Alina Centkiewicz a Czesłav Centkiewicz

Tumbo 02. Tumbo znovu v nesnázích

1. TA BLÁZNIVÁ HOLKA SE NEBOJÍ ANI BOUŘE NA MOŘI

Vlna, která se valila přes palubu, uchopila dívku jako chapadlo obrovské chobotnice, přenesla ji vysoko nad zábradlím a strhla s sebou do hlubiny rozbouřeného oceánu.

Tumbo se několika skoky octl u lodního boku, z něhož stékala voda. S rukama nad hlavou, přikrčen ke skoku, zápasil chvíli s uragánem, který ho tlačil zpátky na zalitou palubu. Pak skočil do zpěněného moře. Měl pocit, že padá do bezedné propasti. S úlevou cítil, jak jeho tělo konečně zajelo hluboko do ledové vody. Znal ten pocit. Stačilo několik pohybů pažemi, a hned se dostal zpátky nad hladinu. Když zalapal po dechu, zajíkl se odporným, štiplavým pachem. Nafta! Sudy na zádi popraskaly! pomyslel si.

Posádku Vikinga překvapila prudká a neočekávaná bouře. Společně s ostatními námořníky běžel zrovna přivazovat sudy, když vtom si všiml, jak příval vody smetá Karen z paluby.

Dovolil teď vysoké vlně, aby se ho zmocnila a vynesla do výšky, aby lépe viděl. Ano, skočil na správné místo. V šumícím zpěněném bílém víru se mihly oranžové džíny a větrovka stejné barvy, dlouhé světlé vlasy. Karen se ani nepokoušela plavat, hned ztratila vědomí.

Napjal svaly a vrhl se směrem k ní. Vlna ho nesla přímo k dívce. Už ji měl na dosah. Ale v jediné sekundě, v jediném okamžiku odhodila Karen kamsi daleko stranou jiná vlna.

Marně bušil pažemi do šplouchající bílé pěny, voda se mu tlačila do úst, zalykal se, dusil příšernou směsicí hořké vody a nafty.

Moře se vařilo pod nízkými černými mraky, jako by je byl vzdul výbuch podmořské sopky. Chvíli chlapce nasávalo do hlubiny, polykalo, jindy ho zas vyplivovalo vysoko nad hladinu. Promočená větrovka mu svazovala ruce, byla to zbytečná přítěž. Gumové holínky, na něho příliš veliké, ho tížily jako olověná závaží. Ta z levé nohy mu naštěstí sklouzla sama, ale druhé se zbavit nedokázal.

Oranžové džíny a větrovka se každou chvíli mihly před ním, jako by byly na dosah ruky, ale hned zas mu mizely z očí, jako by je hlubina pohltila nadobro. Poslepu bloudící paže hmataly do prázdna. Už je po ní, už asi nevyplave – pomyslel si s hrůzou, ale neztrácel naději. Když se potápěl pod vodu, musel pořádně stisknout víčka, protože slaná mořská voda smíšená s naftou nesnesitelně pálila. Ale navzdory bolesti podvědomě, stále netrpělivěji otevíral oči, zda mu někdo nejde na pomoc, a nadýchával se prudkými doušky. A pak se zase potápěl.

Ta bláznivá holka – uvažoval dopáleně – se nebojí ani bouře na moři, vyběhne si z kajuty, když slyší křik: „Poplach! Všechny ruce na palubu! Utrhl se člun číslo sedm! Poplach!…“ A ji napadne zrovna v takovou chvíli fotografovat! Na nic nedbá, ani na proudy vody, které se valí přes palubu, ani na vichřici. Myslí jenom na sebe, na vlastní zálibu.

Na okamžik spatřil, jak dívka, jednu ruku na zábradlí schůdků, bezstarostně namířila objektiv fotoaparátu proti blížící se vlně. Teď tedy má snímek! Že jsem to taky musel zahlédnout zrovna já! Hlavně abych ji co nejdřív vylovil!

Džíny a větrovka před ním zas rozkvetly barvou pomerančů. Vrhl se k nim. A zas je nestačil chytit, zas mu vyklouzly z ruky. V posledním okamžiku.

Nedovedl by říct, jak dlouho ta honička trvala. Holínka na pravé noze ho tížila čím dál tím víc. Když už ztratil naději, neočekávaně hodila jakási vlna bezvládné tělo přímo proti němu. Prudce vyrval dívku z vody, chytil ji pevně jako do kleští, přitiskl si ji levou rukou k prsům.

