zakopl a svalil se na zem.

„Tumbo, řekni, nosils ty někdy boty?“

„Ne, nikdy.“

„No to je mi pěkné! To teda budeš pořád padat!“

„Nilsi, dej mu radši obyčejné holínky a do nich několikeré tlusté vlněné ponožky. Ať si pomalu zvyká, potom uvidíme,“ rozhodl Olaf.

„Kdes tohleto vzal? Co je to za maškarádu?“ zvolal Kyklop, když spatřil kuchtíka v nové červené nylonové kombinéze. Uklidnil se, když mu Olaf všechno vypověděl. „Co já si tu počnu s takovou panenkou? V tom se mu přece nebudě chtít pracovat!“ naříkal, ale v oku mu blýskaly veselé jiskřičky.

„Ten Nils je výborný chlap,“ řekl uznale kapitán. „Vždycky říkám, že je to zlaté srdce pod ocelovým plechem. Už dávno jsme měli kluka pořádně obléknout. V Leith Harbouru nám takového elegantního kuchtíka budou závidět.“

„Ale já vám zas povídám, že bych ho za láhev whisky prodal do cirkusu. Možná že by mi za něj v tom červeném kostýmu dali i dvě,“ prohlásil jako vždy nepřátelsky strojník.

Druhý den drhl Tumbo kuchyň ve staré kombinéze s prodřenými lokty a ve svetru, který mu první den věnoval Olaf. Byl promodralý zimou, dýchal si na prsty.

„Kde máš to své teplé oblečení?“ divil se kuchař.

„Takovou krásu přece nebudu nosit každý den!“ rozhořčil se upřímně chlapec. Nedalo se říci, že tak docela nemá pravdu.

Olaf rád bral do ruky jehlu a nitě, bylo-li třeba, ale za nic na světě nechtěl sám zkracovat příliš velké kalhoty a široké svetry. Pomohl mu tesař.

„Sešívat lidi prý dovedeš, tak teď ukaž, co umíš, ty doktore,“ řekl Okejovi Kyklop a dal mil do ruky veliké nůžky.

Rozložili oděv na kuchyňském stole a okrájeli ho společně, jak dovedli. Nakonec byl Tumbovi malý, ale on si z toho nic nedělal. Běhal jako čamrda a nedbal na to, že si ho námořníci dobírají a že se mu smějí. Kdosi mu daroval vlněnou červenou šálu, někdo jiný zas trávově zelené ponožky z tlusté drsné vlny, které mohl nosit místo bot.

„Tumbo, neviděls náhodou někde malou plechovku od konzervy, takovou šikovnou, měla nálepku Husí paštika? Nemůžu ji nikde najít. Nezakutálela se někam pod lana v té tvé skrýši? Našel jsem ji mezi odpadky a schoval jsem si jí tam, aby mi ji nikdo nevzal. Chtěl jsem si v ní rozdělat trochu stříbřenky, brzy už dojedeme do přístavu, a tak se všechno musí lesknout jako nové.“

Tumbovi se prudce rozbušilo srdce. Byl to tedy loďmistr… Div nezačal skákat radostí.

„Hned se podívám, třeba najdu nějakou jinou,“ nabídl se. Dobře si pamatoval, jak Olaf tu nešťastnou plechovku rozmačkal v prstech.

„Já tomu klukovi někdy nerozumím,“ řekl za chvíli loďmistr tesaři. „Pro nic za nic začne koulet očima a cenit zuby, jako kdyby ho potkalo náramné štěstí.“

Druhá část

ĎÁBELSKÝ SE NEJMENUJE BEZ DŮVODU

9. NEOPOVAŽUJ SE Ml NĚKAM SCHOVÁVAT!

Po moři se nesl jednotvárný hukot vln, které narážely na skalní břeh, v mlze neviditelný. Jako bílý oblak viselo nad lodi hejno albatrosů. Snášeli se až těsně nad palubu, ale hned zas jediným mávnutím obrovských křídel vzlétali vysoko k nebi. Houkání sirény, které se několikanásobnou ozvěnou odráželo od hor, se vracelo nad moře, až konečně ztichlo pohlceno mlhou, která táhla od pevniny k Icebjörnu. jako těžká clona. Každou chvíli se ozval sténavý křik ptáků. Tumbo se bezděky přitiskl ke kuchaři.

„Tohleto je zatracené místo. Už dávno ho námořníci pojmenovali Ďábelský ostrov. Nezůstal bych tam, ani kdyby mi dávali hory zlata. Promarnili jsme tou odbočkou k Jižní Georgii hezkých pár dní,“ díval se Kyklop s úšklebkem na obrysy skal, které se teď tu a tam vynořovaly z mlhy. „ještě štěstí, že tu nebudeme stát dlouho, jen tu předáme velrybářům pár desítek tun nákladu. Chudáci, ti taky mají život! V sezóně se tu trápí asi tisíc lidí. Hrozná dřina, odpočinek žádný a dril horší než na vojně. Kořalku dostávají jenom nemocní na příkaz doktora. A to ještě ne víc než skleničku. Jo, to by tak bylo něco pro mě.“

Tumbo mechanicky pokyvoval hlavou. Z celého kuchařova proslovu mu utkvěl v paměti jen název Jižní Georgie, a nikoli odstrašující pojmenování Ďábelský ostrov: První den přece Olaf říkal, že by ho odtud mohla vzít nazpátek nějaká velrybářská loď, která se bude vracet do Afriky. Při tomto pomyšlení se ho zmocnilo zděšení. Už si zvykl na Icebjörn, na lidi, kteří ho přijali přátelsky, dali mu najíst, oblékli ho, měli pro něj vždycky dobré slovo. Kdežto cizích se bál jako ohně. S bělochy člověk nikdy neví, záleží na tom, na koho narazím, myslíval si nejednou. Jaktěživ se neměl tak dobře jako na Icebjörnu a jistě se nikde ani líp mít nebude. A to všechno by teď mělo najednou skončit? Co kdybych se někam schoval? pomyslel si.

Na lodi panoval neobvyklý ruch. Námořníci, popoháněni loďmistrem, chvatně stahovali plátěné povlaky a odstraňovali prkna z jícnu, který vedl do druhého nákladního prostoru. Ráhna lodních jeřábů čekala v pohotovosti.

„Zastávka by neměla trvat déle než tři čtyři hodiny,“ prohlásil první důstojník a ten to musel vědět nejlíp. Když loď doplouvá do přístavu, stává se „první“ nejdůležitější osobou, důležitější než kapitán, protože zodpovídá za všechno, co souvisí s nakládáním a vykládáním.

Tumbo byl rád, že zastávka nebude dlouhá. S rostoucím neklidem se díval na mohutný horský masív. Ostré špičky zasněžených štítů mizely v mracích, obrovské ledovce stékaly ztuhlými splazy až do moře. Ve vzduchu prosáklém vlhkem visel těžký pach, který vítr přinášel od pevniny. A navíc ten neustálý sténavý křik ptactva…

Tady nezůstanu za nic na světě! umiňoval si Tumbo. Ještě pořád se nemohl rozhodnout, zda si má hledat nějakou skrýš, anebo požádat kapitána, aby ho nechal na Icebjörnu. U koho by se měl poradit? Olaf nebyl v tomto zmatku k nalezení, Kyklop by mu vynadal, to se ví, a čas letí, Leith Harbour je blíž a blíž. Nesměle strčil hlavu do rádiové kajuty. Hakon, skloněný nad stolem, si něco zapisoval a za chvíli začal ťukat, tedy vysílat. Tumbo se pozorně zaposlouchal do rychlého, přerušovaného rytmu klíče. Už od prvních dnů pobytu na lodi obdivoval to nádherné umění vytvářet písmena, slova a věty z podivných, nesrozumitelných zvuků, které mu připomínaly ptačí cvrlikání. Zpočátku se díval na Makona s úctou a strachem jako na šamana. Mnoho volných chvil strávil během plavby v rádiové kajutě, zaposlouchaný do tajemné hudby Morseova telegrafu.

„Jen se podívej, jak je to jednoduché,“ vysvětloval mu trpělivě Hakon a dotýkal se rukou klíče, „písmeno a je tečka a čárka, ty tá, bé je čárka a tři tečky, tá ty ty ty. A tak je to postupně se všemi písmeny abecedy. Sluch máš výborný, paměť dobrou, tak to pro tebe nebude nic těžkého. Chceš se to naučit? Ale to znamená, že musíš cvičit, cvičit každou volnou chvíli;“

Tumbo si tu radu vzal k srdci. Když uklízel v kuchyni, bubnoval do stolu, jako datel ťukal do pokliček, a než usnul, dlouho vyťukával písmena a slova na zeď. Hlavu měl plnou teček a čárek. Sám ani nevěděl, kdy poprvé rozluštil telegram vysílaný morseovkou nějakým radioamatérem z Austrálie. To pro něho znamenalo povzbuzení. Pamatoval se, jakou radost měl Hakon, když Tumbo s tlukoucím srdcem vyťukal klíčem bez chyby celou abecedu od á do zet. Za odměnu mu radiotelegrafista dovolil, aby odvysílal kousek telegramu. A tak to začalo. Jenomže tentokrát přišel chlapec za Hakonem v jiné, důležitější věci.

„To je úplný nesmysl, neopovažuj se mi někam schovávat! Samozřejmě že tě tady nenecháme,“ dodal netrpělivě telegrafista, když chlapce vyslechl. „Doběhni radši za loďmistrem, protože já teď odtud odejít nemůžu, a řekni mu, že bohužel musíme všechno naložit do člunů. Jinak že se to udělat nedá. Pospěš si.“

Tumbo vyběhl celý šťastný z rádiové kajuty, ale loďmistr neměl příliš velkou radost ze zprávy, kterou mu přinesl. Jadrně zaklel, jako to dělával vždycky, když ho něco pořádně dopálilo.

„To teda budem tady v tom zatraceném smradu stát osm hodin, a ne čtyři!“

A jako by mu vítr chtěl dát za pravdu, znovu přivál od břehu mdlý pach spáleného tuku a hnijícího masa!.

Icebjörn plul pomaleji a pomaleji. Lodní šroub na malých obrátkách líně pleskal do vody. Najednou začalo sněžit. Tumbo něco takového ještě jaktěživ neviděl. Natáhl obě ruce, chytal sněhové vločky, pokoušel se je polykat, ale byl zklamaný, protože byly studené, žádnou chuť neměly a na teplé dlani roztály dřív, než si dokázal zapamatovat jejich zvláštní tvary. Běhal, skákal, chytal další a další a s lítostí pozoroval, jak se rozplývají. Nakonec opatrně shrábl ze zábradlí hrst sněhu a rozprostřel si bílé hvězdičky na rukáv.

„Kde se berou, takové krásné?“ zeptal se Kyklopa, který každou chvíli vybíhal z kuchyně.

„To se jednou dovíš ve škole. Já vím jenom to, co jsem někde četl, že neexistují na světě dvě stejné. Řekni si jednou prvnímu, ať ti pod zvětšovacím sklem ukáže, jak jsou nádherné.“

„A bude ještě někdy padat takový sníh, pane šéfe?“

„O to se tedy strachovat nemusíš! Padat ho bude až moc, však ho ještě budeš mít po krk,“ zachechtal se Kyklop a s úšklebkem se zadíval na pobřeží, které se opět halilo do husté mlhy.

Náhle protrhl clonu silnější závan. Před přídí se v celé své okázalosti začernal mohutný horský masív. Jako mrak visel nad osadou, která se tiskla k jeho úpatí na úzkém pruhu pobřeží. Nad palubou se znovu mihly stovky křídel. Chraptivý křik racků, který až dosud tlumila mlha, znovu naplnil vzduch, ale Tumbo strach neměl. Co je mu po nějakém Ďábelském nebo Čertím ostrově, když ho Hakon ujistil, že ho tu nikdo nechat nechce?

Na úpatí černé hory, na jejímž štítu se třpytil led, se k sobě tiskly jakési obrovské nádrže a v řadách za nimi nízké jednopatrové domky. Najednou to zachraptělo v reproduktoru:

„Připravte ke spuštění dva motorové čluny!“

„Loďmistře, pozor! Musí se jim asi trochu pomoct. Kdyby to vykládali sami, tak by jím to trvalo několik dní. Škoda času,“ říkal z reproduktoru chraptivý, trochu deformovaný hlas kapitána.

Než stačil Nils provést rozkaz, šplhalo už několik námořníků do člunů. Jedni stahovali kryty, ještě bílé od sněhu a ztuhlé, jako by byly z plechu, jiní se rozběhl do skladiště pro sudy s benzínem.

„Kam jsi zase zmizel? Asi si tě přivážu na postraněk jako krávu,“ nadával Kyklop v kuchyni, protože Tumbo každou chvíli utíkal k zábradlí, aby se podíval na elegantní nevelké lodičky s čapími hnízdy vysoko na předním stěžni.

Byly jich tam desítky. Na každé přídi trčelo dělo. Skoro za každou zádí se jako ostrůvky pohupovala na hladině obrovská šedivá těla s praporečky, které se třepetaly ve větru. Nad nimi kroužily stovky křičících ptáků.

„Copak jsi jaktěživ neviděl velryby?“ rozzlobil se teď už doopravdy kuchař. „A kdo pískal celé hodiny na delfíny? Já, nebo ty? Delfíni jsou příbuzní velryb, jenomže tableta zvířata jsou větší. Honí se za nimi celé flotily lodí a některé vlečou ubité kusy sem, na Jižní Georgii. Leith Harbour je vlastně taková velikánská fabrika. A teď si prokristapána pospěš, nebo to sám nestihnu, za chvíli uvidíš, co tady začnou vyvádět ti hladovci z Leith Harbouru, sesypou se na loď jako kobylky a sežerou tu a vypijou všechno, nač přijdou. Ne, hlady je tam nikdo nemučí, to jsem neřekl, chraň bůh, jídla mají víc než my, jenže naše kuchyň je holt lepší než ta jejich menza,“ dodal pyšně. „Počkej, teď se zas podívám já, jestli už nejsou na obzoru, a ty zatím připrav obložené chlebíčky. Ale ani se mi odtud nehni! Ne, abys mi někam zmizel! Ne bez důvodu říkají tomuhle ostrovu Ďábelský. Slyšíš, co ti povídám? Jestli ne, tak…,“ ukázal prstem na váleček na těsto. Ale Tumbo už se svého šéfa dávno nebál.

Byl by rád provedl úkol co nejrychleji, aby zas mohl vyběhnout na palubu a dívat se na lidi. S dvojnásobnou energií se tedy pustil do krájení chleba a mazání krajíců margarínem. Různé druhy uzenin rozložil podle barvy a vkusně je tu a tam ozdobil hvězdičkami z červené řepy, ředkviček a kyselých okurek, jak ho tomu naučil Kyklop. Pokoušel se ostrým nožíkem vyřezat zeleninu tak krásně, aby připomínala sněhové vločky, ale nedokázal to. Při práci každou chvíli zvědavě vykoukl okénkem, co se děje na pobřeží.

Nízké budovy přístavu Leith Harbour na úpatí obrovské hory rostly před očima. Z komínů stoupaly k obloze husté kotouče černého dýmu a zacláněly bělostné ledové svahy. Ve vzduchu neustále visel mdlý, hnilobný pach, až člověka škrtilo v krku.

Řinkot kotevního řetězu, který narážel o kluz, v něm probudil nové obavy. Co se stane, jestli se Hakon mýlí? A najednou mu všechno začalo padat z rukou.

„Utíkej se podívat na ty nenažrance. Neříkal jsem to? Valí se jich sem celý mrak,“ slitoval se nad ním konečně Kyklop.

Klepání malého motoru se neslo po moři zdaleka. K lodním schůdkům právě dorážel motorový člun, který za sebou táhl dvě šalupy. Vylezlo z něho na palubu asi patnáct velrybářů v bundách podšitých kožešinou, vousatých a zamračených zrovna jako ta nevlídná krajina. Ti lépe oblečení šli rovnou nahoru na můstek za kapitánem, ostatní se rozlezli po všech koutech. Z jejich oděvů a z vousů dlouhých až po prsa vanul nepříjemný pach, týž, který visel ve vzduchu, pach rybího tuku, tuleního sádla a hnijících odpadků. Zdravili se s námořníky jako staří známí, skoro všichni se navzájem znali, společně jezdívali na lov tuleňů a velryb a někteří pocházeli z týchž rybářských vesnic. Zanedlouho se začaly i ubikace ozývat veselé výkřiky.

„Na zdravi!“

„Ať se máme!“

„Ještě jednu rundu! Skool!“

Kyklop se nemýlil. Jídlo zmizelo z plných mis, jako když mávne kouzelným proutkem. Z kuchaře i z jeho pomocníka se lil pot čůrkem, sotva stačili připravovat další jídlo. Tumba už bolela ruka od otvírání lahví s pivem. S úlevou si oddychl, když uslyšel loďmistrův hluboký hlas:

„Tak už dost; hoši. Do práce!“

„Hoši“ se s lítostí odlepili od bohatě prostřeného stolu, ale nad nákladními prostorami Icebjörnu se už komíhala ramena elektrických jeřábů. Ocelové pazoury vybíraly z hlubokých jícnů těžké bedny, přenášely je nad palubou a opatrně skládaly do člunů. Když byl náklad velký a těžký, člun se naklonil na bok a nabral vodu. Vousáči v člunu proto museli provádět přímo akrobatické kousky, aby neztratili rovnováhu. Tumbo je zvědavě pozoroval. Najednou se nějaký čahoun zapotácel a spadl do moře jako kláda. Černá voda, pokrytá mastnými skvrnami, se nad ním okamžitě zavřela. Než stačil Tumbo vykřiknout, ozvalo se na palubě zapískání a křik:

„Muž přes palubu!“

Nad hladinou se na okamžik objevila hlava v kožešinové čepici s ústy Široce rozevřenými – a zase zmizela. Než hodili do moře záchranný pás, vyplavala těsně vedle člunu. Muž zoufale tloukl do vody, která mu tekla do úst. Několik párů rukou ho vytáhlo do člunu a odtamtud na palubu Icebjörnu. Dlouho nemohl popadnout dechl při každém kroku mu z vysokých gumových holínek tryskaly gejzíry vody, voda mu tekla z rukávů a z límce, když se sklonil.

„Tak se náš Dlouhán přece jen vykoupal!“ smáli se mu kamarádi.

„A to sliboval, že vleze do vody nejdřív za rok, až doma,“ dodávali jiní, ale muž, který byl vysoký asi dva metry, si z toho popichování nic nedělal.

„Mohli jste mít pohřeb,“ vykoktal konečně a s odporem vyplivl zbytky špinavé vody.

„Jakýpak pohřeb? Sežraly by tě přece kosatky!“ žertovali dál a pomáhali mu stáhnout boty, ze kterých také vyteklo pár litrů vody.

Několik přátelských šťouchanců, pár bouchanců do i zad, pod nimiž se až prohnul – a Dlouhán se pustil do práce, jako by se nebylo nic stalo. Dokonce si ani nesvlékl mokré šaty.

„Vyšlo slunce, za chvíli budu suchý,“ žertoval.

Na můstku horní paluby se objevil první důstojník. Tumbo ho sotva poznal, jak byl elegantní. Měl na sobě tmavomodrý plášť s vyznamenáními a zbrusu novou uniformu. Rozhlédl se po palubě, řekl něco kapitánovi, který klidně bafal z dýmky jako vždycky, a mávnutím ruky si zavolal Tumba;

„Shoď ze sebe ty hadry a převlékni se, jedeš na pevninu.“

To byla pro Tumba nečekaná rána. Obličej mu zešedivěl, jako by z něho byla odtekla všechna krev. Hakon tedy lhal, jistě o tom věděl. Přece jenom se tedy měl Tumbo schovat! Co teď? Prosit, zapřísahat?

„Pane kapitáne,“ vykoktal a odmlčel se. „Pane kapitáne!“ opakoval zoufale. V hlavě cítil prázdnotu, jako by se mu z ní byly vypařily všechny myšlenky. Veliké černé oči se prosebně upřely na tvář, dnes pečlivěji oholenou než jindy. „Já se budu snažit, já udělám všechno, nenechávejte mě tady, já…“

„Co to plácá? Já tomu nerozumím!“ podíval se kapitán užasle na prvního důstojníka. Ten jen mírně pokrčil rameny.

„Ať mluví dál,“ zašeptal.

Minula delší chvíle, než ze sebe Tumbo vysoukal, z čeho má strach. Kapitánova přísná tvář se vyjasnila. Přátelsky poklepal chlapce po rameni:

„Nenecháme tě tady, hlupáčku, neboj se. Žádná velrybářská loď už ostatně v této sezóně do Afriky neodplouvá, je pozdě. Nezbývá ti, než plout dál s námi. Musíš s námi sdílet náš osud, dobrý nebo zlý, to uvidíme. Myslel jsem, že tě to bude mrzet,“ Zažertoval, když se s uspokojením zadíval do chlapcovy rozzářené tváře. „A teď se běž honem převléknout, škoda času. Pojedeš si prohlédnout velrybářskou stanici, něco takového možná už jaktěživ neuvidíš.“

„Ale určitě se budu smět vrátit na Icebjörn, pane kapitáne?“ ujišťoval se znovu Tumbo.

„Buď klidný. Slovo námořníka!“

10. NEJMÍŇ DVA TISÍCE TUN DENNĚ

Od západu zas táhly těžké šedivé mraky, chvílemi tlumily oslnivou sluneční záři. Těžký pach sílil a houstl skoro každou minutu, pronikal až do krku. Tisíce ptáků přehlušovalo monotónní klepání motoru děsivým křikem. Bílá hejna racků vzlétala do vzduchu a znovu se snášela na skalní úbočí. Krátké vlny motorovým člunem pořádně házely. Tumbo se s odporem díval na černošedou vodu, pokrytou duhovými skvrnami od mazadel a tuků. Ze všeho nejvíc si přál postavit se už konečně na něco, co se nehoupá a neujíždí člověku pod nohama.

Na kluzkém kamenném molu čekal dost velký hlouček vousáčů v tlustých vatovaných oděvech, po kterých stékala špína a tuk. Nebýt jejich jasných, poctivých pohledů, mohl by se jich člověk bát. Když vykládali bedny z člunů, leckterý zvědavě mrkl po černém chlapci v nové nylonové kombinéze a nablýskaných holínkách.

„Necháte nám ho tady, pane poručíku?“ zažertoval někdo z hloučku.

„Za nic na světě, potřebujeme ho,“ zasmál se první důstojník.

„Nač potřebujete takovou čokoládovou panenku?“

„Posádka by se nám vzbouřila, kdybych vám ho tu nechal,“ poklepal důstojník po rameni trochu vystrašeného Tumba. „Jen si tady ty zázraky prohlédni, stojí za vidění. Já sám bych si taky rád stanici prohlédl, ale musím jít na správu kvůli tomu vyloženému zboží. Nejpozději za hodinu budu zpátky. Počkej tady na mě, nebo se vrať na loď sám motorovým člunem, jak chceš.“

Tumbo důstojníka ani moc neposlouchal. Všechnu jeho pozornost pohltilo obrovské modrošedé tělo, které právě parním rumpálem vytahovali z moře na pevninu. Ten ruch a vřava působily, že ztrácel sebejistotu, že byl jako oznámený. V dálce bylo vidět jeřáby, obrovské pily. Rackové mu neustále křičeli nad hlavou. Najednou sebou trhl. Kousek od něho začal po široké betonové šikmé ploše vylézat z vody mohutný rozeklaný ocas omotaný tlustým řetězem a za ním hladká, kluzká hmota. Táhli a táhli, ale pořád nebylo vidět konce, jako kdyby vytahovali z moře celý ostrov.

„Uteč!“ zvolal čísi hlas.

Tumbo instinktivně uskočil. Nebylo mu třeba vysvětlovat, oč jde. Od námořníků věděl, že běda tomu, kdo se nedrží daleko od napjatého ocelového lana. „Kdyby prasklo nebo kdyby se najednou utrhl hák a lano tě praštilo, nezbyl by z tebe ani mastný flek,“ říkávali mu často. Jenže teď nemohl odtrhnout pohled od té neobyčejně podívané. Dva dělníci v gumových holínkách až po pás táhli dlouhou hasičskou hadici, ze které na šikmou plochu stříkal neustálý proud vody.

„Jen tou vodou nešetřte! Ještě, ještě!“ pobízel je třetí.

Betonová deska se prohýbala pod obrovskou tíhou kluzkého těla. Když se konečně vynořila z moře velikánská tlama, ječení rumpálu ztichlo, jako když utne.

Tumbo v duchu horečně počítal, jak dlouhý může ten mořský obr být – tak dvacet sedm osm metrů, nebo možná i víc? Než se ohlédl, vyrojili se kolem něho lidé vyzbrojení podivnými noži, které byly zahnuté jako srpy a nasazené na dlouhých tyčích. Nože byly zřejmě ostré jako břitva, protože sotva se jím jeden z dělníků dotkl velrybí kůže, čepel do ní zajela hluboko. Dělnici pracovali mlčky, prováděli široké nářezy od vidlicovitého ocasu až po trojúhelníkovitou hlavu, jeden, druhý, třetí, desátý. Kdosi vylezl velrybě na hřbet. V dřevěných podešvích jeho bot spatřil Tumbo dlouhé špičaté hřebíky. Velrybář kráčel pomalu, při každém kroku vysoko zvedl nohu a pak pevně našlápl, aby se hřebíky dobře zarazily do hladké kluzké kůže. Kousek dál a výš najednou zadrkotal rumpál. Kolečka, oběhaná za léta ustavičné práce, hrůzostrašně vrzala a řinčela. Z obrovského bubnu se metr po metru odvíjelo ocelové lano, zakončené silným hákem. Někdo ho podal dělníkovi, který stál na hřbetě velryby. Ten rychlým pohybem nařízl kůži, zachytil hák v otvoru a dal rukou znamení. Rumpál se znovu rozječel, lano se natáhlo, napnulo, trhlo sebou a začalo pomalu odloupávat kus kůže z těla. Tumbo valil oči na pruh světlého, skoro bílého tuku o tloušťce asi půl metru. Na mysu Dobré naděje často vídal, jak se kuchají ulovení tuleni. Tuku tam taky bylo dost, ale ne tolik, co tady. Čím dál odloupával hák pás metrové šířky, odřezával velrybář jdoucí nahoře po hřbetě spolu se dvěma dalšími, kteří šli dolem po stranách, jistými, energickými pohyby vrstvu tuku. Ten na hřbetě každou chvíli pohlédl na hák. Má strach, aby nespadl… nestačil si ještě Tumbo ani pomyslet, když vtom se dělník začal celým tělem kácet dolů a skutálel se na beton. Pruh tuku, který se utrhl z háku, okamžitě těžce buchl nazpátek. Ocelové lano, tažené jako struna, se s hvízdáním stočilo a hák opsal ve vzduchu obrovský oblouk. Všichni se na chvíli přikrčili, kdosi doběhl k ležícímu muži, ale ten už mezitím vyskočil a s hromováním a sakrováním šplhal zpátky na velrybí hřbet. Za chvíli už odloupával hák nový plát tuku.

„To měl teda štěstí. Doufejme, že nás dnes večer pozve na něco ostřejšího!“ uslyšel Tumbo vedle sebe veselý hlas.

Z oděvu mladého dělníka vanul mdlý pach tuku a krve.

„Vloni jednoho našeho řezníka takový kus tuku rozdrtil, před mýma očima z něho udělal placku.“

Tumbo poslouchal a zvědavě si velrybáře prohlížel. Černé oči, tmavá pleť a čupřina kudrnatá zrovna jako jeho vlastní – to ho překvapilo, protože si za celou plavbu zvykl na světlé vlasy a modré oči.

„Škoda že u nás nezůstaneš, slyšel jsem, že tě z lodi nepustí. Já už jsem tu s tátou druhý rok. Jmenuju se Manolo, a ty?“ říkal mladý dělník lámanou angličtinou, mnoho slov nemilosrdně překrucoval. „Tumbo, říkáš? To je divné jméno. U nás v Argentině jsem takové neslyšel, přestože je tam černochů spousta. Byls někdy v Argentině? Ne? Tak si tam rozhodně zajeď. Je tam teplo a krásně, ne jako tady. V létě v zimě pořád jen sníh! Já se tu věčně klepu zimou.“

„To u nás v Africe…,“ začal Tumbo, ale Manolo ho nepustil ke slovu.

„Z Afriky, Evropy a Austrálie je tady spousta lidí, a všem je pořád zima, všichni nadávají, ale co chceš, výdělky jsou úžasné. V létě se nadřem, to je pravda, člověk si ani nemá kdy protáhnout hřbet. Denně vykucháme tak dvacet velryb, to dělá nejmíň dva tisíce tun, někdy i víc. Zato v zimě je tu ráj na zemi. Práce žádná, můžeme se povalovat jak chceme. Pořád jenom spíme, zpíváme a hrajeme. Táta má kytaru. Letos jí dostanu i já, poctivě jsem si na ni vydělal, jen kdyby nebylo toho hrozného sněhu a mrazu! Brr!“

„Manolo!“ ozvalo se volání. A po něm se jako z kulometu začala sypat salva tvrdě znějících nesrozumitelných slov. Argentinec se jenom zasmál a uličnicky mrkl na Tumba.

„Tomu jsi vůbec nerozuměl, co? Tím líp. Táta mi zrovna říká, že jsem hrozný lenoch, takový lenoch, jakého svět ještě neviděl. Ale z toho já si nic nedělám, znám to nazpaměť už léta. Tátu si snadno udobřím. Počkej, hned jsem tady!“ Poslední slova vykřikl, když utíkal k muži, který tvrdošíjně rozřezával velrybí tuk na veliké kusy a přitom nepřestával lát synovi.

Z velryby stahovali další a další pruhy tuku a obnažovali tmavočervené maso. Dva rumpály pomalu převalovaly obra na bok, aby se muži dostali k světlejšímu místu, zbrázděnému pravidelnými břišními záhyby.

Zatímco parta dělníků, mezi nimiž byl i Manolo, rozřezávala a přetahovala kusy tuku k otvorům v betonu, z nichž stoupala pára, jiná parta už vysekávala z velrybího těla bloky masa, přičemž musela odhánět dotěrné ptactvo. Ale racci a buřňáci si z jejich pokřiku mnoho nedělali. Kroužili nad velrybou v celých hejnech a kradli dělníkům krvavé kusy masa přímo pod nohama. Chvílemi se sráželi v hustý houf a rvali si kořist navzájem. Několik se jich posadilo velrybě přímo na hřbet a silnými zahnutými zobáky z ní vytrhávali kusy masa.

„Závidíš jim? Chtěl bys ochutnat?“ Vysoký velrybář, hubený, jako tyčka, odhalil v úsměvu bezzubé dásně „Maso je měkoučké a šťavnaté, rozplývá se v ústech. A ploutev? To je největší lahůdka, nikdy se člověku nezprotiví, přestože je tu máme na jídelním lístku, jak je rok dlouhý. Nejlepší je s ostrou hořčičnou omáčkou, to se pak olizujeme až za ušima.“

Dělník zvedl k ústům špinavou ruku zamazanou od velrybího tuku, jako kdyby chtěl svá slova opravdu proměnit v čin, ale když spatřil Tumbovy oči naplněné odporem, dal se do smíchu.

11. JEDEN NEVÍ NIC O VELRYBĚ, DRUHÝ O SLONU

Schoulený, aby nikomu nepřekážel, došel Tumbo ke kouřícím otvorům v betonu. Do těch bližších vhazovali dělníci kusy tuku, do vzdálenějších maso. U jednoho z nich pracoval Manolo, velikým hákem odtahoval těžkou poklici. Tumbo mu přiskočil na pomoc, ale Argentinec ho prudce odstrčil.

„Dej pozor, kotle se ohřívají horkou párou. Za pár minut by bylo po tobě i s tou tvou pěknou kombinézou.“

„Nestraš mladého seňora, Manoleto, ty vždycky ve všem přeháníš,“ vmísil se mezi ně starý Argentinec a přátelsky se na Tumba usmál. „Kdybys, nedej pánbůh, spadl do kotle, nic by se ti nestalo, ledaže by Manolo zavřel přiklop. Pak už by to bylo horší, protože od té chvíle se kotel začíná zahřívat. K vyškvaření tuku není zapotřebí jen několika minut, jak říká můj nezdárný syn, ale několika hodin. Počkej chvilku, seňore, Manoleto ti ukáže, co děláme.“

Pod přiklopem uzavřeného kotle, do kterého velrybáři házeli kusy masy, začalo cosi najednou podivně chrčet.

„Otočit!“ vykřikl honem Manolo, jako by se bál, že ho otec předběhne.

Když oba Argentinci naplnili kotel tukem až po okraj, zabouchli přiklop a běželi k dalšímu.

Od chvíle, co dělníci vytáhli na břeh mořského obra, neuplynula ani půlhodina, a na betonu zbyla už jen obrovská kostra a neobraná lebka, nad kterou se vznášel houf křičícího ptactva. V široce rozevřené tlamě spatřil Tumbo podivné husté černé třásně, které visely z horní čelisti.

„Vypadni, kluku! Nepleť se mi tady pod nohama! Že to ode mě zchytáš!“ zařval kdosi.

Vysokým tónem zaječel nějaký motor. Obrovská lebka zvířete se zakymácela a prudce sebou trhla. Horní část hrůzné tlamy se nadzvedla. Dělníci rychlými pohyby odřezali noži třásně, které s chřestotem sjely na beton.

Tumbo s úlevou viděl, že k němu Manolo běží nazpátek.

„Parťák mě uvolnil na celou půlhodinu, než přitáhnou novou velrybu, Otec ho o to požádal, má o tebe strach.“ Chlapec mluvil ještě rychleji, polykal celá slova a ustavičně se přitom smál. Tumbo taky pookřál, v tom zmatku a hluku se pochopitelně cítil ztracený.

„Já ti to tady všechno ukážu. Vyznám se tu jako nikdo jiný, znám tu každý kout a všechno vím. Ty se usmíváš? Myslíš na ty kotle? Můj táta je vždycky přesný, chce, abych mluvil jen a jen pravdu. Říká nám to od rána do večera, mně a mým sourozencům, já mám totiž čtyři bratry a dvě sestry. A ty?“

Manolo však na odpověď nečekal. Popadl Tumba za loket a táhl ho na druhou, stranu.

„Pozor, tady to hrozně klouže. Podívej, za chvíli budou roztrhávat ty velrybí čelisti. Davide!“ obrátil se na dělníka, který obsluhoval rumpál. „Tohle je můj přítel Tumbo z té červené lodi, co dneska připlula. Moc rád by viděl, co děláš. Přitáhni k nám trochu ty třásně. Tumbo ještě nikdy v životě neviděl fišpany.“

Strojník, veliký a těžký jako nosorožec, se dotkl nějaké páky a ocelové lano poslušně přitáhlo velikánský tmavý plát Tumbovi až k nohám.

„Nedotýkej se toho holou rukou, jinak by sis zadřel třísku. Kostice jsou ostré jako jehly. Ty nevíš, co to je? No vždyť ti to povídám, fišpany, totiž správně kostice, něco jako síto…“ Manolo se odmlčel, nešlo mu do hlavy, že by tohle někdo mohl nevědět.

„On nemá zuby, víš? Kdo? No, plejtvák obrovský, ta velikánská velryba. Když má hlad, nabere do tlamy vodu, ve které plavou malinkatí tvorečkové, takovíhle jako nehet nebo ještě menši, a potom tlamu zavře, přitiskne jazyk k patru, voda vyteče a výživa jí uvízne na kosticích, na těch třásních. Podívej, jsou pevné a tvrdé jako ocelový plech, můžeš je ohýbat na všechny strany a neprasknou. Davide, mám k tobě ještě jednu prosbu,“ obrátil se Manolo k strojníkovi, ale ten ho neslyšel, opíral se právě do jedné a potom druhé páky rumpálu.

Čelisti veliké jako vrata, očištěné od kostic, se pomalu začaly zvedat výš a výš. Tumbo nedokázal přemoci výkřik úžasu.

„Ta je obrovská, jako brána! Pod tu by se snad vešel slon!“

„A je slon veliký?“

Teď se zas Tumbo užasle podíval na Argentince. Copak je to za kluka, že ani neví, jak velký je slon?

Dělnici s námahou vytahovali z široce rozevřené velrybí tlamy jakousi měkkou světlou hmotu. Jeden z nich se do ní propadl až po kolena.

„To je velrybí jazyk,“ uslyšel Tumbo, než stačil odpovědět. „Ptáš se, kolik váží? Skoro tunu. Nevěříš? Řekni mu to sám, Davide.“

„Asi tolik,“ poznamenal strojník. „Co bys taky chtěl? Z takového kusu, jako je tenhle, vyškvaříme tak pětadvacet tun sádla. Jenom srdce váží přes půl tuny!“

„A játra… Máš radši pečená nebo dušená? Asi bychom je ve dvou moc brzy nezdolali, váží dobrých tisíc kilo. Velrybí maso tady jíme celou zimu, mám ho už po krk. Pojď, tamhle budou rozřezávat velrybí kosti, to bys měl taky vidět.“

Oba se rozběhli, na druhou platformu, na kterou ocelová lana přetáhla očištěnou kostru. Na kosti dopadly s pekelným skřípáním tři veliké pily najednou.

„Z těch se taky škvaří morek, ale zas v jiných kotlích.“

„Na co?“

„Máš rád margarín? Ten se dělá právě z toho morku.“

Už ho nikdy nevezmu do úst, přísahal si Tumbo, když se s odporem díval na betonové desky pokryté páchnoucím tukem a krví.

„Z jater se zas lisuje rybí tuk,“ pokračoval neúnavně Manolo, celý šťastný, že se může pochlubit svými znalostmi. „Když mi byly tři roky a byl jsem těžce nemocný, dal jeden norský doktor tátovi láhev rybího tuku. Pořád jsem musel to svinstvo polykat, ale nakonec jsem se přece jen uzdravil. A tohleto jsi viděl?“ kopl Manolo do velkého bílého úlomku kostí, který se válel v blátě.

„To je vorvaní zub. Vorvaň je taky velryba, jenomže menši, a místo kostic má zuby, přes padesát zubů, ale jenom v dolní čelisti. Teď nám vorvaně vůbec nevozí, nevyplácí se jim to, větší užitek je z plejtváka, který zuby nemá.“

Tumbo hladil nablýskanou kost. Vážila asi kilo.

„Chceš si ho vzít na památku? Jen si ho vem!“

„Manolo!“ ozvalo se zdaleka volání. „Už asi táhnou novou velrybu, pojď se mnou. Anebo víš co? Radši tady počkej, až to dodělám, a zatím…,“ rozhlédl se Argentinec kolem sebe.

„Donalde!“ zavolal na jakéhosi dělníka. „Vem s sebou toho červeného raka do chladírny, je to můj přítel Tumbo. Svěřuju ti ho. Ukaž mu své království, než se vrátím.“

Ani se neohlédl a mazal na břeh, seč mu síly stačily. Tlusťoučký malý mužík s ducatými tvářemi na Tumba kývl.

„Viděl jsem tě, když jsi vystupoval na břeh. Co bys ještě rád viděl? Manolo už s tebou asi prolezl všechno. Nechápu, jak může takhle lítat od rána do večera!“ povzdychl si žalostně tlusťoch a pootevřel těžká vrata. „A pořádně se zabal, ať ti neumrzne nos.“

Z prostorné budovy, naplněné až po strop ocelovými policemi, se vyvalil mrazivý vzduch.

„Tady v těch bednách uchováváme nejlepší kusy velrybího masa v teplotě minus čtyřicet stupňů, aby hned zmrzly na kost. Potom je přenášíme do druhého skladiště, tam už je daleko tepleji, jenom minus čtyřiadvacet stupňů. A odtamtud jde maso do světa. Ptáš se kam? Přijíždějí pro ně lodi z pěti světadílů. Jenom část masa zpracováváme tady na místě, v Leith Harbouru, na konzervy. Ještě jsi neviděl naši továrnu. Manolo. jistě za chvíli přiběhne, aby ti ji ukázal, to on dělá moc rád. Jdi si zatím prohlédnout usazovací kádě, filtry a odstředivky v té velké hale, tamhle. Já odtud odejít nemůžu. Až přijde Manolo, řeknu mu, kde jsi.“

12. CO CHYSTÁ NETVOR Z LEITH HARBOURU

Tumbo, kterému šla hlava kolem z toho křiku, rachotu rumpálů a povykování ptactva, si ani nepovšiml, jak se octl v dlouhé velké síni, kde se ve spleti trubek leskly veliké ocelové nádrže.

Už měl toho ruchu a smradu a těch obrovských hromad masa tak zrovna dost. Chtěl se vrátit, ale ve dveřích narazil na nějakého zavalitého chlapíka, který ho sjel břitkým pohledem od hlavy k patě.

„Tak mladý pán připlul na té krásné lodi? Jistě s tatínkem, aby si prohlédl naši velrybářskou stanici, že?“ vychrlil ze sebe skřehotavým hlasem. Jeho tvář, pokrytou řídkými štětinami dlouho neholených vousů, zkřivil lísavý úšklebek, jenž měl být úsměvem. Pod nízkým čelem hleděla malá roztěkaná očka.

„Ne, my…,“ polkl Tumbo sliny. Nevěděl, co odpovědět.

„Tatíček je jistě kapitán, že?“ nenechal se odradit tlusťoch a utíral si veliké červené ruce do zástěry.

„Ale kdepak, já na Icebjörnu pracuju.“

„Pracuju?“ zastavila se nedůvěřivě pronikavá očka na krásné červené kombinéze. „Mladý pán si jistě dělá legraci. Copak tam děláme?“

„Pomáhám v kuchyni.“

Neznámý úžasem vyvalil oči. Pak pohrdavě pokrčil rameny.

„A kdepak jsi sehnal tenhleten fráček, jako rovnou z výlohy? Kdopak tě tak vystrojil?“ přešel hned neznámý muž na tykání.

„Náš loďmistr,“ pochlubil se hned Tumbo.

„Hele, ty pohádky si můžeš nechat od cesty. V životě jsem ještě nepotkal loďmistra, který by takhle oblékal svou posádku,“ řekl posměšně neznámý a dotkl se kombinézy špinavýma rukama.

„Já nejsem člen posádky, přišel jsem na loď až teprve v Kapském Městě.“ A když viděl, že mu neznámý muž pořád ještě nevěří, vyprávěl mu Tumbo, jak se dostal na loď. „Nemohl byste mi říct, kudy se nejrychleji dostanu na břeh?“ zeptal se nakonec. Nevšiml si, že v roztěkaných očích, které ho provrtávaly skrz naskrz, se zablýskly chytrácké jiskřičky.

„Copak ty už chceš jít? A proč? Počkej chvilku, vždyť jsme od stejného fochu, já jsem taky kuchař. V Lelth Harbouru ti každý řekne, jak dobře vařím, jen se zeptej. Potřeboval bych takového pomocníka, jako jsi ty. Měl jsem jednoho, jenže tomu rošťákovi se nechtělo dělat. Co já jsem se nadřel!“ Velká pěst provedla několik výmluvných pohybů. „Ten nevděčník mi pláchl na některé lodi. Teď jsem sám. Ne, ne, já tě nepřemlouvám, i když by ses tady měl jako v ráji.“ A když viděl, že se chlapec zase rozhlíží, jak by se odtud dostal, dodal: „Počkej, kam tak pospícháš? Už dávno jsem nemluvil s tak milým chlapcem.“ Při těchto slovech mu zahradil dveře svým zavalitým tělem. „Pojď, dám ti ochutnat velrybí ploutev. Nikdo ji nedovede připravit tak jako já. Uvidíš, co je to za lahůdku. Dám ti kousek s sebou, abys mohl dát ochutnat i svému šéfovi.“ Přátelsky poplácal Tumba těžkou tlapou a už ji z jeho ramene nesundal.

Tumbo sebou neklidně trhl. Silákovo mocné sevření podivně kontrastovalo s jeho přívětivými slovy. Cítil, jak mu krev mizí z obličeje. Instinkt mu přikazoval, aby se měl na pozoru. Jak se odtud dostat? pomyslel si zoufale. Ruka svírala jeho rameno stále silněji. Tumbo se bezradně rozhlédl. Zdaleka bylo slyšet nějaké volání, rumpál drkotal a skřípal, ale nablízku nebylo živé duše.

„Promiňte, ale já pospíchám,“ pokoušel se shodit těžkou ruku z ramene.

„Ale vždyť máš času dost! Chci ti jen dát ochutnat těch mých dobrot a potom tě sám doprovodím na břeh. No tak pojď!“

Tumbo už se neodvažoval protestovat a poslušně vykročil před kuchařem. Tváře ho pálily, ve spáncích mu prudce pulsovala krev.

„

Uvidíš, jaké máme nádherné sklady. A zásoby? Nejmíň na rok pro pár set lidí. Na té tvé kocábce, která může jít každou chvíli ke dnu, zdaleka nemáte to, co my,“ skřehotal mu nad uchem dotěrný hlas. Kuchař postrkoval chlapce před sebou dlouhou chodbou a nesundával ruku z jeho ramene. „V zimě se tady máme jak prasata v žitě, práce žádná, topíme se v penězích. Chlapci jsou veselí, nehádají se. Uvidíš, že je budeš mít rád,“ dodal tišeji, skoro šeptem.

Tumbo uslyšel poslední větu a srdce se mu silněji rozbušilo. Prudce se sehnul, aby vysvobodil rameno z medvědího sevření, a uskočil vzad. Ale navzdory své tloušťce byl kuchař rychlejší – nastavil mu nohu, a když Tumbo padal, bleskurychle ho jednou rukou chytil a zvedl do vzduchu jako pírko. Tumbo křičel, jako když ho na nože bere, vyhazoval, kopal, zatínal zuby do ruky svého pronásledovatele, ale ten vzal druhou rukou za nějakou kliku a hodil ho do černé propasti otevřených dveří.

„Tak ty koušeš? Já ti dám velrybí ploutev! Já ti to spočítám! Uvidíš, jak mi budeš žrát z ruky! Já už jsem si poradil s jinými!“ zařval a zabouchl za ním dveře.