Plaval teď na zádech, zabíral do vody dlouhými rytmickými pohyby pravé paže. Celý šťastný v tu chvíli zapomněl na svůj dopal, na těžkou holinu, na větrovku, která mu ztěžuje pohyb. Vyhoupl se nad vlnu a nohama se prudce odrážel z vody co nejvýš, tak, aby dívčina hlava byla stále nad hladinou.

Srdce se mu prudce rozbušilo v prsou, když unášen vysokou vlnou bouřícího oceánu spatřil černou, jako horu vysokou stěnu Vikinga. Rostla mu před očima. Upíral pohled plný naděje na nedaleký lodní bok. Už jsou blízko! Viděli mě! Hned zasvítí raketa, hodí mi na vodu lana a záchranný pás! Co všechno se teď asi na lodi děje, jaký je tam zmatek, jaký poplach! Kapitán jistě popohání kdekoho. Určitě připluje sám. Co nevidět nás oba odvlečou do tiché kajuty.

Ucítil v srdci teplo při pomyšlení, jak ho budou všichni chválit. Tolikrát už za svůj krátký život slyšel pochvalná slova za odvahu, ale vždy znovu ho dojímala. „To člověka povznáší ve vlastních očích,“ řekl mu kdysi Kyklop, když viděl, jakou má radost.

Naděje mu dodávala sílu. Zdvojnásobil pohyby nohou, byl ochoten odrážet nové údery moře. Ani si moc nedělal z toho, že velrybářskou loď, která se kymácela z boku na bok, ztratil z očí. Jako opona mu ji zakryly stříkance pěny, které vylétly vysoko do vzduchu z rozbouřených vln. Je to zřejmě manévr, otáčejí se teď proti větru, chtějí se k nám dostat ze strany, která je pro ně výhodnější. Vidí nás přece na obrazovce radaru.

Ve vodách Antarktidy slepě uvěřil v zázračnou moc toho báječného zařízení. Umožňovalo spatřit ledovou horu na velkou vzdálenost. Na Icebjörnu se přece často díval, jak paprsek zavadil o malý bod a vykreslil na stříbrné obrazovce siluetu bílého kolosu, ještě než se ledová hora objevila kdesi daleko na obzoru.

Ale proč si nepospíší? Cítil, jak mu dřevění paže, jak ho nějaký vír vtahuje, vsává do hlubiny – a tentokrát už se doopravdy vyděsil. Kéž už by tady byli! Voda, které se teď napil, měla příchuť rybího tuku. Rybího tuku? Znamená to snad, že se ocitl za zádí lodi a že se ten bublající zpěněný trychtýř táhne od lodního šroubu, který buší do vody?

Za zádí? V panice s námahou zvedl hlavu. Mohutný trup Vikinga, sotva viditelný, rozmazaný v mlze vodního prachu, mizel za valy zpěněného kilwateru. Odpluli? Proč? Copak je neviděli? To není možné, to je hrozné! Ani se nepokoušel křičet, neměl sílu. Kdo by ho ostatně v tom hukotu moře slyšel?

Zpomalil pohyby paží i nohou, ohlušen vědomím, že pomoc nepřijde tak rychle. Instinktivně šetřil silami, bránil se zoufalství. Jak dlouho to ještě vydržím? ptal se sám sebe. Jestli na Vikingu neviděli, že vlna spláchla Karen z paluby, musejí přece při večeři zjistit, že tam není. A večeře bude za chvíli. Potom se vrátí, určitě se vrátí, musejí se vrátit!

Využíval teď veškerého svého plaveckého umění, nechával se téméř bezvládně zvedat vlnami hned nahoru, hned dolů. Voda se přes něho převalovala, ztěžovala mu dýchání, zalévala oči. Napínal pohled, až ho oči bolely, tvrdošíjně se snažil zahlédnout loď. Chtěl si namluvit, že není ještě všechno ztraceno.

Radar nás už jistě dávno objevil, radar nezklame, radar…, opakoval si tvrdošíjně, aby získal naději a s ní i sílu. Budou tu co nevidět! Jak záchranné čluny, tak lovecké lodě. Dobře si přece pamatoval, jakou rychlost dokázal vyvinout Angus, když honil unikající velrybu. Hlavně vydržet! Ještě chvíli!

Pravá paže a nohy nadále zápasily nezávisle na jeho vůli, hlava mu pukala bolestí.

Kolem něho nepřetržitě hučelo a hřmělo moře. Loď zmizela z dohledu jako přízrak.

Ale co když v tom zmatku při poplachu nikdo nezpozoroval, že voda spláchla Karen z paluby? prolétlo mu hlavou. Trhl jím strach, příšerný strach, omráčil ho, na chvíli ochromil jeho pohyby. Zalapal otevřenými ústy po vzduchu a zakuckal se. Voda mu trhala plíce. Cítil, že už ta muka déle nevydrží.

Ani nevěděl, kdy povolila jeho křečovitě sevřená levá paže, kterou k sobě tiskl dívku. Bezvládné tělo se pomalu, pomaloučku začalo sesouvat do hlubiny. Pocítil úlevu.

Pusť ji, pusť! Stejně nevíš, jestli je ještě živá. Zachraň sebe! – našeptával mu instinkt. Divže mu nepodlehl. Byl smrtelně unavený a hrozně chtěl žít. Sám nevěděl, co mu náhle vrátilo vědomí, co mu dovolilo, aby se probral, aby se uchránil před hanbou. Sevřel paži kolem dívčina těla, jež mu už málem vyklouzlo. A držel ji se silou zoufalce. Současně přidržoval její hlavu, co mohl nejvýš. Zvedl pravou paži, také zesláblou bolestí, a udeřil jí do vody. Hlavně nemyslet, nepřipouštět si strach z té syčící a vířící pěny, z té děsivé prázdnoty kolem. Aby se ho znovu nezmocnilo pekelné pokušení osvobodit se od břemene!

Chtěl Karen uchopit trochu jinak, ale bál se, aby nepodlehl pokušení.

Dlouho si neuvědomoval, že vlny už do něho nebuší takovou silou jako předtím, že bouře se už přehnala, závratnou rychlostí odlétla kamsi stranou. Večerní obloha se pomalu vyjasňovala. Kolem probleskovala čerň hladkého moře, na níž poskakovaly chomáče zředěné pěny. Mezi nízkými mraky nesměle probleskovaly první hvězdy. Je tedy noc. Bouře ustává, uvažoval ospale, ale radost nepociťoval. Na Vikinga už nečekal.

Chvílemi před sebou viděl dobrácké tváře svých dávných přátel – Kyklopa, Hakona a všech ostatních z Icebjörnu. I těch z Vikinga VII. Budou smutní, že tak bídně zahynul. Budou? Nikdy se přece nedovědí, jaký osud ho potkal. Budou si myslet, že vlna spláchla i jeho. Nikdo se nikdy nedoví, co se vlastně stalo.

Nelitoval, že skočil do vody za Karen, každý z jeho přátel by na jeho místě udělal totéž. Ale zachránil ji aspoň? Je živá? A co dál? Teď už mu bylo všechno jedno.

Myšlenky mu vířily v ohlušené, zápasem otupělé hlavě stále pomaleji, paže umdlévaly námahou, nohy odmítaly poslušnost. Slábl. Vlna proti němu hnala světlé prameny dívčiných vlasů, ucpávala mu jimi ústa, omotávala obličej. Únava vítězila nad zoufalstvím, nad strachem. Znovu přicházela chuť boj vzdát. Cítil, že za chvilku už nebude moci nohama ani pohnout, že zapadne do vody a zavře pálící oči. A že už konečně přestane trpět. Se stále větší námahou zvedal hlavu, aby se nadýchl.

Najednou těsně vedle sebe uslyšel Kyklopův pobízivý hlas: „Pospěš si, zlatíčko, nenech na sebe čekat!“ Ne, nemýlil se, volal ho opravdu Kyklop. Milovaný Kyklop. Otevřel oči a skoro ve stejnou chvíli jeho ztuhlá pravá paže, jako automat odhozená vzad, udeřila o něco tvrdého. Nepochopil hned o co, s námahou otočil hlavu.

Opuchlýma, naftou zalepenýma očima spatřil v šedém matovém světle na hladině obrovský trám s přibitými světlejšími laťkami v pravidelných vzdálenostech. Hned ho poznal. Celá paluba Vikinga byla pokryta takovými chrániči před ostrými hřebíky, jimiž byly vybaveny boty kráječů velryb. Trám? Kde by se tu vzal? Copak se velrybářská loď potopila? Ta myšlenka nepronikla k jeho vědomí, nezděsila ho. Důležité bylo v tuto chvíli jediné – chytit se ho. Prudce se vzepjal a zhluboka se nadýchl.