Zaskřípění klíče v zámku vrátilo Tumba do skutečnosti. Vrhl se poslepu ke dveřím a začal do nich bušit pěstmi. Křičel z plna hrdla:

„Pomoc! Manolo, pomoc!“ zadržel na chvíli dech, aby naslouchal, jestli mu někdo neodpoví, a pak začal bouchat znovu. Jeho křik však přehlušily dva obrovské ventilátory, které se najednou roztočily.

Chlapec stál chvíli bez hnutí a jen těžce oddechoval. Bolestivě ho svíralo v prsou. Ten hrozný chlap ho chce násilím zadržet na Ďábelském ostrově! A on se nechal nachytat jako malé dítě a všechno mu o sobě řekl! Icebjörn na něj nebude čekat a nikdo se nikdy nedoví, kam zmizel černý kuchtík. Nikdo ho tu nebude hledat, nikdo ho tu nenajde. „Ještě mi budeš žrát z ruky! Já už jsem si poradil s jinými!“ zněl mu v uších nenáviděný hlas. A najednou dostal vztek.

„Nedám se! Nebudu tu stát a brečet, aby mi ten kuchař, co smrdí lojem, zpřerážel hnáty!“ rozkřičel se.

Zvuk vlastního hlasu mu dodal odvahy. Rozhlédl se kolem. Jeho oči, uvyklé tmě, teď zřetelně rozeznaly desítky, stovky beden, které se vršily podél stěn vysoké budovy až do stropu. Odněkud shora pronikalo dovnitř světlo. Tumbo bez rozmýšlení skočil na krajní bednu, ale ztratil rovnováhu, převrátil se nazad a udeřil hlavou o kamennou podlahu.

Seděl chvíli bez hnutí jako omráčený, ale bolest ho nevyděsila, naopak, dodala mu síly. Rychle si zul boty, rozepnul zdrhovadlo, stáhl ze sebe kombinézu, aby si ji neroztrhal o hřebíky, stočil ji do malého ranečku a hodil si ji na záda. Neměl už na rtech slanou chuť slz, necítil strach ani zimu, věděl, že nemá času nazbyt, že musí pospíchat, že každou chvíli může dovnitř nakouknout jeho pronásledovatel. Prsty se zachytil o první balík, vytáhl se na špičky a za chvíli už přeskakoval nad řadami beden, nad několikametrovou propasti. Nahoře usedl na chvíli na ocelovou konstrukci. Pociťoval hroznou únavu, ani nevěděl, zda směr, který si zvolil, je správný, ale řídil se tím, aby byl co nejdál ode dveří. Před ním se táhl dlouhý tunel železných kolejnic, které držely střechu budovy. Ležely na něm různě silné trubky a kabely. Odněkud z konce tunelu vanul silný proud vzduchu.

Tumbovi se najednou zdálo, že ho někdo volá, že slyší skřehotavý hlas. Znovu se dal na útěk. Zpočátku šel vzpřímený, našlapoval na dvě rovnoběžné trubky, ale výška tunelu se najednou snížila a trubky rozběhly, táhly se teď podél stěn. Volný prostor mezi nimi byl širší než půl metru. Tumbo visel celým tělem nad černou hlubinou. Ze všech sil se dlaněmi a chodidly opíral o trubky, opatrně přitahoval nohy a pak přesouval ruce. Lezl dopředu pomalu, s úsilím. Dlaně a chodidla mu dřevěněly námahou, ale věděl, že stačí, aby zaváhal, aby se zastavil – a spadne dolů. Ve spáncích mu prudce pulsovala krev, pot mu stékal do očí. Musí dolézt k otvoru, který před ním svítí, musí to vydržet, dlouho už to přece trvat nemůže. Závany studeného vzduchu ho uchránily před mdlobou. Ani nevěděl, kdy se konečně břichem opřel o parapet otvoru, vyraženého v tlusté zdi.

Proud vzduchu ho přivedl k sobě. Mdlý smrad rybího tuku mu teď připadal jako rajská vůně. Zátoku měl před sebou jako na dlani. Bylo v ní živo. Zřetelně bylo slyšet tenkou fistuli sirén lodí, které vlekly velryby, a motorových člunů. Od kalných šedivých vln se výrazně odrážela křiklavá červeň Icebjörnu. Tumbo až závistí zasténal, když spatřil bílá křídla přelétajícího racka. Lehce se odlepil od břehu s kusem masa v zakřivených drápech a odlétal nad moře. Kéž by mohl vzlétnout jako on! Každou chvíli odrážely od lodi po okraj naložené čluny, jejichž místo zaujímaly jiné, a on zatím…

Trochu víc se vyklonil – a zděsil se. Několikapatrová hladká stěna, která strměla kolmo k zemi, mu nedávala nejmenší naději. Nebylo na ní nic, čeho by se mohl zachytit, oč by mohl opřít nohu. Po té by seběhla jedině ještěrka, pomyslel si zoufale, ale nevzdával se. Jedna trubka se táhla z otvoru, ve kterém ležel, až do sousedního skladiště a mezi oběma budovami byla podepřena dřevěným sloupem. Tumbo nikdy nebyl v cirkuse, nikdy neviděl provazolezce, ale teď se bez váhání rozhodl dolézt po trubce ke sloupu. Výšky se nelekl. Co jen se nalezl po větvích baobabů! Svlékl si ponožky, přesvědčil se, zda má raneček na zádech dobře upevněný, a odvážně vyrazil. Vycvičená chodidla, ohebná jako dlaně, pevně přiléhala k oblému povrchu. Najednou ucítil příjemné teplo – trubkou zřejmě protékala horká voda nebo pára. Balancoval rukama a pomalu přitahoval jednu nohu k druhé.

Najednou se trubka pod jeho tíhou prohnula a zahoupala. Chtěl se zastavit, zamával rukama. Div že neztratil rovnováhu. Ale šel dál, posouval se pomalu, pomaloučku, centimetr po centimetru. Sám nevěděl, jak dlouho tak šel. Cítil, jak mu slábnou kolena, jak mu tuhnou chodidla. Už jen dva kroky, už jen jeden, jenom půl. Vtom zařval bolestí – chodidlem se dotkl rozpálené trubky, na které byla sedřená izolace. Začal padat dolů, ale oběma rukama se zachytil rozžhaveného kovu. Chvíli se houpal, potom vymrštil těžiště dopředu a jeho široko rozpažené ruce se chytily spásného sloupu. Cítil, jak po něm bezvládně sjíždí dolů, ale honem se vzpamatoval, přilnul koleny k dřevěnému sloupu a přibrzdil pád. Nepovolil sevření, přestože pociťoval pekelnou bolest.

Zůstal ležet na rozměklé zemi, pokryté tu a tam špinavým sněhem, jeho ramínky otřásal zoufalý vzlykot. Neměl sílu se pohnout, odřená kolena a poraněné dlaně, ze kterých kapala krev, ho strašlivě pálily. Jako v mlze uslyšel najednou zdálky známé zahoukání sirény. Že by Icebjörn odplouval? Vyskočil rovnýma nohama, běžel přikrčený za hromadami velrybích kostí, za zrezivělými kotly, zapadal po kolena do páchnoucího lepkavého bláta. Rozhlížel se na všechny strany, jestli ho někdo nehoní, jako blesk proklouzával přes nekrytá prostranství mezí baráky, až konečně doběhl na skalnatý břeh daleko od velrybářské stanice.

Sotva lapal po dechu. Přitiskl se ke skále. Přestože už se stmívalo, brzy ho tam našly bystré, kruté oči, před kterými se nic neschová. Rackové pomalu mávali křídly, kroužili nízko a chraptivě křičeli, jako by přivolávali své druhy. Těsně nad svou hlavou spatřil Tumbo oči černé jako korálky a silné, zahnuté, hákovité zobáky. Co nevidět se na něj ti dravci vrhnou! S bolestným povzdechem vstal, ranečkem si zakryl obličej před očekávanými ranami a druhou paží točil jako větrníkem. Rackové neochotně vzlétli, ale stále ještě se nevzdávali. Kroužili o kousek dál, jako kdyby čekali na vhodnou chvíli. Tumbo se dal na útěk.

Voda byla ledová. Po několika tempech ucítil odporný pach rozlité nafty. Ruce a nohy ho pálily, jako by se jich někdo dotýkal rozžhaveným železem. Plaval pomalu, s úsilím si přidržoval na hlavě raneček s kombinézou. Znal moře dobře, byl nejlepším plavcem na mysu Dobré naděje, ale v téhle ledové vodě mu připadaly slabé i ty nejsilnější pohyby nohou, svaly mu tuhly a odmítaly poslušnost. Vzdálenost mezi ním a lodí se nezmenšovala. Nebo snad už Icebjörn odplul? Napínal zrak. Ne, známý červený trup se stále ještě klidně pohupoval na hladině; Tumbo cítil, jak ho hlubina vtahuje a vcucává. S námahou se mu podařilo obeplout menší kru, chtěl se jí přidržet jako záchranného pásu a na chvíli si odpočinout. Ale kluzká bílá deska mu ujela pod rukou. Docházel mu dech, jeho pohyby byly stále pomalejší, cítil, že slábne. Obrátil se na záda, napil se hořkoslané kalné vody. Dík tomu se probral. Jen aby mu stačily síly. Měl pocit, že Icebjörn je pořád ještě daleko, hrozně daleko. Tělo mu začínalo tuhnout, nohy a volná ruka dělaly plavecká tempa už jen mechanicky, stále pomaleji, stále slaběji. Jsem pořád na jednom místě, jakživ tam nedoplavu, prolétla mu hlavou líná myšlenka. Cosi šplouchlo do vody kousek od něho. S námahou otevřel oči a nemohl uvěřit: těsně před ním se červenal vysoký lodní bok. Postava v bílé čepici odcházela s prázdným vědrem, kuchař zřejmě vyhodil odpadky. Tumbo chtěl vykřiknout: „Kyklope!“, ale ze sinalých rtů splynulo jen zasténání. Pravá ruka začala pracovat usilovněji, levá, zdřevěnělá, stále ještě přidržovala na hlavě raneček. Nepustil ho ani ve chvíli, kdy už se chytil lodních schůdků, jejichž dolní kovová deska byla pod hladinou, křečovitě se jí držel. Uplynula dlouhá chvíle, než sebral síly, a pak začal schůdek po schůdku vystupovat vzhůru.

Třásl se na celém těle a cvakal zuby, ještě když ležel na podlaze chodby. Pomalu ze sebe svlékal promočené prádlo a natahoval si kombinézu. Dlouho zápasil s botami.

„Tumbo, to jsi ty? Co tam sebou meleš? Utíkej za Kyklopem, sliboval, že ti ten svůj váleček na těsto přerazí o hřbet,“ zasyčel odněkud zvysoka Nilsův bas.

„Kam ses nám ztratil, zatracený kluku? Proč ses nevrátil s prvním…?“ začal kuchař, ale nedopověděl. Ve zšedlém obličejíčku, ze kterého jako by vymizela všechna krev, bylo vidět jen obrovské, vyděšené oči. Tumbo už se neovládl a vrhl se kuchaři do náruče.

„Vykuchám ho jako žábu, toho mizeru! Tohle mu teda neodpustím,“ funěl zlostně Kyklop, když vyslechl Tumbovo zmatené vyprávění, přerušované vzlykotem „A teď marš do své skrýše, převlékni se a osuš. Dojedu si za ním na břeh a uvidí, zač je toho loket. Ten na mě tak hned nezapomene!“

Tumbo se prosebně zadíval do oka, z něhož sršely nenávistné blesky.

„Ne, nedělejte to, pane šéfe! Je to hrozný člověk, ještě by vám mohl ublížit!“

Sešklebená tvář se vyhladila a zlost v ní vystřídal úžas.

„Ty se o mě bojíš?“

„Ano,“ zašeptal Tumbo.

Kuchař se na něho se zájmem zadíval.

„Hm, tohleto mi teda ještě jaktěživ nikdo neřekl,“ odkašlal si kuchař rozpačitě. „Já tady vykládám, a ty zatím dostaneš zápal plic. Shoď ze sebe všechno, co na sobě máš, oblékni si suché prádlo, zalez si do postele a pořádně se přikryj. Bylo by nejlepší, kdyby sis trošku cucl kořalky, aspoň by ses hned zahřál. Ne, ne, já vím, že ty nechceš, já tě nenutím. Ještě by mi pak někdo řekl, že učím kuchtíka chlastat. No tak už běž, tak běž, zlatíčko,“ postrčil Kyklop chlapce mírně ke dveřím. „Kde se tu vzala ta krev?“ vykřikl najednou, když spatřil tmavé skvrny, které se odrážely od bílé zástěry. „Ukaž ruce, Tumbo!“

Když spatřil Tumbovy dlaně, sedřené do krve, naběhly mu žíly na čele.

„Kvůli němu! Stáhnu ho zaživa z kůže!“ zněl Kyklopův hlas tak výhrůžné, že chlapci naskočila husí kůže.

„Odřel jsem si je sám, o sloup…,“ začal, ale kuchař ho neposlouchal.

Vytáhl ze zásuvky čistou utěrku a roztrhal ji na pruhy. Chvíli zauvažoval, pak vytáhl z nějaké skrýše plnou láhev jalovcové, odšrouboval závěr a se slovy: „Neboj se, pít tě nenutím,“ polil Tumbovi obě dlaně. Ostrá kořalka pálila jako oheň, Tumbo zaťal zuby, aby nesykl bolestí. Kyklop mu obratně obvázal dlaně, které teď krvácely ještě víc, a nepřestával brumlat nejrůznější kletby na adresu netvora z Leith Harbouru.

„Ten na mě hned tak nezapomene!“ zakončil a energicky vystrčil chlapce z kuchyně, jako by se ho chtěl co nejrychleji zbavit.

Ale Tumbo nešel rovnou do své skrýše. Kyklop něco chystá, prolétlo mu hlavou, jen aby nejezdil na břeh! Jak tomu zabránit? Ani Olaf, ani loďmistr tady nepomůžou. Zbývá jedině Hakon, spolehlivý, moudrý Hakon. Ten si vždycky ví rady. Tumbo utíkal nahoru, plížil se tmavými chodbičkami, aby ho nikdo neviděl.

U radiotelegrafisty byla tma. Světlo však prosakovalo štěrbinou pootevřených dveří ze sousední navigační kajuty. Tumbo uslyšel nějaké hlasy, popadl za kliku, ale v tu chvíli pochopil, že tohle není Hakonův hlas.

„Přihoď ještě trochu, co se handrkuješ? Stejně jsi vydělal dost!“

Pak nastalo ticho. Kdosi přiskočil ke dveřím a otevřel je dokořán. Ve tmě spatřil tvář bledší než obvykle. Albínova ruka sevřela Tumbovi rameno jako kleště.

„Co tu děláš? Zase mě špehuješ, ty čerte?“ změnil se tichý šepot v syčení.

„Já… já přišel za Hakonem…,“ vykoktal chlapec.

„Vidíš přece, že tu není, tak koukej mazat, dokud jsi celý…,“ přitáhl námořník za sebou dveře druhou rukou. „Koukej mazat!“ opakoval výhrůžněji. „Nebo počkej! Jak dlouho už tu trčíš?“ zeptal se takovým tónem, že chlapce zamrazilo.

„Zrovna jsem přišel, zrovna jsem otvíral dveře, nevěděl jsem, že…“

„A pořád nic nevíš. Syp za svým Hakonem, a jestli je ti život milý, tak ani nepípneš, žes mě tady viděl.“ A najednou změnil tón a dodal, jako kdyby se omlouval: „Bolí mě noha, schoval jsem se tu před Nilsem, aby mě nehonil do práce, rozumíš?“ ušklíbl se a začal si masírovat koleno.

Tumbo nečekal, co ještě Albín řekne, seběhl na dolní palubu, a teprve tam si oddychl. Nad zálivem se zešeřilo, vykládání končilo. Kyklop už stejně nemůže jet na břeh, není se čeho bát. Ještě chvíli tady zůstanu, abych se o tom přesvědčil, umínil si, zalezl do kouta na tmavém levoboku a díval se, jak podél pravoboku svítí reflektory a vrhají na hladinu dlouhé modrostříbrné záblesky.

„Konec, zavřít jícen druhého prostoru!“ uslyšel Nilsův hlas.

Kdosi prošel chodbou a přistoupil k zábradlí. Tumbo instinktivně ucouvl. Cosi tiše šplouchlo. Byl to zvuk tak tichý, že ho mohlo zachytit jedině chlapcovo citlivé ucho. Muž tam ještě chvíli postál, hledal cosi po kapsách. Chlapec uslyšel suché třesknutí zápalky. Nad plaménkem spatřil na kratičký okamžik známou bílou tvář. Vypil asi celou láhev a teď ji hodil do vody, aby se na to nepřišlo, prolétlo mu hlavou.

Když uslyšel rachot řetězu vytahované kotvy, s úlevou si oddychl. Ďábelský ostrov se stával už jen hrůznou vzpomínkou.

13. KYKLOP SE MSTÍ

Ohlušující rachot probudil Tumba z hlubokého spánku. Nenadálý otřes ho vymrštil i se spacím pytlem do vzduchu, za okamžik nato zas narazil na přepážku. Všechno kolem něho praskalo, sténalo, jako by se měl Icebjörn každou chvíli rozlétnout na kusy. Rána následovala za ranou, rachot za rachotem, loď se stále více nakláněla na bok. Sotva se Tumbovi podařilo vylézt ze spacího pytle, prudký náklon jím mrštil o stěnu. Železo se rozcinkalo, zařinčely nějaké staré řetězy, rozkutálely se plechovky s barvami, podlaha mu uskočila pod nohama, bosýma nohama narazil na protější stěnu.

Jednou se otočí kýlem vzhůru, zazněla mu v uších slova jednoho námořníka, ale Icebjörn už se se skřípěním, jako kdyby pukala ocelová pošívka trupu, zvedal z náklonu. Podlaha se pomalu vracela na své místo, ale za chvíli začala padat dolů druhá stěna a všechno se s rámusem převalilo zas na druhou stranu. Vyděšený Tumbo zůstal chvilku stát na hlavě. Když se pokoušel změnit pozici, kutálel se chvíli po zemi, chvíli po zdi, chytal se všeho, co se mu namanulo do cesty, občas se hlavou či koleny praštil o nějakou tvrdou hranu, až konečně se mu podařilo strhnout z háčku kombinézu. Dlouho se nemohl strefit do nohavic a v panice ho ani nenapadlo hledat boty. Když jedna z nich před chvílí prolétala kolem něho, uhodila ho do čela a teď jistě ležela někde v koutě.

Zpola oblečený, jak byl, vrhl se ke dveřím, popadl za rýgl. Ale přiklop nepovoloval. Zkusil to znovu. Pověsil se na páčku a ze všech sil ji táhl dolů. Tam za tim tenkým železným plechem se něco dělo, tam byli lidé, zdálo se mu, že slyší jejich hlasy. Náhlý náklon ho vymrštil a rýgl se vysunul nahoru, přiklop odskočil a Tumbo vyletěl na palubu. Než se stačil zvednout, zřítila se na něho vodní stěna a podrazila mu nohy. Slaná ledová voda mu zalévala ústa, pronikala pod víčka. Bublající a syčící příval, který se přeléval přes palubu, ho stahoval dolů. Křečovitě se chytil zábradlí, ruce mu ztuhly zimou. Cítil, že tohleto dlouho nevydrží. Chtěl volat o pomoc, ale jeho výkřik uvázl v novém přívalu vody. Icebjörn se propadal hluboko do černých vodních příkopů, ale hned nato zas šplhal na vysoké vodní hory.

Tumbo před sebou jako v mlze spatřil na okamžik jakousi postavu. Ucítil prudké trhnutí, zkostnatělé prsty mu sklouzly z lana. Skutálel se po palubě, o cosi zavadil nohou, pocítil pekelnou bolest v hlavě. Černá stěna zůstala viset těsně nad ním, hrůzná a neúprosná. Zajíkl se, zalykal se vodou. Jakási nezadržitelná síla ho táhla dolů. Na okamžik se mu mihlo před očima červené poziční světlo. Topím se! stačil si ještě pomyslet. A potom všechno zmizelo.

… vodnaté oči se blíží a vzdalují, aby se po chvíli znovu vrátily a mučily ho neúprosným pohledem. Dává se na útěk, ale nohy mu odmítají poslušnost. Stoji na místě, nemůže se pohnout. Zlostně zešklebené rysy mizí a pomalu se rozplývají. Nad hlavou mu zůstává viset veliký gumový pendrek, mizí a zase se vrací. Ne, to není policista z Kapského Města, to je nestvůrná opuchlá tvář s uzounkými štěrbinami očí. „Dovedl jsem si poradit s jinými,“ vykřikuje mu těsně nad uchem skřehotavý hlas. Tvář roste do obrovských rozměrů, nic jiného už teď vidět není. Napuchlá ústa se pomalu mění v dravý racči zobák. Jak před ním utéct? Jedinou cestou nazpátek je tenká pavučinová nitka, která volně visí nad černou hlubinou. Jakási chlupatá ruka ho tlačí do propasti… Hořká a slaná voda mu zalévá ústa, dusí se.

„Pomoc!“ zajíká se vlastním křikem.

„Neboj se, Tumbo,“ slyší zašeptání.

S námahou otevřel oči a spatřil Olafův ustaraný pohled. Popadl oběma rukama jeho velkou dlaň, až sykl bolestí, ale ruku nepustil. Konečně nebyl sám. Hlava mu pukala bolestí, ruce ho nesnesitelně pálily, bál se zavřít oči, aby se ty hrozné sny nevrátily.

„No, jak mu je?“ uslyšel nějaký neklidný hlas.

„Tiše, teprve před chvílí se probral. Poznal mě. Utři mu čelo, horečka z něho jen sálá. Bojím se pohnout.“

Olaf ponechával své prsty v černých rukou, ofačovaných zakrváceným obinadlem.

„Neblázni, jdi se vyspat. Vystřídám tě.“

Ke kóji se těžce posadil Okej. Poslal Olafa spát, ale sám byl polomrtvý únavou. Zápas s bouří trval dva dny a dvě noci.

Tumbo se nadzvedl na loktech a upíral usilovný pohled na tesaře, černé tváře, lesknoucí se potem, poněkud zrůžověly, oči se mu horečně leskly.

„No copak, počítáš mi pihy?“ pokoušel se žertovat Okej, ale když viděl, že ho Tumbo nepoznává, sklonil se k němu. „Vyjící padesátky jsou už daleko za námi. Bouřka je taky v čudu. Dala nám pěkně zabrat, ale byla poslední, teď už vplouváme mezi ledové kry. Moře je klidné. Všichni čekáme, kdy už se konečně uzdravíš. Nedej se, kluku! Nahnal jsi nám teda pořádně!“

Chlapec se podíval na námořníka poněkud chápavějším pohledem. Zdálo se, že mu porozuměl a že chce odpovědět, ale neměl k tomu dost síly – a klesl nazpět na lůžko.

„Ty jsi mi taky doktor! Copak nevíš, že pacient nesmí mluvit?“ vsunul Kyklop do kajuty svou korpulentní postavu a odtáhl tesaře stranou, aby zaujal jeho místo. „Pusť mě, přinesl jsem mu trochu jalovcové. Pár kapek mu neuškodí, můžou mu jedině pomoct.“

„Jak komu. Neopovažuj se mu to dávat, nech ho radši na pokoji. Našel jsem mast, po které se dobře hojí rány, měli bychom mu na ty ruce udělat nový obvaz. A taky by potřeboval obklad na hlavu, celý hoří. Pěkně o něho dbáte! Sedíte tu dva a tohle žádného z vás nenapadne!“ Takhle energicky ještě Hakona mluvit neslyšeli.

„Nono, tak nám pořád něco nevyčítej,“ rozhořčil se Okej. „Děláš, jako by ses o pacienta staral jedině ty, a nikdo jiný.“

„A co já?“ vmísil se zlostně do řeči Kyklop. „Ty, Hakone, víš, co mi řekl? Že prý se o mě bojí. Rozumíš?“ A kuchař začal už aspoň podesáté vyprávět, jak ho Tumbo s pláčem zapřísahal, aby nejezdil na břeh. Tohleto že mu nikdy nezapomene. „Ten kluk má zlaté srdce,“ popotáhl podezřele nosem a ani neviděl výmluvné pohledy, které si mezi sebou vyměnili radiotelegrafista s tesařem.

Ve dnech, které následovaly, chodil se na Tumba dívat každý, kdo zrovna nebyl ve službě. Až nakonec Okej použil svého práva lékaře a veškeré návštěvy zakázal.

„Ne, nikoho k němu nepustím, poslal jsem pryč i starého. Tumbo ještě nesmí mluvit, pochop to, Kyklope, a nestav se na zadní. Přece bys nechtěl, aby se mu ta horečka vrátila,“ přesvědčoval kuchaře a energicky ho vystrkoval za dveře. Jenže Kyklop se tak snadno nevzdal.

„Přinesl jsem mu hrneček vývaru, zlatíčko, extra jsem ho pro něj uvařil, aby měl chudáček něco na posílení. Slibuju ti, přísahám, že neřekne ani slovíčko, mluvit budu jenom já. Musím mu něco říct. No pochop, že musím. Uvidíš, že mu hned bude líp, že mu hned spadne horečka. No tak mě tam pusť!“

Prosil tak dlouho, až Okej ustoupil.

„Dal jsem jim co proto, víš, těm z Leith Harbouru,“ řekl chlapci Kyklop, a když viděl jeho užaslý pohled, dodal s nevinným výrazem: „Už pár hodin po tom, co jsme zvedli kotvy, jsme dostali poplašnou depeši. Všichni prý se u nás na lodi něčím přiotrávili, víš, ta poslední parta, co tu byla už po tvém návratu. Starý mi přiletěl vynadat. A tak jsem mu řekl: Pane kapitáne, jedli přece zrovna totéž, co my. To mají určitě z přežrání. A nejlíp jsem se pomstil tomu jejich prevítskému kuchaři. Poslal jsem mu po velrybářích fantastický salátek. Však víš, jako kuchař kuchaři, po přátelské linii. Salát to byl opravdu báječný. Určitě ho zhltal na to tata, a ještě vylízal misku. Doktor z Leith Harbouru se ptá, jestli i u nás stojí všichni ve frontě před tím místem, kam chodí sám král pěšky. Ten jejich zatracený kuchař prý odtamtud ani nevyleze. Však já dobře věděl, co mu do toho salátu přidat. Po tom se sice neumírá, ale na Icebjörn to hovado nezapomene do smrti. Tak co, ani se na mě neusmějeŠ? Tak co jsem měl dělat? Ne, nic neříkej, kdyby Okej uslyšel tvůj hlas, už by mě k tobě nepustil. Hned přijde, vymění ti obvaz na rukou. Tak se měj, hochu, je mi bez tebe v kuchyni smutno, všechno mi padá z rukou. Možná že sem ještě večer zaskočím a přinesu ti trochu té polévky. Když Okejovi řekneš, že máš hlad, tak mě k tobě pustí.“

Tumbo se rychle uzdravoval. Za týden už se pokoušel vstát, ale nohy měl pořád jako z vaty. Dlaně, které mu Hakon mazal vitamínovou mastí, se mu dobře hojily, přestože se loďmistr ušklíbal a tvrdil, že za jeho mladých let na takové věci nejlíp pomáhal obyčejný rybí tuk.

„Stejně jsi pašák. Po všech těch lécích, co ti sem nanosili, by byl jiný dávno zaklepal bačkorama. Já jsem teda hrozně rád, že ti přišla vhod moje kombinéza. Je vodotěsná, co? Ani ses v tom moři moc nepromočil, přestože se mi zdá, žes nám chtěl vypít oceán. Olaf z tebe pumpoval vodu asi hodinu, mačkal tě ze všech stran a z tebe pořád tekly proudy,“ zasmál se hlučně Nils a ukazoval, jak se Olaf nadřel. „Seběhla se celá posádka, každý tě chtěl zachraňovat a Icebjörn zatím div nešel ke dnu. Moc ošklivá bouřka to byla! A víš vůbec, kdo ti zachránil život? To bys nikdy neuhádl.“

„Olaf?“

„On taky, ale ten tě nevylovil.“

„Hakon?“

„Ale kdepak, ten byl v tu dobu v rádiové kajutě.“

„Okej?“ hádal nejistě Tumbo.

„Už jsem ti řekl, že to neuhádneš, i kdybys vyjmenovával všechny až do večera. A tak ti to radši řeknu sám. Rozseknutá huba!“

„Rozseknutá…“ To tedy Tumbovi opravdu vyrazilo dech. Oněměl úžasem.

„Překvapeníčko, co? Taky jsem tomu ze začátků nechtěl věřit. Ten zpozoroval první, jak tě vlna povalila a odhodila přes palubu. Myslel, že už je po tobě, ale uviděl, že další vlna zase vynesla na palubu něco červeného. Chytil tě za kapuci a upadl i s tebou. Naštěstí se stačil zachytit lana středového jeřábu. Nebýt toho, byla by vás voda spláchla oba. Pro něho by to nebylo nic nového, přežil už v životě bouří habaděj. Odvahu má, to se mu tedy musí nechat. Já bych mu na tvém místě poděkoval.“

„Ale dej pokoj, Nilsi. Rozseknutá huba je grobián a zlý chlap, zas by klukovi řekl něco takového…,“ namítal Kyklop.

„Kdyby to byl zlý chlap, tak by ho nezachraňoval. Ostatně uděláš sám, jak uznáš za vhodné, Tumbo.“

„Jdi pryč! Nechci poslouchat žádné tvoje díky! To by mi tak ještě scházelo! Byl jsem z té pekelné bouřky úplně zpitomělý. Prostě jsem sám nevěděl, co dělám. Kdyby se po mém rodném městě rozneslo, že jsem zachránil život černochovi, tak bych se tam jaktěživ nemohl vrátit, rozumíš? Na ulici by si na mě ukazovali prstem, nenechali by mě na pokoji, nebo by to dopadlo ještě hůř. Takže nikomu ani muk, rozumíš? Jinak si mě nepřej! Bylo, není, řeč se mluví, voda teče.“

Přestože Rozseknutá huba mluvil k Tumbovi drsně jako vždycky, zachytil chlapec v jeho hlase nepatrnou změnu. A přestože se hrozně bál pohledu jeho zamračených, překrvených očí, neovládl se, popadl strojníkovu ruku do obou svých dlaní a ze všech sil ji stiskl.

„Děkuju,“ zašeptal.

Rozseknutá huba mu ruku prudce vytrhl a potom si ji s předstíraným odporem otřel o kalhoty.

„Pusť, ještě mě začerníš. A podruhé, až bude bouřka, tak si zalez někam do podpalubí, přivaž se lany a neposkakuj mi po palubě. Tady není africký prales, kde skáčou po stromech takové opice jako ty. Tvou černou hubu bych byl ve tmě vůbec nerozeznal, nebýt té tvé kombinézy. Té mi byla škoda. Poděkuj loďmistrovi, že tě takhle vystrojil, a ne mně.“ Otočil se na patě a na odchodu si ještě brumlal, jak jsou ti černoši hloupí.

„Ale, však my víme, že hraje divadýlko!“ zabručel Kyklop, když mu Tumbo vyprávěl, jak vypadal rozhovor se strojníkem. „To on jen předstírá, že nechce poslouchat díky! Ale když starý přede všemi řekl: ‚Líbí se mi taková odvaha a duchapřítomnost,‘ byl celý šťastný. Ten hlupák se stydí, že zachránil život černochovi. Možná že má opravdu z něčeho strach, kdo to může vědět?“

14. ODPOSLOUCHANÝ ROZHOVOR

Ten den odpověděl Hakon Tumbovi na jeho tiché „dobrý večer“ jen krátkým pokývnutím. Jeho ústa, sevřená v úzkou čárku, mu nebylo pod kníry skoro vůbec vidět. Tvář měl zachmuřenou, čelo zbrázděné vráskami. Z dýmky odložené na popelník stoupal modravý pramének kouře. Celá rádiová kajuta byla naplněna rychlými, dotěrnými zvuky. Radiotelegrafistova tužka bleskurychle jezdila po papíru. Depeše byla dlouhá, delší než obvykle. Podle tempa znaků, jež se sypaly z přijímače, vycítil Tumbo, že člověk, který ji tam kdesi daleko vysílá, je zřejmě strašně rozčilený. Soustředěně poslouchal, ale p5es své úsilí zachytával jen úryvky, jednotlivé hlásky, sem tam ojedinělá slova. Hakon konečně pokýval hlavou, jako by se něčemu náramně divil, přepnul na vysílání, sundal sluchátka z uší a začal chvatně přepisovat obsah depeše na blanket, aniž chlapci, který čekal v koutě, věnoval pozornost

„Hm, z tohohle asi starého trefí šlak,“ zabručel si sám pro sebe.

Tumbo užuž otvíral ústa, ale vtom jeho spolehlivý sluch zaslechl známé těžké kroky, které se blížily po chodbě. Věděl, že kapitán nevidí rád jeho časté návštěvy u Hakona. „Z té výuky morseovky stejně nic nebude,“ řekl mu kdysi rovnou. Na útěk bylo pozdě, a tak zalezl do kouta za velikou lenošku, dřepl si a přitáhl kolena až k bradě. Třeba starý dovnitř jen nakoukne, třeba si ho nevšimne.

„Senzační zpráva, pane kapitáne. Ještě jsem to nestačil přepsat celé. Depeše pro vás od Svensona ze stanice. Leith Harbour. Okamžíček, hned to bude,“ uslyšel.

„Copak ode mě chce? Víš co, přečti mi to.“

„Ale je to hrozně dlouhé, pane kapitáne.“

„To nevadí, mám chvíli čas, rád si to poslechnu. Aspoň si odpočinu, stál jsem hezkých pár hodin na můstku.“

Kapitán se pohodlně rozvalil v lenošce, ani nevyndal z úst nakousnutý čibuk. Tumbo zatajil dech, lenoška ho tiskla ke zdi, a tak sotva dýchal. Hakon se rozhlédl po kajutě, jako by se chtěl přesvědčit, zda jsou sami.

„Přejdu rovnou k věci, pane kapitáne,“ řekl a začal: „… náhodou jsem dnes ráno na rejdě zpozoroval malý korkový kroužek, který kladl odpor. Byl plachtařskou nití přivázaný k lanu. Z hloubky osmnácti metrů jsme vytáhlí těžký pytel z impregnovaného plátna, ve kterém bylo dvacet pět lahví whisky a…,“ odmlčel se radiotelegrafista na chvíli, „… a čtyřiadvacet skleněných trubiček s kokainem.“

Kapitán bezděčně hvízdl.

„S kokainem?“ opakoval a nadzvedl obočí. „Nikdy by mě nenapadlo, že i na jižním pólu se někomu bude chtít zabývat tak riskantním pašeráctvím!“ A když viděl Hakonův nehybný pohled, dodal: „Je mi moc líto starého Svensona, že musí řešit takovou špinavou záležitost. Ale co vlastně chce ode mne? Co mně je do toho, proč o tom podává zprávu zrovna mně? Snad v Leith Harbouru nepodezírají někoho z mé posádky?“ Kapitánův hlas zpočátku klidný se zostřoval, čím déle kapitán mluvil. „Ten pytel přece mohl ležet v moři bůhvíjak dlouho. Hakone, mluvím s tebou, tak řekni konečně něco!“ zafuněl zlostně.

„Čekám, až domluvíte, pane kapitáne. Tady dál je totiž vysvětlení,“ řekl klidně radiotelegrafista.

„Tím jsi měl začít,“ zabručel kapitán a utloukal přitom tabák v dýmce tak energicky, jako by si na ní chtěl vylít zlost.

„Nit s korkovým plovákem byla přilepená k pytli páleným cukrem.“

„A co má být, že cukrem. Co vzdycháš?“ přerušil ho prudce kapitán.

„Ale já přece vůbec nevzdychám, pane kapitáne.“

Tumbo si honem zakryl ústa rukou. Málem by se byl prozradil. Nohy už ho brněly, bál se pohnout, tajil dech.

„Čti dál, koukám, že Svenson sepsal celý román.“

„Hned uvidíte, pane kapitáne, proč jsou tady ty detaily… Páleným cukrem,“ pokračoval ve čtení Hakon, „který se zřejmě rozpustil po předem vypočítaném čase a uvolnil plovák, jenž označoval, kde je třeba pašované zboží hledat. Icebjörn je poslední loď v této sezóně, která před týdnem připlula do našeho přístavu. Z Icebjörnu zřejmě kdosi shodil pytel pro svého společníka, někoho z mých lidí. Je to vážná věc. Musel jsem o tom informovat úřady. Bylo by dobře, pane kapitáne, kdybyste na lodi diskrétně zahájil vyšetřování při zachování maximální opatrnosti. Možná že viník má ještě další zásoby a ze strachu by je mohl zničit, aby zastřel stopy. Po návratu do vlasti bude posádka Icebjörnu podrobena výslechu.“

„Aby do toho hrom praštil! To mi tak ještě scházelo!“ vyskočil rozčilený kapitán.

Odstrčená lenoška přitlačila Tumba ke zdi, že sotva potlačil výkřik bolesti. Seděl jako na žhavých uhlících.

„To je nesmysl, Hakone, to přece není možné!“ chodil kapitán po kajutě dlouhými kroky. Jeho svraštěné obočí se u kořene nosu sbíhalo do jediné čáry, tvář měla zarputilý výraz. Z dýmky, kterou kapitán nechal ležet na opěradle lenošky, se kouřilo. „Znám přece své lidi. Jsou, jací jsou, ani lepší, ani horší než jiní, leccos se jim dá vytknout, ale s pašeráctvím jsem jaktěživ neměl co dělat! Kořalka, to je maličkost, to ani nestojí za řeč, ale kokain… Co ty tomu říkáš?“

„No což, někdo chtěl rychle zbohatnout. Narkotika se dají sehnat například v Kapském Městě. Tam je pašeráků spousta.“

„Ale za kokain je přece kriminál!“

Hakon bezradně rozhodil ruce.

„Tak budeme hledat viníka. Ale opravdu na to musíme moc opatrně, abychom ho předčasně nevyplašili,“ zabručel.

„Nechápu, že mluvíš, jako bys už někoho měl v merku. Řekni mi to.“

„Ne, pane kapitáne. Chraň mě pánbůh před unáhleným podezíráním. Dokud nemáme v ruce důkazy, nesmíme podle mého názoru nikoho obviňovat.“

„Důkazy, důkazy!“ opakoval posměšně kapitán. „Kde bych sebral důkazy? Počítám s tvou pomocí.“

„Samozřejmě, jako vždycky, pane kapitáne. Odpusťte, ale teď musím přijmout meteorologickou předpověď z Mac Murda,“ začal Hakon přelaďovat přijímač. Kapitán se ještě chvíli dlouhými kroky procházel po kajutě, pak energicky vyklepl tabák z dýmky, a když odcházel, řekl ještě ve dveřích:

„Hakone, nikomu z posádky pochopitelně ani slovo! Důstojníkům to řeknu sám, zavážu je tajemstvím. Kdyby se to dověděli ostatní, byla by to pro ně příležitost k hádkám a rvačkám. No a k zastírání stop. Svenson má pravdu. Ale já tomu pořád ještě nevěřím. Musíme z toho nějak vybruslit. Ale jak? Ještě o tom budu uvažovat.“

Jakmile Tumbo uslyšel skřípnutí kliky u kapitánovy kajuty, s námahou si protáhl zdřevěnělé nohy a tiše jako duch se vypařil pootevřenými dveřmi ven. V hlavě měl jedinou neodbytnou myšlenku, jedinou! On věděl, kdo je ten pašerák. Všechno přece souhlasilo, nemohlo o tom být nejmenších pochyb. Sám viděl na vlastní oči, kdo ukradl loďmistrovi dratev, kdo krájel oné památné noci korek, aby z něho vyrobil plovák, a kdo tajně cosi vhodil do vody, než vypluli z Leith Harbouru. A konečně ten záhadný rozhovor v navigační kajutě a to smlouvání… Všechno bylo jasné jako slunce. Co má dělat? Říct to Hakonovi? „Dokud nemáme v ruce důkazy, nesmíme nikoho obviňovat…,“ zazněl mu v uších vážný hlas.

„Co se to s tebou děje? Chodíš mi tu jako Šípková Růženka! Hoď sebou trochu! Pozor na tu vázu, nebo ji rozbiješ! Bůhví, na co myslíš, nedíváš se, co děláš!“ lál mu celý večer kuchař.

„Nejsi náhodou nemocný, zlatíčko?“ zneklidněl konečně a poslal chlapce dřív spát.

Tumbo měl neklidnou noc. Viník se přece sám nepřizná, všechno popře a najdou se takoví, co si třeba pomyslí, že on, Tumbo, využil příležitosti, aby se Albínovi pomstil. Anebo mu možná neuvěří ani ti, kteří ho mají rádi, Olaf a Kyklop, Hakon a Nils. Sami přece zpočátku říkali, že Tumbo má přebujelou fantazii, a nedůvěřivě kroutili hlavami, když vyprávěl, proč ho policista zatkl a jak utekl z vězení.

Co mám dělat? uvažoval bezradně a převaloval se a jednoho boku na druhý. Držet jazyk za zuby, sledovat Albína a přistihnout ho při činu! umínil si znovu.

Ráno měl plno práce s přípravou snídaně a s úklidem. Nic nevěstilo, že by Tumba mělo potkat nějaké překvapení. Když utíkal z ubikace s podnosem plným prázdných džbánků od kávy, spatřil loďmistra hovořit s kormidelníkem. Tichý si svou přezdívku zasluhoval. Málokdo se mohl pochlubit, že ho slyšel mluvit, ale dnes o něčem Nilse horlivě přesvědčoval.

„Není nad pálený cukr, ten je na o nejlepší.“

Tumbo se zastavil a našpičatil uši.

„Poslyš, kluku,“ kývl na něho loďmistr, „měl jsem dojem, že náš Tichý neumí počítat do tří, a zatím koukej, co vymyslel. Lámal jsem si hlavu, jak přilepit magnetickou jehlu ke kompasové růžici z umělé hmoty, a on mi hned poradil pálený cukr. Napadlo by tě tohleto někdy?“

Tumbovi se srdce prudce rozbušilo. Ten Tichý bude určitě spolčený s Albínem! prolétlo mu hlavou.

„Ale cukr se přece rozpouští…,“ začal.

„Pálený ne hned, ten prý drží jako ševcovská víra. Ostatně moje kompasová růžice plave ve špiritusu, a to je docela něco jiného.“

Tumbo se nejistě usmál. Ten Tichý je určitě spolčený s Albínem. Ale spolu je neviděl. To je k zblázněni!

Třetí část

V ZAKLETÉ OBLASTI POLÁRNÍHO KRUHU

15. KDE SE BERE LEDOVÁ HORA?

„Patnáct minut na kursu ledová hora, výška asi dvacet metrů,“ zazněl kovovým hlasem megafon.

Tumbo v okamžiku zapomněl na své starosti. Div že nepustil z ruky těžké prkénko na krájení. Rozběhl se k okénku, ale na rozhoupaných šedomodrých vlnách nic nespatřil. Dvacet metrů? To snad není možné, asi jsem se přeslechl, pomyslel si a koukal, jak být co nejdřív na palubě. Na chodbách Icebjörnu se vyrojili námořníci. Každý z nich viděl ledovou horu v životě už mockrát, ale na téhle plavbě to byla první.

„Pche, škoda času na koukání, to bude nějaký drobeček,“ ohrnoval nos loďmistr, když si seřizoval dalekohled. „Ta, kterou jsem viděl v Rossově moři, ta tedy stála za to. Úplný plovoucí ostrov. Pluli jsme podél ní asi pět hodin. A pořád jen samý led, kolmá bílá stěna, hrozně vysoká, aspoň čtyřicet metrů. Na tu podívanou jaktěživ nezapomenu.“

„To je toho, nemáš se čím chlubit, Nilsi. Ta, kterou já viděl na Weddellově moři, ta měla přes sto metrů,“ chlubil se Okej. „Byla štíhlá jako kostelní věž a nádherně tesaná jako z bílého mramoru.“

Tumbo naslouchal jejich slovům a nespouštěl pohled z moře. Zdálo se mu, že se v dálce na obzoru něco párkrát zalesklo, ale možná že to byl jen klam.

„Už je vidět!“ zavolal důstojník z horní paluby a ukázal na obzor.

„Tomu se to snadno řekne, má dalekohled, co třicetkrát zvětšuje,“ povzdychl si loďmistr, vstrčil ten svůj užaslému Tumbovi do rukou a vyběhl na kapitánský můstek. Chlapec oněměl nadšením. V čočkách dalekohledu se najednou vynořil nějaký rubínový předmět, který se třpytil v paprscích zapadajícího slunce. Plul vstříc Icebjörnu, rostl před očima do obrovských rozměrů.

„Dej mi ten dalekohled a zavři pusu, nebo tu ledovou horu spolkneš!“ křikl Okej.

„Není tam někde Tumbo? Pošlete mi ho sem!“ uslyšel chlapec Kyklopův hlas, a tak se honem rozběhl do kuchyně.

„Pane šéfe, jen ještě chviličku, já potom všechno udělám! Tam plave taková nádherná ledová hora…“

„To je toho, kus ledu na vodě, takových už jsi tam u vás, u mysu Dobré naděje, jistě viděl spoustu, ne?“

„Ale kdepak, tamty byly daleko menší, sotva se daly rozeznat někde na obzoru,“ řekl pohrdlivě Tumbo.

„To víš, cestou roztály.“

„A odkud se berou?“

„Jak to, odkud? Odtrhávají se od Antarktidy.“

„A kde se berou tam?“

„Ale neotravuj, chtěl bys vědět všechno!“ utrhl se kuchař. „Pořád tam sněží, už stovky, tisíce, desetitisíce let, možná i dýl. A ten sníh netaje jako v teplejších zemích, ale zamrzá. Pořád ho přibývá. Je to obrovská tíha a ta vytlačuje starý led k pobřeží. A když se takový kus ledu utrhne, plave po moři tak dlouho, dokud neroztaje.“

„Jé, co když už odplula?“ vyděsil se Tumbo a už byl u dvéří. „Pane šéfe, já jenom na chviličku!“

„No jen běž, jen běž, stejně mi tu nejsi nic platný, když pořád koukáš z okna. Nezapomeň se vrátit.“

Ledová hora už byla skoro na úrovni lodi a byla obrovská. Od kolmé lesklé stěny, která mizela v moři a čněla nad stěžně, vanul mrazivý vzduch. Kdo říkal, že je bílá?

Křišťálový palác s plochou střechou se třpytil v zapadajícím slunci, jako kdyby v něm svítily milióny červených žárovek. Nad zelenými vlnami v něm Tumbo spatřil podivné tmavomodré průrvy, které vypadaly jako jeskyně. Voda se v nich vzdouvala, pěnila, s hukotem přelévala sem tam. Stěna, zdánlivě jednolitá, byla rozbrázděna nekonečným množstvím rýh, v nichž sluneční paprsky rozžíhaly nové a nové mihotavé záblesky. Ledová hora se pomalu sunula po oceáně, ztichlém, jako by ho polil olejem. Byla hrůzostrašná, majestátní, tajemná.

„Kam plave?“ zatahal Tumbo za rukáv Okeje, protože se mu nechtělo věřit tomu, co mu vyprávěl Kyklop.

„Na sever, do tvé vlasti, do Afriky. Možná že dorazí až do Dakaru. Ale myslím, že by sis na tuhletu bílou loď přestoupit nechtěl, co? Někde cestou by ti roztála a ty bys skončil v moři.“

Než stačil chlapec odpovědět, začal se lesklý kvádr pomalu naklánět na stranu. Z tmavomodrých jeskyň, které se zvedaly vzhůru, se šploucháním a bubláním vytékaly řeky zpěněné vody. Stěna na okamžik znebybněla. Vypadalo to, že nakloněná ledová hora popluje dál. Ale vtom sebou najednou cukla, zakymácela se a těžce se zřítila do: moře. Valilo se od ní obrovské vlnobití. Proti lodi se sunul několikapatrový vodní val. Tumbo ani nevěděl, jak se ocitl na člunové palubě. V panice utíkal s ostatními. Někteří skočili do podpalubí, jiní se chytili zábradlí, schovávali za nástavby, tiskli k rumpálům. Před lodním bokem se tmavozelená stěna zhroutila a na palubu spadly stovky tun vody. Celý Icebjörn zasténal a naklonil se na stranu, jakmile se vlna převalila přes palubu, přišla další a znovu zalila palubu od přídě až po záď. Loď se ještě potácela, ale námořníci už si začali jeden z druhého dělat šprťouchlata. Nejvíc se smáli ti z podpalubí těm, kteří promokli nahoře.

Tumbo neposlouchal, co si námořníci povídají, nemohl odtrhnout pohled od ledového kolosu, který pomalu odplouval. Vypadal úplně jinak než ten, který jim před chvílí plul vstříc. Místo kolmých stěn spadajících do moře a místo useknutého štítu, plochého jako stolní deska, viděl teď nad vodou namodralý spodek hory s rozeklanými zubatými úbočími a skoro průzračným vrcholem,

„Nemůžeš ho poznat, co? Iceberg udělal kotrmelec. To se stává, ztratil rovnováhu,“ vysvětloval mu Okej. „Voda ho odspodu vykotlává, podemílá. Ještě že se to nestalo dřív, to bychom se byli měli! Pod vodou zůstalo ještě asi tak sto padesát metrů ledu.“

„Tolik?“ vyděsil se Tumbo.

„Asi sto padesát, nedělám si legraci, zeptej se, koho chceš, sám se o tom ostatně snadno můžeš přesvědčit. Vezmi si z ledničky kostku ledu, vhod ji do sklenice s vodou a uvidíš, kolik jí vyčnívá nad hladinu a kolik jí zůstalo vespod.“

16. Z ICEBJÖRNU SE STÁVÁ LEDOBOREC

Za první ledovou horou se na obzoru objevila druhá, třetí, desátá. Jako „lodi-přízraky“ pluly všechny vstříc Icebjörnu. Na moři se zabělaly první kry, jednotlivé ledové kvádry rozhoupané vlnami se mírně otřely o boky.

Tumbo zrovna nosil na stůl, když něco mocně udeřilo do lodního boku. Podlaha se zachvěla.

Ledová hora! prolétlo mu hlavou. Má tu mísu hodit na zem, nebo postavit na stůl, má utíkat? Ale nikdo se ani nepohnul, nikdo z důstojníků sebou ani necukl, všichni si jen oběma rukama přidržovali talíře a hrnky, aby neklouzaly po ubruse.

Lodi otřásla nová rána, nové trhnutí. Tumbo se s námahou snažil ovládnout roztřesené ruce a pokukoval po kapitánově klidné tváři. Ta se změnila, až teprve když ztichl rachot motoru.

„Dáme se do toho, pane kapitáne?“

„Myslím že ano, led ještě není příliš silný. Hned přijdu,“ uslyšel známý chraptivý hlas.

Kapitán beze spěchu složil ubrousek, který zvedl z kolen, zapálil si dýmku a šel s důstojníky nahoru. Těsně za nimi spěchal Tumbo, který se ze samého úžasu zapomněl zeptat, co mají ta podivná slova znamenat.

Svět kolem nich se změnil k nepoznání. Jednotlivé ledové kry, které se tu a tam bělaly jako květy na lahvově zelené hladině oceánu, beze stopy zmizely. Široko daleko se táhla veliká bělostná pole rozbrázděná puklinami a štěrbinami, v nichž se černala voda.

V kormidelně a na obou křídlech kapitánského můstku se shromáždili důstojníci. Byli vyzbrojeni dalekohledy a prohlíželi si pohyblivou mořskou hladinu.

„Široké vodní kanály a jezera na jihojihovýchod,“ Uslyšel Tumbo Olafův hlas z malého reproduktoru u stropu těsně za kormidelníkem. Kdyby byl věděl dřív, že má jeho přítel hlídku v čapím hnízdě, byl by tam za ním vyšplhal a prohlédl si to všechno shora… Hluboký sud, zavěšený vysoko na příďovém stěžni, byl jeho oblíbeným místem, přestože promrzl do morku kostí.

„Malou vpřed, dvě čárky doleva,“ ozval se rozkaz.

Zadrnčel telegraf do strojovny, zaduněl motor. Šroub jemně tloukl o vodu. Příď se pomalu přesunula vlevo. Tumbo nevěřil vlastním očím. Icebjörn si to namířil přímo proti obrovskému bílému poli.

„Plnou vpřed!“

V komíně to zahučelo. Prudce rozjetou loď náhle cosi zabrzdilo. Příď se zvedla do výšky, těžce zabouchala, chvíli bylo slyšet, jak kýl drhne o něco tvrdého – a pak se loď s hrozným rachotem řítila dolů. Od toho otřesu se zachvěl celý okolní svět. Vysoko k nebi vytryskly fontány vody smíšené s ledovou tříští. Bloky rozdrcených ker se vršily svisle podél boků, tyčily se jako skleněné barikády, s rachotem padaly jeden přes druhý. Moře pěnilo jako mléčná polévka v obrovském kotli.

Opět zadrnčel telegraf.

Vibrující Icebjörn pomalu couval, metr po metru, a zanechával před sebou v bílém ledu kanál s lesklou černou vodou, po které poskakovala rozdrobená tříšť.

„Půl čárky vpravo!“

„Malou vpřed!“

„Plnou vpřed!“

Icebjörn se znovu blížil k překážce. Tumbo zarýval prsty do zábradlí, zadržoval dech, třásl se na celém těle. Nejhorší byla chvíle, kdy prudce zabrzdila setrvačnost toho tisícitunového ocelového obra. Icebjörn se chystal k novému útoku jako zvíře přikrčené ke skoku.

„Stop!“

„Malou zpět! Plnou zpět!“

„Kormidlo vlevo! Kormidlo vpravo!“ ozývaly se rozkazy jeden za druhým.

Motor hučel na plné obrátky a hned zas náhle utichal. Chvíle vyčkávání – a příď se opět zvedala vzhůru a opět padala dolů.

Tumbo nevnímal vítr, nevnímal ohlušující rachot. Planoucíma očima hltal tu zvláštní podívanou, krásnou a hrůznou současně. Nemohl vydržet na jednom místě, chtěl být všude, chtěl vidět všechno. Přeběhl napříč přes hlavní palubu. Teprve tam bylo ze strany vidět, jak příď drtí led před sebou. Pevně vzepřený o vibrující prkna paluby, díval se chlapec jako okouzlený na těžce klesající příď a na obrovské hromady ledu, které před ní ustupovaly. Když se Icebjörn zakousl veškerou silou svých motorů do vzdorovité barikády, zatínal Tumbo křečovitě prsty do zábradlí. Když se nestačil včas přidržet, seklo jím to o palubu, jako by byl kus hadříku. Stěží se mu podařilo vstát.

„Dávej pozor, kam to lezeš? Sletíš!“ zastavil ho loďmistrův křik ve chvíli, kdy šplhal po schůdcích na přídovou palubu.

„Já jenom na chvilku. Já…“

Otočil se k Nilsovi, který stál níž, ale zatápal po zábradlí příliš pozdě, otřes mu mezitím podrazil nohy. Tumbo letěl pár metrů vzduchem jako míč a zoufale přitom mával rukama. Zachytil se za řetízek zábradlí a vykloněn do půli těla, visel chvíli před rozhoupanou přídí. Něco s ním prudce trhlo, někdo ho bezohledně sestrčil dolů. Sjel po zadku po schůdcích na dolní palubu a sotva lapal po dechu. Loďmistr supěl zlostí, bylo na něm vidět, že se stěží přemáhá, aby nevybuchl.

„Já bych tě teda na Nilsově místě pořádně seřezal! Rád bych viděl, co bys dělal, nebýt jeho!“ nadával Olaf, když slézal z čapího hnízda. „Kdybys spadl do té ledové kaše před přídí, bylo by po tobě.“

„Tam to ale mlátilo!“ zasténal nadšeně Tumbo a třel si rukou obolavělý zadeček.

„Namlátit by sis zasloužil ty, a pořádně, rád k tomu přiložím ruku,“ pohrozil mu pěstí Olaf, ale v tu chvíli s ním nový náraz praštil o palubu, a tak si zasakroval.

Led vzdoroval čím dál tím urputněji. Klesající příď ho drtila stále pomaleji, stále slaběji, při každém novém útoku ukousl Icebjörn z bílých polí menší sousto.

Brzy se setmělo. Hvězdy se rozsvěcovaly jedna po druhé. Na kompasové palubě se rozsvítily dva veliké reflektory. Tumbo nemohl odtrhnout pohled od namodralého světla, které se v dlouhých pruzích táhlo po ledu a rozžíhalo v ledových kvádrech milióny různobarevných jiskřiček. V oblacích stříbřitého prachu, který se rozstříkl vysoko do vzduchu po každém, novém úderu přídě, se rozbleskovaly všechny barvy duhy. Loď najednou ucouvla, znehybněla, neozval se žádný povel, zato zaječely elektrické motory. V tichu bylo slyšet šplouchání vody.

„Naplňujeme přídové prostory. Konečně!“

„Teď se přes led dostaneme snáz,“ říkali si mezi sebou námořníci, a když se prokřehlý Tumbo zeptal, co to znamená, začali mu vysvětlovat tři najednou:

„Led je příliš silný, už ho nemůžeme prolomit.“

„Ale až pumpy načerpají vodu do nádrží, bude příď těžší a dokáže rozdrtit i led silný půldruhého metru.“

„Jde to rychle, čtyřicet tun vody za sto dvacet sekund.“

„Hned uvidíš, co se bude dít. Drž se pořádně, nebo zas uděláš kotrmelec.“

Bylo zřetelně vidět, jak se příď pod tíhou načerpané vody ponořuje hlouběji do moře.

„Tumbo!“ přehlušilo na okamžik rachot drceného ledu Kyklopovo zařvání.

A teď následoval úder za úderem. Tumbo využil krátkých pauz, doběhl ke schůdkům, sjel po zábradlí a zkameněl. Kuchyň byla plná dýmu, cosi se zoufale škvířilo na plotně. Ani jediný předmět nebyl na svém místě, ani jediný hrnek nevisel na háčku, ani jediná zásuvka nezůstala ve skříňce. Na podlaze se válely kastroly, pánve, rozbité sklo a celá ta spoušť byla obílena vrstvami mouky, rýže a cukru. Z velké plechovky s džemem, která ležela v koutě, tekla purpurová lepkavá stružka. Vstříc jí tryskala bílá stuha kondenzovaného mléka. Hořčice z rozbité sklenice hnědě potečkovala nejen podlahu, ale i stěny. Uprostřed kuchyně stál Kyklop a lomil rukama. Vypadal jako zosobněné neštěstí.

„No jen se podívej, zlatíčko! Jen se podívej, co mi tu ti mizerové natropili!“ sténal. „Jenom jsem si na chviličku zdřímnul…“

Když ze sebe Tumbo svlékal větrovku a čepici, výmluvně pohlédl na polici, kde obvykle stávala láhev jalovcové. Ale Kyklop se tvářil, jako by to neviděl, a nepřestával bědovat:

„Nikdo mě včas neprobudil, nikdo mi neřekl, že zase něco začíná. Uvařím jim to všechno dohromady, ať si pochutnají! Na týden jim toho bude stačit! Aspoň se naučí vážit si dobrého kuchaře. Tak co stojíš s otevřenou pusou? Seber to!“

Tumbo se poslušně sehnul. Cítil se provinilý, mohl sem přece zaskočit a včas kuchaře varovat. Jenomže on zapomněl na celý svět. Než mu stačil říct, že nemá smysl něco uklízet, protože drcení ledu bude pokračovat, narazila příď lodi do nové překážky. Ztratil rovnováhu, jako raketa proletěl celou kuchyní a praštil hlavou do skříňky. Dvířka ten úder nevydržela a Tumbo zapadl až po ramena mezi tenké poličky s provrtanými otvůrky. V každém z nich sedělo vajíčko pohodlně jako v hnízdečku. Celý ohlušený s úsilím vytáhl hlavu z té nepohodlné pasti. Rozbité skořápky se pevně přilepily k jeho kučeravým vlasům a vytvořily mu na hlavě jakýsi podivný věneček. Po tvářích, po bradě, svetru a kalhotách mu stékaly žlutobílé potůčky. Tumbo chvíli nepřítomně mrkal víčky – oči měl zalepené lepkavou tekutinou.

Při této podívané Kyklop zasténal, popadl se oběma rukama za hlavu, jako by se dovolával svědectví nebes, vrhl se ke dveřím, ale ani nestačil chytit za kliku. Hrnce se rozřinčely, pánve rozezvonily jedna o druhou, něco s rámusem spadlo z police. Lodí trhl silný otřes. Kuchaři sjel po mazlavé kaši, která pokrývala podlahu, jako krasobruslařka po kluzišti, udělal pár akrobatických figur a jak dlouhý tak široký se svalil na podlahu. Přitom ještě Tumbovi podrazil nohy.

„Ani nestojí za to vstávat, pane šéfe, za chvíli to začne znova,“ vyhrkl chlapec a ani se nepokoušel zvednout.

17. ZÁHADNÁ ZNAMENÍ NA NEBI

Icebjörn nadskakoval, kymácel se a třásl jako stará kraksna na výmolovité silnici. Ledovou bariéru rozlámaly a místy zcela rozdrtily poslední bouře. Loď, která plula co největší rychlostí, narazila každou chvíli buď přídí, nebo bokem na kvádry tvrdé jako ze žuly.

Tumbo nemyslel na nic jiného než jak na chvíli odběhnout nahoru. V podpalubí mu dunění a hukot rvaly uši, kovový trup zvonil a duněl jako sud, který se kutálí po kočičích hlavách. Nebylo snadné udržet rovnováhu. Chlapec s obdivem pozoroval Kyklopa, který pevně stál na široce rozkročených nohou, obratně se nakláněl hned dopředu, hned dozadu, krčil kolena jako boxer v ringu, balancoval celým svým obtloustlým tělem, a přitom dokázal připravovat jídlo pro celou posádku.

„Ale to nic není,“ odpovídal na Tumbovy nadšené výkřiky. „Nejhorších je prvních deset let, potom už člověku otrne. Jen si nemysli, já jsem si na tu pekelnou houpačku taky dlouho nemohl zvyknout.“

Teď přirozeně nemohlo být ani pomyšlení na nudle, makaróny, křehké těsto nebo smažené kotlety, kterými se vždycky pyšnila kuchyně na Icebjörnu. Každé jídlo bylo zkrácené. To, co kuchař připravil, se sice nedalo pojmenovat polévkou, protože v tom stála lžíce, ale byla to úžasná dobrota. Kyklop dobře věděl, kolik do toho musí dát hovězího, kolik vepřového, kolik plátků uzeného, aby uspokojil i nejvybíravější gusto. Tumbo se však marně snažil odkoukat, jaké koření hází kuchař do kastrolu, v jakém množství a ve kterou chvíli. Na všechny otázky dostával pořád stejnou odpověď:

„Copak já vím? Dávám to tam vždycky od oka.“

Námořníci neustále vyžadovali nášup. Kyklop naoko hudroval, že nemá desatero rukou, pod nosem si bručel něco o nenažrancích, ale bylo na něm vidět, že je rád. A když z jídelny – kde důstojníci také jedli z hlubokých misek, které drželi v obou rukou, protože ze stolu všechno padalo na zem – přinesl Tumbo zprávu, že si starý třikrát přidával, poznamenal Kyklop jen jakoby mimochodem:

„To se ví, ten kuchyni rozumí, pro takového stojí za to, dát si s tím práci.“

Rezavý ledový vítr vířil sněžný prach a přesypával ho v tenkých stružkách z místa na místo. Přestože byla tma, ten večer ještě znásobená nízkými černými mraky, bylo vidět, jak kolem každého háku, kolem každého kování pomalu narůstají malé závěje. Tumbo si navlékl na kombinézu Olafovu soukennou bundu a přitahoval si ji těsně k tělu. Ale krutá zima pronikala i šatstvem, nepomohla ani tlustá vlněná šála, kterou si uvázal přes kapuci.

Dlouho už seděl bez hnutí mezi sudy s naftou a cítil, jak tuhne zimou. Zdřevěnělá kolena si přitahoval až k bradě, utahoval šálu, ale mráz ho pořád bodal po celém těle. Byla tomu asi hodina nebo možná i víc, co si náhodou všiml, jak Albín nenápadně vyšel z ubikace, přikrčený přeběhl přes palubu, a když se ujistil, že ho nikdo nesleduje, seběhl dolů a zmizel v elektrikářově skrýši, kde za sebou opatrně zamkl. Tumbo ho sledoval od začátku a šel za ním krok za krokem jako stín. Od chvíle, co odposlouchal jeho rozhovor, marně Albína pozoroval ve snaze získat konečně důkazy víny, ale až dosud nezahlédl nic podezřelého. Teď si umínil, že se nehne z místa, tušil, že je na stopě. Proč by se byl jinak Albín plížil tak opatrně? Zřejmě nemá čisté svědomí. Proč se ve skrýši zamkl, proč tam šel večer, zrovna v dobu, kdy tam elektrikář nikdy není? Tumbo doufal, že tentokrát konečně přistihne viníka při činu. Při jakém, to sám nevěděl. Poučen zkušenostmi a maje v dobré paměti zlé záblesky vodnatých očí a výhrůžky, jakými Albín nešetřil při každém z jejich nešťastných setkání, bál se jít dál, přiložit ucho na dveře skrýše nebo nahlédnout dovnitř klíčovou dírkou. Umínil si, že bude čekat třeba do rána, dokud Albín nevyleze ze skrýše, a teprve pak že vklouzne dovnitř.

Stmívalo se a přituhovalo. Sudy s naftou ho nechránily před mrazivými závany, mraky kamsi odehnal vítr, na nebi se studeně, ledově mihotaly hvězdy. Tumbo se zase roztřásl. Dlouho to tu takhle nevydržím! pomyslel si zoufale, zvedl hlavu a zachvěl se. Celá paluba a ledová pole kolem vyzařovaly jakési podivné, tajemné světlo. Linulo se z nebe v nazelenalých proudech, rozprostíralo se a pohlcovalo čerň noci. Tmavomodrá obloha jako by ožila, zamíhaly se na ní různobarevné stuhy. Jejich světlo ztlumilo záři hvězd. Jako závoje z nejjemnějšího lesklého hedvábí se stáčely a roztáčely vysoko nad obzorem. Byla jich spousta a všechny jakýmsi neklidným tanečním pohybem připlouvaly od obzoru až po nadhlavník.

Neštěstí! prolétlo Tumbovi hlavou. Bál se toho světla. Šamani kmene Bantu často vyprávěli o strašlivých pohromách, jež postihly ty, kteří viděli podivná znamení na nebi. Nejradši by byl utekl, zalezl někam do nejtmavšího kouta, ale pověrčivý strach mu svázal ruce a nohy, a tak se neodvažoval ani pohnout.

Ze zářivé stuhy vytryskl najednou dolů svazek paprsků. Jejich dolní koňce se šarlatově rozhořely. Vypadaly jako čepele obrovských ocelových, do červena rozžhavených kopí. Chvěly se, komíhaly, klesaly níž a níž, mířily přímo do paluby, jako by ji chtěly prorazit, spálit na popel.

S nelidským křikem se Tumbo rozběhl naslepo před sebe. Na někoho narazil, chytil se něčí paže. Hakon!

Chtěl ho strhnout s sebou, ale radiotelegrafista bafal z dýmky jakoby nic, hlavu zakloněnou, a neodtrhával pohled od planoucí oblohy.

„Honem pod palubu, honem, nebo se stane neštěstí!“ chrlil ze sebe horečnatě Tumbo.

Hakon se k němu sklonil, vyndal dýmku z úst a s neskrývaným úžasem pohlédl do vyděšených očí.

„Co říkáš? Já ti nerozumím! Nádherná je ta polární záře, takovou jsem už dávno neviděl. Tobě se nelíbí?“ říkal mírně a tiskl třesoucího se chlapce k sobě. „Co je ti? Celý se třeseš. Jsi tu už dlouho? Jistě jsi promrzlý na kost. Počkej ještě chvíli a podívej se, jak nádherně se třpytí ty drapérie, jaký vrhají na led odlesk.“

Tumbo naslouchal a pomalu se uklidňoval. Hakon se nebojí. Copak by on, takový moudrý člověk, nevěděl, že znamení na nebi jsou předzvěstí neštěstí? Nebo snad šamani lhali? Mlčel, ale neodvažoval se pozvednout oči k těm podivným stuhám, které tančily po nebi.

„To je to nejhorší, co se nám mohlo přihodit,“ uslyšel. Hakon to tedy ví. Tak proč neprchá? Na co ještě čeká?

„Než se ta záře objevila na nebi, už jsem o ní věděl,“ pokračoval klidně radiotelegrafista. „A víš proč? Protože jsem ztratil rádiové spojení, jako obvykle. Ani jediný signál, ani jediný zvuk, ani jedna melodie. Litoval jsem, že u toho nejsi, sám by ses přesvědčil, jak je to divné a vzácné, takové ticho v éteru, jako kdyby se celý svět najednou odmlčel a strnul. Ale co se to s tebou děje, chlapče, snad ses nevylekal? Jsem to já ale osel, nenapadlo mě, že možná něco takového vidíš poprvé v životě! Neboj se, nemáš čeho, polární záři uvidíš ještě víckrát, tady bývají často, když je čistá obloha, jen se podívej, jak je krásná!“

„Krásná,“ opakoval bezděčně Tumbo a s obavami zvedl oči k nebi.

Za chvíli začaly nádherné barvy pohasínat, zbyl po nich jen lehký stříbřitý svit, připomínající jemné mráčky za měsíčních nocí. Touto průsvitnou clonou opět zamihotaly hvězdy.

„Abych šel. Teď teprve začne ruch v éteru,“ povzdychl si Hakon. „Musím navázat spojení s naší polární stanicí Norge, které vezeme potraviny. A ty běž spát. Uvidíme se zítra.“

Tumbo poslušně vykročil na příďovou palubu, ale jakmile uslyšel, že se za Hakonem zavřely dveře rádiové kajuty, rychle se vrátil a rozběhl opačným směrem. Tiše a opatrně proběhl stínem kolem nástaveb až ke schůdkům vedoucím do podpalubí. Dlouho stál bez hnutí a tajil dech. Z elektrikářovy skrýše nebylo slyšet žádný zvuk. Albín už zřejmě dávno odešel. Nebo je ještě uvnitř? Přilepil ucho ke dveřím. Ticho. Klíč vězel v zámku. Tumbo jím opatrně otočil. Tiché, suché prasknutí odskakující zástrčky mu připadalo hlasité jako rachot praskající ledové kry. S tlukoucím srdcem naslouchal, zda neuslyší známý plíživý krok námořníka. Teprve za chvíli za sebou zavřel dveře a odvážil se otočit vypínačem. Nehýbal se z místa a dlouho zkoumal pozorným pohledem každý kout, každou polici. Chřípím zachytil příjemný nasládlý pach rychle schnoucího laku. Jedna z krabiček, které stály na horní polici proti dveřím, byla zřejmě natřena teprve před chvíli, na plechu ztuhlo pár kapek čerstvé barvy. Dotkl se štětce, byl ještě vlhký. Teprve teď si povšiml pečlivě setřené barvy na hraně zásuvky. Jemně zatáhl za její ouško. Zásuvka se ani nepohnula. Trhl jí prudčeji. Byla zamčená. Albínovo tajemství se zřejmě skrývalo tam uvnitř.

18. TO JE Ml PĚKNÁ HRA!

Druhy den ráno probudilo Tumba ticho. Bylo v něm něco hrozivého. Nebylo slyšet ani dunění motoru, ani pukání ledových ker, ani žádný jiný zvuk, po tolik dnů tak dobře známý. Vyběhl na palubu. Oslnivé sluneční světlo ho švihlo do očí. Zlatý terč, visící vysoko na čisté obloze, rozžíhal na bělostném sněhu tisíce světélek. Loď stála bez hnutí uprostřed ledového pole, souvislého až po obzor.

„Zakazuje se chodit na palubu bez brýlí! Loďmistře, dejte všem tmavé brýle!“ nesla se z megafonu vzduchem průzračným jako křišťál slova rozkazu.

Než Tumbo dostal velké tmavé brýle, které mu zakrývaly polovinu obličeje, rozdrnčely se zvonky v podpalubí a zazněl nový rozkaz:

„Všechny ruce na palubu! Připravte se k sestupu na led!“

Chlapec se rozběhl k schůdkům, ale Nils ho jediným pohybem energicky odsunul stranou.

„Koukej zmizet!“ řekl krátce.

„Pane loďmistře, do práce mají jít všichni, sám jsem to slyšel,“ zasténal Tumbo.

„Ty tam určitě budeš chybět! Leda bys překážel,“ zabručel Nils a pouštěl ostatní, jednoho po druhém. Za chvíli spatřil mezi muži vyzbrojenými železnými tyčemi a krumpáči malou pohyblivou postavičku. „Kudy tam ten čert proklouzl?“ zabručel si sám pro sebe a uchopil píšťalku, aby Tumba zavolal nazpátek. Ale pak mávl rukou. „Olafe, dej na toho kluka pozor, měl bych ho vlastně potrestat za neposlušnost, ale vem ho nešť!“ zavolal na námořníka, který právě seskakoval na led.

Když Tumbo spatřil Olafa, rozběhl se k němu, ale při prvním kroku zachytil botou o vyčnívající ledový kvádr a natáhl se jak dlouhý tak široký.

„Dávej na sebe pozor, slíbil jsem, že na tebe dohlédnul. Tadyhle máš tyč, bez té bys neměl co dělat. Drž se mě.“

Tumbo popadl do rukou velikou železnou tyč a vykročil za Olafem. Nebylo to snadné.

Námořníkovy těžké boty pevně stoupaly po ostrých hrbolech a bez potíží klouzaly po vyčnívajících ledových deskách. Krok měl dlouhý, pružný, pevný. Že by to zkusil jako on? Tumbo začal napodobovat Olafovy pohyby, a s potěšením poslouchal, jak mu vrže sníh pod botami. Něco takového ještě nikdy v životě neslyšel.

„Tadyhle vysekat díru!“ zavolal těsně nad jeho uchem loďmistr. Botou dupl na místo a tvářil se přitom smrtelně vážně. „Ale koukej, ať se ostatním nepleteš pod nohy, to ti povídám! Když neobstojíš, vrátíš se hned na loď, nebude to žádná hra!“ dodal ještě přísně, nečekal na odpověď a běžel dál.

Olaf uhodil do ledu železnou tyčí. Tumbo ze všech sil udeřil do téhož místa. Byl si jist, že ocelová čepel projede hluboko do ledu jako velrybářský nůž, jenže tyč prudce odskočila a div ho neuhodila do hlavy. Zkusil to podruhé. A znovu.

„Klofáš do toho jako rozzlobený papoušek,“ usmál se námořník, když viděl, jak chlapci stéká pot po tváři zrudlé námahou. „Nepospíchej: Dělej to jako já, kvádr po kvádru. To víš, led je tvrdý jako skála.“

„Proč se to vlastně dělá?“ zeptal se udýchaný Tumbo.

„Musíme si připravit v ledu díry, abychom měli kam uložit tritolové nálože. Potřebujeme se dostat tamhle k té tříšti. Viděls už někdy, jak se vyhazuje do povětří skála?“

„Ano,“ odpověděl Tumbo, sklopil hlavu a odmlčel se.

Olaf nevěděl, že chlapcův otec zahynul v diamantovém dole v Johannesburgu, právě když dynamitem vyhazovali skály do povětří. Tumbo začal bušit do ledu s dvojnásobným úsilím. Paže mu umdlévaly, dlaně ho nesnesitelně pálily. Za chvíli už mohl do díry zastrčit skoro celou tyč. V díře zabublala černá voda.

Loďmistrův hluboký hlas je nabádal ke spěchu. Chlapec se rozběhl za Olafem, aby mu pomohl vyrazit druhou díru, a ani si nevšiml, jak důstojník s pomocí jednoho námořníka zastrčil do díry v ledu několik tlustých buřtíků tritolu. Na bílém povrchu zůstaly jen dva tenké kablíky. Elektrikář už táhl po sněhu kabely, ke kterým připojoval všechny nálože.

Námořníci se po dvojicích a trojicích rozmístili do šachovnice a pracovali bez oddechu. Po zapískání uskočili všichni od připravených děr co nejdál. Za chviličku zamával loďmistr červeným praporkem na znamení, že je vše hotovo. Důstojník otočil páčkou magnetu a ledové pole se nadzvedlo a zahoupalo. Gejzíry vody smíšené s ledovými střepinami vytryskly současně z několika míst. Tlumený rachot výbuchů se odkutálel daleko na moře. Zaduněl motor. Nad komínem Icebjörnu se vznesl modravý kouř. Trup lodi sebou líně škubl a rozjel se vpřed. Ostře seříznutá příď se nadzvedla a pomalu vyhoupla na ledové pole. Za okamžik těžce klesla za rachotu praskajícího ledu, až se rozlétly ledové bloky.

Tumbo s úzkostí sledoval, jak se loď vzdaluje. Icebjörn odplouval, ale co bude s ním?

„Pauza!“ nesl se loďmistrův hlas daleko po ledu.

Unavení muži si zapalovali, někdo cigaretu, někdo dýmku, a pomalu vykročili před sebe. Ale odpočinek netrval dlouho. Přerývaným krátkým houkáním volala siréna námořníky k lodi, která už zas znehybněla.

„Ještě kousek, hoši! Potřebujeme prorazit ještě asi tři sta metrů, to už není moc. Dál máme čistou vodu, jen se podívejte!“ povzbuzoval je loďmistr.

„Jak to může vědět?“ zeptal se zvědavě Tumbo.

„Podívej se na oblohu: Nad námi je bílá, skoro bílá, že? Kdežto tam dál na jihu je modrá, tmavá. Tady se sluneční světlo odráží od ledu, kdežto tam se topí v moři, rozumíš tomu?“

„Loďmistře, pospěšte si, povětrnostní předpověď je špatná! Tlak prudce klesá!“ ozval se z megafonu kapitánův deformovaný hlas.

„Ještě chvilku! Hned to bude!“ zavolal Nils z plna hrdla, Jako kdyby ho někdo na lodi mohl na tu vzdálenost slyšet. Sám se mohl roztrhat a přitom pořád popoháněl ostatní.

Zase zaskřípaly krumpáče a tyče, zazvonily lopaty. Z Tumba se pot jenom lil, prádlo měl přilepené k tělu. Teď už věděl, jak správně udeřit do ledového povrchu, aby ho prorazil co nejrychleji. V zápalu práce si ani nevšiml, kdy vítr přivál na veliký oranžový sluneční terč první pernaté mráčky. Než se nadál, spojily se, zhoustly, potemněly a zakryly celou oblohu.

S prvním prudkým závanem se zatočil v bílé fujavici celý svět. Nebylo vidět ani lidi kolem, ani loď. Tumbo sklonil hlavu, aby si hlouběji stáhl kapuci. Když hlavu zvedl, nedaleko stojící Olaf mu zmizel z očí, jako když mávne kouzelným proutkem. Bezradně se zastavil, nevěděl kudy kam. Pokoušel se křičet, ale vánice mu vyrážela dech. Stáhl si kapuci z hlavy, aby se pokusil zachytit aspoň nějaký známý zvuk. Kdesi daleko zahoukala přiškrceným hlasem lodní siréna. Poprvé, podruhé, sotva ji bylo slyšet. Vykročil tím směrem, odkud slyšel houkání, ale už po několika krocích se zastavil. Neslyšel nic jiného než kvílení vichřice. Kterým směrem má jít? Po větru, nebo proti němu?

Proti větru to nešlo, protože ho srážel na zem. Začal tedy lézt po čtyřech. Mraky drsného, jako špendlíky pichlavého sněhu ho bičovaly do tváří a svazovaly mu pohyby. Marně teď naslouchal, zda uslyší houkání sirény. Což když se od lodi vzdaluje, když jde takhle poslepu? Propadl panice. Cosi se před ním zamíhalo, snad nějaká vysoká postava. Rozběhl se k ní, křičel, tloukl pažemi do bílé zdi vířících vloček, jako by ji chtěl prorazit. Ale všechno bylo marné, postava zmizela. Nebo se mu to jen zdálo? V zoufalství se zastavil a znovu vykročil před sebe. Zastavit se znamená zmrznout na smrt, vzpomněl si na Olafova slova.

Jak dlouho bloudil v té vánici? Minuty, nebo hodiny? Šel správným směrem, nebo se točil pořád dokolečka?

Meluzína kolem něho děsivě hvízdala. Šamani měli pravdu, ta podivná znamení na nebi přinesla neštěstí. Zas udělal poslepu pár kroků, s námahou vytahoval nohy z rostoucích závějí před sebou, nohy ho tížily, jako by mu k nim někdo přivázal sloní kel. Chvíli měl pocit, Že jejich tíhu neutáhne. Docházely mu síly. Schoulil se za nejbližší závěj, stočil se do klubíčka a zavřel oči.

Studené bílé vločky ho zakryly jako kyprý měkký rubáš. Zimu necítil, bylo mu teď najednou teplo a příjemně. Ať se děje co chce, pomyslel si, ani se nehnu. Měl dojem, že kdesi nablízku uslyšel matčin hlas, volala ho, jako když byl ještě malý. Dobře se na ni pamatoval, její veliké černé oči se teď na něho dívaly s něhou. Zavrtal se do sněhu hlouběji jako do matčiny náruče. Chtěl jí říct, jakou má radost, že ji konečně našel, chtěl jí vyprávět o Hakonovi a Kyklopovi, ale nevěděl jak začít, byl hrozně ospalý. Zavrtěl sebou, uvelebil se pohodlněji, zhluboka si povzdychl a pomalu začal usínat.

Sám nevěděl, kdy se probral. Probudil ho snad matčin hlas, anebo se sněhem prodraly pod jeho zavřená víčka ostré sluneční paprsky? Ještě chvíli ležel bez hnutí a pokoušel se vzpomenout si, kde se tu vzal. Nepřítomně mrkal očima. Kde se tu bere tolik světla? Bodalo ho do očí, oslňovalo. Ale vždyť v jeho doupátku na Icebjörnu byla vždycky tma! Pohnul zkřehlou rukou a najednou mu před očima jako na letícím filmovém pásku proběhly obrazy z posledních chvil. Nenadálá vánice, hradba bílých vloček, kterými nedokázal prorazit, ztracení kamarádi. Chtěl vyskočit, ale nějak mu to nešlo, jen s námahou poklekl a smetl si sníh z obličeje. Nebeský blankyt ho oslňoval, jako by ta nedávná vánice byla jenom zlý sen, po brýlích nebylo ani stopy, zřejmě je ztratil. Pokoušel se rozhlédnout v naději, že spatří známý červený trup Icebjörnu, ale kolem něho se táhly jen zvlněné bílé pahorky. Cizí, tiché, mrtvé.

Při prvním kroku se zapotácel. Ztratil v nohách cit, měl je jako kusy dřeva. Najednou se mu srdce prudčeji rozbušilo. Pár metrů před sebou spatřil zřetelně na sněhu obrys zad. To bude jistě někdo z posádky? Leží bez hnutí. Nebo už je mrtvý? Tumbo se k němu rozběhl, jak mohl nejrychleji, přestože zakopával o ledové hroudy. Poklekl a horečně začal odhrnovat sníh. Lesklý černý plášť byl zrovna takový, jaký nosili námořníci. Kdo ta může být?

Odhrnoval sníh rychleji a rychleji, oblaka stříbřitého prachu létala do vzduchu. Tělo se pohnulo, škublo sebou. Najednou se otevřelo veliké černé oko. Tumbo na sobě ucítil užaslý pohled. Strnul hrůzou. Nebylo to oko člověka. Zděšeně se díval, jak se ze sněhu těžce a pomalu vyhrabává tmavomodrý slizký hřbet, lesklá, mléčně bílá náprsenka a konečně nevelká hlava zakončená dlouhým ostrým zobákem. Tumbo pořád ještě klečel na sněhu a zpod kapuce jukal vzhůru. Veliké sametové oko si ho zvědavě prohlíželo. V obrově pohledu nebylo ani stopy po dravosti. Tumbo se nejistě pohnul. To budě asi člověk, kterého šaman zaklel v ptáka, prolétlo mu hlavou. Matka mu často vyprávěla o takových kouscích černokněžníků. Naskočila mu husí kůže, když se hlava ptáka, až dosud přitisknutá k trupu, začala zvedat výš a výš. Byl by rád vyskočil a utekl, ale Jakmile se pohnul, zobák nad jeho hlavou se nebezpečně rozevřel. Sněhobílá šíje se zavlnila a ozval se pronikavý křik.

Nehybný mrtvý bílý svět jako by na tento signál čekal. Všechny pahorky najednou ožily. Tumbo se díval a nevěřil svým očím. Zpod huňatých sněhových přikrývek kolem něho se začali vyhrabávat a těžce zvedat černobílí ptáci. Byla jich spousta. Stavěli se na dvě nohy jako člověk, protahovali se, zívali. Jako pažemi zamávali hned jedním krátkým křídlem, hned druhým, a setřepávali ze svých lesklých pancířů každou sněhovou vločku. Než se Tumbo nadál, obklopili ho v sevřeném kruhu. Cítil se mezi nimi jako trpaslík mezi obry. Dostal strach. Ta podivná stvoření kroužila hlavami a tiše si prohlížela hned jedním, hned druhým okem neznámého tvora, který se trochu podobal tuleni. Co od něho chtějí, co s ním udělají? Zaťal zuby, aby mu nedrkotaly strachem. Pokoušel se pohnout. Ptáci nad ním jako na povel natáhli krky a začali křičet jeden přes druhého, jako by protestovali. Tak ho to vyděsilo, že si zase dřepl. Jak se dostat z toho začarovaného kruhu? Přikrčil se a vrhl se vpřed mezi dva, kteří stáli nejblíž. Jenže ti byli rychlejší. Bleskurychle roztáhli křídla a zamávali jimi. Mocnými údery odhozený chlapec se opět octl na sněhu, v samém středu kruhu tučňáků. Ptáci se hlasitě rozkvákali, překřikovali se navzájem. Radili se, protestovali, nebo mu snad vyhrožovali? Tumbo instinktivně zvedl paže, aby si zakryl hlavu před údery velkých zobáků, ale žádný z nich se ho ani nedotkl. Černobílé postavy opět stály bez hnutí jako vytesané z ledu a kamenů. Zoufalý Tumbo se naslepo vrhl vpřed. Ozval se vřískot. Odstrčen křídlem tak pevným, jako by bylo z kovu, se zapotácel a padl na jiného ptáka. Nový silný úder, pak druhý, třetí – a Tumbo teď létal od jednoho ptáka k druhému jako míč. Nedovolili mu, aby se zastavil, aby jim uklouzl. Bylo na nich vidět, jak Je ta hra baví. Živý se odtud nedostanu, prolétlo Tumbovi hlavou.

Ve vřískotu tučňáků zaslechl jako v mlze táhlé houkání sirény. Tam byl Icebjörn, tam byla spása! Zoufalým pohybem popadl oběma pažemi za krk tučňáka, s kterým se právě srazil. Pověsil se na něj, kolena pevně přitiskl k jeho trupu. Pták se pod touto neočekávanou tíhou zapotácel, ztratil rovnováhu, svalil se do sněhu a strhl, chlapce s sebou. Tumbo vyskočil první a začal upalovat rovnou před sebe. Moc toho neviděl, protože byl oslněný sluncem, už za chvíli mu pot stékal do oči, ale myšlenka na černobílé pronásledovatele mu dávala křídla. Ještě nikdy v životě neutíkal tak rychle. Pod přimhouřenými víčky zahlédl vpravo červený Icebjörn, který se na slunci nápadně odrážel od jiskřící bělosti. Ale jeho radost netrvala dlouho. Mezi ním a lodí se černal na sněhu veliký houf těch hrozných ptáků. Zřejmě mu vyšli v ústrety. Zdaleka výhrůžné mávali křídly. Chtějí mu snad odříznout cestu, obklíčit ho ze dvou stran? Jak jim utéci? Bude asi muset běžet vlevo, aby se jím vyhnul. Jen aby to stihl! Najednou se od hloučku odtrhl jeden pták a rozběhl se k němu.

„Tumbo, Tumbóóó!“ uslyšel.

Chlapec zpomalil. Ptáci přece nemluví. A najednou se s výkřikem: „Pan loďmistr!“ rozběhl vpřed.

„Co to vyvádíš, kluku? Jako by nestačilo, že ses v té vánici někam ztratil a že jsme se kvůli tobě všichni mohli ukřičet! Ještě si hraješ s tučňáky, místo aby ses vrátil na loď! Starý je vzteky bez sebe, všechno to viděl dalekohledem. Omlouvat se budeš jemu, ne mně. Já ti jenom můžu slíbit, že už tě na led víckrát nepustím, jako že se Nils jmenuju. Nenechám si přece kvůli tobě nadávat!“

Tumbo mlčky naslouchal přívalu slov, která říkal ten známý hluboký hlas, a polykal slzy, které se mu draly do očí. Za nic na světě by se v tuto chvíli Nilsovi nepřiznal, co všechno vytrpěl. Byl polomrtvý únavou a strachy, otlučený a plný modřin, ale s hrdinským úsilím se pokoušel o úsměv. Kdyby tak kapitán věděl, co to bylo za hru, tak by mě politoval, myslel si trpce. Strachu jsem si tedy užil! Kdyby se o tom dověděli Rozseknutá huba nebo Albín, dobírali by si mě až do konce plavby.

„No, tak už se netrap, starý ti nic neudělá, radši mu teď nechoď na oči, však on se udobří a zapomene. Nemohl jsi přece vědět, že tučňáci císařští, teda tihleti,“ pokračoval teď už mírněji Nils a pokukoval po mlčícím chlapci, „nejsou zrovna nejlepší kamarádi na hraní. Jeden takový kousek váží čtyřicet kilo, a když se rozmáchne křídlem, snadno může člověka poslat na pár týdnů do špitálu se zlomenou rukou nebo přeraženou klíční kostí. A toho ti přece není zapotřebí. Je dobře to vědět, podruhé si dáš pozor.“

„Podruhé?“ vykřikl Tumbo. „Za nic na světě. Zblízka už je nechci vidět nikdy v životě!“

„Ale nepovídej! Tak proč sis s nimi, u všech ďasů, tak dlouho hrál?“ podivil se upřímně Nils.

„Pěkná hra!“ oklepal se Tumbo a začal si třít paži.

19. NELŽI, PODEPSALS TO PŘECE I TY

„Už startovali! Budou tu za hodinu, možná i dřív,“ křičeli námořníci jeden přes druhého.

„Kdo?“ projevil zájem Tumbo, aby co nejrychleji zapomněl na své dobrodružství.

„No, ti z Norge, však víš.“

Chlapec sice nevěděl, o koho jde, ale nedal to na sobě znát a rozběhl se do kuchyně. Teď to teprve schytám! myslel si s úzkostí, ale navzdory zlé předtuše ho Kyklop uvítal vlídně.

„Tak oni tě zatáhli na led, zlatíčko, a ani se mě nezeptali, jestli to dovolím. Sám přece tohleto nezvládnu, jen se podívej,“ ukázal širokým gestem na dvě kádě plné vykynutého kyprého těsta a dvě prázdné dortové formy.

„Co je to?“ užasl Tumbo.

„Takovou dobrotu jsi jaktěživ nejedl. Převlékni se a pomoz mi. Co ti to tam poručili dělat, že jsi celý zpocený?“ zeptal se, ale aniž čekal na odpověď, dodal: „Musíme si pospíšit, abychom měli na dnešní oslavu všechno připravené, moc času nám nezbývá.“

„Přiletí za hodinu!“ začal Tumbo celý šťastný, že může kuchaři sdělit poslední novinku. „A kolik jich bude, pane šéfe?“

Kyklop se na něho roztržitě podíval.