Jeho černé prsty se jako drápy zaťaly do kluzkého povrchu dřeva, vysoko vztažená paže se zoufale snažila zachytit za okraj trámu. Nedosáhl nad hranu, netrefil se ani podruhé, ani potřetí. S hrůzou viděl, jak trám unášený proudem, nyní jeho jediná spása, bláznivě tančí na vlnách a odplouvá. Je blízký a současně hrozně vzdálený. Kéž by si mohl vypomoci druhou paží! Jenomže tou k sobě tiskl bezvládné tělo Karen.

Na okamžik se mu znovu vrátila zoufalá myšlenka: Pustím ji, nebo zahynu sám. A najednou mu bleskla hlavou druhá myšlenka: Lano! Loďmistr mu přece poručil, aby se pořádně přivázal k zábradlí, když vyhlásili poplach. Jak na to taky mohl zapomenout! Horečně začal široce roztaženými prsty hmatat po slizkém opasku, potopil se přitom pod vodu a napil, ale nakonec lano nahmátl. Držel je teď pevně. Nešikovně je obtočil kolem dívčina těla, jež ho tížilo víc a víc. Konečně měl volné obě ruce. Že na to nepřišel dřív!

S dvojnásobnou silou teď oběma pažemi zabíral do vody a zase se pokoušel vymrštit vzhůru. O vykousanou hranu dřevěného trámu, který začaly vlny snášet dál, zachytil pravou rukou skoro v poslední chvíli. Teď se ho držel ze všech sil. Byl by nejradši křičel radostí. Ale ta netrvala dlouho. Příčle, daleko vyčnívající z trámu, byly jako plot a on se k trámu nemohl dostat. Znovu začal podléhat nesmírnému vyčerpání. Pokolikáté už? Obolavělé svaly, napjaté po nejzazší mez, neschopné jakéhokoli úsilí, odmítaly poslušnost. Trám, kolébaný mořem, jím nelítostně cloumal, rval mu paže z ramen. Nečekaně klesl do hlubiny, kdežto Tumba vynesla voda vzhůru, až na vrchol vlny. Nemohl tu obrovskou tíhu vydržet. Jediným prudkým trhnutím mu moře vyrvalo trám z krvácejících rukou a postavilo ho na vlnu téměř kolmo. Oněměl. Ucítil knedlík v krku. To přece není trám, to je celý vor!

Dlouhé světlé latě byly přišroubovány k trámům. Ne k jednomu, jak si původně myslel, ale ke třem. Široké, bezpečné, pevné jako vor. Dostane se na něj? Jak se ho chytit?

Ale vor se jako naschvál znovu vzdaloval, strháván rozmarnými vlnami, které si ho podávaly jako pírko. Ne, na tohle je Tumbo krátký. Moře ho přemohlo. Kruté, nelítostné moře teď neslo dvě bezvládná těla svázaná lanem, jež se poddávala rytmu vody. Z jednoho vrcholu vlny na druhý, z jedné brázdy do druhé.

Už neměl sílu déle zápasit. Ani chuť. Necítil bolest, necítil strach. V hlavě mu šumělo, jako kdyby se mu přes ni převalovaly celé řeky vody. Ale to šumění ho uklidňovalo. Necítil už chlad ani únavu. Necítil už vůbec nic.

Ostrá, pronikavá bolest mu najednou projela hlavou, měl pocit, že mu praskne lebka. V jediném okamžiku se probral. Prudce se vymrštil vzhůru, ústa toužící po vzduchu se sama rozevřela, šplíchla do nich voda. Instinktivně zvedl dívčinu hlavu, která padala dozadu. S námahou otevřel oči zalepené naftou a přinutil se pohlédnout vzhůru. Vytoužený vor teď visel přímo nad ním. Mezi jeho širokými spárami na něho přátelsky mrkaly hvězdy.

Ve zlomku sekundy pochopil. A naděje se mu vrátila. Rozhodná chvíle nadešla. Buď teď, anebo nikdy! Sám nevěděl, jak se dokázal chytit okraje voru a přehodit přes něj obě paže. Teď ho nesmím pustit, nesmím se nechat odstrčit. Jestli se na něj dostanu, jsem zachráněn!

Instinkt mu přikázal povolit křečovité sevření rukou ve chvíli, kdy vor šel dolů. Instinkt mu přikázal, aby se s posledním zbytkem energie prudce vrhl vpřed, na vor. Instinkt mu poručil napnout svaly ze všech sil a vytáhnout na vor Karen. Její hlava udeřila o tvrdé příčle, ze sinalých úst se vydralo zasténání. Žije!