„Jo, něco jsem slyšel, ale kolik jich bude, to opravdu nevím. Utři mi ty žloutky s cukrem. Porouchala se mi mašinka, ale to mě vůbec nemrzí, daleko lepší je ten starý způsob, třít žloutky dřevěnou měchačkou v kameninovém hrnku. Ale ne abys ochutnával tak často jako minule, nebo mi to všechno vylížeš, však já tě znám. Přidej tam kousek pomerančové a kousek citrónové kůry. Vanilku tam dáme až potom. Stačí dvě tyčinky, víc ne. Dort bude jedna báseň.“

Proč chtěl Kyklop tak okázale uvítat piloty, kteří mají přiletět, to Tumbo nevěděl. Ale zkušenost ho už naučila, že je lepší se moc nevyptávat. A tak třel žloutky a byl rád, že kuchař dosud neví o jeho dobrodružství s tučňáky. Jistě neví ani to, že byla sněhová vánice. Ale když hukot leteckých motorů pronikl až do kuchyně, vyběhli oba na palubu tak, jak byli, v bílých čepících a zástěrách. Ale přišli pozdě. Veliké čtyřmotorové turbovrtulové letadlo se právě otočilo, mířilo teď přímo k nebi, táhnouc za sebou úzké bílé stuhy. Planoucíma očima sledoval Tumbo jeho let, dokud puntík nevsákl do blankytu.

„Rád by sis zalétl na takovém ptáčkovi, co, zlatíčko? Jenže to máš marné. Zaběhni radši k Hakonovi a zeptej se ho, jak to vypadá s ledem. Co viděli piloti shora? Jak dlouho ještě budeme mít klid?“

Než vešel Tumbo do radiokajuty, nahlédl dovnitř okénkem: Za nic na světě by se tam byl nechtěl setkat s kapitánem a znovu poslouchat trpký komentář ke svému dobrodružství s tučňáky. Naštěstí byl radiotelegrafista sám, zrovna mluvil do mikrofonu.

To je jediná příležitost. Řeknu mu teď o Albínovi, pomyslel si Tumbo. Ať Hakon rozhodne sám.

Vklouzl tiše do kajuty a jako vždycky si dřepl do kouta. Z obvyklého skřípění a praskání se z reproduktoru linul neznámý přiškrcený hlas. Něco vykřikoval norsky. Tumbo zastříhal ušima. Rychle se té řeči naučil, mluvil už dost dobře, a když mu chybělo slovo, pomáhal si anglickým nebo prostě rukama.

„… Opakuju… deset mil od vás na West Nord West… široké vodní kanály… uslyšel zřetelně. Dál na Sud West na ploše pěti mil je moře pokryté řídkou ledovou kaší a ta brzy přechází ve vodní pás, který je zcela leduprostý, až k pobřeží Antarktidy…“

„Děkuju, všemu jsem rozuměl,“ odpověděl Hakon, když přiložil k ústům mikrofon.

„Čekáme vás netrpělivě na naší stanici. Konec,“ zavolal ještě přiškrcený hlas.

Radiotelegrafista se rozhlédl, kde má dýmku, a když spatřil Tumba, přátelsky se na něho usmál tím svým mírným, dobráckým úsměvem, který mu zjednával sympatie všech ostatních. Na to právě Tumbo čekal.

„Chtěl bych vám něco říct, něco moc a moc důležitého…,“ vykoktal nejistě, ale pak už nevěděl, jak dál.

„No dobře, chlapče, ale až později, teď běž za Kyklopem a řekni mu, ať si pospíší s večeří… Za pár hodin znovu začneme prorážet led, tak ať to v kuchyni zas nevypadá jako po zemětřesení. Běž,“ dodal, aniž si povšiml chlapcova zklamaného výrazu, „já zatím přijmu pro kapitána depeši z Osla. Potom se vrátíš a všechno mi povíš, ano?“

„Cože, zas budeme prorážet led?“ zařval mocným hlasem kuchař, když se Tumbo vřítil do kuchyně. „Ti mizerové mi zničí celou moji práci! Honem všechno poschovávej, já jim dám sváteční večeři! Túhle! Dostanou bramboračku, a šmytec!“ Rozčiloval se a sám nevěděl, co popadnout dřív.

„Pane šéfe,“ pokoušel se ho přerušit Tumbo, ale kuchař propadl úplnému běsnění. Házel do skříní a skříněk všechno, co mu přišlo pod ruku, a nepřestával přitom rozzlobeně žbrblat.

„Pane šéfe, ale Hakon jasně říkal ‚za pár hodin‘, a ne hned teď.“

Kyklop znehybněl a přejel po kuchyni pohledem.

„Jo, to je jiná! Tak co to překrucuješ? Pospěš si. Ušlehej mi sníh, potom mi nadrobno nakrájej slaninu, rozkrájej ryzce a přines ze špižírny sklenici salátu v octě. Při té příležitosti tam taky seber jednu plechovku té nešťastné paštiky z husích jater, však víš které.“

Tumbovi pukala hlava od těch rozkazu, které se sypaly jeden za druhým.

„Hned to bude, pane šéfe, ale buďte tak hodný a řekněte mi to všechno ještě jednou od začátku,“ usmál se na Kyklopa prosebně.

Kyklop přimhouřil oko a nemilosrdně se ušklíbl.

„Jenom na mě neceň zuby, zlatíčko, to si vždycky hned vzpomenu na tu chvíli, kdy jsem tě zahlédl poprvé.“

„Proč tak pospícháme? Piloti už přece dávno odletěli,“ nevydržel to Tumbo.

„A tys myslel, že je to pro ně? Takové dobroty, takové lahůdky, taková dřina pro nějaké přivandrovalce? Já že bych si měl dávat takovou práci pro někoho, koho jsem jaktěživ neviděl? Copak nevíš, že má náš starý dneska narozeniny? Jen se nedělej, jistě jsi tu gratulaci podpisoval i ty!“

„Ne, já jsem nic nepodpisoval,“ zabručel překvapený Tumbo. Přišlo mu to najednou líto. Kyklop zaskřípal zuby.

„Nedělej si starosti, hned to všechno napravíme. Když to podepsali všichni, musíš to podepsat i ty. Jsi přece člen posádky, starý tě dal zapsat do seznamu jako kuchařova pomocníka, viděl jsem to na vlastní oči. V nejbližším přístavu dostaneš zálohu a po skončení plavby celou gáži zrovna jako každý z nás. Dobře vím, kdo tohleto má na svědomí, však já mu to spočítám!“

Dveře do kuchyně se tiše otevřely, dovnitř nahlédlo bezřasé světlé oko a utkvělo na chlapci.

„Všude tě hledám, Tumbo,“ řekl Albín sladkým hlasem. „Pojď se mnou!“

Tumbovi naskočila husí kůže. Ještě se nevzpamatoval ze svého dobrodružství s tučňáky, a už se chystá něco nového.

„Teď nemůžu, mám práci,“ vyjekl, aby získal čas.

„To je dobře, žes přišel sám,“ vmísil se do toho Kyklop, „zrovna jsem si chtěl za tebou dojít. Ale teď už je všecko v pořádku,“ dodal, když viděl překvapený výraz v námořníkových očích. „Běž s ním, Tumbo.“

Chlapec nevěřil vlastním uším, nejistě pohlédl na kuchaře, ale ten jako by byl jeho prosebný pohled neviděl.

„Tak běž, na co čekáš?“ opakoval netrpělivě.

Tumbo měl pocit, že mu srdce vyskočí z prsou, když sestupoval za Albínem do podpalubí a zastavil se přede dveřmi elektrikářovy skrýše. Námořník se rozhlédl po chodbě, jako by se chtěl přesvědčit, jestli je někdo nevidí, rychle otevřel dveře, vstrčil chlapce dovnitř, a když vešel za ním, zamkl za sebou. Kyklop mě nebránil, Kyklop mě nebránil, Kyklop…, vířila Tumbovi hlavou neodbytná myšlenka. Ani neměl strach, neuvažoval, jak může Albín vědět, že ho té památné noci, kdy se objevila tajemná znamení na nebi, sledoval a vloupal se právě sem do této skrýše. Zřejmě se mu teď chce pomstít. Kyklop mě nebránil…, vracela se mu neustále ta neodbytná, bolestná myšlenka. Pod přivřenými víčky viděl, jak Albín mlčky vytahuje z kapsy svazek klíčů, pomalu otvírá tajemnou zásuvku a pak si zapaluje cigaretu.

„Sedni si,“ uslyšel.

Albín mlčky vytáhl zásuvku. Tumbo cítil, jak mu po zádech přebíhají houfy mravenců sem a tam. Nejprve ucítil známý nasládlý pach barvy, a teprve potom spatřil veliké kožené desky. Námořník je otevřel, beze slova vyndal tuhou velikou čtvrtku a přistrčil ji k chlapci. Ve čtyřech rozích čtvrtky tančily jakési ženské postavy s rybími ocasy. Jejich dlouhé vlasy se proplétaly s hrůznými chapadly chobotnic, z velrybích tlam tryskaly gejzíry páry. Uprostřed té čtvrtky, která přecházela všemi duhovými barvami, byl krasopisně namalovaný nápis. Písmena skákala chlapci před očima.

„Zavři pusu, nebo mi tu gratulaci spolkneš,“ zasmál se Albín, když mu podával pero. „Tak na co čekáš? Podepiš to tadyhle až dole, hlavně mi tam neudělej kaňku. Máš docela pěkné písmo, to bych byl od tebe nikdy nečekal,“ dodal přívětivěji.

„Kdo… kdo to všechno namaloval?“ vypravil ze sebe s námahou Tumbo.

„Já, kdo jiný! Vysedával jsem tu celé noci, aby starý nevěděl. Snad mi nechceš vyprávět, že to nevíš, co?, Motáš se přece pořád po celé lodi,“ podíval se Albín při těchto slovech chlapci tak nějak divně do očí. „Tak plav, dokud jsi celý, na co ještě čekáš?“

Tumbo na nic nečekal. S úlevou si oddychl, když utíkal zpátky do kuchyně, v hlavě z toho měl pořádnou motanici. Kyklop na něho nic neřekl, to je pravda, ale ten mizera Albín se dovedl vetřít do přízně celé posádky.

Nikdo přece netuší, že právě on Ne, to se rozhodně nesmí stát…

„Tu misku mi rozbiješ, zlatíčko, když budeš do těch bílků tak mlátit,“ brzdil za chvíli nato Kyklop svého pomocníka. „Nemusíš pospíchat, loďmistr mi před chvílí říkal, že se budeme probíjet ledem až teprve zítra ráno, takže máme dost času. Pěkná gratulace, co? Líbila se ti, ne? Na takovou prácičku má ten Albín zlaté ruce, přestože je to takový neurvalý mračoun. Povídám ti, abys do toho tak nemlátil. Vypadáš, jako bys měl chuť někomu nařezat.“

20. S PODEZŘENÍM SE MUSÍ OPATRNĚ

V tak dobré náladě jako ten den nebyl Hakon už dávno. Zamyšleně si uhlazoval vlasy s předsevzetím, že si je odpoledne ostříhá. Každou chvíli vyndal dýmku z úst a opatrně vyfoukával dým tak, aby namodralé kroužky odskakovaly ve stejných vzdálenostech. Slavnostní večeře se včera báječně vydařila. Kyklop znovu ukázal, co umí. Kapitán byl dojat, když poslouchal srdečná blahopřání svých důstojníků a námořníků. Byl hovorný jako málokdy, vyprávěl o létech, která strávil na moři, vzpomínal na prožitá dobrodružství a každou chvíli sáhl do svého „soukromého sklípku“, který měl pod sedadlem pohovky. Jakoby na oslavu jeho narozenin rozžehla polární záře po celé obloze překrásné pestrobarevné stuhy.

„Dokonce ani prorážení ledu, jindy tak obtížné, netrvalo tentokrát dlouho. Icebjörn, osvobozený z bílých pout, plul klidně po leduprostém moři až k antarktickému pobřeží. Ve stanicí Norge bylo už vše připraveno k rychlému vyložení nákladu. První část obtížné plavby šťastně skončila. Zdržíme se tu nanejvýš dva tři dny a budeme moci vyrazit zpátky domů,“ pomyslel si s úlevou radiotelegrafista – a právě v tu chvíli spatřil ve štěrbině pootevřených dveří Tumbovy neposlušné černé kudrny.

„Nestůj na prahu a pojď dál. Nasaď si sluchátka, zrovna vysílá nějaký amatér z Melbournu. Tak pomalu jako ty. Víš co? Na zpáteční plavbě se pořádně pustíš do učení. Musím starého přesvědčit, že by byla škoda promarnit tak dobrý sluch. Když budeš pilně cvičit a pořádně se učit, dokážeš za měsíc snímat sto dvacet impulsů za minutu jako profesionální radiotelegrafista. Co je ti, Tumbo?“ otázal se, když se zadíval na Tumbovu neobvykle soustředěnou tvář. „Co se na mě koukáš jako hladový pes na kost? No co je?“ opakoval vážněji.

Tumbo s námahou spolkl sliny.

„Já…,“ vykoktal konečně, „já vím, kdo tenkrát v Leith Harbouru hodil do moře ten pašovaný balík…“

„To je príma,“ zasmál se bezstarostně Hakon. „A my, jsme si s tím lámali hlavu a nemohli kvůli tomu spát. Když si pomyslím, že ten mizera, ten jejich kuchař takhle zneužil naší přítomnosti… A těch člunů, co ustavičně pendlovaly po přístavu! V cuku letu naházel všechno do vody, aby vyšplouchl kámoše ze své party a nakukal jim, že celý ten balík někdo ukradl. Jen si hledejte viníka! Lidí je v Leith Harbouru několik set.“

Tumbo seděl, jako by do něho uhodil blesk, a nespouštěl z Hakona vyvalené oči: Vůbec tomu jeho proslovu nerozuměl. Kde se vzal v celé té historce kuchař?

Radiotelegrafista vtáhl dým.

„Ten starý mizera si to dobře vymyslel, to se musí nechat. Nechybělo mnoho, a byli bychom mu na to naletěli,“ říkal pomalu, protahoval slova jako obvykle. „Kdyby se po Leith Harbouru neroztroubila zpráva o Svensonově senzačním objevu, přirozeně v domnění, že je do toho pašování zapletený někdo z naších, nic by se neprozradilo, vůbec nic, ti banditi by si kuchaře nepodali při té rvačce v barácích a my bychom si jako blbí dál lámali hlavy, kdo z našich lidí pašuje kokain!“ Najednou se odmlčel, odložil dýmku na stůl a podíval se na strnulého Tumba s úžasem, jako kdyby si ho teprve teď všiml.

„No dobře, dobře, ale odkud ses o tom dověděl ty. Starý ti to přece neříkal, já taky ne, tak kdo tedy? Doufám, že jsi nestrkal nos do knihy naší radiostanice?“ změnil se Hakonův přívětivý hlas v přísný.

„Ale kdepak!“ zavrtěl chlapec prudce hlavou. „Já…,“ zajíkl se. A pak vyprávěl radiotelegrafistovi, jak bezděčně vyslechl obsah depeše a jak se pak rozhodl získat důkazy, a proto Albína sledoval.

„Tys ho, podezíral? Já vím, že se nemáte rádi, ale pamatuj si, chlapče, že s podezřením se musí zacházet náramně opatrně, dokud nemáš v ruce důkazy. Teď už ti můžu říct, že když jsme dostali z Leith Harbouru tu depeši, byli podezřelí všichni, jeden vedle druhého. Starý úplně zuřil. Každou chvíli si zasedl na někoho jiného. Dokonce i na tebe. Jednou za mnou přišel pozdě večer a řekl mi: ‚Třeba to všechno sehráli s tím Tumbem. Propašovali ho na loď, dali klukovi balík s kokainem a naučili ho co a jak s ním má udělat. V Kapském Městě se přece vědělo, že se zastavíme ve velrybářské stanici v Leith Harbouru. Chlapec se nejdřív tvářil jako jelimánek, co neumí počítat do tří, ale teď jsme poznali, jak je mazaný a chápavý. To vidíš podle toho, jak rychle se naučil číst morseovku. Sám sebe nepočítám zrovna k těm nejhloupějším,‘ povídal starý, ‚poslouchám denně to vaše ty-ty-tá-ty už třicet let, ale pořád tomu nerozumím.‘ Nekoukej na mě tak smutně, Tumbo. Povídám ti to proto, abys pochopil, jak musí být člověk opatrný. Naštěstí jsem starému tohle podezření brzy vymluvil. Ostatně teď už to není důležité, všechno se vysvětlilo. Od začátku jsem si byl jistý, že nikdo z našich lidí nemůže mít s pašováním kokainu nic společného.“

Hakonova poslední slova přehlušil táhlý signál z reproduktoru. Hakon nastražil uši a zaposlouchal se do ostrých, vysokých zvuků.

„To je radiomaják v Norge, zřejmě navádí nějaké letadlo,“ řekl chlapci. „Ale koukej držet jazyk za zuby. Starý se nesmí dozvědět, že jsem ti to všechno vyklopil.“

Tumbo s námahou vstal ze židle. To všechno, co slyšel, mu nešlo do hlavy. Nemohl pochopit, jak ho mohl kapitán podezírat, a nemohl pochopit ani to, že všechno, co věděl o Albínovi, neměla být pravda. Viděl přece na vlastní oči jak dratev, tak korek, a slyšel šplouchnutí. Chodil po chodbičce sem a tam a pořád se nemohl uklidnit. Najednou sebou trhl, když uslyšel známý hlas.

„Dej mi ještě kus. Ty vložky, co jsem si udělal, jsou mi malé. Hrozně mě tlačí do prstů, už si s nimi nevím rady. Všechny boty z celé lodi jsou mi malé. Čert aby vzal takové hňápy, jako mám já!“

„Víc už toho nemám,“ odpověděl mu kdosi – a překvapený Tumbo spatřil, jak elektrikář podává Albínovi veliký kus korkové desky. Úplně stejné jako tenkrát. Byl z toho odhalení tak vedle, že vůbec nereagoval na volání z reproduktoru: „Země na obzoru!“

Čtvrtá část

VE ZNAMENÍ BÍLÉ TMY

21. PO TOMHLE TUMBO NETOUŽIL

Let začal docela jinak, než jak si to Tumbo představoval. Když se celý šťastný chytil schůdků, přistavených ke dveřím červeného turbovrlulového letadla, cosi zahučelo mohutným basem, cosi ho vyzvedlo do vzduchu a vrhlo mu mrak sněhu do tváře. Oči měl zalepené a s námahou lapal po dechu. Přilnul ke schůdkům celým svým tělem, aby se nenechal znovu zvednout do vzduchu. Najednou ho někdo popadl za límec, vtáhl dovnitř a hodil jako ranec do letadla. Silná ruka ho vtlačila do hlubokého měkkého sedadla. Hilmar spiklenecky mrkl na Tumba, jehož černou tvář bylo sotva vidět pod sněhovým nánosem, a energickým pohybem chlapci naznačil, aby nevstával. Za chvíli nato zabouchl dvéře, přesunul záklopky a vykřikl:

„Hotovo!“

Motory zahučely, sedadlo sebou trhlo a zakymácelo se jako živé. Stroj nadskočil a znovu a znovu, stále prudčeji, se stále větší silou.

Hází to tady jako na náklaďáku, když jede napříč přes pole, pomyslel si vyjevený Tumbo, když si stíral z obličeje tající sníh. Najednou stiskl opěradla sedadla oběma rukama, ze všech sil, jinak by byl skončil na zemi.

Letec cosi říkal, snažil se překřičet hukot motorů, ale nebylo mu rozumět, a tak nakonec mávl rukou a zmizel za dveřmi, které vedly do přední části letadla. Tumbo zůstal sám. Uši měl plné příšerného hvizdu. Když to s ním zas prudce hodilo, podíval se do okna a musel přimhouřit oči.

Země pod nimi utíkala závratnou rychlostí. Naproti ubíhaly oslnivě bílé zasněžené pahorky, míhaly se ostré zuby ledových pohoří. Byly zdánlivě na dosah ruky, jakoby pár metrů od nich. Vypadalo to, jako by široce roztažená křídla letadla měla každým okamžikem zavadil o nejbližší z nich. Určitě zavadí! Tumbo se bezděčně přikrčil na sedadle, zavřel oči a vtáhl hlavu mezi ramena. Ale jeho zvědavost byla silnější. Opět nejistě mrkl do okénka, ale neviděl už nic jiného než moře bělosti. Podlaha a sedadlo znehybněly. Letadlo se vzneslo do vzduchu jako pták. Když Tumbo kdysi vylehával na pobřežních skalách mysu Dobré naděje, celé hodiny pozoroval hejna racků, kteří křižovali po nebi. Záviděl jim tenkrát z celého srdce. Nemohlo ho přece ani ve snu napadnout, že i on se jednou vznese do vzduchu.

Stroj se prudce naklonil na levé křídlo. Srdce stouplo chlapci do krku. Chtěl vykřiknout „padáme!“, ale nemohl ze sebe vyrazit ani hlásek.

„Máš strach, co?“ zavolal na něho pobaveně Hilmar, když viděl tvářičku staženou hrůzou. „Neboj se, takové báječné mašině, jako je náš Kosmos II, se nemůže nic stát. Opisujeme prostě kruh, podívej se!“

Přátelsky klidný hlas dodal Tumbovi odvahy. Bylo to tak, jak říkal Hilmar. V okénku jiskřily milióny jiskřiček na hladině oceánu ozářené sluncem. Těsně vedle oslnivě bílého okraje spatřil na zelené vodě tmavý bod – směšně malý, menší než krabička od sirek. Dost dlouho trvalo, než pochopil, že je to Icebjörn.

Podlaha se zase narovnala, obzor také. Lesk moře zmizel. Kolem dokola, kam oko dosáhlo, se táhla ledová bílá pustina. Tumbo si s úlevou oddychl a začal se zvědavě rozhlížet po prostorné kabině. Jeho pozornost upoutaly nástroje upevněné na stěnách. Byl mezi nimi aspoň jeden z těch, které znal z Icebjörnu? Hilmar, který se skláněl nad nějakým lesklým přístrojem, na něho mávl rukou, aby šel blíž. Chlapec byl skokem u něho.

„Rozepni si kombinézu, nebo se tu uvaříš. Ale tobě asi vedro nevadí, co?“

Tohle nemusel Tumbovi dvakrát opakovat. Několika hmaty si rozepnul knoflíky a stáhl zdrhovadlo. Už delší dobu cítil, jak mu pot v potůčcích stéká po čele, krku a zádech, ale myslel si, že je to strachy.

Byl z toho všeho pořád ještě úžasem bez sebe a ani si příliš neuvědomoval, kde se vlastně vzal ve vzduchu nad Antarktidou. Zmatek a shon, když přiráželi ke břehu, dav nových lidí z polární stanice Norge, která hlučně vítala posádku Icebjörnu – to všechno se mu slilo v jediný chaos. Nejasně si vzpomínal na nevelkou zakouřenou místnost v domku radiostanice, který byl zasypaný sněhem až po střechu. Pamatoval si jen, že se do něho slézalo po strmém žebříku průlezem ve střeše jako po lodních schůdcích. Uvnitř bylo dusno, horko, hlučno a nikdo si ho nevšímal až do chvíle, kdy kapitán zaťukal dýmkou o stůl a zvolal:

„Kde je Tumbo?“

Vysoký muž s vážnou přísnou tváří, který hovořil s kapitánem, si chlapce pozorně prohlédl a přátelsky mu podával ruku.

„Tak to jsi ty, chudáčku, koho potrestali za odvahu? Dobře jsi udělal, žes těm zlým lidem utekl. Jsem rád, že tě poznávám.“

Malá černá ruka zmizela v mocném stisku.

„Co s ním hodláte dělat?“ obrátil se muž ke kapitánovi.

„Hakon navrhuje, abychom Tumba poslali v Norsku do školy na náklady posádky Icebjörnu, rád by z něho měl radiotelegrafistu. Chlapec je do toho celý žhavý. Jenže v tomhle věku se klukům líbí každé povolání.“

„A pilotem by ses stát nechtěl? Už jsi někdy letěl?“

„Ne, to ne.“

„Kapitáne, taková příležitost se mu hned tak nenaskytne. Zítra brzy ráno startuju na krátký průzkumný let. Jenom na pár hodin. Dovolte, abych vzal chlapce s sebou. Třeba se mu to povolání zalíbí,“ dodal neznámý, když viděl, jak se veliké černé oči rozzářily jako dvě hvězdy.

„Tak co, nemáš strach, poletíš?“ přihladil si kapitán po svém zvyku ryšavé vousy, protože ho ten návrh v první chvíli překvapil. „Ale co bych se tě ptal, stačí se na tebe podívat,“ dodal po chvíli pobaveně, když spatřil v černé tvářičce úpěnlivou prosbu. „Ani se ti nedivím. Kdybych neměl své povinnosti, taky bych se jednou v životě rád podíval na ten antarktický led shora. Však se s ním na moři natrápím dost. No tak dobře, dobře, nemusíš po mně loupat očima. Já tedy souhlasím, ale ještě se zeptej Kyklopa, jestli tě na těch pár hodin uvolní.“

Kuchař v prvním okamžiku jen zamával rukama.

„Nedělej si ze mě blázny, zlatíčko. A hvězdičku z nebe bys nechtěl? Kdepak, já tě nepustím!“ křičel zlostně. „To je taky chytrák, chtěl by z něho udělat letce. Kdepak, zlatíčko, z tebe musí být kuchař. Já se tu s tebou trápím, abych tě něco naučil, a ty mi potom utečeš k jinému fochu? No řekni sám, Nilsi, že má ten kluk kuchařský talent?“

„Hele, Kyklope, nepřeháněj,“ zasmál se drsně loďmistr. „Copak už jsi zapomněl, jak to bylo s těmi nudlemi v polévce?“ zamrkal spiklenecky na Tumba, který na něm visel prosebným pohledem. „Ale ne, vždyť já si jenom dělám legraci,“ dodal a začal kuchaři vysvětlovat, že se nemusí dělat důležitý, že jde jen o pár hodin a že bude pro celou loď ctí, když někdo z posádky poletí s průzkumnou výpravou do nitra Antarktidy. A nejdůležitější je, že pilotem se člověk nestává hned.

„No tak si leť, tak si leť, zlatíčko, ale koukej, ať se včas vrátíš,“ souhlasil konečně udobřený Kyklop. „Zítra tady budu mít pěkný blázinec. Starý pozval na loď posádku stanice Norge. Musíš mí pomoct.“

Tumbo sám nevěděl, jak minula ta podivná, hlučná noc znějící námořnickými písněmi.

„Copak už se nepamatuješ ani na to, jak jsi nám předváděl tanec zulských válečníků? Moc se to pilotům líbilo,“ dobíral si ho Olaf.

„A pak jsi spal v koutě jako zabitý, stěží jsme tě odtamtud vytáhli,“ smál se Okej. „Na loď jsme tě museli donést v náručí. Nedal ti Kyklop náhodou cucnout jalovcové? S ním jsme taky měli dost starostí.“

Ale Tumbo si z toho námořnického dobírání mnoho nedělal. Myslel jen na to, co ho čeká.

„Nepoletí beze mě? Nedělal si ten veliký pilot jenom legraci?“ vyptával se nervózně každou chvíli.

Když ráno odcházel z lodi na led, vzal najednou kuchaře kolem krku a dal mu pusu nejdřív na jednu tvář a polom na druhou.

„Co blázníš? Loučíš se, jako by ses měl vrátit za rok!“ bručel překvapený Kyklop a začal se šacovat, ale protože po kapsách zástěry nenašel to, co hledal, dodal jen: „Až se vrátíš, dostaneš ode mě baterku, zlatíčko, tu, co se ti tak líbila. Teď ji beztak nepotřebuješ, za čtyři hodiny budete zpátky.“

„Radši mu dej tabulku čokolády,“ pokrčil rameny Olaf.

„Už jsem mu nacpal do kapes všechno možné, jako kdyby odjížděl na několik dní, a ne na pár hodin.“

„Moc nadšený tím výletem nejsem,“ zabručel Hakon a kousal se do svého kníru. Dlouho se díval na bílou stuhu, která se táhla za letadlem, jež se vzneslo do vzduchu. „Copak s nimi musel letět?! Copak se u nás nudí? Pořád se kolem něho něco děje, pořád na sebe přitahuje nějaká nová neuvěřitelná dobrodružství jako hromosvod blesky.“

„To tedy nemáš pravdu,“ protestoval kapitán. „Dnes, v době kosmických letů, není přece takovýhle obyčejný průzkum nic dobrodružného. Než se naděješ, budou zpátky. Je to prvotřídní moderní mašina, to se musí nechat. Kluk aspoň uvidí, jak takový technický zázrak funguje. Jenom nevím, jestli se mu bude pak u nás na Icebjörnu líbit, my žádné takové vymoženosti na palubě nemáme,“ povzdychl si a pročistil dýmku dlouhým prutem.

„Hakon se mračí, že se s ním Tumbo nerozloučil tak jako se mnou,“ vykládal pak kuchař, když Olafovi naléval pivo do půllitru. „Vždycky říkám, že kluk k nikomu nelne tolik co ke mně. Však se o něj taky nikdo jiný tak láskyplně nestará. Ale copak, zlatíčko, ty ses zakuckal?“

Hilmar, tvář přitisknutou ke gumové cloně přístroje, dlouho čímsi otáčel, něco posouval a seřizoval.

„Podívej se semhle!“ uslyšel Tumbo – a nedokázal zadržet výkřik nadšení.

Ve velikém zrcadle spatřil zblízka a zřetelně rozpukaný ledový pancíř rozbrázděný štěrbinami. Měl pocit, že stačí natáhnout ruku, aby se dotkl těch ostrých namodralých hran. Aerofotogrametr přimhouřil oči, měl radost z chlapcova úžasu. Sympatickou mladistvou tvář, do bronzová opálenou antarktickým sluncem, rozjasnil přátelský úsměv.

„Tohleto jsi nečekal, co? Podívej, co tu máme filmových kazet!“

„Takové velikánské? A na co?“ divil se chlapec.

„To přece nejsou obyčejné fotografie, nýbrž speciální, ze kterých se potom dělají mapy. Filmové pásy jsou široké jako ručník. Až se vrátíme, ukážu ti ve své laboratoři, jak jsou ostré. Je na nich vidět každý tučňák na břehu. Rád bych při dnešním letu udělal snímků co nejvíc. Asi tak půldruhého tisíce.“ A když spatřil v černých očích údiv, dodal: „To přece bude úplná senzace, jak to, ty nic nevíš? Nikdo ti neříkal, kam letíme? Před několika dny zahlédla první výprava našich geologů na obzoru nějaké pohoří. Nezakreslené do map, neznámé. Ještě ho nikdy nikdo neviděl zblízka. Máš štěstí, kluku. Budeš jedním z těch, co ho uvidí první. Ty hory jsou prý moc vysoké.“

„Nejvyšší na světě?“ zašeptal rozčileně chlapec.

„To nikdo neví. Brzy se o tom přesvědčíme. Třeba pojmenujeme jednu z nově objevených hor Tumbovým štítem? Ale ne, nedělám si legraci,“ dodal, když viděl nevěřícný pohled. „Dneska jsi členem posádky Kosmos II a máš na to právo jako každý z nás.“

Tumbovi zasvítily oči. Jeho černé tváře znachověly. Zvědavě pohlédl na zavalitého muže, který se objevil ve dveřích. Kožešinová kombinéza div nepraskala na jeho širokých ramenou. Z kulaté opálené tváře s vyčnívajícími lícními kostmi vyzařovala vlídnost.

„To je náš navigátor Roald. Tumba ti jistě nemusím představovat,“ řekl Hilmar.

„Známe se už od včerejška. Vidím, že se snažíš našeho hosta okouzlit fotoaparátem, ale jistě jsi mu neřekl, že ta hračka váží přes metrák.“

„Necelý metrák,“ opravil ho Hilmar, ale Roald už táhl Tumba za sebou a říkal:

„Pojď, ukážu ti něco zajímavého.“

Přední část letadla byla plná světla, vlévalo se dovnitř ze všech stran. Velikou průzračnou kopulí z umělé hmoty bylo vidět jak oslnivě bílý led dole, tak vybledlý blankyt oblohy nahoře.

Oba piloti seděli na dvou stejných sedadlech – první pilot Lars, ten, který včera večer Tumba pozval, a druhý pilot Letí, mladší, s nosem ohrnutým vzhůru. Jeho kulaté tváře byly tak červené, jako by z nich každou chvíli měla vytrysknout krev.

„Tak co, jak se ti u nás líbí? Kde je to lepší, ve vzduchu, nebo na moři?“ zeptal se Lars, aniž otočil hlavu.

„Je to tu úplně fantastické,“ vykřikl nadšeně Tumbo. „Fantastické, pane kapitáne,“ opravil se, když si uvědomil, že mluví s velitelem. „Nejradši bych létal v letadle celý život.“

„Neříkal jsem to?“

„Takového života bys měl často po krk,“ vrhl pobavený Leif přátelský pohled na chlapce.

„Jsi pašák, kluku. Byl jsi statečný, přestože jsme neměli zrovna lehký start. Mašina byla přetížená, máme s sebou příliš mnoho paliva, jenže Leif si postavil hlavu jako obvykle.“ První pilot se výmluvně podíval na svého druha. „Nechybělo mnoho a byl bych nabral jeden ledový kopec. Naše letiště je rozhodně příliš krátké. Už jsem Jim to říkal kolikrát. Jednou to špatně dopadne.“

„Paliva není nikdy příliš mnoho. Jednou si vzpomeneš na má slova, Larsi. Ale to letiště by se opravdu mělo prodloužit,“ přitakal Leif. „Zapal mi, Roalde.“

Tumbo bleskurychle sáhl pro zápalky, a jak se na dobrého stevarda slušelo a patřilo, podal Leifovi oheň dřív, než navigátor stačil vytáhnout krabičku z kapsy.

„Ale podívejme se, jak je ten náš talismánek čilý! Co kdybychom tak Tumba unesli z Icebjörnu nadobro?“ zasmál se Lars, a když viděl, že chlapec upírá pohled na velikou kovovou skříňku, vysvětlil mu krátce: „Automatický pilot.“

„Jako u nás,“ vycenil zuby Tumbo, „jenomže na Icebjörnu není tolik hodinek.“

„Všelijakých ukazatelů tu tedy máme víc než dost,“ ukázala Larsova ruka na několik desítek přístrojů.

Některé rafičky se chvěly, jiné se líně kývaly sem tam. Některé nehybně ukazovaly na nějaká čísla.

„Náš pilot je precizní, modernější.“

Roald už delší dobu tahal chlapce za rukáv.

„Podívej se na tohleto, tos určitě ještě nikdy neviděl.“

„Radar!“ zaradoval se Tumbo.

„Ták vy máte radar i na té vaší kocábce?“ zaznělo v navigátorově hlase zklamání.

„Ale ten náš jistě není tak pre-cíz-ní,“ dodal chvatně chlapec, když si vzpomněl na obtížné slovo, které před chvílí slyšel od prvního pilotu.

„Podívej se na obrazovku. Ta široká čára před námi je pohoří. Ne, ještě ne to, ke kterému letíme, jsou tu i jiná. Podívej se, pouhým okem není v mlze vidět. A ty uzoučké černé čáry – to jsou pukliny v ledu. Za chvíli je uvidíme zblízka. Tak jak se ti to líbí?“

Ale Tumbo už se nedíval na chvějivý zelenavý povrch země. Nastražil uši. Za nevelkou přepážkou vedle něho se ozvalo cvrlikání morseovky. Zvědavě tam nakoukl.

„Máte Icebjörn?“ zeptal se rozčileně.

„Jak vidím, umíš číst morseovku,“ poznamenal přes rameno radiotelegrafísta.

V pramenu vlasů, které mu neposlušně padaly do čela, se už stříbřily bílé nitky, ale pohled velikých modrých očí byl pohledem mladíka.

„Moc dobře ne, páté přes deváté.“

„Vem si to. A poslouchej.“

Na to Tumbo čekal. Popadl druhá sluchátka, která ležela na dosah, a nasadil si je na uši.

„Hakon se ptá na tebe, rozumíš mu? Rozumíš smyslu?“

„Vysílá moc rychle, nestačím mu,“ povzdechl si nešťastně Tumbo.

Rádiový důstojník několikrát jemně udeřil klíčkem a Tumbovi se najednou udělalo horko. Signály se teď ozývaly pomalu, zřetelně, rozdělené na tečky a čárky.

„Jak se ti líbí ve vzduchu? Kyklop se vzteká, že si bez tebe neví rady. Čekáme na vás s večeří. Pěkně se chovej a neudělej nám ostudu!“ vysílal Hakon.

„Pane rádio, prosím vás, řekněte mu, že se mám báječně a že…“

Muž jen pokrčil rameny.

„Řekni mu to sám, tady máš klíč.“

Dlouhé černé prsty se dotkly knoflíku opatrně, jako by byl klíč zhotoven z křehkého skla.

„Moc šťastný… báječně… budu vám vyprávět…“

Černá ruka zůstala na chvíli viset ve vzduchu. Tumbo nesměle jukl po rádiovém důstojníkovi a vyťukal, jak nejrychleji dovedl: Líbám vás, váš Tumbo.

Telegrafista se usmál a vzal klíč ze zpocených černých prstů. Maličkou kabinu hned zaplnila vlna zvuků, rychlých jako údery lijáku do oken. Tumbo z toho neporozuměl ničemu.

„Kéž bych to jednou takhle uměl, pane rádio.“

„Říkej mi Adamsene jako ostatní. Uvidíš, že to dokážeš, máš dobrý sluch, to se hned pozná. Musíš jen ťukat s větší sílou a jistotou, ostatní už přijde časem samo. Zatím ti to jde ještě moc pomalu. Škoda že ses nepocvičil na Icebjörnu u Hakona, to je výtečný radiotelegrafísta.“

„Právě Hakon mě začal učit. Jenže ono to není tak jednoduché, když mě kuchař pořád honí do kuchyně a kapitán taky nemá rád, když sedím u Hakona. ‚Radiotelegrafistu z něho stejně neuděláš,‘ říkává často. Ale mně se to moc líbí.“

„Tím líp. Až se vrátíme na naši stanici, připomeň mi, že si chci o tobě s vaším starým promluvit. Morseovka vždycky stojí za to, aby se jí člověk naučil. Nikdy nevíš, kdy a kde se ti může hodit.“

22. POPLACH PRO VŠECHNY ZEMSKÉ STANICE

„Ty ho trápíš s morseovkou, a mně už hodinu kručí v žaludku!“ ozval se za přepážkou vyčítavý pisklavý hlas. „Co kdybyste tak, chlapci, začali konečně myslet na něco důležitého, například na oběd, co? Je nejvyšší Čas:“

„Abys správně rozuměl, Tumbo. Když u nás někdo začne mluvit o jídle, je to zcela zaručeně náš nenahraditelný mechanik,“ zasmál se Adamsen, pobavený chlapcovým užaslým výrazem. „Cpe se za dva, ale hubený je jako lunt. Čert ví, kam se to v něm všechno poděje,“ dodal.

„Za dva? Klidně bych jedl i za tří. Dneska to taky za tebe můžu vzít. Přenecháš mi moučník?“

Tumbo si zvědavě prohlížel drobného čilého človíčka, který si z radiooperátorových poznámek vůbec nic nedělal.

„Arvid, k službám, nejkrásnější mechanik v Antarktidě,“ představil se muž a hluboce před Tumbem sklonil hlavu. Jeho zářivé černé oči se ani na okamžik nedívaly do jednoho bodu a jeho ruka neustále nervózně popotahovala za černý, krátce zastřižený knír.

„Včera jsem měl dojem, že jsi černější. Ale teď vidím, že bych ti barvou pleti klidně mohl konkurovat. Jistěže se divíš, že jsme všichni tak opálení. V tomhle světadíle nejsou se sluncem žádné žerty, praží a pálí, jedno shora, druhé zdola, to, které se odráží od ledu. Čert ví, které víc. Tak do práce, chlapče, ukaž nám, co dovedeš. Pro mě dvojitou porci, nezapomeň. Hlavně nás nenech dlouho čekat. Od té naší poslední hladovky nemá můj žaludek rád prázdnotu. Už jsem tenkrát myslel, že se nevrátím o vlastních silách. Za té naší výpravy na saních jsme skoro týden neměli v ústech nic jiného než pemikan,“ odpověděl na nevěřícný pohled černých očí.

Tumbo už sám nevěděl, co je tu míněno v legraci a co doopravdy. Odkud mám pro ně vykouzlit oběd? uvažoval zděšeně.

„Neboj se, nemusíš nic připravovat, oběd je hotový,“ pomohl mu Adamsen. „Jen ho naservíruj na stůl a pilotům ho zanes na táckách.“

Tumbo si v přívalu nových dojmů ani nevšiml, že vedle ledničky stojí dost velká skříňka, která vypadá trochu jako pancéřová pokladna z kapitánovy kajuty na Icebjörnu. Adamsen ji jedním pohybem otevřel. Z otevřených dvířek se vyvalila horká pára a libá vůně. Na elektricky zahřívaných policích stály v řadě vedle sebe hluboké kovové tácky s přihrádkami. V jedněch se kouřilo z opékaných brambůrek a zeleného hrášku, na jiných ležely nějaké kuličky v omáčce a na těch největších veliké porce pečeného masa.

Tumbo bezděčně polkl sliny. Teprve teď si uvědomil, že i on má hrozný hlad.

„Počkej, nevytahuj to, nejdřív přines polévku!“ uslyšel pisklavý hlas, když sáhl po nejbližším tácku. „A vůbec, co je to za stevarda bez bílé zástěry? Jen ukaž, čemu tě na Icebjörnu naučili! Ale pospěš si. Polévku dnes máme domácí, jedna báseň.“

Arvid nadzvedl poklicí z vysokého kastrolu a nadšeně mlaskl. Tumbo, přepásaný ručníkem místo zástěry a s bílým ubrouskem přes předloktí, běhal a roznášel tácky. Zapomněl, že je ve vzduchu, dával bedlivý pozor na to, komu co naservírovat, a postavil před veselého mechanika druhou porci ještě dřív, než dojedl první.

Jídla bylo dost a bylo dobré, ale ne zas tak dobré jako na Icebjörnu. Tumbo vymetl talíř a těšil se, až to řekne Kyklopovi. Každý přece rád slyší chválu.

„A co bude s tím moučníkem?“

Tumbo se nejistě rozhlédl po čekajících tvářích. Ve skříňce bylo ještě několik takových porcí, jaké už roznesl. Že by si z něho dělali legraci? Znovu ho zachránil rádiový důstojník, když očima ukázal na ledničku. Chlapci zasvítily oči. Osm porcí zmrzliny se šlehačkou a mraženou kávou ve velikých termoskách se bleskurychle ocitlo na táckách. Tohleto tedy neměli ani na Icebjörnu. Ale Tumbo už se dávno přestal divit. Všechno tu byte tak báječné, tak nevšední! Sebral nádobí a rozhlížel se, kde by je umyl.

„Nech to stát. To se umyje, až se vrátíme,“ uslyšel Arvidův ospalý hlas. „Radši si zdřímni. Teď se nebude dít nic zajímavého. Po dobrém obědě si má člověk chvilku odpočinout.“

„Pokud si to ovšem může dovolit,“ povzdychl si Adamsen a vstal od stolku.

Chlapec se rozhlédl po ostatních. Byli zřejmě stejného názoru jako mechanik. Hilmar si opřel hlavu o ruce a dřímal, Roald cucal dýmku s pohledem upřeným do jednoho bodu. Rovnoměrný hukot motorů uspával. V letadle bylo teplo a pohodlí.

Venku pořád jen samá bělost. Mrtvá, jednotvárná, jen místy v ní probleskoval jasný tyrkys ledovců nebo temná modř hlubokých průrv. Stín stroje, jediný tmavý bod, věrně klouzal po povrchu země, lesknoucím se ve slunci. Arvid se protáhl, mohutně zívl, vstal a pošeptal Tumbovi, který ležel v lenošce:

„Jdu si zdřímnout tamhle na ty spací pytle na ocase. Kdybych nahlas chrápal, rýpni do mě. A kdyby volat Lars, tak mě probuď, ano? Jenom sám nezaspi.“

„Ale kdepak! Já jsem ještě jaktěživ ve dne nezamhouřil oko,“ odpověděl důstojně Tumbo.

Upřel pohled na Hilmara, který se probral a zase začal něco kutit u svých fotoaparátů. Sám by ani nedokázal říci, kdy ho přece jen zmohl spánek. Probudilo ho prudké trhnutí letadla. Zděšeně se podíval na rafičky hodin. Je možné, že spal jako zabitý celé dvě hodiny? Měl na sebe vztek. Vstoupil do radiokabiny, stále ještě nemohl pochopit, jak se to stalo. Ale tentokrát mu Adamsen. nevěnoval pozornost. Se svraštělým čelem si tiskl sluchátka k uším, poposedával na židli, skláněl se nízko ke stolu, nebo zas vrtěl hlavou, jako by někomu odporoval. Tumbo přimhouřil oči. Z kabiny pilotů vyzařovalo světlo. Podivné světlo. Bolely od něho očí, oslňovalo, jakoby se najednou sluneční paprsky začaly odrážet v tisících, desetitisících rozmíhaných zrcátek. Tmavá, nedávno ještě zřetelná čára hor na obzoru se zamžila a zmatověla, jako by ji bělost pohltila.

„Roalde!“ Tumbo vycítil v hlase prvního pilota napětí. Jeho tón byl ostrý, rozkazovačný.

„Prosím.“

„Máš přesný kurs?“

„Před půlhodinou jsem určil naši polohu podle slunce.“

„Půl hodiny, to je tři sta kilometrů. Podívej se na kompas.“

Tumbo bezděčně přenesl pohled na přístroj. Rafička poskakovala sem tam, odkláněla se hned nalevo, hned napravo.

„Magnetická bouře. Gyrokompas taky není v těchto šířkách spolehlivý.“ Lars si při těch slovech upravil na krku laryngofon, dotkl se knoflíku a řekl krátce: „Adamsene!“

V sluchátkách, zamontovaných do opěradla sedadla, se ozvalo tiché zapraskání a za chvíli zřetelný hlas rádiového důstojníka:

„Prosím.“

„Navaž okamžitě spojení s Norge. Sděl jim, že jsme se dostali do bílé tmy. Ať nám určí kurs goniometrem.“

„No dobře, ale…“

„Žádné ale, pospěš sil“ zvolal Lars tónem, který nestrpěl odpor.

Tumbo se neodvažoval pohnout z místa. Nepochopil mnoho z těch rozkazů udílených klidným, vyrovnaným hlasem, ale cítil, že ve vzduchu visí něco zlého. Nespouštěl oči z Larsových zad. Ani neposlouchal, co pilot říká.

„Arvíde!“ uslyšel zase hlas prvního pilota.

Tumbo se několika skoky ocitl na ocase letadla. Z hromady spacích pytlů a ranců se ozývalo pravidelné chrápání. Ze všech sil trhl mechanikovi ramenem. Ten vyskočil rovnýma nohama.

„Léife, změna kursu! Ze tří set sedmdesáti přejdi na…“ první pilot na okamžik zaváhal, čelo mu zbrázdila hluboká vráska, „…na devadesát. Ber průměr z těch bláznivých odchylek kompasu. Poletíme podél hor. Třeba se z té zatracené omáčky dostaneme.“

„Je zařízení proti námraze v pořádku? Arvide, slyšíš mě? Okamžitě je překontroluj, může se stát, že je budeme každou chvíli potřebovat. Sděl mi, jaký je stav paliva. Okamžitě.“

„Velmi silné poruchy. Stěží jsem dostal spojení s Norge. Obávám se, že té mé depeši vůbec nerozuměli,“ ozval se ve sluchátkách Adamsenův změněný, zneklidněný hlas.

„Přejdi na jinou frekvenci. Musíš s nimi navázat spojení stůj co stůj!“

Tumbo se protáhl do rádiové kabiny. Srdce mu bušilo stále prudčeji, měl pocit, že mu snad vyskočí z prsou.

Celý se třásl, chvěl napětím, sám ani nevěděl proč. Nic se přece nedělo. Venku se stále ještě válely kotouče neproniknutelné oslnivé bělosti. Neodtrhával teď pohled od rádiového důstojníka, který se skláněl nad přístrojem. Adamsen nepřetržitě přecházel z vysílání na příjem, z příjmu na vysílání. Rysy v obličeji mu podivně ztuhly. Několikrát sklouzl očima po chlapcově znehybnělé postavičce. Ale neviděl ho. Konečně se na něho podíval duchapřítomněji, jako by ho teprve nyní začal vnímat.

„Pojď sem, třeba něco vylovíš z té pekelné kaše,“ řekl.

Tumbo přilnul ke sluchátkům, zadržel dech, zbystřil pozornost. Něco v nich syčelo, hvízdalo, jako by rachot bouře touto cestou pronikal do tiché kabiny. Poddůstojníkova ruka trpělivě a pomalu otáčela knoflíkem přijímače.

„Vysílej CQ. Poplach pro všechny zemské stanice. Déle už čekat nemůžeme. Žádej, aby nás všichni zaměřili podle gonia. Snad ta bílá tma neleží k sakru nad celým světadílem!“ Z Larsova hlasu poprvé zazněl špatně skrývaný neklid.

Motory hučely naplno. Sotva bylo slyšet Arvidův hlas, který hlásil, že paliva mají dost ještě nejméně na šest hodin letu. V protáhlé kostnaté tváři prvního pilota spatřil Tumbo cosi jako úlevu.

„S takovou zásobou přeletíme napříč celou Antarktidou, měls pravdu!“ řekl Leifovi a snažil se ze sebe vyloudit žertovný tón, ale jeho kulatá růžová tvář byla pořád ještě napjatá.

Za chvíli nato se v kabině ozval Larsův změněný, ostrý hlas:

„Adamsene, vysíláš CQ? Už se objevila námraza. Hlas, že pořád letíme v nejistém kursu devadesát. Zopakuj to několikrát.“

Bělost za okny ještě zintenzívněla, oslnivé světlo bylo teď ještě dotěrnější. Oslepovala jako gigantický reflektor, bodala do očí milióny sluncí. Trupem proběhl záchvěv, stěny se náhle rozezvučely, jako by na ně kdosi začal házet kamení.

„Klesáme. Zase jsme níž o dvě stě metrů. Letíme ve dvou a půl tisících,“ uslyšel Tumbo Leifův zastřený hlas.

„Ty zatracené hory jsou už asi za námi. Potřebovali bychom tuhletu výšku udržet ještě tak půldruhé hodiny. Zapni motory naplno. Palivem šetřit nemusíme,“ rozkázal Lars.

„Vlevo trhlina!“ vykřikl najednou Roald.

V mléčném svitu se cosi začernalo. Lars položil ruku na páku. Stroj se těžce naklonil na levě křídlo. Motory se rozezněly čistším tónem.

„No, a je po strachu, ne?“ zaleskly se Arvidovi oči a Tumbo dostal buchtu do zad, až se zapotácel.

„Jen se přiznej, žes měl strach. Já taky. Bylo proč.“

Tumbo si olízl suché rty. Dobře znal tenhleten pocit, když mu vyschne v krku a začne ho svírat žaludek. Objevoval se vždycky v nějakých těžkých chvílích. Za nic na světě by se byl nikomu nepřiznal, že ho strach neopouštěl ani na okamžik. „Takové báječné mašině jako náš Kosmos II se nemůže nic stát,“ opakoval si mechanicky v duchu Hilmarova slova. Ale srdce mu stále ještě bušilo zrychleným rytmem. Pokoušel se přimět své rty k úsměvu, očima hledal mechanika.

Z Larsových úst se najednou vydralo zaklení. Vykřikl ještě něco, ale jeho slova přehlušil řev motorů, zahučely teď docela jinak. Dlaně obou pilotů se vší silou opřely do pák. Náhle zasvítila před přídí nazelenalá bělost. Strojem trhl mohutný otřes. Utržené křídlo odlétlo jako list papíru. Boční stěna trupu pukla jako rozříznutá obrovským nožem Tumbovi přímo před nosem. Do kabiny s hukotem pronikl ledový vichr. Všechno se zahoupalo, zavířilo. Tumbo měl před očima ďábelsky vířící červená kola. Rostla, nabývala, až najednou zmizela a místo nich.

Zavládla neproniknutelná tma.

23. GUNNAR A JAKOB NEZTRÁCEJÍ NADĚJI

Mikkel zamáčkl nedokouřenou cigaretu a neochotně zvedl sluchátko telefonu, který zvonil už delší dobu. Nedají člověku pokoj ani na chvíli, pomyslel si. Měl vztek, že už si nejmíň čtvrt hodiny láme hlavu, jak se jmenuje jihoamerické zvíře na jedenáct písmen. Jako naschvál ho nic nenapadalo. Jeho krátké haló neznělo zrovna povzbudivě.

„No dobře, dobře, už jdu,“ zabručel nakonec naštvaně. Oblékl si anorak a dlouhé kožešinové boty nad kolena, ale přitom nepřestával myslet na těžkou křížovku. Měl ji už vyluštěnou celou až na to jediné slovo. První písmeno „m“, poslední „k“. Co by to mohlo být? Nechtělo se mu z té klidné teplé místnosti ven a přívlastky, jimiž v duchu obdařoval svého asistenta, který při každé příležitosti vyhlašoval poplach, nebyly zrovna moc lichotivé. Teď ho zas vyrušil jako naschvál. Však já mu ukážu, zač je toho loket, podruhé si to rozmyslí! umínil si. Aspoň se mu ulevilo.

„Tak s čímpak si zase nevíš rady, Mrkvičko? Ten Japonec vysílá moc rychle, vid, děťátko. Nic si z toho nedělej,“ začal, když vstoupil do veliké místnosti radiostanice, přeplněné přístroji. „Já vím, ten vysílá jako kulomet, však si ho hned vypůjčíme. Naučíš se to taky tak a pak si to s ním rozdáš, ten bude koukat!“ Mikkel pomalu setřásal sníh z kapuce, přejel si hřbetem ruky po zmrzlém obočí, ale když se podíval svému pomocníkovi do tváře, najednou se odmlčel.

„Co je ti, Jone? Není ti dobře?“

„Ale ne, se mnou je všechno v pořádku, ale s Kosmem II se něco děje. Nechtěl, jsem vás rušit. Celou dobu jsem s nimi udržoval spojení. Naposledy před čtyřiceti minutami. Adamsen vysílal, ale stěží jsem z toho vylovil pár signálů. V éteru je hrozná kaše,“ vychrlil ze sebe mladý muž jedním dechem a zajel si rukama do hustých zrzavých vlasů. „Mám strach, abych nepřehlédl něco důležitého, šéfe. Už mě z toho praskotu bolí uši. Před chvilkou jsem zase zachytil Adamsena, nějaké útržky, Vůbec tomu nerozumím.“

„Ukaž, Mrkvičko, dej to sem a uklidni se,“ sklonil se Mikkel nad deníkem.

„… bi… a… t… a… urs.. 90… agne.., ouř…“

četl polohlasně. „Hotová křížovka, to je teda něco pro mě. A nic víc? Proč tě to tak polekalo?“ dodal po chvíli bezstarostně. „Adamsen dal na chvílí klíč tomu malému černouškovi, aby se pocvičil, chtěl mu udělat radost, a ty si zatím lámeš tu svou zrzavou makovici a ještě s tím otravuješ i mě.“

„To byl určitě Adamsen,“ rozhořčil se Jon. „Jeho ruku poznám vždycky a všude. Tak jako on nevysílá nikdo druhý. Před chvílí, v devět čtyřicet jedna, jsem ho zase slyšel, ale hrozně nezřetelně. Tentokrát bych přísahal, že vysílal CQ.“

„Nepovídej, CQ? Tak proč to neřekneš hned?“ Mikkelova tvář zvážněla, čelo pokryla síť drobných vrásek. „Příjem!“ řekl chvatně.

V reproduktoru to začalo praskat a pískat. Radiotelegrafista si netrpělivě sundal čepici a soustředil se na poslech. Tmavé oblouky obočí se stáhly do jedné čáry. Hned příjem zesiloval, hned zase tlumil, ale otáčení knoflíkem kondenzátoru nevedlo nikam. Z praskotu a šumu se nadalo vylovit nic, žádný signál.

„Co jsi slyšel ještě kromě CQ?“ otázal se Mikkel neklidně a zajel si prsty do husté černé čupřiny.

„Už nic,“ rozložil Jon bezradně ruce. „Právě proto jsem vás volal, aby…“

„Ohlas to profesorovi. Řekni mu, ať sem hned přijde.“

„Ále, Mravenečník nebude nic vědět,“ zabručel neochotně Jon, ale sáhl po sluchátku.

Těžká ruka mu dopadla na rameno.

„Cos to řekl? Mravenečník? První písmeno em, poslední ká! To by souhlasilo, to jsem právě potřeboval!“ vykřikl Mikkel. „Vůbec si mě nevšímej, to není důležité.“ dodal, když viděl užaslé oči svého pomocníka.

Dveře, do kterých kdosi energicky vstrčil, se s bouchnutím rozlétly. Objevili se v nich dva vysocí muži, kteří si byli podobní jako vejce vejci. Stejné světlé odvážné oči, stejné plavé krátce přistřižené vlasy jako kartáče, stejné rozmáchlé pohyby.

„Hlásí se Gunnar a Jakob. Copak že se tváříte jako o pohřbu, hoši? Nejste rádi, že vidíte své milované piloty?“ zažertoval jeden z nich. Mluvil rychle, polykal slabiky.

„Mluv radši pomaleji, Jakobe, však vidíš, že mají mizernou náladu, ještě nějakou slízneš,“ šťouchl ho do loktu druhý. Ale když viděl, že jejich žerty padají pod stůl, oba zvážněli. Mlčky pozorně vyslechli, co jim radiotelegrafisté oznámili.

„Hm, to je tedy zlé… Bílá tma… Kurs devadesát… magnetická bouře… To je jasné, ale co dál?“ četl Gunnar depeši asi podesáté, skloněný nad knihou radiostanice. „Chudák Lars, to mu teda nezávidím. Jaktěživ nezapomenu, že jsem jednou při takové bílé tmě otočil letadlo na sever místo na jih a div to se mnou špatně nedopadlo. Jakob má ještě horší zkušenost.“

„Běhá mi mráz po zádech, když si na to vzpomenu. Všechno se mi v hlavě popletlo, zbláznily se mi i přístroje, v ničem jsem se nevyznal, nevěděl jsem, kde je nahoře a kde dole, ani nevím, že jsem stroj otočil, a tak jsem letěl, sanicemi vzhůru a hlavou dolů. Ta bílá tma je hotové peklo. A jednou jsem zase…“

„Přestaň, to nás teď nezajímá, teď je důležitý jenom Lars. Musíme uvažovat, proč vysílal CQ a proč teď mlčí,“ přerušil ho Gunnar. „Šéfe,“ obrátil se k Mikkelovi. Svou netrpělivost ani neskrýval. „Slyšíš něco?“

„Je už slyšet hodně stanic, i nějaké dost vzdálené.“

„A Kosmos II?“

Jedinou odpovědí bylo zavrtění hlavy.

„Naposledy vysílali v devět čtyřicet jedna. Signál GQ…,“ vysvětloval chvatně Jon.

„V kolik by měli být nazpátek? Pokud to ovšem hned otočili.“

Profesorovy vypouklé bledé oči v obličeji úzkém jako rypák mravenečníka se pozorně, pohledem krátkozrakého člověka dívaly pilotům do tváří. Svlékal se pomalu, systematickými pohyby. Nikdo si nepovšiml, kdy do radiostanice vstoupil.

Gunnar ho vedl prstem po sloupci zápisu a polohlasně četl:

„Start – šest dvacet sedm, pokus o navázání spojení – šest dvacet devět, potom šest padesát devět, výška dva tisíce pět set metrů, kurs tři sta čtyřicet. A co je to tady dál za nesmysly? ‚Báječně‘, ‚líbám‘.“

Jon celý zrudl.

„To nic. Poznamenal jsem si jejich rozhovor s lodí, mají na palubě letadla toho černouška, toho lodního kuchtíka. Adamsen mu zřejmě dovolil…“

Gunnar netrpělivě mávl rukou.

„Dej sem mapu, hned si nakreslíme, jaký mají kurs.“ Soustředil se na výpočty a nevšímal si ani profesorových poznámek. „… kurs tří sta čtyřicet, to bereme přibližně, dvě hodiny a deset minut letu, to je tisíc tři sta, tisíc čtyři sta kilometrů. Fjú,“ zapískal skrz zuby. „To asi doletěli nad ty hory, když utíkali před bílou tmou, a tadyhle zřejmě Lars změnil kurs na devadesát. To bylo jediné východisko. Pane profesore, vy jediný jste ty hory viděl. Kterým směrem se táhnou?“

„Nu což, já je viděl jenom na obzoru, ale mám dojem, že se táhnou od východu na západ.“

„Dobře,“ zaradoval se pilot. „Já vždycky říkal, že ten Lars má za ušima. Letí na východ podél hor.“ Nadzvedl obočí a něco zpaměti počítal. „Pane profesore, měli by tedy být,“ mrkl na rafije na velikých nástěnných hodinách, jejichž nikl se leskl ve světle lampy, „za… no, nejdéle za devadesát minut“

Pilotův rozvážný, energický hlas všechny uklidnil. Vyzařovala z něho jistota.

24. HROZNÉ PROBUZENÍ

Oslnivé světlo se neodbytně vtíralo pod víčka. Tumbo ležel bez hnutí a kochal se tichem. Už dávno se mu tak dobře nespalo. Lůžko bylo měkké, pohodlné, ještě chviličku si zdřímne, než Kyklop zaklepá na stěnu jeho doupěte jako každé ráno. Pomalu zvedl ruku, aby si protřel ospalé oči. Dotkl se skelné ledové skořápky. Škubl sebou. Něco ho drželo za nohy. Ležela na něm nějaká hrozná tíha. Nemohl se pohnout, byl uvězněný. Bezvládně klesl do sněhu a pozbyl vědomí. Otevřel oči, když cítil, Že ho někdo osvobozuje od té tíhy, která ho shora tlačila. Někdo se k němý skláněl. Sotva Roaldovu tvář rozeznal. Široce rozevřené oči měly nepřítomný výraz jako oči slepce. Tumbo se rozhlédl – a už se na nic neptal.

Na oslnivě bílé ploše těsně před ním ležel obrovský oranžový trup s rozpáraným a vyrvaným bokem. O kus dál trčelo do vzduchu křídlo se dvěma motory, kolmo zaražené do sněhu, jako by volalo o pomoc. Kamkoli se podíval, tam se válel nějaký pokroucený plech, rozbité přístroje, polámané bedny. Široká stuha od černého mastného oleje označovala cestu odhozených rozbitých motorů z druhého křídla. Tumba vytrhlo z otupělosti čísi zasténání. Chytil za ruku Roalda, který pořád ještě stál bez hnutí.

„Adamsen má zlomenou pravou ruku,“ říkal navigátor přiškrceným hlasem, jako by ho někdo držel za krk. „Pokus se pohnout nohama. Jde to? Dobře. Hlavu máš taky celou. Tak tos měl štěstí. Zakrýval tě kus kormidla, sotva jsem tě našel. Ne, všichni z toho nevyvázli, Leif a Hilmar jsou mrtvi, zahynuli hned, netrpěli… Jestli můžeš vstát, tak pojď,“ táhl Tumba za sebou.

Šel jako automat, chvílemi krčil rameny, jako by protestoval proti něčemu, co mu nešlo do hlavy. Tumbo se za ním vlekl ohlušený, jako by dostal po hlavě sekerou. O pár kroků dál se Lars a Arvid skláněli k radiotelegrafistovi, který seděl na bedně.

„Tak tys to přežil, kluku!“ pokoušel se na Tumba usmát Adamsen, ale hned se zas zašklebil bolestí.

Lars mu obratně a mlčky fačoval ruku zasunutou mezi dva kusy plechu jako mezi dlahy. V jeho dlouhém obličeji nezbyla ani kapka krve.

„Vytáhněte spacáky a připravte pro něho místo v mašině,“ řekl krátce.

Tumbo bezděčně zamířil ke dvěma postavám, které nehybně spočívaly na sněhu. První pilot ho pohybem ruky zastavil.

„Těm už nepomůžeš. Udělej, co jsem ti řekl.“

Bylo přímo k nevíře, že ten strašlivý chaos, rozbité motory vyrvané z křídel, rozházené přístroje byly ještě nedávno nádherným moderním turbovrtulovým letadlem, které se po několika hodinách průzkumného letu mělo vrátit na svou základnu. Rozbitá podlaha, zkroucené kusy plechu, cáry látky, které žalostné visely z daleko odhozených sedadel – nic nezůstalo na svém místě. Otevřená lednička visela nad dírou v boku, nádherné fotografické a filmové kamery se rozbité válely na sněhu.

Tumbo stále ještě nemohl uvěřit, že je to všechno pravda. Nehty si zarýval do dlani, až ho to bolelo. Cožpak ten hrozný sen nikdy neskončí? třepetala se mu v prázdné hlavě zoufalá myšlenka. Ale nebyl to sen.

„Tumbo, pokus se prolézt na ocas mašiny. Měly by tam být spací pytle. Vytáhni je,“ uslyšel.

V místě, kde kdysi byly dveře oddělující záď, byla podlaha tak vykoulená, že se s námahou protáhl dovnitř. V průchodu zavadil o Hilmarův fotoaparát. Hilmar… Už nikdy neuvidí jeho usměvavou tvář, nezhlédne jeho fotografie, neuslyší jeho hlas. „Takové nádherné mašině, jako je Kosmos II, se nemůže nic stát,“ zněla mu v uších jeho slova. Není to přece dlouho, co to říkal… Tumbo přiskočil k prvnímu spacímu pytli a zabořil obličej do drsného plátna. Rozvzlykal se. To, co zažil, bylo nad jeho fantazii i nad jeho síly.

„Našels něco? Dej to sem. Vedu Adamsena,“ křičel Roald a jeho hlas zněl v tom rozsekaném vnitřku tak nějak podivně.

Chlapec vyskočil, nosil jeden spací pytel za druhým, zpod přístrojů vytáhl i polštáře ze sedadel pilotů. Mohl se teď přetrhnout, aby jim vynahradil chvíli své slabosti. Když se otočil k Adamsenovi, byly už jeho černé tvářičky suché. Radiotelegrafista s námahou vlezl dovnitř a beze slova protestu se nechal uložit do spacího pytle.

„Ani se nehni, musíš si odpočinout. Teď se musíme postarat o tamfy,“ ukázal Lars hlavou na dvě těla, která ležela vedle sebe na sněhu. Obličej se mu křečovitě stáhl. „Ne, ty zůstaň u Adamsena, tady si poradíme sami,“ dodal, když viděl, že se Tumbo chystá lézt ven.

Když procházel kolem chlapce, pohladil ho beze slova po kučeravé hlavě. Radiotelegrafista ležel ještě chvíli klidně a čekal, až Lars kousek poodejde.

„Tumbo, pomoz mi vylézt z toho pytle, sám to nedokážu. Ne, nic se mi nestane. Musím se okamžitě přesvědčit, co je s vysílačkou, ani nevím, jestli to přežila. To je snad jasné, ne?“

„Ale Lars to zakázal,“ protestoval Tumbo a odmlčel se. Nespouštěl přitom pohled z Adamsenových vlasů. Byly bílé jako sníh.

„Lars mi bude první ze všech děkovat, když dokážu honem navázat spojení, tak mi pomoz,“ houkl na něj radiotelegrafista. „Co si mě tak prohlížíš?“

„Já? Ale ne. Můžu ti pomoct, Adamsene, ale s tou svou rukou tam stejně neprolezeš. Co to bylo? Řekni mi to.“

„Bílá tma. To je pro pilota pohroma. Ještě štěstí, že byl u kormidla Lars, zvedl mašinu v poslední chvíli. Drhli jsme břichem o nějaký plochý horský svah asi dva kilometry. Je stejně div, že jsme to přežili.“

„A co bude dál?“

„Počkáme, až nás odveze záchranné letadlo. Ale musím ohlásit naši polohu. Čím dřív se v Norge dovědí o našem ztroskotání, tím rychleji nám pošlou pomoc. Tak dáš mi ruku, nebo nedáš? Ano, tak!“‚ pokoušel se vyhrabat ze spacího pytle a sykl bolestí.

Tumbo měl pravdu, prolézt na ocas nebylo snadné. Radiotelegrafistovi překážela jeho ruka, fixovaná v improvizovaných dlahách. Ale zasténal, až když spatřil svou aparaturu. Stačil jediný pohled, aby pochopil, že není k ničemu. Jeden z měničů, vyrvaný z podstavce, se zaklínil mezi lampy vysílačky. Z pobledlé tváře se na Tumba dívaly nepřítomné oči. Adamsen si zdravou rukou otřel čelo zrosené potem.

„Nepošlu zprávu do Norge ani nikomu jinému,“ zasténal a sklonil se k přijímači. A hned radostně zvolal: „No, ten je snad celý. Odšroubuj tyhle dva šrouby, musím se do něj podívat. Pospěš si.“

Tumbo popadl šroub, ale s výkřikem ho pustil z ruky.

„Musíš ho vzít do hadru. Copak nevíš, že kov v mraze pálí? Dvě lampy jsou napadrť, ale jsem si jist, že mám zásobní. Podívej se do té skříňky v koutě. Ale honem, než se Lars vrátí,“ třásl se horečně Adamsen, když viděl, jak chlapec s námahou odsouvá nějaký přístroj, který spadl na bedničku,

„Né, tak ne!“ Radiotelegrafista zapomněl na obvaz a chtěl, natáhnout ruku. Ale jen zaúpěl bolestí.

Kousal se do rtů, aby nesténal, a komandoval Tumba:

„Otevři to, vyházej ty potlučené lampy, podej mi tamhletu krabici, pospěš si, než někdo přijde. Jsou tu!“ vykřikl vítězně a roztrhl papír prsty zdravé ruky. V tu jedinou chvíli zapomněl Adamsen na bolest a Tumbo na mráz, který se už ujal vlády v kabině rozbitého letadla. Radost byla předčasná.

„Nemáme napětí,“ zazněl Adamsenův hlas sklesle. „Musíme počkat, až se Arvid podívá na baterie. Třeba je některá z nich celá, třeba jsou jen přetržené kabely…“

„Mám se podívat?“

„Sám to nedokážeš, tomu se musí rozumět. Hoď na mě něco, třesu se zimou, radši zase zalezu do spacáku. Lars na mě stejně bude křičet. Chudák Lars, je to pro něho hrozná rána. Měl Leifa rád jako bratra, byli pořád spolu. Teď po tom přezimování mu měl jít na svatbu za družbu. Zatracený život!“ oklepal se bezděčně. „Podívej se do těch rezervních pytlů, no, do těch, co leží na ocase. Tam máme zásoby potravin na čtrnáct dní. Chlapci budou mít hlad, až se vrátí.“

„Do pytlů?“ opakoval bezděčně Tumbo. Teprve teď si uvědomil, že žádné neviděl, když nosil spacáky.

Adamsen se na něho díval se špatně skrývanou netrpělivostí.

„Co se tak divíš? Jsou moc těžké? Tak aspoň seber všechno, co se vysypalo z ledničky. Moc tam toho sice nebylo, ale vždycky to přijde vhod. Vytáhnou pytle až potom, až přijdou. Na tebe jsou opravdu moc těžké.“

Bez ohledu na mráz, který mu zalézal za nehty, začal Tumbo vyhrabávat ze sněhu zapadlé plechovky. Katastrofu přežila i krabice s vejci, což byl učiněný zázrak, a nerozbily se ani tři termosky s kávou. Nalil kávu do kalíšku a podal ho radiotelegrafistovi.

„Napij se i ty, Tumbo, je horká, jistě jsi pořádně promrzlý, víc než my.“

Černé prsty, natažené po kalíšku od termosky, se stáhly zpět.

„Ať radši zbude něco pro ně.“

Adamsen pohlédl úkosem na obličej stažený zimou. „Aspoň si lokni,“ dodal tónem, který zazněl jako rozkaz, a pak se pořádně zabalil do spacáku. „Jdi se podívat po nějakých rukavicích a šálách, než tu všichni zmrzneme na kost.“

V tmavém vnitřku se těžko dalo něco najít, ale chlapec vítězně přitáhl ještě tři dvojité letecké kožešinové spací pytle, několik zásobních vlněných šál a sám se přitom zahřál. Rukavice našel jen vlněné, takové, které se navlékají dospod.

„Prokázali jsme našim přátelům poslední službu, nic víc pro ně už udělat nemůžeme.“ Lars, který právě přišel, sebou trhl, když spatřil radiotelegrafistovy zbělelé vlasy. Ale hned se ovládl. „Teď se musíme společně postarat o živé. Adamsene, až se trochu vzpamatuješ, musíš informovat Norge.“

„Z toho nic nebude, vysílačka je na kusy,“ zněla krátká odpověď.

„Jak to? Jak to víš?“

„To je přece jedno,“ mávl rádiový důstojník zoufale zdravou rukou. „Ale přijímač fungovat bude, hlavně když Arvild najde baterie akumulátorů. Naštěstí máme ještě rezervní vysílačku. Ale tu použijeme jen v nejvyšší nouzi. Doufám, že ji nestačíme uvést do chodu.“

„To víš že ne. Pomoc přiletí dřív, než sáhneme pro ten čertův vynález,“ říkal s neochvějnou jistotou Arvid. „Jdu teď připravit pistole a kouřové bomby, těch máme naštěstí dost. Budou tu jistě každou chvíli. Ale já musím nejdřív něco spolknout, protože mám hlad jako vlk.“

„Není to tak jednoduché, jak se ti zdá,“ poznamenal ustaraně Lars. „Dnes rozhodně nepřiletí,“ opravil se. „Nemůžou to stihnout. Za čtyři hodiny bude už na pobřeží tma. Tady ve vnitrozemí dokonce dřív. Přiletí nejdřív zítra ráno, s tím se nedá nic dělat,“ rozložil pilot bezradně ruce.

„Tumbo si neví rady s rezervními pytli,“ vzpomněl si Adamsen, „snad bys je mohl přinést ty, Arvide.“

Mechanikovi se to nemuselo dvakrát opakovat. Popadl baterku a zmizel v hlubinách stroje.

„Kdes to sebral?“ užasl Lars, když spatřil číšku horké kávy, kterou mu Tumbo podával. „Kam to ty termosky schováváš? Proč do spacáku?“

„Aby déle vydržely teplé. Moje sestra vždycky schovávala hrnek s jídlem pod rohož.“

Než se Lars otočil zády ke svým druhům, Tumbe si koutkem oka povšiml změny v jeho výrazu. V domnění, že ho nikdo nevidí, neusiloval velitel o úsměv. Koutky jeho úst směřovaly dolů, čelo protínala hluboká rýha. Neřekl posádce všechno, nač by ji měl strašit? Jestliže poslední signály Kosmu II nepronikly na stanici tím ďábelským šumem a praskotem, jestliže nezachytili depeši o změně kursu, budou je letci hledat na jihozápadě, daleko, přes tisíc kilometrů od místa ztroskotání. A i když snad v Norge o změně kursu vědí, zabere jim hledání rozbitého stroje v neznámých, do map nezakreslených horách na tomhle zatraceném vysokém průsmyku spoustu času. Víc, než kdokoli očekává. Ještě štěstí, že jsou v rezervních pytlích zásoby potravin na čtrnáct dní. Do té doby musí přijít nějaká pomoc. Lars si oddychl.

„Co je?“ otázal se roztržitě. Ve tmě mechanikův zděšený výraz neviděl.

„Nejsou tam!“ křičel Arvid.

„Co tam není?“

„Nejsou tam, nejsou tam!“ opakoval Arvid rozčileně. „Všechno jsem prohledal!“

„Co že tam není, k čertu!“

„Vyletěly! Asi tou dírou v podlaze!“

„Tak se nemohly ztratit!“ rozběhl se Lars kupředu.

Ostatní běželi za ním. Brodili se sněhem, zakopávali, padali do závějí a zase vstávali. Arvid běžel první. Každou chvíli se sehnul, něco zvedl a vztekle odhodil stranou. Tumbo, který jim nestačil, průvod uzavíral. Choulil se zimou, rukama se chránil před větrem, který mu vrhal do tváře sníh ze země.

Příkop, který vyryl trup Kosmu II, jenž se řítil jako raketa, končil propastí, ledovým vodopádem. Tady letadlo narazilo do svahu, tady musely protrženou podlahou vypadnout pytle s potravinami, vypadly a sjely po kolmé ledové stěně dolů. V houstnoucí tmě a v bílých sněhových oblacích, které hnal vítr, nebylo vidět, jak je propast hluboká a zda něco leží na jejím dně. Udýchaní muži se beze slova zastavili. Lars odhodil kapuci, která mu spadla na čelo a sundal si kožešinovou čepici. Všichni čekali, co řekne.

„Zítra se pokusíme sejít k úpatí toho ledovce. Pytle se tam zřejmě zabořily do sněhu.“ V pilotově hlase zněla neochvějná jistota, která nepřipouštěla žádné pochybnosti. „Teď bychom měli myslet na nocleh. Tumbo, nenašla by se tam ještě nějaká termoska s kávou? Arvide, vyrobíš nám zítra vařič. Benzínu a motorového oleje máme naštěstí dost.“

„Paliva není nikdy příliš mnoho. Vzpomeneš si na má slova, zazněl mu v uších basový hlas.“

„To je Leifova zásluha,“ říkal s takovým klidem, jako by to, že se octli zde, v neznámém pohoří, v roztrženém trupu letadla, bez jídla a bez spojení se světem, prožíval každý den.

Tumbo pomohl letcům nasadit nazpátek vytržené dveře a obložit je přikrývkami, pak se mu nálada zlepšila. Třeba to všechno skutečně není tak hrozné, jak se mu zdálo? Posbíral šálky a tácky, které se válely po koutech, a přitom se udeřil do kolena o kovovou kličku. Vyjekl bolestí – a náhle pochopil. To je přece ta elektricky vytápěná skříňka! Otočil kličkou, z otevřených dvířek vyrazil horký závan, tlusté stěny udržely uvnitř teplo jako v nejlepší termosce. Na šikmo sesutých policích stály ještě tři plné tácy. Arvid už přes chlapcovo rameno chtivě sahal po nejbližším z nich, ale Adamsenův hlas ho zastavil:

„Tumbo je rozdělí mezi nás všechny.“

„To je přece moje druhá porce! Kuchař mi ji připravil, protože ví, že toho vždycky sním víc!“ pokoušel se protestovat mechanik.

„Rozděl to!“ opakoval Lars.

„Tomu tedy říkám dar osudu,“ řekl Roald za hlasitého mlaskání a pomalu žvýkal každé sousto. „Doufejme, že další teplé maso nám přivezou zítra ráno naši piloti.“ Trupem letadla zacloumal prudký závan větru. Lars s Adamsenem se na sebe krátce, ale významně podívali.

„To nic, to je jen při zemi,“ zabručel radiotelegrafista.

„No, doufejme,“ povzdychl si první pilot.

Na potemnělém blankytu oblohy už slabě svítily první hvězdy, když promrzlý Arvid přinesl první zprávu: jedna baterie je celá.

„Už jsem ji připojil. Můžeš zapnout přijímač.“

Na to Adamsen čekal. Pod jeho vedením rozřezával Tumbo nějaké kabely, trhal spoje. Když už měl Adamsen zapnout přijímač, celá posádka v čele s Larsem se tísnila v úzkém průlezu. Stupnice se rozsvítila slabým světlem a všichni zatajili dech. Radiotelegrafista levou rukou s námahou otáčel knoflíkem kondenzátoru. Párkrát si popotáhl sluchátka na uších. A zas něčím otočil. Nakonec pokrčil rameny.

„Pokus se prolézt do kabiny, Tumbo, a podívej se, co je s anténou. Jistě je zamotaná, nic neslyším. Rozvěs ji a upevni, jak to půjde. Přijímač je v pořádku, ale nic neslyším,“ opakoval a obrátil se přitom k pilotovi.

„A nedělá to jenom polární záře?“ poznamenal nesměle Tumbo, který si vzpomněl na Hakonova slova.

Lars se na něho překvapeně zadíval.

„Jak ty tohleto víš? Možná, ale na anténu se stejně musíme podívat. Vezmi si něco teplého na sebe!“ zavolal ještě za chlapcem, ale Tumbo už byl venku. Zavázal si čepici přes uši, narazil kapuci hlouběji do čela, přitáhl vlněnou šálu. V běhu si přes vlněně rukavice navíc omotal nějaké hadry. Stále ho ještě pálily prsty, jak se předtím dotkl ocelových šroubů.

Podíval se vzhůru, hvězdy beze stopy zmizely. Obloha, od jedné strany obzoru k druhé zatažená nízkými mračny, nevěstila nic dobrého.

25. ŽIVÁ ANTÉNA

Mrazivý vítr, který pronikal až do kabiny, fičel tady venku v nelítostných, prudkých závanech. Dostat se potmě na trup letadla nebylo lehké ani pro Tumba. Kovový povrch, pokrytý tenoučkou vrstvičkou ledu, byl hladký jako sklo, prsty po něm klouzaly, boty nenacházely oporu, ruce se neměly za co chytit. V místě, odkud bylo vyrváno křídlo, se bolestivě řízl do ruky o kraj plechu. Když se konečně vyšplhal nahoru, prudký závan větru ho div neshodil dolů, teprve v poslední chvílí se chytil izolátoru.

Ležel na břiše a s námahou rozmotával lanko antény, které se stočilo do spirály a v mrazu ztvrdlo. Jímala ho hrůza při pouhém pomyšlení, že bude muset dolů. Najednou mu podklouzla bota, chlapec zamával rukama, ještě chvíli udržoval rovnováhu, jako by visel ve vzduchu, a pak sjel po břiše dolů. Anténu z křečovitě sevřené ruky však nepustil. Poodešel kousek od trupu letadla a s námahou natahoval zledovatělý drát.

„Už je slyšet, Tumbo, už je slyšet!“ zaslechl v hukotu vichřice.

Celý šťastný div nepustil konec lanka z ruky. Zatoužil být společně s ostatními u přijímače. Ale ne, to přece nejde, anténa by se hned zase stočila a všechno jeho úsilí by se obrátilo vniveč. Musím ji k něčemu přivázat. Bezradně se rozhlédl. Kolem sebe neviděl nic. Bílé vločky, které vítr zvedal ze země, mu zalepovaly obličej a měnily se v ledový škraloup, jakmile přilnuly k jeho teplým tvářím.

„Roalde!“ vykřikl z plna hrdla, ale vítr nesl jeho výkřik na opačnou stranu.

Proudy ledového vzduchu pronikaly kombinézou, svetry i skrz boty. Ruce ve vlněných rukavicích tuhly, ztrácel v nich cit. Vítr náhle zaskučel prudčeji a zvedl z ledu bílý mrak. Nad hlavou zavířily Tumbovi husté kotouče ledových jehliček, které bolestivě bodaly.

„Roalde!“ vykřikl znovu, ale v hukotu vichřice sám neslyšel vlastní hlas.

Při každém nadechnutí mu spaloval plíce studený vzduch. Celé jeho tělo se chvíli třáslo jako v zimnici, ale potom ustala i třasavka. Hlavně nepustit anténu z ruky. Snad už budou brzy hotovi. Z očí mu tekly slzy a zmrzaly na ledové masce, která pokrývala jeho obličej jako přiléhavá skořápka, ucpávala mu ústa a zalepovala oči. Nic neviděl, nic neslyšel, začínal se dusit, protože nemohl popadnout dech. Dlouho nechápal, kdo to s ním třese jako s pytlem, kdo mu rve lanko z prstů.

Lars vzal chlapce do náruče. Byl hotový div, že ho v té husté vánici našel. Je lehký jako pírko, vždyť je to ještě dítě, na to jsme zapomněli, vyčítal si trpce.

„Tak řekni něco, Tumbo, promluv! Zítra pro nás přiletí. Vědí, že jsme změnili kurs, všechno je v pořádku. No tak se ozvi,“ opakoval zděšeně a tiskl chlapce k prsům. „Slyšíš mě? Odpověz!“

„Ten kluk má ale dobrý kořínek!“ uslyšel Tumbo jako skrz vatu Larsův vážný hlas. Ležel zachumlaný ve spacím pytli, že mu koukala jen špička nosu, ale stále ještě se nemohl zahřát. „Byl bych rád, kdyby se můj syn zachoval taky tak.“

„Nechybělo mnoho, a byl by zmrzl na smrt,“ zabručel Roald. „Viděli jste, jak vypadaly jeho ruce? Celé popálené mrazem. Je to ještě dítě, a navíc zvyklé na jiné podnebí. Obětavějšího kluka jsem v životě nepotkal. Věděl, že kdyby anténu pustil, nic neuslyšíme,“ pokýval uznale hlavou pilot.

„Je to naše vina, nemysleli jsme na to, co se mu tam venku může přihodit. Já měl největší strach, aby mu neomrzla víčka,“ dodal ustaraně Adamsen.

Tumbo trošinku nadzvedl okraj spacího pytle, aby je lépe slyšel. Nadýmal se pýchou. Byl by teď ochoten pro ně udělat cokoli, třeba znovu zmrznout, kdyby to bylo k něčemu dobré. Jaká škoda, že Hakon nebo Kyklop nemohou slyšet, co se tady o něm říká. Ať nám neuděláš ostudu! varoval ho radiotelegrafista z Icebjörnu.

„Tak co, už roztáváš?“ spatřil v šeru kabiny Adamsenovy oči, které se na něho upíraly.

Pokusil se o úsměv, ale napjatá zmrzlá pokožka na tvářích mu ještě působila bolest.

„Byl jsi zmrzlý jako rampouch, co? Ze samé radostí jsme na tebe zapomněli, chudáčku! Ale hned, jak jsi natáhl anténu, uslyšeli jsme signály z Norge. Volal nás Mikkel,“ říkal rozrušeným hlasem Lars. „Naši depeší zachytili Australané na stanici Mawson. A signály CQ slyšeli ještě dál, až v Mirném. Naši piloti by tu měli být zítra. Tak vidíš, jaké máš zásluhy. Zachoval ses jako opravdový polárník. Za odměnu tě jmenuju druhým radiotelegrafistou. A teď klidně spi.“

Ale Tumba ani nenapadlo, aby zavřel oči. Ještě se celý třásl rozčilením. Jak strachem, který zažil, a promrznutím, tak radostí. Pozorně sledoval postavy, sotva rozeznatelné v šeru prosvětleném jen chabým světlem kapesních baterek. Lars, Roald a Arvid obcházeli kabinu a kusy plechu, přikrývkami a nějakými plachtami ucpávali díry ve stěnách a v podlaze. Přisouvali k nim lenošky, skříňky, ledničku, stůl. Hned tam bylo tak nějak tepleji a útulněji. Ztichl dokonce i monotónní hukot neslábnoucí vichřice.

„Máš hlad? Mně už teda moje střeva hrajou granátnícký pochod, ale Lars říkal, že už se dneska nic vařit nebude. Zítra ráno prý dají dohromady vařič. Uděláme si takovou polévku, že v ní bude lžíce stát. Ale taky možná že nás zítra odvezou, ne?“

„Mlč už, Arvide. Zítra už bude za pár hodin. Je načase jít spát. Lehni si vedle Tumba. Já se nějak vecpu do druhého spacáku k Roaldovi. Adamsena necháme samotného, když má tu ofačovanou ruku.“

„Vy se aspoň zahřejete navzájem, i když máte málo místa. Ale já chudák musím mrznout,“ vzdychal radiotelegrafista.

Tumbovi se víčka sama zavřela a žádná síla na světě by je byla nedokázala zvednout. Přitiskl se k Arvidovi a ani nevěděl, kdy usnul. Mechanik mu ještě něco šeptal, ale chlapcův dech byl najednou těžký a pravidelný. Spal jako zabitý spánkem k smrti unaveného člověka.

26. ARVID JE TAKY K NĚČEMU DOBRÝ

To první, co pocítil, když se probudil, byl hlad. Kručelo mu v břiše, až to bolelo. Chtivě sáhl po sucharu, který ležel na jeho spacím pytli, nesl ho k ústům, ale najednou ho odložil. Třeba to není pro něho, třeba tam spadl náhodou. Pokušení bylo sice veliké, ale chlapec dobře věděl, jak málo potravin je v Kosmu II. Minulý den prohledali všechny kouty a vyhrabávali ze sněhu každičkou konzervu, každičký balíček sucharů. Nebylo toho mnoho, při zmenšených porcích to s bídou mohlo postačit na šest sedm dní. Ale i z toho měl Lars radost. Znovu se šel na okraj propasti podívat, zda se nepodaří najít zásobní pytle. Když se vrátil, nikdo se ho na nic neptal. Stačilo se podívat na jeho zamračenou tvář. Všichni pochopili, že potraviny jsou nenávratně tytam.

Skučení vichřice neustávalo. Sněhová vánice trvala už druhý den. Pod jejími mohutnými údery sebou trup Kosmu II škubal, jako kdyby se pokoušel vzlétnout. Vnitřek kabiny byl zasypán bílým popraškem, větrem hnaný sníh pronikal dovnitř sebemenší škvírou a tu a tam vytvářel závěje, nepomohlo utěsňovat díry vším možným.

Závěs z několika tlustých přikrývek, který byl připevněn nad dveřmi, se nadzvedl a Roald skočil do kabiny v sněhovém oblaku. Netrpělivým pohybem setřásl bílou záclonku, která mu přimrzla k obočí a řasám, a setřel si z tváře tenkou ledovou skořápku.

„Kde je starý?“ zeptal se.

„Asi u Leifa a u Hilmara. Včera jim udělal nový kříž a pořád tam chodí,“ odpověděl radiotelegrafista.

Tumbo se začal hrabat ze spacího pytle, aby Roaldovi pomohl otřepat sníh, ale Adamsen mu to nedovolil.

„Jen klidně lež. Čím míň se budeš hýbat, tím míň sil ztratíš. Tady jsme hrozně vysoko, dva kilometry nad mořem. Ode dneška si dávej pozor na každý pohyb.“

„Dva kilometry!“ vyděsil se doopravdy Tumbo.

„Možná že i víc. Proto se tu tak těžko dýchá, proto se tak snadno unavíme.“

„Máš pravdu, Adamsene, nedošel jsem daleko, a jsem polomrtvý. Vítr s člověkem práská o zem, a tak jsme radši lezli po čtyřech, lepší způsob nikdo nevymyslel. Našli jsme pod sněhem nějakou bandasku, ani nevím čeho, asi oleje, Arvid ji sem hned dotáhne,“ lapal Roald s námahou po dechu.

Znovu začal někdo zápasit se závěsem, který zakrýval dveře. Vypadalo to, jako by byl dlouho válel sudy po sněhu. Nebýt roztěkaných černých očí, které blýskaly pod zasněženými řasami, stěží by byl poznal Arvida.

„Honem to zatáhni, hrozně sem fouká!“ zabručel Adamsen. „Kdy už si konečně oholíš ty své kníry? Máš je zledovatělé, jako by byly ze železa. Ten led si asi budeš muset odsekávat kladivem.“

Mechanikova tvář se sešklebila v podivné grimase, která pravděpodobně měla znamenat úsměv.

„Za nic na světě, dokud budu živ. To by mě moje nastávající poslala k vodě. Ten můj černý knírek se jí tak zalíbil, že mi spadla do náruče.“ Bezděčně si sáhl na horní ret a s odporem setřásal sníh z knírů. „Tak já vám tedy povím, že už mám té Antarktidy po krk. Přísahám, že po tomhletom přezimování jaktěživ ani nepáchnu nikam, kde je sníh a led. Zasloužím si přece trochu slunce a tropického vedra, ne? Tumbo, tam u vás je to lepší, co?“

Chlapec chvíli uvažoval.

„U nás je teplo a krásně, to je pravda, ale lidé jsou lepší tady,“ odpověděl s hlubokým přesvědčením.

„Děkuju ti jménem polárních bratrů,“ zasmál se Arvid, „ale já bych se teď daleko radši vyhříval ve stínu palem a čekal, až mi spadne k nohám kokosový ořech k snídani.“

„Ty si pořád jen ze všeho děláš legraci. Řekni mi radši, co bude s tím vařičem,“ přerušil ho netrpělivě Adamsen.

Ale mechanik nespěchal s odpovědi. Pomalu si svlékal větrovku.

„Moment, jen co rozmrznu. Až já přestanu dělat legraci, tak se mnou bude konec, abyste věděli. Vařič udělám asi z té bandasky, co jsme teď s Roaldem našli. Myslím, že se mi povede líp než ten, co jsem udělal včera, a rozhodně bude daleko lepší než ten předvčerejší.“

„To teda doufám. V tamtěch dvou nechtěl motorový olej hořet vůbec, a o pokusu s benzínem radši ani nemluvím. Nechybělo mnoho a byl bys spálil to, co zbylo z našeho nádherného Kosmu II. takové výrobky si můžeš dát za klobouk!“ vykřikl dopáleně Roald.