Zmocnila se ho radost. Příliv nové energie mu dodal naděje. Přelezl od kraje doprostřed voru. Horečně se chytal kluzkých příčlí, které nebylo možno uchopit ztuhlými prsty, a pomalu, opatrně se přitahoval, aby neztratil rovnováhu. A když už oba leželi na laťkách, uvědomil si, že to je hranice jeho možností. Hukot v jeho hlavě sílil, div mu lebka nepukla, před očima mu vířila černá kola.

Neuměl by říct, jak dlouho ležel na voru, kolébán mírnými vlnami. Sekundy nebo minuty? nebo snad hodiny? Ze strnulosti ho vytrhlo nějaké trhnutí. Teprve v tu chvíli si vzpomněl na Karen. Ležela se zavřenýma očima, se sinalou staženou tváří, omotanou prameny světlých vlasů. Nejevila známky života, a přece zasténala bolestí. Anebo se přeslechl? Napila se mořské vody polité naftou. Sám cítil, jak mu ta prokletá směs rozežírá dásně, jak ho nesnesitelně pálí v hltanu. Na mysu Dobré naděje vídal, jak se zachraňují utonulí. Často je také zachraňoval sám. Ale co tady na tom kymácejícím se voru, kde je každá prudší vlna může shodit do moře?

V monotónním rytmu vln tančil vor podivný tanec. Nahoru, dolů. Tumbo utáhl lano, to dobré lano, které mu umožnilo chytit se voru, udělal na něm smyčku, navlékl ji na jedno z prken a zbytkem lana pevně přivázal k voru Karen i sebe. Ne beze strachu poklekl na jedno koleno, opřel je o kluzké dřevo a na druhé si položil bezvládnou dívku hlavou dolů. Ze sinalých úst vystříkla voda, a když přitlačil ještě víc, tekla pořád! A teď umělé dýchání. Vědomí, že jinak Karen zachránit nemůže, mu dodávalo odvahy. Ale nebylo snadné zvedat bezvládné paže vzhůru a potom stlačovat hrudní koš. Hrozně těžké to bylo. Jednou, podruhé, potřetí. Sám teď dýchal čím dál tím hlasitěji, čím dál tím obtížněji. Po obličeji zmazaném naftou mu stékal pot v čůrcích a zaléval oči. Paže umdlévající úsilím odmítaly poslušnost.

Karen stále ještě nejevila známky života. Zoufale se rozhlédl kolem. Všude temno a pusto, pomoc odnikud žádná. Cítil se slabý, bezradný. Nespadlo na něj těch neštěstí nějak moc? Za co a proč musí takhle trpět?

Najednou si vzpomněl, jak na mysu Dobré naděje zachránili chlapce, který byl dlouho ve vodě. Už se zdálo, že mu nic nepomůže. Ano, to je jediný způsob, ale dokáže to?

Bez rozmýšlení si lehl vedle bezvládně ležící dívky, levou rukou se vzepřel nad její tělo, ze všech sil, ale jemně přitiskl popraskané rty k jejím rtům. Byly studené, jako by byly mrtvé. Zhluboka se nadýchl a potom přeléval celý obsah svých plic do jejích. Pomalý výdech a zase hluboký nádech. A výdech. Z úst do úst.

Desetkrát, dvacetkrát ve stejném rytmu. Nádech, výdech, nádech, výdech. Šumění v hlavě se měnilo v hukot, srdce znavené prací mu bušilo, jako kdyby mu chtělo z prsou vyskočit. Červené kruhy před očima poskakovaly v bláznivém tanci. Nádech, výdech.

Necítil ledové stříkance, které padaly z vrcholů vln v jednotvárném šumění uklidňujícího se oceánu. Neslyšel chraplavý zvuk, který se mu chvílemi vydral z hrdla. Neviděl nic jiného než tu mrtvou tvář pod sebou. Hluboký nádech a hluboký výdech. Jeho plíce pracovaly jako měchy. Levá paže, na níž s námahou udržoval tíhu vlastního těla, zdřevěněla a nesnesitelně bolela. Věděl jen jedno, toužil jen po jednom – aby tu dívku vzkřísil.

Neustal, ani když měl pocit, že přes jeho tělo přelétají lehké, sotva postižitelné záchvěvy. Nebo se mu to jenom zdá? Bylo pro něho stále těžší nabírat vzduch do plic. Nadechoval se stále méně, ve stále delších intervalech. Cítil, že se dusí, že za chvilku ustane. Ale přitom nezapomínal, že ustat nesmí, že by všechno bylo ztraceno, kdyby si dovolil jedinou chvíli slabosti.