Arvid sebou trhl, jako by dostal pěstí do tváře.

„No, uvidíme,“ zabručel. „Ještě mi poděkuješ za teplou polévku. A za vedro v kabině. Hrom ať do mě uhodí, jestli si ještě budete stěžovat, vy nevděčníci!“ Otočil se na patě a vyběhl z kabiny.

„Sněz to, Tumbo, to je celá tvoje snídaně. A taky oběd a svačina a večeře,“ dodal Roald, když viděl, jak chlapec bezděčně pokukuje po odloženém sucharu. „Dnes si nemůžeme dělat naději ani na horkou vodu.“

„To všechno jsou hlouposti, hlavní je příjem,“ zazněl kategoricky hlas Larse, který zrovna vstoupil do kabiny a zaslechl poslední větu.

„Teď v té vánici nikdo anténu nenatáhne,“ utrhl se Roald.

„No, ale Tumbo už nám ukázal, jak se drží lanko,“ poznamenal pilot a usmál se na chlapce, který hladově chroupal suchar.

„Dneska by stejně nebylo nic slyšet,“ ozval se radiotelegrafista.

Jeho vpadlé oči a stažená tvář napovídaly, jak trpí. Lars s Roaldem mu zlomenou kost v předloktí složili, jak nejlépe dovedli. Z rozříznuté kožišinové kombinézy vyrobili spojenými silami teplé pouzdro na jeho nemocnou ruku. A přestože zlomenina nebyla složitá, obyčejné prášky proti bolesti nepomáhaly a každý pohyb znamenal pro pacienta hotová muka.

„Dneska anténu nenatáhnete, zrovna jako včera. Ostatně, v téhleté ďábelské vichřici by ji stejně bombardovaly částečky ledu a sněhu, nabité statickou elektřinou, a každý jejich styk s anténou způsobí krátké zapraskání v přijímači. Takových zrníček jsou tu tisíce, statisíce. V tom šumu nemůže být slyšet žádná stanice.“

„Tak tedy další ztracený den,“ zabručel ustaraně Lars. „Ale co kdybychom to přece jenom zkusili?“

Adamsen se beze slova zabalil do přikrývky a předstíral, že dřímá. Nevlídné ticho v kabině, přerušované jen povzdechy zamračeného Roalda, tížilo Tumba jako kámen na prsou. Za přepážkou bylo slyšet chrastění nějakých kovových předmětů. Arvid neztrácel čas, funěl, chvílemi hekal jako kovářské kladivo. Všichni si oddychli, když najednou v celé kabině ucítili ostrý pach benzínu. V Larsově přísné vrásčité tváři spatřil Tumbo neklid. Ale za chvíli nato cosi zašumělo. Od modrého plaménku letovací lampy, kterou mechanik vítězoslavně nesl, sálalo příjemné teplo. Rozhlédl se po ostatních celý šťastný, jaký na ně udělal dojem.

„Tak co vy na to? Arvid je taky na něco dobrý, ne? Mám svou čest, co jsem řekl, to jsem udělal!“ vykřikl provokativně. „Štěstí tedy mám, to se musí nechat. Bednička s nářadím se zachránila, za chvíli bude hotový vařič. Tumbo, podej mi tamhletu plechovku. Je prázdná, ne? Výborně. Počkej, nejdřív do ní nacpu sníh, ano, nádržku musíme dát do vody, aby se benzín pořád chladil. Ten letecký hoří jako čert. Varuju vás, že to může bouchnout. Tak aby mi potom někdo něco nevyčítal.“

„Začínám věřit, že si Arvid opravdu zasloužil dvojitou porci. Teď ji pochopitelně nedostane, ale až pro nás chlapci přiletí, musí se mu to vynahradit.“ Roald s úlevou natáhl zkřehlé prsty nad plamen. „Škoda že už jsme snědli všechnu tu čokoládu, co ti dal na cestu tvůj šéf, chlapče. Že bys mu teď přenechal jednu tabulku za odměnu, viď?“

„Třeba si Tumbo kousíček ulil,“ vypískl mechanik.

Tumbovy oči zahořely hněvem. Divže nepřevrhl z vařiče hrnek, z kterého začala stoupat pára.

„Jen klid, chlapče, to byl jenom špatný vtip. Arvid zřejmě soudí podle sebe. Počkej, takhle ne,“ řekl Lars, když viděl, že Tumbo strká do hrníčku lžící, aby rozdělil polévku do hrnečků. „Rozděl ji zase na pět porcí a dolej tolik vody, aby každý z nás dostal aspoň litr tekutiny. Čert ví, jak dlouho ta bouře potrvá.“

„Co to děláš?“ Arvidovy černé oči se úžasem zakulatily, když viděl, jak Tumbo seškrabává ostrým nožem jinovatku ze stěn a sype krystalky do hrnce.

„Jsi ty ale kluk mazaná! Místo abys chodil ven pro led, najdeš si ho uvnitř. Že jsi takhle nápaditý, to bych si nikdy nepomyslel. Já bych teda řekl. Že by ses měl v nějaké dílně učit mechanikem, to je nejlepší povolání no světě. Škodu promarnit život na nějaké jiné. Myslím přirozeně leteckého mechanika… Co byste si tady počali beze mě?“

Horká, ač řídká polévka příjemné pálila do rtů, zahřívala. Poprvé od chvíle katastrofy sundali z hlavy kožešinové kapuce a rozepnuli si kombinézy. Jeden si zapálil cigaretu, druhý dýmku.

Stříbrný rtuťový sloupec teploměru, který visel uprostřed kabiny, ukazoval sice minus deset stupňů, ale co to znamenalo ve srovnání s mrazivou vánicí, která stále ještě svištěla venku!

„To je ale fujavíce!“ pokoušel se Roald ucpat nějakou díru. Lars mu pohybem přikázal, aby byl zticha.

„To všechno není důležité… Jakmile skončí bouře, musíme okamžitě informovat Norge, že jsme naživu. Roalde, pokus se určit naši polohu, třeba se objeví slunce nebo hvězdy. Sextant máme naštěstí v pořádku. Teď vyzkoušíme havarijní vysílač. Arvide, vytáhni tu mašinu. Sice se při té práci pořádně zpotíme, ale není na co čekat.“

Tumbo si už dávno, hned na začátku letu, povšiml na ocase letadla jakéhosi podivného jízdního kola bez kol, které bylo zavěšeno těsně pod stropem. Dokonce se chtěl Arvida zeptat, na co to je, ale spatřil tu tolik neznámých věcí najednou, že na tuhletu zapomněl. Ani teď ještě dobře nevěděl, nač je vlastně ten přístroj, co stojí uprostřed kabiny. Vypadal jako kolo obrácené vzhůru nohama. Docela obyčejné cyklistické sedlo viselo těsně nad zemí. Mezi dvěma pedály byla zamontovaná dost veliká skříňka.

„Podívej, Tumbo, to je dynamo,“ vysvětloval Adamsen. „Někdo se musí posadit na sedlo a otáčet kličkami. Anténu musíme připojit tady k tomu izolátoru a ke svorkám klíč, rozumíš? Jeden z vás musí točit dynamem a já zatím budu vysílat. Jednoduché, ne? Jo, ale malér je v tom,“ povzdychl si, „že nás tam někde ve světě neuslyší, když nebudeme mít dlouhou anténu. Čím delší, tím lepší. Jinak z toho nebude nic.“

„Celý ten váš aparát je pro kočku. Kde tady chceš pověsit anténu?“ rozčiloval se Roald. „Nebudeme ji přece střídavě držet v ruce, jako to dělal Tumbo!“ ukázal očima na chlapce.

„Když to jinak nepůjde, tak ji držet budeme,“ přerušil ho příkře Lars. „Arvide, nepodařilo by se ti postavit nějaký stožár?“

Mechanik pochybovačně zavrtěl hlavou.

„Těžko. Z čeho a čím?“

„Co kdybychom přivázali anténu ke špičce toho utrženého křídla?“ řekl nesměle Tumbo. Ale hned se v rozpacích odmlčel, když zjistil, že na něho všichni koukají,

„Nesmysl! To bych rád věděl, kdo by tam vylezl?. Křídlo se zarazilo do sněhu skoro kolmo a je tak zledovatělé, jako by bylo ze skla,“ zabručel mechanik.

„Tumbo má pravdu, taková anténa by byla výborná,“ zasvítily Adamsenovi oči.

Lars dlouho upíral pohled na chlapcovu tvar, jako by v duchu něco vážil.

„Zkusíš to?“ zeptal se ho krátce.

„Zkusím.“

„Ták honem. Pomoz mu, Arvide, sám to nedokáže.“

Chlapec myslel, že se přeslechl. Arvid že má pomoci jemu, Tumbovi? Snad obráceně, ne? Vyskočil a chvatně si začal zapínat kombinézu.

„Nebuď tak horkokrevný. Kampak? Počkej!“ zasmál se Lars. „Teprve až ztichne bouře!“

„Už ztichla!“ vykřikl Tumbo, ale hned se odmlčel pod Roaldovým káravým pohledem.

V kabině zavládlo ticho.

„Ještě ne, ale zdá se, že brzy skončí. Ty se v tom vyznáš líp než my, kluku,“ řekl uznale Lars. „Poslouchejte chvílí.“

V jednotvárném hukotu se cosi změnilo, cosi téměř nepostižitelného. Rachot se začal dělit na jednotlivé hněvivé závany. Hrozivě hvízdaly, chvílemi odumíraly, chvílemi vztekle lomozily, ale bylo to už poslední cukání. Bouře ustávala.

„Šéfe, co kdybychom tak využili vyjasnění a pokusili se najít pytle s potravinami?“ zazněla prosba v mechanikově hlase.

„S tím se nedá nic dělat. Byl jsem tam. Ta kolmá hladká stěna je vysoká několik set metrů,“ mávl Lars rukou. „Můžeš mi to věřit, kamaráde, mně taky kručí v břiše, nejenom tobě. Právě proto musíme především uvést do chodu přijímačku a vysílačku. Všechno ostatní je vedlejší. Bouře ustává, nejpozději za dvě za tři hodiny bude v Norge na pobřeží pěkné počasí. Jak znám Gúnnara a Jakoba, využijí nejbližšího vyjasnění, aby nám přiletěli na pomoc.“

„Já vím, já vím, ale kde vzít sílu k tomu, abych rozšlapal tenhleten čertovský stroj?“ začal mechanik, když se zamračeně uveleboval v sedle.

„Slez dolů, ty půjdeš s Tumbem zavěsit anténu, jak jsme řekli. První bude točit dynamem Roald. Zaplať pánbůh za to, že máme nejnovější typ havarijní vysílačky, protože ten starý, co se užíval v letadlech ještě donedávna, u toho by se člověk udřel k smrti.“

„Larsi, palubní chronometr je rozbitý a můj náramkový stojí, zapomněl jsem si ho natáhnout. Jak mám vypočítat zeměpisné souřadnice?“ zněl neklid z navigátorova hlasu.

Pilot odhrnul rukáv své větrovky.

„Můj se trošku pozdí, o jednu nebo dvě minuty, což může dělat odchylku sto až sto padesát kilometrů. Vezmi na to zřetel při měření a vysílej naši polohu jen přibližně. Lepší něco než nic. Počkej ještě chvíli, až chlapci rozvěsí antény. Mám trochu strach, jestli to není pro toho kluka moc riskantní, ale jiné východisko nevidím. Musíme to zkusit“

27. ČERTOVSKÉ KOLO FUNGUJE

Obloha na západě se vyjasnila. Clona z bílých vloček se místy začala protrhávat, řidla a brzy se v dálce po ledové ploše táhly už jen dlouhé sněhové závoje jako přízraky. Krajina kolem letadla se úplně změnila. Zmizela oranžová červeň trupu a černé skvrny od oleje i kusy plechu, které se válely kolem, všechno zakryl bílý příkrov čerstvého sněhu, jen křídlo letadla, zaražené s úžasnou silou do ledu, trčelo k nebi jako pomník tragédie, která se tu nedávno odehrála.

Tumbo zapadl až po prsa, když se brodil sněhem za mechanikem, jenž s úsilím táhl kotouče navázaných lanek a drátů. Oba s hrůzou zírali na skelně hladký povrch křídla. Ledový prach, ostrý jako jehličky, který přinášel vítr, sedřel už z některých míst červený lak a odhalil duralový plech, který se třpytil ve slunečních paprscích.

Tumbo si očima změřil nakloněnou jehlici, soustředil se a odvážně na ni vyskočil. Ze všech sil svíral mezi koleny zaoblené čelo křídla. Chvíli marně hledal nějaký opěrný bod. Zaťal prsty do povrchu kovu, který byl hladký jako zrcadlo, div že mu krev nevytryskla zpod nehtů. A spadl do sněhu.

„Zbláznil ses? Odvahu teda máš, ale metodu žádnou,“ pokrčil rameny Arvid. „Takhle se to přece nedělá. Odhaduju to tak na dvacet metrů. To je dobrých pět pater. Kdybys spadl až shora, nebylo by co sbírat. Musíš si dělat zářezy jako schody, až polezeš nahoru. Nejlíp cepínem, jako horolezec na ledovci. Počkej, však já už něco vymyslím.“

Tumbo sice nevěděl, co je to cepín, a nikdy v životě neslyšel slovo horolezec, ale cítil, že Arvid má pravdu. Na palmu sice vždycky lezl tímto způsobem, jenomže palma má drsnou kůru. A tak jen přikývl a díval se za mechanikem, který běžel zpátky k letadlu. Mráz štípal do tváří. Tumbo si hlouběji stáhl kapuci a povytáhl šálu.

„Neopovažuj se třít si tváře sněhem,“ zakázal mu včera přísně Roald. „Jedině suchou vlnou, nezapomeň. Nebudeš mé dobré rady litovat.“

„Dýchej skrz dvojnásobně složenou šálu, ústa musíš mít hermeticky zakrytá. Stačí, aby ses párkrát nadýchl vzduchu, který má teplotu pod minus třicet stupňů, a je s tebou amen. Ze zánětu plic tě tady nikdo nevyléčí,“ vtloukal mu před chvílí do hlavy Adamsen. Jednou rukou pracně vykrajoval z nohavice kožešinové kombinézy teplé rukavice, které Roald sešíval, jak uměl.

Mechanik už běžel od letadla, těžce supěl.

„Tumáš. A teď lez!“

Tumbo bezradně otáčel v rukou hasičskou sekyrkou, zakončenou na jedné straně dlouhým ostrým hákem.

„Nerozumíš? Podívej se.“

Arvid se rozmáchl a praštil sekyrkou do křídla. Hák sice udělal do kovu vryp, ale příliš hluboko ho neprorazil. Mechanik zavrtěl hlavou s bezděčnou úctou.

„Safra, to je ale kvalitní plech! Škoda ho, ale nic jiného se dělat nedá.“

Znovu se rozmáchl. Zářez se zvětšil po několika silných úderech, a Arvid silou nešetřil. Tumbo do něj stěží zastrčil špičku boty.

„Zkus to teď ty, jinak to nepůjde. Myslel jsem, že to bude snazší, Že plech je tenčí. Počkej, první zářezy ti vysekám. Ale tam nahoře už si budeš muset poradit sám.” Udýchaný mechanik sotva lapal po dechu. „Zatracená nadmořská výška!” sténal. A zas uhodil do křídla s energii zoufalce.

Šplhání šlo pomalu. Tumbo se tiskl k hladkému skelnému povrchu a vysekával si sekyrou zářezy nad hlavou. Už po prvních dvaceti toho měl dost. Nebyl ještě ani pět metrů vysoko, a srdce mu bušilo jako kladivo a ruka umdlévala. Zavřel oči a s námahou dýchal.

„Lez dál, nebo spadneš!” křičel zdola Arvid.

Tumbo se rozmáchl víc. Čepel odskočila od plechu jako míč, sekyrka mu vypadla z ruky, padala širokým obloukem a dole se zarazila hluboko do sněhu. Hned po ní sjel dolů Tumbo.

„Nemůžeš tlouct do nýtů, ty troubo! Zapomněl jsem ti to říct,” vztekal se sám na sebe Arvid.

A Tumbo začal šplhat znova. Stupínek za stupínkem v zoufalém zápase s větrem, který nahoře vál v silných krátkých poryvech, šplhal chlapec úporně vzhůru. Když chtěl uvázat lanko, které mu mechanik připevnil k pasu, musel si sundat rukavice. A zase sykl bolestí, jako by mu někdo vstrčil ruku do ohně. Přilnul ke křídlu celým tělem, udělal dvě dírky vedle sebe a provlékl jimi kus ocelového lanka. Z výšky strach neměl, ale pociťoval stále větší únavu.

Sestup z výše pátého poschodí byl horší než výstup nahoru. Ledový plech spaloval pokožku přes vlněné rukavice, ostré hrany řezaly do dlaní jako dráty. Pomalu, jak mohl nejpomaleji, vytahoval Tumbo botu z jednoho zářezu a poslepu nahmatával další stupínek. V polovině cesty si s úlevou oddychl. Najednou mu obě nohy sklouzly, zůstal viset za ruce, cítil, jak mu pravá ruka začíná povolovat a jak v ní ztrácí cit. Chtěl zatnout prsty, ale ztuhly mu zimou, nemohl je ohnout. Měl pocit, že mu váha jeho těla vyrve paže z ramenních kloubů. Křičet stejně neměl proč, Arvid už odběhl k letadlu. Nohama zoufale hledal oporu, ani neměl radost z toho, že botou konečně vyhmátl rýhu v plechu. Ještě pár zpola automatických pohybů — a už stál na sněhu. K letadlu se sotva dovlekl.

„Já bych to sám nedokázal. Nikdo z nás, to je přece jasné,” zabručel uznale mechanik.

„Dokázal jsi hrdinský kousek^ Ale teď si jdi lehnout, odpočiň si.”

„Začneme vysílat, jakmile slunce zajde za obzor. Roald si dovede poradit š tím čertovským strojem,” říkal rozčileně Adamsen. „Dynamo funguje, už jsme ho vyzkoušeli. Nebudu to ted předvádět, vysílačka má malý dosah a stejně by nás ted neslyšeli, tak nač zbytečně plýtvat silami.”

„O sílu musí člověk dbát,” navázal věcně Arvid. „Tím chci říct, že bychom se měli najíst. Až pro nás přiletí, najdou tu samé kostlivce, a to se přece nesluší,” oblizoval si mechanik lačně oschlé rty.

„Nemel pantem a dej nám jíst, ale zas polévku rozřeď, dolej do ní vodu.”

Když Arvid s těžkými povzdechy rozděloval vodnatou tekutinu, Roald se začal nemilosrdně šklebit:

„Jen co se dostanu na naši Norge, svalím se na tři dny do postele. Do žádné práce mě nikdo nedostane. Ale předtím vymetu celou špižírnu.”

„Jestli v ní ještě něco najdeš. Protože do té špižírny vlezu já první, kamaráde, a po mně tam toho moč nezbude,” vyškrabával Arvid zbytek polévky ze dna misky.

„Já si objednávám tři řízky na sobě a hrachovku se slaninou,” dodal.

„A já toužím jen po jednom, po našem doktorovi,” povzdychl si ztrápeně Adamsen.

Všichni ustaraně pohlédli na bledou, unavenou tvář, na které se bělaly několikadenní vousy.

„A co ty?” obrátil se Lars k Tumbovi.

„Já? Já se vrátím na IcebJ&rn. Tam jsou ostatní, Olaf, a Kyklop a Hakon, tam jsem doma …,” ožil chlapec, ale najednou se odmlčel. Slovo „doma” zůstalo viset ve vzduchu.

V záři modrého plamene připadaly teď Tumbovi všechny tváře podivně zestárlé. Jako kdyby byla uplynula léta, a ne dny. Kolem Larsových úst se prohloubily rýhy, tváře zarostlé štětinami jako by se propadly ještě víc.

Adamsen měl zas černé kruhy pod očima, přestože si na nic nestěžoval, ale zlomená ruka ho nepřetržitě bolela, bylo na něm vidět, že trpí. Roald schoval tvář do dlaní, i on byl v tuto chvíli v duchu daleko. Dokonce i roztěkané černé oči Arvidovy se nehybně upíraly do jednoho bodu. Ale pak se probral a pomalým pohybem stáhl plamen. Ten se chvíli krátil, zmenšoval, až konečně zhasl docela. Doběla rozpálený hořák ještě chvíli osvětloval temnící kabinu.

„Proč jsi to zhasl?” vybuchl Roald. „Takhle tu za chvíli zmrzneme! Benzínu máme dost.”

„Ale ten kahan dlouho nevydrží, a kde vezmu druhý?”

„Zima nám dneska nebude. Za chvíli začneme vysílat Roalde, do práce,” přerušil ticho Adamsen.

Radiotelegrafista měl pravdu. Otáčení čertovským kolem, jak říkali dynamu, vyždímalo z hladového navigátora stružky potu.

Zpočátku s údivem a potom s hrůzou se Tumbo díval, jak nešikovně Adamsen vysílá.

Jindy rytmické a rychlé údery, které se pod jeho rukou sypaly jako krupobití, se ted ozývaly bud příliš rychle nebo se donekonečna vlekly. Pletl se, přestával a zase začínal znovu.

„To nedělá bolest, neumím prostě vysílat levou rukou,” přiznal se nešťastně.

Roald přestal točit dynamem, Arvidova ruka zůstala na okamžik viset ve vzduchu, Larsovi přelétl přes tvář stín zneklidnění.

„To není možné, to si jenom namlouváš. Ovládni se, člověče, musíš to dokázat. Nikdo z nás tě nemůže nahradit, musíš to odvysílat, nebo je s námi konec. Zkus to. Když se neozveme, přestanou nás hledat.” Jeho hlas zněl mírně, ale důrazně, jako by mluvil k dítěti.

A Adamsen jako bezradné dítě naslouchal se svěšenou hlavou, jen ústa mu bolestně cukala, jako by přežvykoval nějaká nevyslovená slova.

„Já nemůžu, copak nevidíte, že nemůžu? Ty moje signály přece nikdo nerozluští, to je mi úplně jasné!” vybuchl konečně. Jeho oči se setkaly s Tumbovým soucitným pohledem — a najednou se rozzářily. Než otevřel ústa, Tumbo začal couvat a vrtět hlavou, jako by cosi prudce odmítal

„Ty přece umíš morseovku, umíš pracovat s klíčem! Larsi, byl jsem u toho, když mluvil s radiotelegrafistou z Icebjdmu! On to dokáže!”

„Ne, nedokážu.”

„Neztrácej čas, každá minuta je drahocenná. Vysílej tak, jak to umíš. Zkus to, jsem si jist, že to dokážeš. Arvide,” obrátil se k mechanikovi, „vystřídej zatím Roalda, už sotva plete nohama. Ale předtím ještě zapal vařič. Tak začni, Tumbo.”

Chlapec se dotkl klíče ztuhlými, jakoby cizími prsty. Nešikovně jím zaklepal. Do éteru se nesměle rozběhly tečky a čárky. Arvid točil pedály čertovského kola, jako by mu chtěl pomoci.

Strach, který ochromoval Tumbovu vůli, za chvíli beze stopy zmizel. Zdálo se mu, že sedí vedle Hakona a že naslouchá jeho klidnému hlasu. Ta myšlenka mu dodala odvahy. Pomalu, opatrně, s napjatou pozorností, aby se nezmýlil, vyťukával zřetelně každé písmeno, potom každé slovo a každou větu rádiové depeše, kterou před něho Lars položil.

„CQ…CQ… CQ … všem … všem… všem stanicím v Antarktidě…”

Adamsen s napětím sledoval každičký pohyb černé ruky, jako by do ní chtěl přelít všechny své zkušenosti. Bříška prstů nehybné pravé ruky bezděčně vyťukávala tečky a čárky.

„Dobře, dobře, ted to zopakuj, nepospíchej; jen klid,” šeptal a pozorně naslouchal pomalému klepání klíče.

„CQ…CQ…CQ…všem…všem…všem stanicím v Antarktidě,” opakoval stále směleji Tumbo.

28. ŠTĚSTÍ, ŽE ŽIJE!

Veliký kuchyňský nůž ráz naráz vylétal do vzduchem. Kyklop těžce vzdychal a sekal kus masa tak zuřivě, jako by se chtěl pomstít úhlavnímu nepříteli. Za jeho zády vrzly dveře, ale nikdo se neozval. Kuchař věděl, že je to Olaf, jako každý den. Z Kosmu II zase nic, pomyslel si znechuceně a bouchl do válu, až zapraskal. Když se konečně otočil, bylo v jeho oku tolik smutku, že se námořníkovi sevřelo srdce. V odpověď na Kyklopovu němou otázku zavrtěl Olaf mlčky hlavou. Chtěl něco říci, chtěl přítele potěšit, ale sám byl sklíčený. Rychlým pohybem vytáhl ze zadní kapsy plochou láhev a beze slova mu ji podával. Kyklopovo oko se však při pohledu na ni nezalesklo radosti jako jindy. Vzal láhev a položil ji na stůl, aniž ji otevřel.

„Vezmi si sklenici a napij se sám,” řekl důstojně, „já jsem si, zlatíčko, odpřisáhl, že nevezmu do úst ani kapku, dokud se nám Tumbo nevrátí. Pověz mi, Olafe, ale tak doopravdy. Myslíš si, že je ještě naživu?”

Olaf spolkl sliny, něco si popotáhl u krku, jako by ho rolák od svetru začal najednou škrtit, a párkrát mu poskočil ohryzek. Kdyby sám věděl, jak to opravdu je! Díval se na špičky svých bot a začal od lesa vykládat Kyklopovi, že Lars je pilot nad piloty a že Kosmos II je, jak se vykládá, zázrak moderní techniky, že se jim při přistání mohly poškodit motory, že takové případy se už v Antarktidě staly, a přesto se z toho lidé dostali živi a zdrávi, a že konečně …

Kyklop pozorně naslouchal, pak si odplivl, otočil se ke stolu a s ještě větší zuřivostí začal sekyrkou mlátit do masa.

„Fuj, tohleto já vím bez tebe taky, zlatíčko, vymysli si něco lepšího,” zabručel.

„Nech mě domluvit! Letěli je hledat dva nejlepší piloti. Třeba už jsou nazpátek na Norge. Třeba už něco vědí. Proč hned myslet na nejhorší?”

Lodí to prudce zahoupalo, vázání zasténalo plačtivým tónem. Vesele zařinčely hrnce na plotně. Olaf se pevně rozkročil, aby neztratil rovnováhu.

„Zatracený led, těžko se skrz něj probijeme,” zabručel ustaraně.

Ale Kyklopa led nezajímal.

„Radši mi vysvětli, proč náš starý nechtěl den dva počkat, až se Kosmos II vrátí? Sám říká, že má Tumba rád, že za něho cítí zodpovědnost, a přitom ho nechá u cizích lidi na celou zimu. Co bude kluk dělat na stanici Norge? Kdo se o něho postará? Copak se to sluší?, Copak jsme opravdu museli odplout?” ptal se provokativně. Ani neskrýval své rozhořčení.

Jako by to měla být odpověď, příď Icebjórnu se nadzvedla a těžce dosedla na kru, která praskala kolem jejích boků.

„Ty mluvíš jako malé dítě, Kyklope. Jako bys neviděl, co se kolem děje. A je to pořád horší,” vzepřel se Olaf pevně o rám dveří, aby udržel rovnováhu. „Stačí jeden dva dny, a jsme v rejži. Co kdybychom tady zamrzli do ledu? A museli tu trčet celou zimu, až do léta? Kde vzít jídlo, kdo by nás živil? Sám jsi říkal, že zásoby vystačí nanejvýš na tři měsíce. No co potom? Na Norge toho taky moc nemají. Jen tolik, aby neumřeli hlady. My jsme jim toho moc nepřivezli. Ostatně to není důležité. Nezapomínej, že starý je zodpovědný za nás všechny, za celou loď. Námořničina je těžký chlebíček, kamaráde. Nemohl jednat jinak. Sám přece vidíš, jak ho to žere. Neřekne sice ani slovo, ale ve dne v noci nevyndá fajfku z úst a celé hodiny vysedává u Hakona. Copak si myslíš, že jen tobě je těžko u srdce? Já přece… Ale, co bych povídal!…”

„Ten jejich profesor, co je na Norge velitelem, ten starému sliboval, že když nebudeme ještě moc daleko od břehu, až se Kosmos 11 vrátí, pošle nám Tumba na loď helikoptérou. Sám jsem ho to slyšel říkat a moc se mi to od něho líbilo. Tomu tedy říkám člověk, zlatíčko,” horlil Kyklop, který neviděl, jak se na něho Olaf dívá.

Ty tak rozumíš lidem jako koza petrželi, pomyslel si námořník, ale nahlas řekl:

„Já tomu brejlovci nevěřím, a já mám na lidi nos. To řekl jen tak, aby se nás zbavil, abychom mu dali pokoj. Všiml sis, jaké má studené, lhostejné oči? Hrůza se podívat. Citu v nich není ani za mák. Ten chlap myslí jedině na sebe. Je mi líto těch chudáků, co s ním musí přezimovat.”

„Dělám si starosti o Hakona, zlatičko. Povídáš, že starý chodí jako tělo bez duše, a co teprv říct za těch pár dní o Hakonovi? Věčně jen dřepí v té své kabině se sluchátky na uších, a když k němu přijdu, podívá se na mě tak, že mi naskočí husí kůže. Jak dlouho to chce takhle vydržet? Nespí, nejí, to vím nejlíp, protože mu pořád nosím plné tácy a zas je plné odnáším do kuchyně. Jen sem tam do něčeho klovne, ale kávy by vypil celé džbány.”

Icebjórnem to zase silně trhlo. V rachotu plaskajících ker vyšplouchla polévka z kotlíku a zasyčela na rozpálené plotýnce. Kyklop v poslední chvíli chytil dva hrnce, které se chystaly spadnout, a ještě oháněl za sekyrkou, která se sunula do kouta. V běhu popadl láhev, kterou mu Olaf přinesl, a zastrčil ji do kapsy své zástěry.

Námořník se bezděčně usmál. Přece jen věří, že se z ní brzy napije, že se nám Tumbo vrátí, pomyslel si s úlevou.

Loď se zahoupala pod novým úderem. Kuchař zoufale zastrkoval nazpátek zásuvku, kterou prudký náklon vyhodil ze stolku. Olaf přiskočil, aby sebral její obsah, než se rozkutálí po podlaze.

„Tu baterku…,” začal, ale odmlčel se.

Kyklop se otočil, jako by ho bodl nožem.

„Tu jsem měl dát Tumbovi, tu dám Tumbovi,” opravil se hned a prosebně se zadíval Olafovi do očí. „Co myslíš, zlatíčko, je naživu?”

„Ale je, je, co by nebyl? Až dosud měl úžasné štěstí, tak ted se přece neztratí. Nějak to dopadne.”

„Zlatíčko, odnes tu termosku s kávou Hakonovi. Vařím mu tu nejsilnější, tu kapitánskou. Třeba se od něho něco dozvíš. A ještě mu vem tyhlety chlebíčky. Stejně se jich ani nedotkne. Vytáhni z něho něco, třeba bude něco vědět Nils.”

„Jo, tomu je lepší se vyhnout. Rozmáchne se těma svýma tlapama po každém, kdo se mu namane pod ruku. Dělá si starosti jak o loď, tak o Tumba.”

„Tak běž už, já musím ke starému.” Při těchto slovech ukládal Kyklop na podnos smetanu, sušenky, termosku s černou kávou, pak si popotáhl kuchařskou čepici, napřímil se a vykročil.

Paluba se najednou rozduněla dupáním, ozval se basový křik. Nils se vřítil na chodbičku jako vítr, oba se přitiskli ke zdi, aby mu udělali místo, ale bylo už pozdě. Podnos, který Kyklopovi vyletěl z rukou, opsal pod stropem oblouk, termoska spadla na zem s řinkotem rozbitého skla a zanechala po sobě stružku vonné černé kávy. Loďmistrovy mohutné paže se jako kleště sevřely kolem krku obou mužů a přitiskly je k sobě.

On se zbláznil, pomyslel si zděšeně Olaf, ale než medvědí sevření povolilo a než ohlušený Kyklop stačil něco vykoktat, uslyšeli křik.

„On je živ, je naživu!” řval Nils jako lodní megafon.

„Tumbo? Kde?”

„Přivezli ho?” vykřikl Kyklop, vytrhl se z Nilsova objetí a rozběhl směrem k schůdkům.

„Stůj! Hakon říkal… rádio…” Loďmistr se odmlčel, protože Kyklop s Olafem nečekali na další vysvětlení a rozběhli se na můstek.

Ve dveřích rádiově kabiny byla tlačenice, hrnuli se dovnitř jeden přes druhého. Nad Hakonem se skláněl kapitán, který kousal do náustku své dýmky, nahlížel mu přes rameno a pokoušel se přečíst text depeše. Ale rádiový důstojník cosi bleskurychle vysílal. Když konečně odlepil ruku od klíče a obrátil se, zářila jeho neoholená, únavou zmačkaná tvář štěstím.

„Statečný chlapec!” vykřikl.

„Tak už konečně něco řekni!” nevydržel to kapitán. „Buďte zticha a poslouchejte!” zavolal na ty, kteří se tlačili ve dveřích.

„Povím vám všechno od začátku. Zachytil jsem signál CQ. Už za chvíli jsem věděl, pane kapitáne, že je to od nich, z Kosmu II. Dělal jsem, co jsem mohl, ale všechno se mi zaznamenat nepodařilo. Signály byly hrozně slabé.” Hakon vzal do ruky knihu radiostanice.

„ … Kosmos II ztroskotal při nuceném přistání… naše přibližná poloha osmdesát jedna Sud …, délku jsem nezachytil,” četl text, „dva muži zahynuli, neslyšel jsem bohužel kdo… Jsme na ledovci v hlubokém údolí… Štíty na Sud dosahují přes tisíc metrů, na West a Est jsou nižší… Ve směru Nord veliká propast… Nedostatek potravin… ztratili jsme rezervní zásoby… Poslouchejte nás na vlně čtyřicet metrů… Budeme vysílat jen…, zase jsem neslyšel kdy, asi v noci, v každou padesátou minutu liché hodiny… Vysílejte pro nás tempem šedesát, opakuji tempem šedesát. Přijímač v pořádku… Lars.”

Hakon zvedl hlavu od listů, popsaných drobným chvatným písmem.

„Chtěl jsem tu zprávu hned poslat na Norge, ale ted je neslyším. Ani nevím, jestli zachytili tu depeši z Kosmu II. Vysílal jsem tedy signál CQ všem stanicím v Antarktidě.”

Hakon se odmlčel, překvapilo ho podivné ticho. Sklouzl pohledem po tvářích, které se shlukly kolem něho, ale neviděl v nich ani stín radosti, ve všech se zračil týž vyčkávavý neklid. Kapitán vyndal z úst dýmku a nadýchl se, ale než se ozvala otázka, Kyklop ho předešel.

„Jak to, to má být všechno? A jak můžeš vědět, že mezi těmi, co zahynuli, nebyl náš…, že Tumbo je živ?” vychrlil ze sebe jedním dechem to, nač všichni mysleli.

„Jak to vím? Tuhletu depeši přece vysílal Tumbo!”

„Jak to můžeš vědět?” opakoval kapitán jako ozvěna.

Hakon pokrčil rameny.

„Každý zkušený radiotelegrafista pozná druhého po způsobu vysílání, pane kapitáne,” odpověděl důstojník, a když pohlédl na kuchařovu zklamanou tvář, dodal dotčeně: „Když říkám, že Tumbo je živ, tak to znamená, že je živ. Lhal jsem ti snad někdy, Kyklope? No řekni! Nikdy nemluvím do větru, vím, co říkám. Tumbo nemá praxi, vysílá pomalu, neobratně, sám jsem ho přece začal učit. Učil jsem ho málo, jak se bohužel ukázalo.”

„Třeba je to přece jen ten jejich rádio z Kosmu II, jakpak on se jmenuje, třeba ho prostě bolí ruka a moc mu to nejde?” dodal jeden z námořníků.

„Nebo je to někdo z posádky, pilot nebo navigátor?” vyptával se podezíravě loďmistr.

„Třeba, třeba,” rozčilil se Hakon. „Dám krk za to, že žádný z nich nezná morseovku. Dneska se v moderních letadlech, jako je Kosmos II, užívá výhradně fonie.”

„No ale…”

„Vy jste mi nevěřící Tomášové! Místo abyste měli radost, že náš Tumbo je živ, a že se dokonce dokázal uplatnit, jak je vidět, tak mi tady krákáte. Jaképak ještě chcete důkazy? Tenhleten jediný stačí za deset jiných,” zaťukal Hakon prstem na stránku v knize radiostanice. „Lars žádá, abychom vysílali jen šedesát znaků za minutu. Takhle pomalu přece žádný profesionální radiotelegrafista nepřijímá, to je dobré leda pro toho našeho kluka. A ještě něco. Vždycky držel klíč na tečkách moc dlouho. Nemohl jsem ho to odnaučit. Je to moje vina, ale je to tak. A dělá to pořád.”

„Hlavně že je naživu!” řekl vážně kapitán. „Kámen mi spadl ze srdce. Jaktěživ bych si to neodpustil…”

„Aspoň že vy jste mi konečně uvěřil, pane kapitáne!” zvolal s úlevou Hakon.

„Tak teda žije, ale jak? Má vůbec co jíst? Jedl vždycky za dva. Povídáš, že nemají potraviny. Jak to ten kluk vydrží?” horlil kuchař.

„Jak to vydrží oni všichni, chtěl jsi snad říct, ne?” opravil ho vážně radiotelegrafista. „A ted mě nerušte, pokusím se navázat spojení s Norge. Třeba už tam budou vědět víc. Aspoň se dozvíme, co hodlají dělat.” Hakon si zase nasadil sluchátka na uši a uchopil klíč. Radiokabinu opět naplnilo krupobití energických úderů.

Pátá část

SMĚR - DO NEZNÁMA

29. KDYŽ ZMLKNOU VŠECHNY RÁDIOVÉ STANICE

„Oni se zbláznili, namouduši!”

Mikkel se už ode dveří díval na zamračenou tvář Jona, který seděl u přijímače.

„O co ti jde? Uklidni se a dbej o své zdraví. To ti nikdo nevrátí,” začal mravokárně jako obvykle.

Mladý muž si prudce strhl sluchátka z uší a rozčileně zapnul reproduktor.

„Tady to máš. Poslechni si to sám!” Místnost radiostanice se rozezněla pomalými signály. Japonský radiotelegrafista ze stanice Shova, kterému jeho kolegové přezdívali Kulomet, vysílal předpověď počasí neuvěřitelně pomalým tempem. Tečky a čárky odděloval nekonečně dlouhými pauzami.

„Zdá se, že se to někdo učí. Ale z toho nikdy žádný kanón nebude. Tempo čtyřicet pět, víc ne. Tohle přece není Kulomet, ten vždycky vysílá, jako kdyby hořelo,” bručel si sám pro sebe Mikkel. „Ale proč by tě to hned mělo vyvést z míry? Učeš se, vypadáš jako strašák.”

„Ten začátečník není sám, dneska se zřejmě posadili k vysílačům začátečníci z celé Antarktidy,” rozčiloval se Jon, když si uhlazoval rozcuchanou kštici.

Popojel o kousek po škále kondenzátoru a i tam někdo pracně, pomaloučku vyťukával tečky a čárky, jako kdyby uvažoval nad každým písmenem.

„Rádiová korespondence mezi amatéry,” zažertoval Mikkel a popojel po škále přijímače ještě o kousek dál.

„Chtěl jsi říct, že vypsali nějaký želví konkurs?” odvázal se Jon. „Ani jsem se nepokoušel ta cvičeníčka číst, na to nemám trpělivost,” dodal nazlobeně.

„Tos teda neudělal dobře,” protestoval Mikkel.

Z vysílače se najednou vyvalila lavina zvuků.

„Hakon!” vykřikli oba jako na povel.

Mikkel popadl tužku a rychle zapisoval bleskově vysílané signály.

„Telefonuj pro profesora a okamžitě informuj oba piloty,” poznamenal, ale přitom nepřestával rychle psát.

Tři dýmky kouřily jako sopečné krátery. Namodralé spirály se líně stáčely v místnosti radiostanice a chvílemi zastíraly tváře lidí, kteří seděli u stolu. Profesor od sebe každou chvilku odháněl kouř netrpělivými pohyby.

„Kouření by mělo být na polární základně zakázáno,” zabručel nakonec nevrle, ale nikdo si ho nevšímal. „Rušíte mě v mých výpočtech a já ani nevím proč,” zabubnoval netrpělivě prsty po stole.

„Hned to bude, pane profesore, mějte chvilenku strpení, je to moc důležité. Poslouchali jsme ve dne v noci a nezachytili jsme nic, vůbec nic, kdežto ten šťastlivec Hakon i Icebj&rnu zachytil signály z Kosmu II. Nemohl s nimi navázat spojení, a tak vysílal signál CQ — všem stanicím v Antarktidě, a sdělil jim obsah Larsovy depeše. To byl moc dobrý nápad.”

„No, ale jak je tedy možné, že s námi se dorozumět nemohl? Sami přece říkáte, že posloucháte ve dne v noci!” poznamenal jedovatě profesor.

Gunnar sebou trhl a užuž otvíral ústa, aby odpověděl, ale ucítil silné kopnutí do kotníku. Mikkel odložil dýmku, ale nohu z jeho boty nesundal.

„Pane profesore,” začal klidně, „v polárních oblastech, a zejména tady, v šestém světadíle, to bývá se šířením rádiových vln někdy všelijaké. Poruchu může způsobit třeba polární záře.”

Profesorovy oči se za brýlemi nevraživě zaleskly.

„No dobře, a co dál?” zeptal se. Nutil se do lhostejného tónu.

„Hakon tvrdí, že z Kosmu II vysílá ten chlapec.”

„Z toho by tedy jasně vyplývalo,” poznamenal opět profesor a zaťukal přitom prstem na kartu, kterou Mikkel popsal, jako datel do kůry stromu, „že jedním z těch dvou, co zahynuli, je radiotelegrafista Adamsen. Musím ho tedy vyškrtnout ze seznamu osazenstva a informovat Oslo.”

„To je teď pochopitelně nejdůležitější!” vybuchl provokativně Gunnar a nevšímal si zoufalých znamení, jaká mu dával Mikkel.

„Za chvíli, za pětadvacet minut by měl vysílat Kosmos II. Třeba se dozvíme trochu víc,” chtěl to honem zamluvit radiotelegrafista z obavy, že prchlivý pilot řekne Mravenečníkovi něco nepříjemného. „Myslím, že to nepotrvá déle než nějakých deset minut. Otáčet dynamem je strašně únavné, něco bych o tom věděl. Už pár hodin je na celém kontinentu vyhlášena pohotovost. Všechny rádiové stanice potvrzují příjem Larsovy depeše. Všechny tempem pod šedesát znaků za minutu.”

Až dosud zamyšlený Jakob zvedl najednou hlavu od listu papíru, na který něco čmáral.

„Jestli je pravda, že vysílá ten kuchtík z Icebjörnu…,” odmlčel se na chvílí, jako by zaváhal, „ … tak to znamená, že náš Leif je mrtev nebo že je raněný. S klíčem dovede zacházet výtečně, jako profesionální radiotelegrafista. Lars je sice výborný pilot, ale nemá sluch, může používat jedině fonie. Léta létal s Leifem, doplňovali se navzájem. Tumáš,” podal Mikkelovi list papíru, „vysílej to před termínem. Trosečníci se musí dozvědět, že je naše letadlo už dvakrát hledalo a že zítra před západem slunce poletíme znovu. Požádej je, aby nám ještě jednou sdělili svou polohu, usnadni nám práci…“

„Moment, moment. A proč ne ráno, proč teprve před západem slunce, pane kapitáne? Vy si tady rozhodujete sám, a mě se ani nezeptáte na můj názor!” přerušil ho provokativně profesor, ale pilot ho nenechal domluvit.

„Nemyslel jsem si, že bude nutné vysvětlovat tady mezi námi polárníky tak základní věci,” procedil mezi zuby a měřil si přitom ledovým pohledem profesorovu trojúhelníkovitou tvář. „Pane profesore, ve dne, v ostrých slunečních paprscích a na pozadí bílých ledovců je těžké — co říkám těžké, je přímo nemožné — zahlédnout vybuchující rakety nebo i světlo sebevětšího ohniště.”

„No ano, ale když nastane tma, je větší riziko, že rozbijete mašinu. Stačí, že jednu rozbil Lars.”

K profesorovi se otočily všechny tváře naráz. Všechny oči se na něho upřely s rozhořčením.

„No, co se tak na mě díváte? Ta katastrofa znamená přece nesmírnou ztrátu pro vědu. Nebudeme moci uskutečnit mnoho různých výzkumů, se kterými se počítalo v mezinárodním programu.”

„Jistě jste chtěl říct, pane profesore, že nejtragičtější je smrt lidí. Dva naši kolegové jsou mrtvi,” předběhl tentokrát pilota Mikkel, který se už neovládl. „A to ještě nevíme, jestli jen dva, protože ostatní nejdřív musíme zachránit, což tady v Antarktidě není snadné.”’

„I my můžeme při té akci rozbít stroj,” procedil pobledlý Gunnar.

Jakob mlčel, ale jeho mírné modré oči metaly blesky.

„Zrovna na to myslím. To by byl důkaz, že nesmíme k takové akci přistupovat příliš chvatně. Nevím, jestli to mohu riskovat sám. Nejdřív se musím poradit s Oslem.”

„To snad nemyslíte vážně, pane profesore,” odstrčil Jakob s rámusem židli od stolu. „V tom případě se obrátíme na Oslo i my. Je nemyslitelné, že by nám kdokoli mohl odmítnout. Jde přece o lidské životy.”

„Neříkám, že s tím nesouhlasím, ale nejsem si jist, zda Oslo přistoupí na noční lety.”

„V kterou denní či noční dobu poletíme, to musíte, přenechat nám.”

„Takže vy chcete rozhodovat o všem, co? ” zakokrhal profesor rozzlobeným hlasem.

„Ale vůbec ne, pane profesore,” nesklopil pilot očí a vydržel profesorův hněvivý pohled. „Byl bych rád, kdybyste mi dobře rozuměl. Každý z nás má už za sebou několikero přezimování v polárních oblastech, dokonce i Jon. Vás to teprve čeká. Čemu jsme se za ty dlouhé měsíce naučili, zeptáte se snad? Naučili jsme se především tomu, že ze všeho nejdůležitější je lidské bratrství, že každý se musí snažit rozumět druhému člověku, cítit s ním, a je-li třeba, poskytnout mu pomoc a nemyslet přitom na sebe, netrvat na nějaké své zásadě, i kdyby mu připadala sebemoudřejší a sebesprávnější. To není život u psacího stolu, pane profesore, to je Antarktida!”

„Prosil bych o chvíli ticha. Vysílám depeši Larsovi,” usedl Mikkel k přístroji.

„Ať aspoň sdělí polohu!“ připomínal mu Jakob a nevšímal si profesorovy rozhněvané tváře.

Radiotelegrafista, který byl zvyklý na rychlé tempo, vyťukával pomalou depeši se zjevnou námahou. Když se ručička hodin přesunula na tři hodiny padesát minut, vypnul vysílač.

„Pozor! Čekáme na signály z Kosmu II.”

V reproduktoru se ještě chvíli křižovaly různé signály, radiotelegrafisté si povídali nebo vysílali depeše do zemí vzdálených tisíce kilometrů. Najednou se odmlčeli v polovině slova. Stanice utichaly jedna po druhé. Mikkel pomalu přesouval knoflíkem kondenzátoru od jednoho konce škály na druhý. V éteru panovalo ticho. Celá Antarktida nastražila uši.

30. UŽ NIKDY

Plápolavé světélko knotu, který plaval v oleji, vrhalo neklidné záblesky na malou schoulenou postavu. Černá ruka cosi pracně kreslila na kus papíru, na kterém byly šmouhy od sazí. Hlava v kožešinové čepici se sluchátky na uších vrhala veliký stín na stěnu třpytící se jinovatkou. První pilot měl pravdu, když prosil, aby se zprávy pro Kosmos II vysílaly pomalu. Celý den sebou Adamsen neklidně zmítal ve spacím pytli, měl halucinace, někoho volal, někomu něco vysvětloval, jen chvilkami se probral k vědomi. Tumbo, promrzlý až do morku kostí, se od rádiového přijímače ani nehnul. Lars u něho bděl jako starostlivý ochránce, podával mu tužku a nové listy papíru, setřepával z nich tlusté skvrny od sazí, které létaly ve velikých kusech po kabině, nebo zas napravoval knot, který nahonem vyrobil z kusu obinadla.

Pokaždé když unavený chlapec najednou ztratil souvislost nebo začal vynechávat špatně rozeznatelné signály, Lars ho přátelsky poklepal po rameni, aby mu dodal sebedůvěry.

Když se Roald znovu postavil k akumulátoru, Tumbo lítostivě svlékl ze ztuhlých prstů Larsovy rukavice. Chvíli upíral pohled na veliká, zřetelně napsaná slova radiodepeše, kterou měl odeslat. Byl hrozně unavený, písmena mu skákala před očima. Zoufale myslel na to, jak dlouho to ještě vydrží.

„Zopakuj jim několikrát, že nemáme co jíst… A řekni jim, aby nám poslali akumulátor… Na Adamsenovy léky jsi nezapomněl?” připomínal mu Arvid.

„Ještě šest minut, ještě čtyři, už jen dvě a půl,” utěšoval ho Lars.

Tumbo se s úlevou vrátil k přijímači. Hakon se i tentokrát ozval první.

„Přelaď přistroj, přecházím na fonii,” přečetl chlapec a pořádně se vylekal. Neměl ponětí, jak se to dělá. „Adamsene!” zvolal zoufale.

Radiotelegrafista se už hrabal ze spacího pytle. Párkrát cvakl nějakými knoflíky, ale pak stačil jediný jemný pohyb ruky a z nevelkého reproduktoru se ozval známý hlas. Zpočátku matový, dunivý, ozval se za chvíli jasně a silně, rozezněla se jím celá kabina. Tumbo zavřel oči. Měl teď hřejivý pocit u srdce, dálka byla tatam, zdálo se mu, že stačí udělat krok a octne se v klidné radiokabině, zastřené dýmkovým kouřem, a bude si moci Hakonovi postěžovat, vylit mu svůj žal.

„ … Vaši depeši jsem přijal celou… Zítra k vám z Norge startují dva stroje… Leteckou pomoc nabízejí i jiné stanice, sovětská v Mirném, americká v Mac Hurdo, francouzská v Dumont ďUrville, australská v Maiasonu — Z Norge už se pilot Gunnar chystá…“

Hlas začal najednou slábnout, mizet. Zoufalý Tumbo se podíval do kouta kabiny na Adamsena, zas u něho hledal pomoc.

„Co se dá dělat, akumulátor dodělává. Není mi jasné proč, má přece velkou kapacitu. Ne, ten přijímač pro něj není žádné zatížení.”

„Nedělá to náhodou ten mráz?”

Adamsen se chvíli pozorně díval na Larse očima žhnoucíma horečkou. A najednou se plácl do čela.

„Máš pravdu, pochopitelně! Musíme akumulátor okamžitě přenést sem do kabiny, aby se zahřál,” začal se opět chvatně vyhrabávat ze svého spacího pytle. „V tom příšerném mrazu klesá jeho kapacita o dvacet, možná i o třicet procent. Na to Jsem úplně zapomněl. Arvide, zapal tu lampu, honem!”

„Stůj, Adamsene, copak ses zbláznil? Ty chceš tady v tom mrazu chodit se zápalem plic? Okamžitě si lehni!” křičel Roald. „Uděláme všechno, co nám řekneš. Ale musíme jim nejdřív, sdělit, že přerušujeme vysílání.”

Přenést akumulátor do kabiny nebylo tak snadné, byl pořádně těžký a lidem ubývaly síly. Museli bednu nejdříve vysekat z ledu a potom postavit celé lešení z kovových tyčí a kusů plechu, aby se po nich dala dostrkat dovnitř. Když se konečně octla uprostřed kabiny, dýchl od ní mráz. Všichni se shlukli kolem šumící lampy, kterou Arvid zapálil.

„Jen si užijte! Až se kahan přepálí, shodí nám Gunnar a Jakob druhý, ti dva až se začnou předhánět na dvou mašinách, tak tady budou co by dup,” zabručel a usadil se co nejblíž u plamene.

„Třeba se nám podaří opravit přijímač dřív, než přiletí,” těšil se Tumbo a kvedlal přitom v hrnci něco, co se stěží dalo nazvat polévkou. I Adamsen, kterého přitáhli blíž k lampě ve spacáku, měl ted lepší náladu.

„To bych rád věděl, proč Hakona slyšíme tak dobře, kdežto Mikkela pořád nemůžeme chytit,” huhňal Roald, protože žvýkal rozmáčený suchar.

„To je jednoduché. Od Norge nás dělí jen pevnina, kdežto od Icsbjórnu pevnina a moře. Rádiové vlny se nad vodou šíří lip než nad zemí, to je známé.”

Tumba podivně zamrazilo v srdci.

„Copak… copak Icebjörn už odplul?” otázal se, a přestože se snažil, aby jeho hlas zněl zcela lhostejně, sám ho nemohl poznat.

„A co sis myslel? Měl se přece zastavit v Norge jenom na tři dny,” poznamenal Arvid, který právě popotahoval lampu.

Tumbo byl rád, že si ho nikdo nevšímá. Nevnímal, o čem mluví ostatní. Nechali mě tu, odpluli, zapomněli na mě…, říkal si v duchu. Cítil se najednou hrozně osamělý. Probral si v duchu všechno, co se událo od jeho památného útěku z vězení. Myslel na to, jak si spletl uvazovací lano, které ho přivedlo do neznámého, cizího světa. Myslel na to, jaký měl strach z bělochů, kterých se instinktivně bál od dětství. Ti lidé na lodi na něj byli hodní, zvykl si na ně, ani si sám neuvědomil, kdy si je zamiloval, a ted už si život bez Icebjornu nedovedl představit. Je možné, že už nikdy v životě neuslyší Nilsův hluboký hlas, že neucítí na čele Olafovu drsnou ruku?. Že už mu nikdy nikdo neřekne „zlatíčko”? Že nikdy nezanese džbán inkoustově černé kávy; která voní po celé lodi, do kapitánovy kajuty? Starý … I teď jistě jako kdysi postává za Hakonovou židlí a bafá ze své neodlučné dýmčičky. A Hakon? Tumba píchlo u srdce. Zřetelně před sebou viděl zplihlý světlý knír a klidně přátelské oči v modravém oblaku dýmkového kouře. Radiotelegrafista mu často sliboval, že se o něho postará a že společně s kapitánem uváží, do jaké školy ho v Norsku pošlou. A ted je se vším konec. Beze slova rozloučeni se od něho Icebjörn vzdaluje každým dnem, každou hodinou navždy. Zakryl si oči rukama, jako by si je chtěl zaclonit před světlem benzínové lampy, ale za chvíli v nich ucítil horké slzy.

31. NIKDO TO NEVÍ LÍP NEŽ LOĎMISTR

„Gunnar při startu rozbil letadlo!”

„Jakob letěl pátrat po trosečnících sám!”

Jobovy zvěsti oběhly Icebjörn jako blesk — od strojovny až po kapitánský můstek. Hned nato se v radiokabině začali tlačit námořníci. Postávali, kam se kdo vešel, jedni ve dveřích, druzí na můstku. Čekali trpělivě, mlčky, pohledy upřené na Hakonovu hlavu nad stolem. Odtrhl se na okamžik od práce a se zavřenýma očima se opřel o opěradlo svého křesla.

„Tak co?” řekl netrpělivě kapitán, který stál za ním.

„Gunnarův stroj je poškozený. Naštěstí nedošlo k žádným obětem na lidských životech, pane kapitáne,” odpověděl bezbarvým, unaveným hlasem. „Jakob hned po té katastrofě startoval sám.”

„To je šílenství! Co když se něco přihodí i jemu?”

„Šílenství to možná je, pane kapitáne, ale k tomu šílenství je přivedl ten jejich profesor. Pořád měnil rozhodnutí, pořád let odkládal a dělal jim potíže. Vím to od Mikkela.”

„Tak proč nepožádají o pomoc jiné?”

„No právě, pane kapitáne. Profesor odmítá i to. Možná že se bojí, možná že si myslí, že mu to přinese nějakou újmu. Ještě nikdy nepřezimoval, a tak to nechápe. Byl by radši, kdyby se o katastrofě nikdo nedozvěděl, zapomíná, že jde o lidské životy.”

„Vždyť přece nabízely pomoc i cizí stanice, na co tedy čeká? Každá hodina je drahá!” mával rozčilený kapitán dávno vyhaslou dýmkou. „Informuj mě okamžitě o každé nové zprávě, musím ted na můstek,” řekl za chvíli Hakonovi klidněji. „A z Kosmu II signály pořád žádné?” zeptal se na odchodu.

„Ti jsou slyšitelní jen v noci. Nevím ani to, jestli ted slyší oni nás. Vysílali, že jim dochází baterie. Nevím, jestli proti tomu něco zmůžou. Poslouchám je pořád.” Z radiotelegrafistova hlasu zněla bezmocnost.

„Rozejděte se, přátelé! Každou zprávu hned oznámím megafonem,” nutil se kapitán k úsměvu.

Už dávno neslyšela posádka mluvit starého tak mírným tónem. Námořníci se pomalu a váhavě rozcházeli. Čím dál byli od radiokabiny, tím živěji a hlasitěji hovořili o událostech posledních dnů.

„No tak vidíte, jak se mi ten můj kluk vyznamenal, jak ukázal, co dovede!” hlaholil Nils. Ale náhle se odmlčel, když narazil na ostrý pohled Rozseknuté huby. Chvíli bylo vidět, že svádí jakýsi vnitřní zápas, ale nakonec neochotně poznamenal:

„Co na mě tak valíš oči? Chceš snad říct, že je to tvoje zásluha? Pravda, zachránils mu život…”

„To se ví, že zachránil! Vyznamenal se kluk, to je fakt, jen škoda, že je to mouřenín,” dodal Rozseknutá huba, ale v jeho hlase už nezněla nenávist.

„Ty žvásty sis mohl nechat od cesty!” zabručel Nils.

Nejhlučněji bylo v kuchyni. Ti, co měli Tumba rádi, si sem přišli popovídat o tom, že nebýt jeho, byl by se možná nikdo o ztroskotání Kosmu II nedozvěděl, a jiní zas měli zkušenost, že za dobré slovo o Tumbovi vymámí z kuchaře cokoli, dokonce i doušek jeho oblíbené jalovcové. Kyklop jim rád nalil, ale svůj slib dodržel, sám se kořalky ani nedotkl.

„Zlatíčko,” vykládal a držel přitom lodmistra za rukáv, „že jsem v tom našem klukovi ztratil pomocníka jednou provždy, to je mi teda jasný. Až se vrátí na loď, bude pomáhat Hakonovi, a ne mně. Kdepak by se ted staral o špinavé nádobí, když je najednou tak učený! Sám přiznávám, že by ho na tohle byla škoda. A víte, proč teď plujeme tak pomalu?” rozhlížel se po tvářích a ztišil hlas až do tajemného šepotu. „Starý pořád čeká na zprávu, že nějaké letadlo odtamtud konečně přiveze Tumba a ty z Kosmu II na Norge. A potom se hned vrátíme pro našeho kluka. To mi můžete věřit! Starý konečně pochopil, že se nesluší nechat ho tam jen tak. Vím, co povídám, vždyť mu pořád nosím kafe, a tak si přitom vždycky o těch věcech popovídáme.”

Kuchařův hlas byl tak plný důvěry, že ho už Nils nemohl déle poslouchat. A tak jen mávl rukou a nenápadně se z kuchyně vytratil. Nač by to měl kuchaři vymlouvat, nač by mu měl brát jeho iluze? Nikdo nevěděl lip než on, loďmistr, proč pluje Icebjórn tak pomalu. Jednolitá ledová pole kladla větší a větší odpor, prodrat se mezi nimi bylo stále obtížnější. Z celé lodi si snad jediný Kyklop neuvědomoval nebo nechtěl pochopit, že kdyby se teď měli vrátit k břehům Antarktidy, neproplul by už Icebfdrn rychle houstnoucím ledem.

Najednou cosi zaskřípělo a zašumělo. Loďmistr se rozběhl k megafonu, aby mu z hlášení neušlo ani slovo. Třeba to konečně bude zpráva dobrá?

„Pozor, pozor!” ozval se Hakonův vážný hlas. „Stanice Norge nám před chvílí oznámila, že během pětihodinového letu nad horskými štíty nespatřil pilot nikde trosečníky a ani jedinkrát nezachytil zprávu z Kosmu II. Je právě na zpáteční cestě do stanice, přistane tam pravděpodobně za dvě, tři hodiny. Další zprávy po navázání spojení s Norge.”

Loďmistr bezradně svěsil ruce.

32. JEŠTĚ ŠPETKU TRPĚLIVOSTI

Noc byla příšerná. Adamsen sebou ve spacím pytli neustále házel a museli ho pořád přikrývat. Uklidnil se až k ránu. Lars se dusil kašlem, Arvidovi trvalo několik hodin, než se mu podařilo vyčistit hořák lampy. Klepal, (ukal a pořád fňukal v domnění, že ho nikdo neslyší. Jenom Roald spal jako zabitý. Prokřehlý Tumbo se s námahou přinutil vstát a automaticky zapnul přijímač. Ani dneska však nic neočekával.

Jako kaskáda vytryskly najednou z reproduktoru silné signály a zaplnily celou kabinu, postavily všechny na nohy, probudily dřímajícího Adamsena.

„… SOS … SOS… SOS … Norge všem stanicím v Antarktidě… “

„…Žádáme o poskytnutí okamžité letecké pomoci posádce našeho turbovrtulového letadla Kosmos II, které nouzově přistálo dvacátého sedmého března v horách východně od pohoří Neptun pravděpodobně ve vzdálenosti přibližně tisíc tři sta kilometrů od naší stanice na osmdesátém stupni jižní šířky.”

„SOS…SOS…SOS…Norge všem stanicím v Antarktidě…SOS… SOS …SOS.

Tužka, kterou pevně svíraly zkřehlé černé prsty, rychle klouzala po papíře. Ještě nikdy nepřijímal Tumbo rádiovou depeši vysílanou takovým tempem. Teprve ted se konečně trosečníci dozvěděli všechno. O Gunnarově havárii, o Jakobově nezdařilém letu, a hlavně o podrobnostech záchranné akce.

Tři australská letadla ze stanice Mawson a Wilkes, dvě francouzská z Adéliny země, jedno anglické z Halley Bay od Weddellova moře měla okamžitě zahájit pátrání. Druhý den ráno se měly k záchranné akci přidat těžké stroje dalekého doletu, sovětský z Mírného u Davisova moře a americký z velké letecké základny Mac Murdo u Rossova moře.

Náhle ožily jakési fonické stanice, které vedly rozhovory v jazyce pro Tumba nesrozumitelném. Éterem letěly otázky, odpovědi, rozkazy. Neozývaly se jen ty signály, na které netrpělivě čekal už od minulého dne.

Rádiová stanice Icebj&rn mlčela jako zakletá.

Tumbo odložil tužku a poslouchal hlášení, každou chvíli přerušovaná rozčilenými výkřiky. Ponurá ojíněná kabina nyní ožila jako pod teplým závanem z širého světa. Široce rozevřenýma očima se díval na své druhy, užasle přenášel pohled z jedné tváře na druhou. Změnily se k nepoznání, zářila z nich radost. Hluboké rýhy kolem Larsových sevřených úst byly tytam, vrásčité čelo se mu vyhladilo, jako by z něho najednou někdo sňal břímě všech starostí. Hluboko vpadlé a pohaslé oči Adamsenovy se znovu zaleskly nadějí. Rozrušený Arvid nevydržel chviličku na jednom místě — pořád se špacíroval po kabině a otloukal o stěny.

„To abych se oholil, než přiletí, ne?” zabručel konečně a přejel si hřbetem ruky po zarostlých černých tvářích.

„Francouzi už startovali na dvoumotorových alouettách, shodí nám polní radiotelefon. Mají na palubě nějakého Nora, aby se s námi snáz dorozuměli,” překládal nahlas do norštiny rozčilený Adamsen.

Roaldova široká ramena se sklonila k mapě. Navigátor si nervózně třel své šedivé štětiny a něco horečně počítal, opravoval, črtal a zase začínal od začátku.

„Tak se mi zdá, že mi zamrzl mozek,” zabručel konečně. „Pořád se pletu. Francouzi tu nemůžou být dřív než za šest hodin.”

„To nevydržím, do té doby umřu hlady,” zasténal Arvid a pohladil se po propadlém břiše. „Nesmějte se, teprv ted, když vím, že budeme jíst, cítím, jak jsem…”

„Ticho! Francouzi žádají, abychom zapnuli vysílač, jakmile spatříme jejich stroje,” přerušil ho Adamsen. ale přitom nepřestával poslouchat. „To jim usnadní hledání. Udávají poznávací značky všech svých letadel.”

„No dobře, dobře, hlavně aby už byli tady.”

Tumbo první ze všech zaslechl vzdálené, sotva postižitelné bzučení ve vzduchu, jako by se najednou z dutiny stromu vyrojily lesní včely.

„Už letí!” vykřikl a vyskočil ven, tak jak byl.

„To se mu jen zdálo,” pokrčil rameny Roald, „ještě je brzy, to nemůžou být oni.”

„Ale můžou to být jiní.”

„Už letí!” křičel chlapec z plna hrdla.

Kdesi vysoko nad horami se ozývalo dunění. Ve slunečních paprscích se zatřpytila stříbrná čárka. Tumbo se vrhl k vysílači, Roald k čertovskému kolu.

„Mění kurs. Letí na Sud West. Honem, Tumbo! Ať se hned vrátí, aby hrom do něj! Ať sníží let na čtyři tisíce metrů! Rychle vysílej, zopakuj mu to ještě jednou — na třináct tisíc stop, třeba je to nějaký Anglán a neví, co to jsou metry,” chrlil ze sebe horečně Lars.

Arvid, který sestupoval do kabiny, jen mávl rukou.

„Nenamáhej se, už po něm nezbylo ani stopy. Odletěla mi snídaně, a já se na ni tolik těšil…!

„Neměj přijímač moc dlouho zapnutý,” napomínal chlapce Adamsen. „Zahřátí sice akumulátoru trochu pomohlo, ale dobít ho nemůže.”

„Nikdo nepotvrzuje příjem našich depeší. Musíme počkat do večera,” poznamenal ustaraně Lars.

Než slunce zapadlo za obzor, znovu na rudě žhnoucí obloze zahučely motory. Tři letadla letěla nízko, chvílemi byla níž než žulové štíty. Blížila se, rostla před očima. Vystřelili jim vstříc světelné rakety, jež se vznesly, pod bledou oblohu a nahoře rozprskly ve stovky různobarevných kytic. Stroje opsaly nad horami oblouk a pomalu odlétaly.

„Vystřel ještě!” řval nelidským hlasem Arvid a popadl Larse za rameno, ale pilot znechuceně svěsil ruku s pistolí.

„Letí proti světlu. Beztak by naše signály ani rakety nezpozorovali. Musíme čekat.”

Usrkovali horkou vodu, která měla příchuť sardinek, a nebylo jim do řeči. Adamsen se schoulil do svého spacího pytle. Zavřené oči neprozrazovaly, nač myslí. Nepřeložil a neřekl jim všechno, co uslyšel z fonických rozhovorů. Francouzští piloti spolu dlouho hovořili a oba se shodli na tom, že trosečníci z Kosmu II to v těch těžkých podmínkách dlouho nevydrží, dokonce uvažovali, zda může být další záchranná akce ještě k něčemu dobrá. Bylo pro něho utrpením, že nemohl pomoci Tumbovi, který už padal únavou, ale od přístroje se nevzdaloval. Bylo pro něho utrpením, když se díval, jak se zpocení kamarádi střídají na čertovském kole. Za celou tu hroznou noc nikdo ani jedinkrát nepotvrdil příjem depeše z Kosmu II. Den začínal sklenkou horké vody. Byl to těžký den, snad nejtěžší ze všech. Blankyt bezoblačné oblohy neustále duněl rachotem leteckých motorů, křísil jejich naděje. Lars mlčky a bezmocně zatínal pěsti, když viděl letadla, která opisovala kruhy tam vysoko v horách. Ani jediný pilot však trosečníky nezahlédl. Jemná síť pernatých mráčků začala pak pomalu nabývat, zakrývat slunce, až se slila v hrozivou šedivou hmotu. Nebylo už na co čekat. V noci, chvíli poté, co Tumbo zachytil signál CQ z rádiové stanice v Mirném, začalo sněžit.

„…Osádko N sedm set sedmdesát sedm zachytila signály trosečníků z Kosmu II. Náš pilot tvrdí, že je třeba pátrat ve východní části Shackletonova pohoří mezi sedmnáctým a dvaadvacátým stupněm West podél osmdesátého prvního stupně Sud…” vyťukával neznámý telegrafista.

„ …Volám Kosmos II… volám Kosmos II” přešel do pomalého tempa — „ … slyšeli jsme vás … zachytili jsme vaše signály… Víme už, kde jste … Ještě špetku trpělivosti… Zítra ráno k vám doletí naše letadla… Neztrácejte naději!”

„ ….Volám Kosmos II… volám Kosmos II… slyšeli jsme vás… zachytili jsme vaše signály …,” opakoval neúnavně.

Adamsen chtivě četl Tumbovi přes rameno písmeno za písmenem. Ještě špetku trpělivosti, pomyslel si trpce. To se jim snadno řekne! Hlady nám kručí v břiše, mrazivý vzduch nás bodá do plic jako nůž, dusíme se kašlem a po minutě natáčení dynama buší člověku srdce, jako by mu chtělo vyskočit.

„Adamsene, okamžitě zalez zpátky do spacáku!” řekl přísně pilotův hlas, ale hned nato utonul v prudkém záchvatu kašle.

Radiotelegrafista se znepokojeně podíval na vyhublou, zarostlou tvář.

„Larsi, nechceš se náhodou taky hodit marod?”

„Ale kdepak, jeden pacient stačí. Je mi jen zima.”

„Zima? Prosím tě! Vždyť je jenom mínus dvanáct! A já měl takovou radost, že už jsem to tu konečně vytopil. Venku bylo před chvílí skoro čtyřicet,” zabručel Arvid.

Ráno se sypaly z nebe veliké vločky sněhu. Horká voda s kapkou glycerínu, který Arvid bůhvíkde vyšťoural, je však nezahřála ani nezahnala příšerný pocit prázdnoty v žaludku. Na oběd házel Tumbo do vařící vody všechno, co jen se dalo rozvařit, ale moc už toho nezbylo. Zazářily inu oči, když spatřil pletené rákosové podložky pod talíře. To by mohlo být moc dobré! napadlo ho. Ale čekalo ho zklamání. Umělá hmota, která se tvářila jako rákos, se nerozvařila, nýbrž ztvrdla, rozkousat se nedala a chuť také neměla žádnou.

„Víš co, Tumbo? Zeptej se nejdřív mě, než něco hodíš do hrnce,” ušklíbl se nemilosrdně Arvid. „To už je mi teda milejší ta jinovatka ze stěn, zahuštěná sazemi, než například nějaká rozvařená rukavice. Copak můžu vědět, co tě napadne příště?”

33. TOMU TEDY ŘÍKÁM VÝSADEK!

Dva dny a dvě noci zuřila nad vrakem Kosmu II vichřice. Dva dny a dvě noci nevylézali trosečníci ze spacích pytlů a snažili se dřímat, aby neslyšeli hvízdání meluzíny, snažili se nehýbat, aby neztráceli sílu a zapomněli na hlad.

Sněhová vánice ustala stejně náhle, jako vypukla. Lars se první s námahou vyhrabal ze spacího pytle a pootevřel dveře. Tumbo se s hrůzou díval na jeho skleslá ramena, na nejistý potácivý krok, na propadlé tváře. Je to skutečně ten vysoký urostlý muž, který ho před deseti dny vzal s sebou do letadla? Možná že těch dnů bylo víc, možná že míň, ztratil už úplně pojem o oase. Když Lars viděl, že se jeho kamarádi pohybují, napřímil shrbená záda.

„Nechci vás strašit, přátelé,”’ uslyšel Tumbo jeho ochraptělý, skřípavý hlas, „ale musíme z našeho Kosmu II okamžitě odhrnout sníh. I odtud vypadá jako docela obyčejný kopeček, což teprve ze vzduchu! Hlavně se musíme tep|e obléknout, zatraceně to tam fičí.”

„Musíme? Ty přece nepůjdeš, Larsi,” vyklonil se Adamsen ze spacího pytle.

„Jasně že ne. Já tu práci udělám za vás a vy mi potom přenecháte své příděly jídla z prvního výsadku, platí?” zaleskly se Arvidovi oči stejně jako kdysi, ale když se narovnával, vyjekl. „To nic. Nejhorší jsou ty první kroky, než se člověk rozhýbá,” pokoušel se žertovat.

Lars mu chtěl odpovědět, ale zmohl ho ostrý, suchý kašel. Mechanik s Roaldem si za jeho zády vyměnili významné pohledy. Tumba až zamrazilo při pomyšlení na to, co se stane, jestli se Lars roznemůže dřív, než přijde pomoc. Až do této chvíle čekal na přílet letadel s naprostou důvěrou a vůbec si nepřipustil myšlenku, že by mohla doletět pozdě Ale ted se ho zmocnily pochybnosti.

Před nimi se táhla mrtvá bílá pustina. Slunce se schovalo za stěnu hory, o kterou se rozbil Kosmos II, na průsmyku dosud ležel modrý stín. Každou chvíli bledl, byl stále světlejší, a když konečně zpoza štítu vytryskly první paprsky, hrany ledu se rozjiskřily duhovými barvami. Světlo oslňovalo, píchalo do očí, vítr profoukával šatstvem, bičoval je do tváří, přestože je měli omotané šálami. Jako velikým koštětem přenášel sníh z místa na místo, shazoval jej z trupu letadla.

„Tomu říkám pomocník, ten toho dokáže víc než my!” radoval se Arvid, ale brzy se odmlčel.

Nohy jim zapadaly hluboko do kyprých závějí. Čtyři lidé s námahou odhrnovali a shazovali bílý příkrov, čím kdo mohl.

„Pomaleji!” mávl každou chvíli rukou Lars. „Neotvírej pusu!” zavolal, když viděl, že udýchaný Tumbo nemůže popadnout dech a že si odtahuje lem šály, aby nabral vzduch do plic.

Pomaličku, plech za plechem vynořovala se zpod bílého sněhu zmatovělá červeň.

„Tak dost!” vyrazil ze sebe konečně Lars.

Tumbo ani nevěděl, jak doklopýtal do kabiny. Choulili se pod spacími pytli, které si přehodili přes ramena, a dlouho všichni seděli mlčky. Vystavovali obličeje teplému proudu vzduchu, který sálal od modrého plamene, vztahovali k němu zkřehlé ruce. Zmocňovala se jich ospalost.

„Kde vlastně bereš sílu, Tumbo? Jak můžeš tenhleten mráz vydržet?” podíval se Lars soucitně na vyhublou, zimou zfialovělou tvářičku, ze které hleděly veliké pohaslé oči.

„No, na zimu si člověk může zvyknout, ale na hladovění ne. Z Tumba už zbyla jen kostra,” dodal Arvid.

Chlapec se podíval na mechanika se soucitem. Neměl sílu mu říct, že hlad ho provázel po celé dětství a že ho dobře zná. S námahou vstal, když slyšel, že v hrnci bublá voda. Svaly ztuhlé mrazem ho nechtěly poslouchat.

„Co to děláš? Leješ vodu na zem, dávej pozor!” zabručel Roald, ale Tumbo našpičatil uši.

V tu chvíli prudce narazil o stěnu kabiny mocný závan vzduchu, zacloumal trupem letadla, nadhodil je. Všichni skočili ke dveřím, jedině Adamsen se neohrabaně hrabal ze spacího pytle.

Veliké zelené letadlo právě provádělo obrat, v ostré zatáčce si lehalo na pravé křídlo. Za chvilku se sneslo nízko nad jejich hlavy. Křičeli z plných plic a mávali rukama. Pilot naklonil stroj na stranu a znovu opsal široký kruh. Na trupu na okamžik bíle Zasvítila veliká písmena CCCP.

„Otvírají příklopy pro výsadek!” Larsův hlas zněl klidně, zrovna jako tenkrát, když Kosmos II startoval z Norge.

Pilot snížil let a trochu změnil kurs.

„Pozor, výsadek bez padáku, dávejte pozor na …,” odmlčel se Lars.

Od zeleného trupu se odtrhl jakýsi dlouhý balík, za ním dva další. Trosečníci se ze všech sil rozběhli k pokladům, které zůstaly ležet ve stříbrném prachu. Stroj opsal ještě několik kruhů. Pilot zřejmě čekal, než doběhnou k záhadnému kontejneru a dvěma pytlům. Za chvíli se opět vznesl do výše. Hukot motoru pomalu utichal.

Čtyři udýchaní lidé zůstali stát bez hnutí nad kovovým válcem. Veliká černá čísla 150 kg, namalovaná na několika místech vedle nápisů „prodovolstvije — food”, způsobila, že se jim rozbušila srdce. První se vzpamatoval Arvid. Obratnými rychlými pohyby rozmotával tri řemeny zakončené popruhy. Rozčilený Lars ani nevynadal Adamsenovi, že s námahou dohonil své druhy. Kontejner lehce klouzal po sněhu po širokých kovových sanicích, připevněných k válci ocelovými spirálami.

„Umřu zvědavostí, co je v tom,” třásly se ruce mechanikovi.

„Ať je tam, co chce, jsme zachráněni, jsme zachráněni!” opakoval Lars. Šel k radiotelegrafistovi, který stál poněkud stranou, a pevně ho, objal, ale dával přitom pozor, aby mu nezmáčkl nemocnou ruku. „Konečně ti uděláme převaz a už ti nedovolíme marodit!”

Když sundali hlavicí, vypadla nejdřív z kontejneru obálka adresovaná Larsovi. Sklonili se k ní s Adamsenem oba. Arvid mezitím vytáhl z tlusté trubice konzervy, malé i velké, a polyesterové sáčky.

„A v tamtěch dvou balících jsou kožešinové anoraky, boty, svetry, rukavice, péřové kalhoty, deky, spacáky, léky a rádiová stanice s bateriemi. Hned to sem musíme dotáhnout.”

„Za nic na světě, šéfe.”

„Ted ne, nemáme sílu!”

„Až za chvíli, až něco sníme!” ozvaly se protesty.

Arvid nečekal na odpověď a vytáhl z pochvy u pasu nůž. Stačilo pár obratných pohybů — a za pár okamžiků žvýkalo pět lidí maso a slastně přitom mhouřili oči.

„Pomalu, nepolykat,” opakoval Lars mezi jednotlivými sousty. „Měli jsme si tu konzervu vlastně ohřát, ale …”

„Však sníme i ohřátou a pak ještě další úplně horkou.” Arvid neztrácel čas a s hlasitým mlaskáním se přehrabával v balících, balíčcích a krabičkách. „Tomu tedy říkám výsadek! Takový jsem ještě jaktěživ neviděl! Je tady všechno, co si můžeme přát!”

Za pár hodin by byl nikdo nepoznal ojíněný vnitřek letadla ani jeho obyvatele. Rukávy péřového anoraku, který si Tumbo natáhl na červenou kombinézu, se sice musely značně ohrnout a kalhoty, zastrčené do vysokých, měkkou huňatou kožešinou podšitých bot, rovnou ustřihnout, ale kdo by se trápil takovými maličkostmi! Stěnami, které ověsili vlněnými, plédy, ted dovnitř mrazivý vítr nepronikal. Zbrusu nové lehké spací pytle položil Roald na ty staré. Od dvou monotónně šumících benzínových vařičů sálalo příjemné teplo. Ve dvou velkých hrncích se kouřilo z polévky, vonělo to tam jako v kuchyni na Icebiornu, masa v ní bylo víc než vody. Tumbo ji chtěl ještě nějak vylepšit, ještě něco do ní přihodit, ale bylo to zbytečné, v tuto chvíli její chuť stejně nikdo nesnímal. Lars právě likvidoval třetí porci a ustavičně nabádal ostatní, aby jedli pomalu. Adamsen, který se konečně zahřál a najedl a potom dostal injekci aeromycinu, jež byla rovněž mezi shozenými předměty, si znalecky prohlížel nevelkou polní rádiovou stanici. „Pro fonické spojení s letadly,” četl dvojjazyčný nápis na válcovitém šasi.

Po polévce naservíroval Tumbo horké voňavé kakao, tak husté, že v něm stála lžička, a když si nenasytný, Arvid řekl ještě o maso, upekl mu velkou vepřovou kotletu.

„To maso je čerstvé, a ne konzervované, namouduši! Kdepak, to sebrali?” nemohl se vynadivit mechanik. „Máš ho bodně?”

„Na pár dní stačí pro všechny,” blýskl vesele očima Tumbo.

„Jenom na pár?” zneklidněl Arvid. „A co máš ještě, ukaž!”

Chlapec pyšně vytáhl velikánskou plechovku meruňkového kompotu, ale najedený mechanik už začal být vybíravý.

„Víš co, radši bych si dal ten ananas, otevři ho hned. A k němu ty perníčky. A co je to v těch krabičkách?”

„Černý kaviár,” přečetl nápis Adamsen, „to je náramná lahůdka, královská pochoutka, samý vitamín!”

„No, když jsou to vitamíny, tak sem s tím, dáme si ještě kaviár, po jedné krabičce na hlavu.”

„Arvide, nepřeháníš náhodou?” zaznělo v Larsově hlase mírné pokárání.

„Víte, kdyby nás pravidelně zásobovali tak jako dnes, tak bychom tu vydrželi třeba měsíc. Mysleli na všechno.” Roald se rozvaloval ve spacím pytli a chtivě vdechoval vonný dým.

„To jsem zvědav, jaké dobroty nám pošlou v dalším výsadku,” přerušil ho Arvid s ústy plnými kaviáru.

„Ten radiotelefon je důležitější než jídlo,” ohradil se Lars.

„Ale já vím, šéfe, já vím. Co se dá dělat, jsem už takový. Tumbo, nemáš tam ještě v hrnci kapku polévky? Nějak začínám dostávat chuť k jídlu…“

34. JMENUJU TĚ KOMANDÉREM!

Oranžové letadlo s velikým nápisem Alouette dlouho kroužilo nad vrakem Kosmu II a potom dvakrát proletělo po kursu, který Lars udal pilotovi radiotelefonem. Se zakloněnou hlavou upíral Tumbo pohled na nebe, kde už hasly poslední hvězdy. Na světlém blankytu se jako obrovský pomeranč najednou otevřel široký padák, pod kterým se černalo cosi obrovského. Dlouho sebou kymácel ve vzduchu, vzdušné proudy jej chvíli zvedaly, chvíli tlačily dolů. Vypadal, jako by si hledal místo pro přistání. Vítr ho snášel směrem ke Kosmu II. Čtverý oči sledovaly každý jeho záchvěv, čtyři trosečníci na něj čekali se zatajeným dechem. V okamžiku, kdy se výsadek dotkl ledového pahorku, odfoukl prudký závan větru nylonovou kopuli zase vzhůru.

„Přeletí nad námi!” zasténal Lars.

„Rovnou do propasti!” přidal se Arvid.

Roald cosi cedil skrz zaťaté zuby a neodtrhával pohled od oranžové skvrny, která chvíli visela nad křídlem zaraženým do ledu. Lars užuž zvedal k ústům mikrofon, aby francouzského pilota informoval o té smůle, když vtom se vzdutý padák naklonil na stranu a znehybněl. Trup Kosmu II sebou těžce trhl, křídlo se prudce rozkomíhalo, jako by se chtělo utrhnout

„Anténa! Zachytil o anténu!” křičel Arvid a rozběhl se.

Tumbo utíkal za ním. Nepravidelné závany větru cloumaly s oranžovou kopulí padáku, zdálo se, že maximálně napjaté lanko musí každou chvilku prasknout. Podivný dlouhý balík, který na něm visel, chvíli klesal, chvíli stoupal. Trup letadla, zamrzlý v ledu, sebou bezmocně trhal, při každém novém závanu se křídlo naklánělo víc a víc na stranu. Tumbo všechny předběhl. Když balík na padáku zase, začal stoupat, bez rozmýšlení vyskočil. Oběma rukama se křečovitě chytil jakési vyčnívající lišty a myslel si, že stáhne břemeno dolů, ale nový poryv větru ho odtrhl od země jako pírko. Chvíli visel za ruce a zoufale klátil nohama. Nad hlavou viděl sluncem prosvětlenou nylonovou kopuli. Najednou s ním velikým obloukem mrštila o zem jakási síla a táhla ho po ledu.

Přetrhla se anténa, prolétlo mu hlavou a cítil, jak se uhodil o nějaký tvrdý výstupek. Nic neviděl, ústa měl plná sněhu, ale nepustil se. O něco zavadil nohama, ale padák ho pořád táhl vpřed. Roztrhne mě! napadlo ho, ale pak byl najednou všemu konec. Kdosi ho zvedl ze země a odhrnul mu sníh z obličeje.

„Jmenuju tě komandérem! Zachránil jsi sáně!” křičel rozčilený Lars.

Několik desítek kroků před ním přeřezával Roald horečnatě lana od padáku, Arvid se s námahou vy motá val ze záhybů lesklého nylonového plátna a Lars šlapal na oranžovou plachtu, která se pořád ještě vzdouvala ve větru.

„Kdybych tě byl nechytil za nohy, ležel bys ted v propasti i s těmi sáněmi!” lapal s námahou po dechu Arvid. „Takové krásné sáně jsem v životě neviděl. Motorové! A k tomu ještě dvoje obyčejné, Nansenovy!” křičel, když si prohlížel výsadek. „Všechno na ně naložíme a můžeme jet!”

Mezi sanicemi bylo vidět kaučukové pásy, zpevněné ocelovými destičkami.

„Ty asi dobře táhnou,” pokýval uznale Lars.

Arvid několika pohyby strhl plátěný pokrovec z motoru, který byl přimontovaný ke kovovému rámu motorových saní, a četl nahlas instrukci vyrytou do tabulky: Jednoválcový motor čtyřtaktní, chlazený vzduchem. Síla 17 koňských sil, maximální rychlost 20 kilometrů za hodinu.

„Dobře vymyšleno, náhon na pásy přes spojku a rychlostní skříň,” vykřikoval šťastně. A četl dál: „K motorovým saním lze připojit dvoje sáně obyčejné. Celkové zatížení by nemělo přesahovat dva tisíce pět set kilogramů …”

„Dvě a půl tuny! Celá naše zásoba potravin i s námi dohromady nebude vážit ani polovinu,” radoval se Lars.

„My někam pojedeme?” odvážil se konečně zeptat Tumbo. „Proč nepoletíme letadlem?”

„Copak jsi to neslyšel? Francouzi nám sdělili plán záchranné akce. Zjistili, že kolem nás není ani jediné místo, kde by mohl bezpečně přistát velký stroj. Všude jen samé hory a ledovce s roklinami. Právě proto nám shodili ty sáně. Musíme na nich ujet asi tak padesát kilometrů, abychom se dostali z téhlete hrozné oblasti roklin. A dál se uvidí. Pak nás asi naloží do letadla. Další podrobnosti nám prý sdělí rádiem.”

„Šéfe, tak je snad vyzkoušíme, ne?”

Arvid nečekal na odpověď a dal se do toho. Nastartovat motor, to byla pro takového mechanika hračka. Usmíval se, oči mu zářily, byl zase ve svém živlu, když připojoval k speciálním hákům oboje Nansenovy sáně, jedny za druhé. Pak se postavil zezadu na sanice a zatáhl za lanko. Motor zahučel, mechanik pustil spojku a karavana se rozjela lehce jako pírko.

„Báječné!” radoval se Arvid a kličkoval hned vlevo, hned vpravo a zase se vracel.

„Dost už té zábavy. Tumbo, řekni jim, že jsme sáně úspěšně vyzkoušeli. Vyrazíme zítra ráno. Dnes musíme naložit svůj majeteček. Adanisena uložíme do posledních saní. Poslyš, kamaráde,” obrátil se najednou k radiotelegrafistovi, „jestli nám tady budeš běhat v tom mrazu, tak tě tu necháme. Okamžitě se koukej vrátit do kabiny! ” Lars předstíral přísnost, ale oči se mu smály. „Pojď, Roalde, ještě se podíváme na ten plánek, co nám Francouzi shodili z letadla. Arvide, nech už ty sáně být! Zítra předvedeš, co umíš.”

35. ANTARKTICKÉ LEDY NEZNAJÍ KLID

Vstříc jim vyběhla jednotvárná sněžná pustina, která se třpytila ve slunečních paprscích. Tumbo se pohodlně rozvalil v měkké lenošce, rozhalil si límec u kombinézy, poposedl, protáhl se, zívl. Příjemné teplo v prostranné světlé kabině ho uspávalo stejně jako klidný, monotónní hukot motoru, ale chlapec se spánku bránil. Stačilo zavřít oči a hned zas měl před nimi vzpomínku na tu pekelnou jízdu na motorových saních.

Ráno začalo špatně. Motor dlouho nechtěl naskočit, kuckal, vynechával a každou chvíli zhasínal, než se konečně rozběhl. Rozloučit se s tábořištěm taky nebylo snadné. Lars stál déle než jindy nad sněžnou mohylou, pod níž zmizel kříž, jako by Leifovi a Hilmarovi vysvětloval, proč je opouští. Adamsen s maximálním úsilím přemáhal bolest, jakou mu působila nemocná ruka. Tumbo se dlouho ohlížel za sebe. Dávno už mu zmizel z očí

vrak letadla, jako kdyby ho bělost pohltila. Bylo vidět jen červené křídlo zapíchnuté do ledu, smutně nakloněné na stranu, osamělé a opuštěné, jak se klátí v závanech větru, jako by jim mávalo na rozloučenou nebo je volalo.

Třeskutý mráz pálil jako oheň. Aby nezmrzli, museli každou chvíli seskočit ze saní a běžet vedle nich. Jen chudák Adamsen, který byl zabalený do kožešin, spacích pytlů a přikrývek, musel bez hnutí ležet na posledních saních. Nehoda je potkala už na prvním kilometru. Motorově sáně zůstaly viset nad okrajem hluboké průrvy. Bleskurychlým zatáhnutím za lanko stačil Arvid motor v poslední chvíli vypnout. Když sáně odtahovali na bezpečné místo, nevšimli si, že sanice těch saní, na kterých ležel radiotelegrafista, zatím přimrzly k ledu. V mrazivém větru přenesli pacienta na druhé sáně, pod které na Roaldovu radu podložili kusy kožešiny. Ty prázdné pak museli vysekat z ledu a sanice očistit a namazat. Pára od jejich zrychleného dechu se okamžitě měnila v ledovou skořápku, která jim v tlusté vrstvě zalepila vlněné šály na obličejích.

Ledovec se prudce svažoval dolů velikým popraskaným splazem. Poučeni zkušenostmi jeli ted velice pomalu. Často se vraceli, zdálky se vyhýbali nejen tmavým stuhám štěrbin, ale i těm místům, kde led měnil barvu, což bylo znamení, že se tam pod tenkým ledovým mostem skrývá nebezpečná, často bezedná propast. Presto ještě čtyřikrát ubrzdili sáně těsně na okraji průrvy skryté pod sněhem. Pokaždé museli maximálně napnout svaly, aby zachránili to, co měli. Tumbo si ani neuvědomoval, jak dlouho ta příšerná jízda trvala. Lars často malou karavanu zastavoval, rozhlížel se na všechny strany a díval se do náčrtů a map, které jim shodili z letadla. Ve chvílí, kdy vykřikl: „Stůj! Obávám se, že jsme zabloudili,” objevily se za jedním ledovým pahorkem tři červené stroje.