Jak dlouho trval ten nerovný zápas se smrtí? Čtvrthodinu? Celé hodiny? Možná déle. Jemu připadalo, že celou věčnost. Cítil, že užuž překročí meze svých sil.

Ani se nezaradoval, když se hruď Karen začala nepravidelně zvedat, když se jí lehce zachvěla ruka a ústa začala zpočátku opatrně, nesměle, ale pak už chtivě vtahovat vzduch. Vyrazila povzdech. Žije, stačil si pomyslet – a svalil se na prkna voru.

Propadl se do tvrdého, kamenného spánku, který se spíše podobal hluboké mdlobě.

2. ZRÁDNÉ MOŘE RÁDO BERE, ALE NERADO VRACÍ

„Podívej, starý od včerejška zešedivěl, má bradu úplně bílou.“

Dva námořníci, kteří stáli u zábradlí, zvedli hlavu jako na povel. Ten, který ta slova vykřikl, se stále ještě nemohl vzpamatovat.

V mdlém úsvitu rychle se vracejícího denního světla stála na křídle můstku nehybně jako skála nízká ramenatá postava. Kapitán Evanson neodtrhával oči od dalekohledu. Pomalu, trpělivě, tvrdošíjně zkoumal každou vlnu, každou vodní brázdu oceánu, který se po bouři vyhlazoval.

Když se včera večer Karen neobjevila v jídelně u večeře, vypukl na lodi zmatek.

„K jídlu vždycky chodila první,“ snažil se zakrýt nespokojenost Evanson. „Bouchni ještě párkrát do gongu, a pořádně!“ přikázal po chvíli staršímu stevardovi, který obsluhoval kapitánský stůl. „Pěkně voní,“ zabručel, když si nalil pár lžic polévky z mísy, jež před ním stála. „Začneme, pánové. Jezte. Nebudeme čekat na Karen, měla tu být včas. Ještě štěstí, že ta pekelná bouřka trvala tak krátce. A že nemáme žádné ztráty na lidech, tentokrát jsme z toho vyvázli. Můžeme si blahopřát,“ rozhlédl se vítězným pohledem po tvářích svých důstojníků.

„Kampak se ta žabka poděla?“ začal zase za chvíli, neskrývaje už tentokrát svou netrpělivost. „Cestou ke stolu mě vždycky předběhla. Zavolej ještě do laboratoře,“ obrátil se k stevardovi, který zrovna běžel kolem. „Karen si hrozně ráda hraje s těmi vašimi přístroji, zvlášť když u toho nejste,“ zažertoval a obrátil se k starším důstojníkům a inženýrům, kteří seděli u jednoho stolu. Usmáli se jako na povel, ale nuceně. Šéf laboratoře sice přikývl hlavou, ale přemohl povzdech. S hrůzou si pomyslel, že i teď by mohla ta nesnesitelná holka, ta „čertice v džínech“, jak jí říkala posádka, zase něco vyvést.

Nebylo by to poprvé. Jednou nechybělo mnoho a byla by ho totálně zesměšnila nejen v očích posádky. Jeho rozbory prokazovaly obrovské, dosud nevídané množství cenných vitamínů v krvi plejtváka obrovského. Byl radostí bez sebe, začal myslet na doktorát, na slávu, jakou by mu mohl tento objev přinést, na bohatství. A co se ukázalo? Že to Karen, ta „čertice v džínech“, tak mazaně smíchala obsah zkumavek. A potom se smála jeho zklamání. Tohle jí nikdy v životě neodpustí.

V cinkotu talířů a oživených rozhovorech o brutálním náporu oceánu se pomalu rozvazovaly jazyky. Lidé pociťovali únavu. Každý vzpomínal, co za podobných bouří prožil kdysi na jiných mořích. A každý měl co vyprávět. Na Vikingu byly ztráty naštěstí nevelké: dva čluny a kus ochranné mříže z hlavní paluby.

„Vypadalo to daleko hůř. Měl jste štěstí, pane kapitáne,“ opakovali všichni.