Beze slov a bez uvítání je muži v kožešinových oděvech vstrčili do té teplé světlé kabiny a posadili na sedadla. Adamsena hned uložili do jednoho vozu na nosítka. Na nic se neptali a každému dali do jedné ruky hrneček horké kávy a do druhé kus dobré buchty. Káva božsky hřála prokřehlé prsty a voněla tak jako ta nezapomenutelná kapitánská, kterou Kyklop dělával pro starého. Než se Tumbo vzpamatoval, zahučel motor, řidič se otočil skoro na místě a červeným strojem to zahoupalo zrovna jako IcebjdrnĚm ve velkém vlnobití.

„Na letišti na nás čekají letadla,” uslyšel Tumbo, to jediné si zapamatoval.

Seděl ted se široce vyvalenýma očima a bezmyšlenkovitě se předním oknem díval, jak pásy červeného vozu, který jel před nimi, víří sněžný prach. Vedle svého ramene cítil rameno dřímajícího Roalda, těsně před ním se pravidelně a klidně kymácela záda Larsova a Arvidova. Odpočíval, kochal se pocitem naprosté bezpečnosti. Tu a tam zachytil úryvek rozhovoru. Řidič vozu mluvil a mluvil.

„Dnes je teda pekelný mráz, ráno bylo minus šedesát. Nevěděli jsme, jestli to dokážete, ale jinak jsme vás odtamtud dostat nemohli… Já vím, motorové sáně jsou moc dobrá věc, ale ne při téhle teplotě … Dojeli jsme pro vás dál, než jsme ohlásili rádiem. Jak se vám líbí naše vozidla? Ne nadarmo se jim říká ,sněžné kočky’, otočí se na fleku. ,Goliáš’, veliké letadlo o nosnosti devatenáct tun, přenesl při jednom letu tři ty naše ,sněžné kočky’ ze stanice Mac Murdo na náhorní rovinu země princezny Maud. Je to kus cesty, asi tak tři tisíce kilometrů, skoro přes celý kontinent. V noci jsme si upravili polní letiště a připravili vozidla.”

Arvid se ještě chvíli na něco vyptával, ale Tumbo už nic neslyšel. Cítil, jak mu hlava klesá níž a níž a jak se mu oči chvílemi samy zavírají.

„… Ne, cestou jsem neviděl ani kousíček terénu, kde by se dala upravit přistávací plocha pro velké dopravní letadlo. Je to zatracená oblast, však se jí nadarmo neříká Předpeklí! Ale v pekle to asi horší nebude,” dal se zase slyšet řidičův hlas. „Dnes jsme pro vás ujeli dvě stě kilometrů.”

Tumbo si ani nevšiml, že červené vozidlo před nimi zmizelo tak náhle, jako by se rozplynulo ve vzduchu.

Letěl hlavou napřed a nechápal, proč řidič tak prudce zabrzdil a s výkřikem vyskočil z vozu. Otevřenými dveřmi pronikl do kabiny mrazivý vzduch. Muži z vozu za nimi také spěšně vyskákali a běželi jedním směrem, tam, kde se od bělosti odrážela černá čára. Rozběhl se za nimi až k okraji veliké díry, kterou těžké vozidlo vylomilo.

Oněměli zděšením. Od jejich nohou strměla dolů ledová stěna, hladká jako zrcadlo. U horního okraje se v slunci modravě leskla, v hlubině zela černě, jeden z polárníků se naklonil nad propast.

„Viktore, Viktore!” začal zoufale křičet.

„Viktorééé, Viktorééé …,” zaduněla ozvěna.

„Budě to asi tak sedm pater,” vzdychl.

„Pět lidí. Už je po nich,” zašeptal řidič přiškrceným hlasem.

„Někdo musí okamžitě sjet po laně dolů a podívat se, jak to tam vypadá. Kdo je tu nejlehčí?” Polárníkův pohled se zastavil na Tumbově zšedlé tvářičce. „Tenhleten!”

Než chlapec stačil otevřít ústa, táhl už někdo kotouče lana a někdo druhý mu opásal kožich bílou nylonovou šňůrou, svázanou mistrnými alpskými uzly.

„Ze střechy odhrneš led a uvidíš pod ním kulatý příklop. Páčkou otočíš doleva, takhle, a prudce s ní trhneš k sobě. Podíváš se dovnitř a zakřičíš. Za pasem máš mikrofon. Do tvého lana je vpletené telefonní vedení. Jestli je někdo z nich naživu, hodíš mu to druhé lano. Pokud jsou raněni, pomůžeš jim dostat se z vozu ven.”

„Dej na sebe pozor!” zavolal ještě Lars.

A než se Tumbo vzpamatoval, už ho na laně spouštěli ‘dolů. Za chvíli ho obklopila mrazivá tma. Zvedl hlavu v zoufalé naději, že spatří nad okrajem propasti tváře svých přátel, ale vysoko nahoře svítil jen úzký proužek modré oblohy. Byl sám. Hlubiny se nebál, jala ho jen panická hrůza z toho, co asi spatří. Každou chvíli se udeřil o kluzké hladké stěny. Najednou se začal řítit dolů spolu s ledovou tříští, která se sypala odkudsi shora.

Lamo se přetrhlo, pomyslel si, ale vtom ho zastavilo prudké trnutí a zahoupal se ve vzduchu. Nylonová šňůra se mu skrz kožešinový oděv bolestivě zaryla do těla, srdce mu bušilo horečným rytmem. Denní světlo, které prosakovalo úzkou štěrbinou nahoře, prosvětlovalo tmu v průrvě jen nepatrně. Skutečnost, že se chodidly dotkl plechové střechy vozu, jej na chvíli přímo ochromila.

Páčkou otočíš doleva, vzpomněl si na slova neznámého, když prováděl automatické pohyby, a pak s ní trhneš k sobě. Příklop se pomalu sám začal zvedat a v kulatém černém otvoru se objevila bledá tvář.

„Omdlel jsi, kluku, měls asi pořádně nahnáno, co? Nemyslel sis, že někdo z nás vyvázne životem, vid? Dostal jsem se z vozu jedině díky tobě, zevnitř jsem příklop nemohl otevřít.”

Mladý muž, který se skláněl nad Tumbem, říkal sice ještě něco, ale chlapec s radostným úžasem zíral na oslnivou modrou nebeskou kopuli nad sebou. Ležel na sněhu, kolem něho pobíhali lidé, něco křičeli, něco si odpovídali a živě přitom gestikulovali.

„Vstávej, nebo zmrzneš! Pojď se podívat, vytahují ted posledního!”

„Ti tedy měli štěstí, ani se to člověku nechce věřit!” volal kdosi opodál.

„Jak to, copak to nechápeš? Ledový most se utrhl pod tíhou ,sněžné kočky’ a zřítil se do propasti i s ní. Obrovský ledový kvádr ji přimáčkl ke stěně, takhle. Jak padali, pásy hoblovaly led jako hoblíkem.”

„Sjeli sedm pater dolů jako výtahem, v pohodlíčku, nikdo si nezlomil ani ruku, ani nohu. Odnesli to jen modřinami a boulemi. To je tedy záviděníhodné!”

„No, jen nepřehánějte, nechtěl bych být v jejich kůži, strachu si určitě užili! Měli štěstí, že právě v tom jednom místě se stěny průrvy zúžily. Pod vozidlem zůstala ještě asi dvousetmetrová hlubina.”

Ti, které vytáhli z propasti, měli ještě obličeje šedozelené a očí nepřítomné.

„Přežili jsme svou smrt,” řekl pomalu jeden z nich a rozhlédl se kolem, jako by ještě nevěřil vlastním očím.

36. DOBRÝ VÍTR!

Teď už nejen řidič, ale i všichni ostatní upírali pohled clo jednotvárně bílého prostoru, který se táhl před oknem vozu. Stačilo, aby led změnil třeba jen odstín, a už se ozval poplašný výkřik.

„Stůj!”

Polárníka, který seděl za volantem, nebylo sice třeba upozorňovat, sám ted častěji brzdil „sněžnou kočku”, častěji zastavoval. Pár lidí vždycky vyskočilo na led a v metrových odstupech zaráželi do ledu dlouhé železné sondy, aby se přesvědčili, zda se pod tvrdou skořápkou neskrývá nebezpečná propast. Letadlo, které si rádiem zavolali na pomoc, kroužilo nad vozidly a ze vzduchu volilo nejvhodnější cestu. Piloti jim shazovali ruční náčrtky terénu, které upevňovali k dlouhým barevným praporkům se závažíčky. Některé odnášel vítr daleko, jiné dopadly přímo vedle vozidel. Radiotelegrafista, který seděl vedle řidiče, neustále udržoval spojení nejen s letadlem, které kroužilo nad jejich hlavami, ale také s letištěm.

„Přistál už váš stroj z Norge,” obrátil se k Larsenovi, „pilot Gunnar vás všechny srdečně pozdravuje, dostal rozkaz vás co nejrychleji přivézt na stanici!”

„Slyšíš, Tumbo? Za chvíli budeme doma!” rozzářili se Roald.

Chlapec svěsil hlavu. Slovo „doma” mu teď nic netíkalo. Icebjdrn byl kdesi daleko, ani nevěděl kde.

„Nedělej si starosti, vynasnažíme se, aby ti u nás bylo dobře,” řekl srdečně Lars. „Konečně si odpočineš a pořádně tě vykrmíme. Jen si pomysli, co jsme toho spolu prožili! Budeš bydlet s námi, v našem domku letců. Já už to nějak zařídím.”

Před vozem zase Pádila vánice. Stěrače s námahou odhrnovaly do stran tlusté vrstvy sněhu, viditelnost se neustále zmenšovala, řidič jel naslepo. V tichu, jaké teď v kabině zavládlo, bylo slyšet jen ostré signály radiomajáku z polního letiště. Bylo už šero, když Tumbo zahlédl skrz vířící bílé vločky první světla.

V modrých pruzích reflektorů, které ze všech stran lemovaly letiště jako věnec, se začervenala letadla. Lars, Roald a Arvid se v mžiku ztratili v davu, který je vítal. Neznámí lidé v kožešinových leteckých kombinézách je objímali, poplácávali po zádech a navzájem se překřikovali, jako by si chtěli vyprávět najednou všechno, co se událo během těch dlouhých sedmnácti dnů.

Tumbo stál stranou, nikdo si ho nevšímal, tamti všichni se vítali s přáteli, měli se z čeho radovat. Jen jeho nikdo nevítal, nikdo na něho nečekal. Všiml si, že Adamsena odnášejí rovnou ze „sněžné kočky” do letadla, á tak se rozběhl tím směrem. Třeba nevědí, že má horečku a že ho musí dobře zabalit, pomyslel si ustaraně.

„Tumbo, kam ses poděl? Všude tě hledám! Gunnar má pro tebe důležitou zprávu!” volal zdaleka Lars.

Mladý pilot se s neskrývanou zvědavostí díval na pohublou tvářičku; sotva viditelnou pod kapuci.

„Mluví o tobě skoro celý svět, všechny rozhlasové a televizní stanice už hlásily, jak ses vyznamenal. Hakon z tvého Icebjórnu nestačí odpovídat na otázky, jaký prý ten Tumbo je, co papá k snídani, jestli dlouho vyspává a čím chce být. Všechny možně tiskové agentury se o tebe zajímají jako o nějakou filmovou hvězdu. Chtějí vědět všechno možné.”

Hakon…

Tumbo ani neposlouchal, co Gunnar říká, vůbec ho to nezajímalo. Duchem byl u svých přátel na lodi. Jestlipak se s nimi ještě setká? Má přece přezimovat v Norge. Ještě štěstí, že je mezi těmi lidmi, se kterými toho tolik prožil. Užuž otvíral pusu, aby se zeptal, kde ted icebjórn je, když vtom uslyšel Arvidův pisklavý hlas:

„Musíme Tumba pořádně vykrmit. Já se o to postarám.”

Gunnar pohlédl na mechanika s neskrývaným údivem.

„Ale on tu přece s námi na zimu nezůstane! Mravenečník má v pohotovosti vrtulník, kterým Tumba převezou na loď, hned jak přistaneme v Norge!”

„Na Icebjórn!” vydral se Tumbovi z prsou radostný výkřik.

Lars nevydržel pohled šťastně rozzářených očí a odvrátil hlavu.

„Ne, chlapče, na Icebjórn bohužel ne, ten už je příliš daleko, blíží se k Africe,” řekl po chvíli.

„Ale to nevadí, dopraví tě na velrybářskou loď Viking VII,” přispěchal mu na pomoc Gunnar. „To je jediná loď, jaká se ještě vyskytuje na okraji pobřežního ledu v dosahu našeho vrtulníku. Stěží jsme kapitána přemluvili, aby počkal do zítřejšího rána, bojí se, aby nezamrzl do ledu. Mravenečník ho musel moc prosit.”

Tumbo svěsil hlavu, byl sklíčený, bezradný, všechny jeho naděje se rozvanuly. Tak tedy zase cesta do neznáma, zas nějací cizí, neznámí lidé. Čím se provinil, že ho nikdo nechce, že se ho každý rád zbaví?

„Podívej “se, chlapče,” položil mu Lars obě ruce na ramena. „takové je profesorovo rozhodnutí, jeho neodvolatelný rozkaz. Nic si z toho nedělej, dlouho na té velrybářské lodi nezůstaneš, brzy s ní dopluješ k jejich plovoucí velrybářské základně. Viking VII je velká a rychlá loď. Třeba dohoníš Icebjórn ještě na Atlantiku. Přezimovat tady na Norge by pro tebe bylo svízelné, ty dlouhé měsíce polární noci a ty mrazy…”

„Větší než tam určitě nebudou,” pokoušel se zoufale protestovat Tumbo a upíral prosebný pohled na tu tvář, v níž znal téměř každou, vrásku, každou rýhu, tvář, kterou už nikdy neměl spatřit. V tuto chvíli si nepřál nic tak vroucně jako zůstat mezi lidmi z Kosmu II… „Třeba bychom to Mravenečníkovi nějak vysvětlili a uprosili ho, kdybychom za ním šli všichni…,” začal horlivě Arvid; ale Lars ho jediným pohledem zadržel. Přivinul chlapce k sobě.

„My jsme se taky těšili, že zůstaneš s námi, vždyť jsem ti to přece říkal,” dodal tišeji, „ale vždycky to nedopadne tak, jak by člověk chtěl. Třeba to tak pro tebe bude lepší. Z toho, co už ti Gunnar řekl, víš; že tohle přezimování nebude lehké ani pro nás…“

Na letišti v Norge bylo rušno. Jakmile Tumbo seběhl po schůdcích na led, kdosi ho chytil a energicky táhl k nevelkému stroji, nad nímž se otáčela dlouhá křídla jako větrný mlýn.

Strčili ho do kabiny dřív, než stačil protestovat, než stačil říct, že se přece s nikým nerozloučil a že…

„Nemůžeme už ztratit ani minutu, počasí máme dobré, žádný vítr, žádná mlha, musíme si pospíšit,” vysvětloval mu kdosi nervózně.

Motor se hlučně rozdrkotal a vrtulník se vznesl kolmo vzhůru. Tumbo viděl ještě chvíli dole osvětlené letiště a malé postavičky lidí. Někteří se dívali vzhůru a mávali čepicemi. Lars, Arvid, Roald… To všechno už bylo za ním. Zase začíná něco nového. Přitiskl tvář ke kopulí z plexiskla. Pod strojem se ještě zamihotala světélka, pak začala jedno po druhém pohasínat, rozplývat se, mizet. Země mu najednou připadala Černá skoro jako nebe. Usmál se na známé hvězdy, dobře se pamatoval, jak toužebně je vyhlíželi, když se nad vrakem Kosmu II utišila bouře, -

„ … Volám Vikinga VII …. volám Vikinga VII… volám Vikinga VII… Tady Kormorán, tady Kormorán, tady Kormorán. Slyšíte nás? Příjem,” začal monotónním hlasem muž, který seděl vedle něho.

„ … Volám Vikinga VII…. volám Vikinga VII… Slyšíte nás?” opakoval trpělivě.

Ve tmě, prosvětlené jen chabým svitem navigačních přístrojů, spatřil Tumbo tvář, která se k němu skláněla.

„Na těch velrybářských lodičkách nemají žádné odborníky. Kapitán obsluhuje radiotelefon sám. Je s ním hrozně těžká domluva,” Říkal muž ve veliké přílbě nahlas, aby překřičel rachot motoru. Ze sluchátek zamontovaných do jeho přílby uslyšel Tumbo v šumu a pískání po chvíli ochraptělý hlas.

„…Volám Kormorán … volám Kormorán … tady Viking VII, tady Viking VII… U mikrofonu kapitán Hans Hansen. Slyším vás mizerně, mluvte nahlas… Co zas chcete, u statisíců sudů? Kdy už nám konečně dovezete toho vašeho pasažéra? Čekám ještě maximálně hodinu, protože…” Další slova se ztratila v chaosu, hvizdu a skřípění, od kterého praskaly ušní bubínky.

„ … Kormorán volá Vikinga VII… Kormorán volá Vikinga VII… Pozor… Pozor … Letíme s pasažérem, jsme nad oceánem … Rozsviťte všechny reflektory …. Střílejte rakety, až uvidíte naše poziční světla … Slyšíte nás? Doplujte k velkému ledovému poli, na kterém se dá přistát… Udejte rychlost a směr větru nad zemí… Příjem… Příjem …”

Ve sluchátkách zase zabublalo. Tumbo s námahou rozeznal v tom hluku hněvivý chraptivý hlas.

„ … nejsem žádná meteorologická stanice… Co ode mě chceš …a pluju, ať fouká vítr, odkud chce…Dej mi svátek.” Nic víc nerozeznali.

„Moc zdvořilý ten kapitán Hansen zrovna není, to je teda fakt,” začal radiotelegrafista, ale ve sluchátkách zase zaskřehotal známý hlas.

„… nikam doplouvat nebudu, opakuju … Od rána stojíme na kotvě u velkého ledového pole a nikdo mě odtud nedostane, můžeš si klidně přistávat… vítr čtyři, čtyři z Est Sud Est… Jsem naštvaný jako lev … Mám už po krk čekání na toho vašeho profesora …”

„Profesora?” opakoval užasle Tumbo.

Radiotelegrafista přezíravě mávl rukou.

„Copak ti to není jedno? Hlavně že na tebe čeká. Našeho Mravenečníka by vzali všichni čerti, kdybych se s tebou vrátil do Norge. Hned by posílal radiogram do Osla, co s tebou má dělat. Je to vynikající vědec, ale o tom, jak se řídí polární stanice, nemá tedy ani páru. Je to ustrašený slaboch, bojí se vlastního stínu. To není člověk pro nás. Podívej, už rozsvítili světla.”

Daleko před nimi proťal tmu úzký, tenký paprsek Motor změnil tón a Kormorán začal klesat, ale pořád směřoval dopředu. Jasný paprsek se prodlužoval, v jeho světle se zaleskl led. Těsně pod vrtulníkem se ve vzduchu rozprskly barevné kytice raket. Klesali přímo na osvětlenou loď. Taková malá! Není větší než záchranné čluny Icebjórnu, pomyslel si Tumbo, když už byli ve výšce čapího hnízda na přídovém stěžni. Všechna odvaha ho opustila.

Pilot se otočil na místě, rytmus otáček vrtule se zcela změnil. Chvíli ještě viseli v oslňujícím světle reflektoru a pak Kormorán opatrně, měkce, bez otřesu dosedl na drsnou ledovou plochu. Radiotelegrafista popadl z podlahy nějakou plátěnou tašku, rychle vyskočil a natáhl ruce pro Tumba.

„Po tom všem, cos zažil, už se ničím nenech vyvést z míry. Však ty se neztratíš. Bud zdráv!” zavolal.

„Mnoho štěstí, chlapče, a dobrý vítr!” dodal pilot.

Doběhl k nim nějaký námořník a popadl pytel.

„Pojďte se mnou, pane profesore …,” začal, ale když se podíval na Tumba, oněměl.

Nad Kormoránem se roztočila dlouhá ramena. Odlepil se od ledu lehce jako pták, chvíli zůstal nehybně viset ve vzduchu, ale pak začal stoupat, výš a výš a zamířil k jihu. Vrtule, které se míhaly v modrém světle reflektoru, zmizely v černé noci. Tumbo zůstal sám.

37. JSI PROFESORŮV SYN

Nalitý obličej, kulatý jako měsíc v úplňku, střídavě bledl a rudl. Kapitán párkrát otevřel ústa, ale kupodivu ze sebe nevyrazil ani slovo. Nakonec si vztekle strhl z hlavy beranici a praštil s ní o zem. Tím se mu ulevilo a jazyk se mu rozvázal. V přívalu neznámých kleteb, které vykřikoval chraptivým hlasem, se neustále opakovalo slovo „profesor”. Pak se odmlčel, jako by byl ze sebe vychrlil všechnu zlost, a už klidněji si začal prohlížet postavičku v kožešinovém oděvu, s černou tváří sotva viditelnou pod kapuci. Během toho hromobití; které se na něho valilo, Tumbo ani nemrkl. Stál v pozoru zrovna jako tenkrát, když v oné památné vánici vytrvale držel lanko antény, přestože byl napůl zmrzlý. „Po to všem, cos zažil, už se neztratíš,” opakoval si v duchu slova, s nimiž se s ním rozloučil radiotelegrafista z vrtulníku.

„Kde ses tu vzal, ty usmrkanče? Ten starý pitomec z Norge mi vykládal něco o nějakém slavném profesorovi, o nějakém hrdinovi! Z naší plovoucí základny mi vynadali, že mám obsazený radiotelefon čertvíproč, a já trčel jako osel u mikrofonu, dokud ze mě ten rošťák nevymáčkl slib, že počkám! To teda bylo na koho, u statisíců sudů! Co má takové vyžle jako ty společného s profesorem? Dva dny mě zdrželi, dva dny, chápeš to? Víš vůbec, kolik velryb se dá za dva dny ulovit? Že jsem mu taky na ten špek skočil, tomu mizerovi z Norge! Zachraň drahocenný lidský život!’” mlel pořád dokolečka. „Kde ses tam vlastně vzal? Mouřenín nám tady tak akorát scházel! Cos dělal v těch zatracených ledech? Přivézt na konec světa tě uměli, to jo, a teď jsi dostal kopačky a ať se o tebe stará Hans Hansen, co? Tak řekni něco, mluví s tebou kapitán!”

Tumbo cítil, jak mu po zádech stékají studené potůčky potu, ale stále ještě se nehýbal. Mobilizoval všechnu svou odvahu a díval se na kulaté líce se světlými vousisky, zakončenými na bradě pečlivě rozloženým vějířem, a na kypré rty, které konečně znehybněly. Energicky odhodil z hlavy kapuci, nadýchl se a využil té chvilky pauzy k tomu, aby vyprávěl všechno od začátku. Tentokrát zase nepustil ke slovu on kapitána, který na něho zíral s rostoucím údivem.

„Angusi, slyšíš?” přerušil Tumba konečně kapitán slovy adresovanými urostlému vousáči, který už chvíli postával ve dveřích. „Jak dlouho děláš harpunáře, jak dlouho se plácáš po moři? Viděls někdy něco takového? Já zrichtoval kajutu pro slavného vědce, a oni mi zatím pošlou černýho kuchtíka, co se toulá po světě! Profesor to teda není, ale možná že bude, pusu má správně prošlajfnutou, když umluvil i mě, Hansena.”

„Asi se vrací z výpravy na jižní pól, ne?” začal si dělat legraci harpunář a vycenil v úsměvu všechny zuby. „Shoď ze sebe všechny ty kožichy, nebo se tady uvaříš. My máme v kajutách rádi teplo, na lovu vymrzneme dost.“

Na nic jiného Tumbo nečekal. V té místnůstce, která nebyla větší než kuchyně na lcebjdrnu, bylo dusilo.

„Nesnědl bys něco?” řekl jakoby mimochodem Angus, ale nečekal na odpověď a zavolal z otevřených dveří: „Knute!”

„Ano?” ozval se hlas zdola.

„Pořádnou večeři pro tři do kapitánovy kajuty, a bleskem!”

„Rozkaz!” ozval se zase hlas zdola.

Tumbo byl hned veselejší. Od chvíle, co opustil Kosmos II, nejedl nic. V žaludku mu kručelo, ale nebyl by se k tomu přiznal ani sám sobě. Třeba to tu nebude tak nejhorší? pomyslel si, když pozoroval oba vousáče, jak se šeptem radí a každou chvíli přitom po něm pokukují.

„Ty jsi teda fiškus, Angusi, tobě to teda myslí!” vykřikl nakonec kapitán. Ale když se obrátil k chlapci, znovu si nasadil ten namračený výraz, který se teď příliš nehodil k jeho veselým očím. „Poslyš, kluku, a dobře si to zapamatuj! Nikomu ani muk, žes někdy někde dělal kuchtíka! Teď je z tebe profesorský synek, rozumíš? takhle to řekneme posádce, aby o mně nikdo nevykládal, že jsem něco popletl nebo špatně pochopil. Mohli si radši tu ďábelskou muziku, co bylo slyšet v telefonu, poslouchat sami! Div mi nepraskly bubínky! Jsi profesorův syn, rozumíš? A teď ukaž, co máš v tom pytli, to prý posílají z Norge mně.” Ruka široká jako lopata obratně vytáhla ze dna plátěné tašky dvě notně velké láhve opletené síťkou ze zlatých šňůrek.

„Koňak, a francouzský, Napoleon! To se teda vytáhli s takovýmhle dárkem! Ale já už se stejně nezlobím. Hlavně že za pár hodin budeme mazat pryč.”

Večeře byla vynikající, tak dobré jídlo Tumbo už dávno nejedl. Zpočátku se snažil polykat pomalu, každý kus žraločí ploutve dlouho žvýkal, ale když viděl, jak se oba vousáči cpou velikými kusy jemného bílého masa, začal to dělat také tak.

Co je?” křikl kapitán, když slyšel, jak z kormidelny buší kdosi na stěnu. „Už zas to příšerné rádio? Chvíli nenechají člověka na pokoji!” odkutálel se od stolu.

Za chvílí uslyšel Tumbo pootevřenými dveřmi nesrozumitelné blekotání z reproduktoru.

„Profesorskej, to je pro tebe!”

Kormidelna byla dost velká. Ve tmě, osvětlené jen slabou žárovkou nad kompasem, spatřil Tumbo postavu službu majícího námořníka. Vzadu za kormidlem se v maličké místnůstce vztekal kapitán nad radiopřístrojem.

„ . . Nerozumím… , opakujte…, nerozumím …,” chraptěl.

V kakofonii praskotu a pískání rozeznal Tumbo volání:

„… Viking VII… Viking VII,… volá Norge … volá Norge… slyšíte nás? …. Příjem…. příjem …,”

„Tumáš, třeba se s nimi nějak domluvíš,” vtiskl mu kapitán do ruky mikrofon.

Z reproduktoru se ozývalo nepřetržité praskání. Tumbo bezděčně uchopil druhou rukou volný kabel a vsunul ho do prázdné drážky s označením „uzemnění”. Praskot ustal, jako když mávne kouzelným proutkem, a z reproduktoru se ozval čistý, zřetelný hlas:

„…Volám Vikinga II…volám Vikinga VII… Tady Norge…Tady Norge… příjem…. Zítra v poledne poslouchej Hakona. Posádka leebfdrnu je na tebe hrdá stejně jako my, polárníci z Norge,” uslyšel.

To byla krásná chvíle. Mluvili k němu všichni, jeden po druhém a dlouho. Všichni přátelé — Lars, Roald, Arvid. Dokonce i Adamsen, který mezitím poprvé spatřil v zrcadle své bílé vlasy. Známé hlasy zněly z reproduktoru tak zřetelně, jako by všichni ještě společně, bok po boku seděli v mrazivé kabině pokryté jinovatkou. Říkali, že na něho nikdy nezapomenou…

Tumbo poslouchal a po vyhublých černých tvářičkách mu pomalu stékaly slzy. Ale byly to slzy štěstí…

„Tak kdo teda vlastně jsi, k čertu?” divil se kapitán s plnými ústy, když se chlapec konečně vrátil do kabiny. „Nám budeš vykládat, že jsi kuchtík! Jak to, že rozumíš rádiu? Já se s tím zatraceným krámem rvu čtrnáct dní, a ty se ho jen dotkneš prstem, a hned ten příšerný rámus přestane! A tamti s tebou mluví jako se sobě rovným, jako s přítelem! Nejsi vážně syn nějakého slavného profesora? Tak co stojíš, sedni si a jez, zítra nám to všechno povíš. Ale copak, po tom rozhovoru tě přešla Chuť? Bolí tě srdíčko? Tak si běž lehnout, smutek je nejlepší zaspat.”

„Cože?” ptal se Anguse, který se k němu nahnul a cosi mu šeptal do ucha. „To je dobrý nápad, ty vždycky vymyslíš něco chytrého, Angusi. Poslyš, kluku, tadyhle vedle je vana, vykoupej se před spaním v teplé vodě, to ti náramně prospěje.”

Po čtvrthodině to kapitán nevydržel a nakoukl do koupelny. Vrátil se se záhadnou tváří.

„Poslyš, Angusi, měl jsi pravdu. On je zrovna takový černoch jako já Číňan. Pouští barvu, vana je černá.”

38. MEZI VELRYBÁŘI

Slunce, zastřené plujícími obláčky, bylo už vysoko na obloze, když Tumbo vyběhl na palubu. Spal v kajutě kapitána, který strávil celou noc v kormidelně, aby co nejrychleji vyvedl Vikinga VII z ledových ker.

Když se večer svlékal, zpola bez sebe únavou, shodil na zem Jednu botu, pak druhou. Za chvílí uslyšel tiché zaklepání a ve dveřích se objevil kuchař s podnosem, na kterém stály dvě láhve whisky a vysoká sklenice, z poloviny naplněná ledem.

„Co s tím mám dělat?” vyděsil se chlapec.

„Tak byl domluvený signál, nebo nebyl? Dvě rány do podlahy — dvě láhve,” ozvala se věcná odpověď. Tumbo si s dojetím vzpomněl na Kyklopa.

Teď se tiskl k zábradlí v úzkém průlezu u kormidelny a s radostí vdechoval slanou mořskou vůni. Nemohl odtrhnout pohled od líně se převalujících šedivých vln. Konečně něco, co nebylo bílé a mrtvě, co se pohybovalo, žílo. Na jihu daleko za nimi stříbrně svítila ledová pole, z nichž Viking VII zřejmě před chvílí vyplul. Byla to loď dlouhá a štíhlá a brázdila vodu rychlostí torpédoborce, zanechávajíc za kýlem bílý pruh.

„Vorvaň na levoboku!” uslyšel poplašný křik odkudsi z vrcholu stěžně.

Rozdrnčely se zvonky strojního telegrafu. Lovecká loď provedla ostrý obrat, při kterém si skoro lehla na bok, a pak vyrazila vpřed. Příď roztínala vlny jako nůž a odhrnovala na strany vysoké vodní valy, které se v šumících kaskádách hroutily na zádovou palubu. Na té se v’slunci leskla stále tlustší ledová skořápka.

„Za zádí!” vykřikl zas námořník z čapího hnízda.

V mračnu vodního prachu se Viking VII otočil skoro na místě. Proti moři se rýsovala statná postava harpunáře. kterému vlály vousy ve větru. Angus stál na široce rozkročených nohou u děla a pohupoval se do taktu podle toho, jak se kolébala loď, nebo zas cupital na místě jako boxer v ringu. Kapitán pozorně sledoval každý sebenepatrnější pohyb jeho ruky, protože každý něco znamenal. Harpunářův palec se odklonil od rukojeti děla ve chvíli, kdy přímo před přídí vytryskla vysoko nad vlny překrásná fontána.

„Stroje stop!” ozval se rozkaz.

Dunění motoru náhle ustalo a z vody se po chvíli vynořil černošedý hřbet, veliký jako ostrov.

Houkla rána. Harpuna se svistotem letěla vzduchem a táhla za sebou lano. Její čepel zajela do kluzkého těla. Voda šplouchala, pěnila, lano se odvíjelo stále rychleji, bylo slyšet jen zvonění rolujících válečků, po nichž teď bleskurychle klouzalo. Harpunářovy těžké boty zaduněly na můstku mezi přídní platformou a kormidelnou. Nyní převzal velení on.

„Malou vpřed!”

„Plnou vpřeď.”

„Stop!”

„Zastav! Vyber!”

V podpalubí se rozjel rumpál. Lano se začalo odvíjet nazpátek, vynořovat z vody Mohutné trhnutí je najednou napjalo jako strunu a Viking VII se mírně naklonil vpřed.

„Povol!”

„Voda na lano!”

Kdosi už honem odšroubovával záklopku a namířil silný proud vody na kouřící lano, které se znovu rozběhlo do hlubin oceánu.

„Vyber!”

Rumpál se rozjel naplno, navíjel povolené lano na buben. Angus už zase stál u děla a spěšně našroubovával granát do čepele harpuny, nabité v hlavni. Mořská hladina se vzdula, vyboulila, obrovská bublina rostla před očima, a když praskla, vynořil se ze zpěněného víru mohutný rozeklaný ocas, který vztekle bušil do vody. Ozval se výstřel, slizké tělo, podobající se trupu převráceného člunu, se zachvělo a znehybnělo, mořská hladina za chvíli zklidněla. Rumpál se rozjel. Přitáhli kořist k lodnímu boku, kde stál Tumbo. Hned si vzpomněl na Ďábelský ostrov, na Manola a na svůj útěk. Bezděčně se ohlédl, zda se, k němu odněkud zezadu neblíží úskočný kuchař, ale pracující muži si ho nevšímali. Jeden z nich zrovna přehazoval přes palubu tlustou hadici zakončenou dlouhou ocelovou trubicí, kterou zarazil do vorvaně. Rukou dal znamení a v podpalubí zahrčel motor. Pumpují do něho vzduch, aby se nepotopil, pomyslel si Tumbo, protože si vzpomněl, co mu vykládal Kyklop.

„Na znamení, že je náš,” vysvětloval chlapci velrybář, který zvířeti, jež teď plavalo na hladině jako balón, upevňoval ke hřbetu dlouhou bambusovou tyčku s červeným praporkem, na kterém bylo číslo VII. „Za velrybářskou základnou Viking pluje přece jedenáct takových lodí jako naše. My lovíme, a na základně se velryby zpracovávají. Loď, která sbírá zabitá zvířata, musí vědět, kdo je zabil. A tamhleta krabička,” ukázal na nevelkou skříňku, ze které vyčnívaly dva dlouhé ocelové drátky, také připevněné k hřbetu, „to je vysílačka. Díky té snadno najde sběrná loď ulovené kusy, stačí, když se řídí jejich signálem. Teď už se nemohou ztratit ve tmě nebo v mlze jako kdysi. Dobré zařízení, co?”

Lovec si přitáhl kožešinovou čepici na uši, zapnul větrovku s kožešinovou podšívkou a pořádně si obtočil krk tlustou vlněnou šálou. Tumbo se ho chtěl ještě na něco zeptat, ale velrybář už zase upřel soustředěný pohled na šedivou hladinu, vyhlížel novou kořist. Tumbo měl dojem, že až po zamlžený obzor není vidět nic jiného než bílé chuchvalce pěny, kterou vítr sráží z hřbetů vln, ale to právě byly mlžné fontány velrybího dechu.

„Vorvani na kursu! Celé hejno!” volal zas námořník z čapího hnízda.

Tentokrát však trvala honba dlouho. Vorvani jako by si z lidí dělali legraci. Jakmile někde vytryskl do vzduchu bílý gejzír, hned zase zmizel v hlubinách. Jeden vorvaň se potopil pod hladinu těsně před přídí a vyplul daleko mimo dosah střely, jiní se vynořovali po pravoboku i levoboku současně a mizeli pod vodou dřív, než harpunář stačil vystřelit.

Angus se vrátil do kormidelny až teprve za soumraku. Vypadal hrůzostrašně. Pod kožešinovou čepicí hleděly zpola nepřítomné překrvené oči, zmrzlá pára od úst a slané stříkance z moře pokryly jeho tvář tlustou skelnou skořápkou. Stěží ji odtrhl od šály, aby si rozmasíroval zbělelé tváře.

„Volám Vikinga VII… volám Vikinga VII… tady Viking, vaše základna … tady Viking, vaše základna … Slyšíte nás? Chceme mluvit s kapitánem…. Jak vám to jde, Hansene? Příjem … příjem… “

„Hlavně jim neprozrazuj naši polohu,” zabručel Angus, když viděl, že kapitán dochází k mikrofonu. „Neblázni, nebo se sem hned všichni seběhnou a seberou nám naše vorvaně!”

„Tak co jim mám říct?”

„Mluv, co tě napadne, ale šifrou, Hansene, šifrou, aby tomu ostatní nerozuměli! Každý ať zůstane na svém písečku! Přece nechceš, aby se tu shlukly všechny lodi!”

„K dělu!” ozval se zase křik.

„Pro dnešek už dej pokoj, vždyť je skoro tma!” zavolal za vybíhajícím Angusem kapitán, ale harpunář už byl daleko.

„Rok co rok přísahá, že už se jaktěživ na moře nevrátí,“ zasmál se kapitán. „Že prý mu praská v kloubech a že ho zlobí srdce a že už má všeho po krk. Ale jakmile přijde čas, kdy se začínají formovat velrybářské posádky, běží se hlásit první, aby snad na něho nezapomněli. Na něho by tak akorát zapomněli, jo! Kdyby nepřišel, loďař by ho sám prosil na kolenou, aby jel, druhého takového harpunáře, jako je náš Angus, abys hledal po světě se svíčkou! Jiní kapitáni by mi ho náramně rádi přebrali, ten chlap má zlaté ruce. Posádka, s kterou dělá, teda rozhodně hlady neumře.”

Ve stísněné jídelně velrybářské lodi bylo hlučno až do pozdní noci. Dnešní den se neobyčejně vydařil, přestože harpunář říkal, že tohleto není žádný lov, dokud se neobjeví velké velryby, tedy plejtváci obrovští.

„Teprve pak to stojí za námahu!” tvrdil, když dojídal trojnásobnou porci, kterou měl na talíři.

Ostatní členové posádky taky nemarnili čas. Hromady masa mizely z talířů. Byla to dnes pro ně vlastně snídaně, oběd i večeře. Tumbo musel přiznat, že velrybí ploutev v pikantní omáčce, ač v něm budila nepříjemnou vzpomínku na Ďábelský ostrov, je skutečně vynikající lahůdka. Velrybáři se zahřáli jídlem a pivem, a tak ze sebe svlékali bundy, svetry, někteří i boty, zůstávali nejradši jen v tlustých vlněných ponožkách. Brunátné tváře ošlehané větrem se halily do dýmkového kouře. Námořníci vytahovali umaštěné veliké misky z tulení kůže, navzájem si nabízeli a v hlučném překřikování nekonečně dlouho rozebírali každou podrobnost dnešního lovu. Nic jiného je nezajímalo.

Tumba si nikdo nevšímal, nikdo nebyl zvědavý, kdo vlastně je a odkud přišel, kam jede a proč. Nelovil, neměl tedy podíl na zisku, a tak pro ně neexistoval, byl pro ně prostě vzduch. Ale Tumbo si z toho nic nedělal. Zalezl si do koutka a znovu vzpomínal na každičké slůvko z dnešního rozhovoru s Icebjórnem. Bylo nač vzpomínal. Kyklop asi sem tam uronil nějakou tu slzu, i Hakon měl úplně jiný hlas. „Brzy se uvidíme,” říkal, „zítra tě loď vysadí na velrybářskou základnu a za nějaké dva týdny bys měl dorazit do Afriky. Svůj slib jsem splnil. V Oslu tě přijmou okamžitě, jakmile přijedeš, do kursu lodních radistů, budeme kolegy. Předávám mikrofon kapitánovi, bud zdráv, Tumbo, jsem na tebe pyšný,” stačil ještě říct. Kapitán začal jako obvykle drsně, ale jeho hlas pomalu jihl, když říkal, že u agenta v Norge Atlantic Line v Dakaru nechává pro Tumba palubní lístek do Osla a peníze, které si během plavby vydělal. „Já i celá posádka tě očekáváme v Norsku, přijeď co nejdřív!” skončil.

39. VŽDYŤ MY PLUJEME DO…

Jen se rozednilo, stál už Tumbo na platformě u harpunového děla. Stejně jako včera bedlivě sledoval každý harpunářův pohyb. Společně s ním v duchu přesouval hlaveň nalevo, napravo, mířil, stlačoval spoušť a s napětím sledoval let harpuny.

Už za chvíli si všiml, že Angus je toho rána nějak nepohyblivý, že si každou chvíli masíruje břicho, pořád volá kuchaře a chce hned šálek kávy, hned sklenku koňaku a nadává mu, že si z té jeho večeře zkazil žaludek. Také dost často odbíhal do podpalubí. Právě v jednu takovou chvíli se z čapího hnízda ozvalo volání:

„Plejtváci na kursu!”

Současně vytryskl těsně před přídí do vzduchu gejzír velrybího výdechu. Palubu zalil proud smradlavé páry.

„K dělu!” zvolal kapitán, do půl těla vykloněný z okna kormidelny.

Tumbo se nervózně rozhlédl. Kolem nebylo živé duše.

„K dělu! K dělu!” křičel Hans Hansen. To asi volá na mě! napadlo Tumba a bez váhání vyskočil na platformu. Oběma rukama stiskl rukojeť děla a bleskurychle, tak, jako to dělal Angus, navedl hlaveň na cíl. V okamžiku, kdy spatřil v průzoru černý hřbet, stiskl spoušť. Viděl, jak harpuna opsala ve vzduchu oblouk. V témž okamžiku, kdy houkl granát, jej čísi ruka smetla z platformy jako pírko a shodila dolů na palubu. Sotva se sebral, jak byl omráčený. S hrůzou spatřil, jak k němu běží velrybáři se zdviženými pěstmi. Chtějí mě zmlátit! schoulil se a instinktivně si lokty zakryl hlavu. Jakési brutální ruce ho popadly a vyhodily do vzduchu. Spatřil nad sebou oblohu, komín, anténu. Hodí mě do moře! A nové sevření rukou tvrdých jako kleště, a zase hopl do vzduchu. Všichni křičí, hulákají, poplácávají ho po zádech, po ramenou. S úlevou si oddychl, když konečně ucítil pod nohama prkna paluby. Odhodil z hlavy kapuci od anoraku, kterou mu někdo stáhl až pod nos, a přímo před sebou spatřil Angusovy užaslé, nevěřícné oči.

„Něco takového jsem ještě jaktěživ neviděl ani neslyšel! Tomu žádný slušný harpunář neuvěří! Že se to taky muselo stát zrovna mně! To je k nevíře! Kluk je na lodi dva dny, a už jedinou ranou uloví velrybu! Já dělal praktikanta deset let, deset let jsem se nesměl kouknout průzorem, a když jsem se dotkl spouště, dostal jsem přes ruce. A on… Hansene!” zavolal na kapitána, který pořád ještě zíral z okénka kormidelny. „On mě zesměšnil nadosmrti! Ted se snad ani nemůžu vrátit do Norska!” zašklebil se. „Ten profesorský synek se ti teda povedl, jen co je pravda, Hansene, tos teda věděl, koho vzít na palubu! Mám dojem, že ho odtud tak brzy nepustíme, co? Může si u mě udělat praxi. My dva vyděláme pěkné balíky! Aby do tebe hrom, kluku, ty máš ale z pekla štěstí!” obrátil se k Tumbovi. „Dneska večer pozveš celou posádku Vikinga VII na šampaňské. Máme tu rezervovanou bedničku pro takovou příležitost.”

Omráčený Tumbo bezradně pohlédl na harpunáře.

„Rád, ale jak? Já tady přece žádné peníze nemám, až teprve v Dakaru …”

„Jak to, že nemáš? Co ty víš?” setřásl ze sebe konečně kapitán svůj úžas. „Tou svou dnešní ranou sis vydělal víc než… lodní kuchař za celý rok!”

„Velryby! Celé stádo na pravoboku!”

„Teď jsem ale na řadě já, kolego!” vykřikl Angus a rozběhl se k dělu.

Slunce už se červeným diskem dotýkalo ocelově šedivé hladiny, když Hans Hansen zavedl Vikinga VII mezi husté ledové kry. Ustalo nepříjemné houpání. Všichni zamířili do jídelny, dnes se ovšem nemluvilo o ničem jiném než o harpunáři Tumbovi. Leckteří mu záviděli, každý říkal, že takové štěstí by rád měl alespoň jednou v životě. Angus je ale varoval, že usekne ruku každému, kdo by se opovážil dotknout jeho děla.

„Takovou ostudu jako dneska už doufám nikdy v životě nezažiju!” prohlašoval.

V noci, když se konečně všichni uložili ke spánku, vyšel Tumbo s kapitánem na palubu. Obloha byla posetá hvězdami. Už několik hodin pluli plnou rychlostí k plovoucí velrybářské základně. V černé noci v dáli zasvítilo světélko — jedno, dvě, deset. Před nimi stála obrovská loď a kolem ní se zrcadlily v moři tisíce světel. Spolu s mdlým pachem rybího tuku přinášel vítr nepřetržité” šumění a hukot.

„Tak tady máme našeho Vikinga. Spatně se na něm mít nebudeš, to určitě ne. Uvítají tě s poctami, však uvidíš,” usmál se kapitán. „Přiznávám se, že jsem si z nich trochu vystřelil, zrovna tak jako ten váš profesor z Norge ze mě. Ale to nic, za hodinu uvidíš sám. Ostatně když jim řeknu, žes dneska jedním zásahem ulovil plejtváka, budou tě nosit na rukou. Angus má strach, že si z něho začnou utahovat, to víš, harpunáři, jeden by druhého utopil na lžíci vody. No což, na Vikingu ti cesta uběhne rychle. Seznámíš se tam s kapitánovou dcerkou, je to holka jako čert, asi tak stará jako ty. Za čtrnáct dní končí lovecká sezóna v antarktických vodách. Za měsíc už z tebe zase bude pozemní krysa.”

„Ba ne, já v Dakaru dlouho nezůstanu, já pojedu hned…”

„V Dakaru? No, to sis tedy dal! Vždyť my plujeme na opačnou stranu, přes Ohňovou zemi do Rio de Janeira!”

KONEC PRVNÍHO DÍLU