Nikdo si nevšímal toho, že tam Karen není. Nikdo kromě kapitána. Čekal, teď už neskrýval netrpělivost či neklid. Co si ta žába zase vymyslela? Chce na sebe obrátit pozornost? Je rozmazlená a svévolná, dají se od ní očekávat nejbláznivější nápady. Například poslední dobou se mračila, že jí věnuje málo času, že ho skoro vůbec nevídá. Marně jí vysvětloval, že závěr velrybářské sezóny znamená spoustu práce navíc, kterou za něho nikdo jiný udělat nemůže. Dobře věděla, že by daleko raději dal přednost jejímu žvatlání o bájných plavbách, že by jí raději povídal o svých zážitcích na moři, než aby trávil dlouhé hodiny kontrolou dlouhých sloupců čísel. Milovala cestopisy, snila o neobyčejných dobrodružstvích. A teď, když ulovili a zpracovali poslední velrybu této sezóny, se nudila. Co proti tomu mohl dělat?

Nervózně se podíval na hodinky. Stevard už nesl druhý chod. Ne, tenhleten žertík trvá už moc dlouho. Musí ji důrazně napomenout, že takové žerty se nesluší. Měl by ji potrestat. Potrestat? Věděl, že jakmile se na něho podívá, jakmile ho vezme kolem krku, na všechno zapomene a všechno jí odpustí. Ne, potrestat ji nedovede, ale promluví jí do svědomí, aby ho napodruhé ušetřila mučivého strachu o ni.

Netrpělivým pohybem odstrčil talíř s vystydlým masem. Nevěnoval pozornost tomu, o čem se kolem něho mluví, a ani nevěděl, kdy u kapitánského stolu nastalo mlčení. Důstojníci po sobě úkradkem pokukovali a neodvažovali se mlčení přerušit nějakou banální poznámkou.

„Nikde nemůžu slečnu Karen najít,“ hlásil vylekaný stevard.

To už bylo trochu moc. Kapitán Evanson se zamračil, čelo mu zbrázdily hluboké vrásky. Déle to nevydržel. Vyskočil od stolu, dlouhými kroky přešel jídelnu a vyběhl po můstku do kabiny elektroniků.

„Thore!“ zavolal od dveří na šéfa rádiové stanice. „Zapni všechny reproduktory!“

Za chvíli nato zaduněl ve stovkách místností velrybářské lodi Viking chraptivý hlas, chvějící se potlačovaným napětím:

„Tady kapitán Evanson. Všem členům posádky! Okamžitě najděte slečnu Karen! Provedení rozkazu okamžitě hlásit do centrály!“

Jídelny se v mžiku vyprázdnily, jako by odtamtud lidi vyfoukl silný vítr. Stevardi lomili rukama při pohledu na nedojedené jídlo, protože i je rozehnal šéf všemi směry, aby splnili rozkaz kapitána Evansona.

Nikdo z posádky velrybářské lodi Viking ani z posádek jejích loveckých lodí neměl rád tu drzou žábu s hladce sčesanými světlými vlasy, vždycky křiklavě oblečenou. Byla svévolná a paličatá, nebrala ohled na nikoho a na nic. Trpěli na lodi její přítomnost jen proto, že ctili a měli rádi kapitána a všichni věděli, že ji otec slepě miluje. Snad k tomu měl své důvody. Kdopak by na lodi neznal příběh toho ubohého děvčátka? Byla sirotek.

Evanson, který od nejranějšího mládí nedělal nic jiného než lovil velryby, začínal od píky. Minula celá léta, než to dotáhl na kapitána. Zapomněl na předčasně zemřelou jedinou sestru, ani si nezaložil vlastní rodinu. Měl už moře v krvi. Těžce s ním zápasil o své místo na světě. Na mnohé lodi, na mnohém moři se rval s tím nesnadným životem, ale byl tvrdě rozhodnut něčeho na moři dosáhnout – a slib, který si dal, dodržel. O smrti své sestry a o dívence, kterou po sobě zanechala, o tom, v jaké bídě obě žily po smrti manžela a otce, jehož dlouhá nemoc pohltila jejich skrovné úspory, se kdysi, po několika letech, dověděl náhodou.

Byla to těžká rána, do hloubi jím otřásla. Výčitky svědomí za zmařený život sestry, na kterou zapomněl v krutém zápase o existenci a nepomohl jí, mu nedopřávaly klidu. Zanevřela na něho, a právem. Věděl, že tomu útlému, zbídačelému dítěti s velikýma vystrašenýma očima, jež poznalo, co je to za pokoření živořit u cizích lidí a často i hladovět, musí vynahradit všechno, co zůstal dlužen jeho matce. Věnoval Karen veškerou lásku, jaké byl schopen.

Za krátkých měsíců v Norsku, mezi jednotlivými velrybářskými plavbami, zasypával adoptovanou dcerku dárky, dával ji do nejlepších internátů, nedovedl jí odmítnout žádné přání. Jenže těch ona měla víc a víc. Když mu řekla, že nemá ráda školu, koupil krásný luxusní dům na skalnatém pobřeží Barentsova moře. A jachtu, která čekala na kotvě v nevelkém fjordu pod kopcem. „To všechno je tvoje,“ řekl. Tři učitelky teď pečovaly o výchovu stále rozmarnější dívky a o její vzdělání, ale žádná jí nevyhovovala. A žádná s ní také dlouho nevydržela. Jen jediný muž zbožňoval tuto dívenku, bezstarostně vyrůstající z dětských střevíčků.

Za dlouhých měsíců ve vodách Antarktidy se kapitánu Evansonovi stýskalo po adoptované dcerce. Avšak ani pro ni se nedokázal moře zříci. Jak uvést v soulad tyto dvě životní lásky? Dlouho váhal, nikoho se na radu neptal. Život ho naučil, že se musí umět rozhodovat sám. Když konečně dosáhl vrcholu toho, co si každý polární lovec může přát – velení lodi Viking, která neměla sobě rovné v celé norské velrybářské flotile, vzal Karen s sebou na několikaměsíční plavbu. Na zkoušku. Konečně ji měl vedle sebe, tady si o ni starosti dělat nemusel. Teď mu nic ke štěstí nechybělo. Měl pro koho pracovat, měl pro koho žít.

Karen velmi dobře snášela námořní plavbu, bouře, sněhové vánice i odporný pach, který je od velrybářské zpracovatelské lodi neodmyslitelný. K Evansonově radosti kategoricky odmítla zůstat doma u tichého fjordu, když se chystal na delší plavbu, tentokrát už ne jako velitel Vikinga, ale jako jeho spolumajitel. Nikdy a nikde se necítila tak dobře jako tady mezi těmi dobráckými vousáči, páchnoucími velrybím tukem, kteří poslušně plnili každý její rozmar a snažili se uhodnout její přání dřív, než je stačila vyslovit. Dopalovala je často, ne ze zlomyslnosti, to ne. Prostě jí nikdo neřekl, že žerty mohou být bolestné a požadavky přehnané. Divila by se, kdyby jí někdo řekl, že způsobila mrzutost. Nikdo takový se nenašel a ji samu to nenapadlo.

Když spískala něco vážnějšího, kapitán Evanson jí pohrozil, že ji pošle zpátky do Norska, do školy, k jejím guvernantkám, ale ani on, ani ona nevěřili tomu, co říkal. Ochotně slibovala, že už bude hodná, a zas bylo všechno jako předtím. Vzala si s sebou na loď učebnice a novému otci slavnostně slíbila, že se bude učit sama. Když na palubu vtáhli ulovenou velrybu, někdy na ten slib zapomněla, ale jindy ho dodržovala s nejlepšími úmysly.

Učení jí nedělalo žádné potíže, a cizí jazyky už teprve ne. Minulou velrybářskou sezónu se od kalifornského stevarda naučila plynně španělsky, anglicky mluvila stejně dobře jako norsky. Kapitán Evanson se nadýmal pýchou, když slyšel, jak jí to jde, a když viděl, jak po jeho boku z ubohé opuštěné siroty vyrůstá statná zdravá dívka, která se umí radovat ze života. Na budoucnost nikdy nemyslel.

Ale dnes? Situace se stávala stále dramatičtější. Všichni chápali, že si kapitán dělá starosti, a tak všichni to děvče hledali. Paluby duněly pod těžkými námořnickými botami, uši bolely od pronikavých píšťalek loďmistrů, z reproduktorů znělo jedno hlášení za druhým. Bohužel si byla všechna podobná. „Nic.“

„Nenašli jsme ji.“

„Nikde ani stopy.“

Lidé se rozběhli po všech zákoutích, každý chtěl být tím prvním, kdo kapitánovi přinese dobrou zprávu, pročesávali každý kout. Na hlavní palubě, velké jako přistávací plocha letadlové lodi, nakukovali pod příkrovy rumpálů, do záchranných člunů, všude, kam mohli. Někteří hledali jen z povinnosti.

Viděli přece nejednou, jak ta „čertice v džínech“ bůhví kdy a bůhví kudy nepostižitelně vklouzla mezi kotle na škvaření tuku, z nichž stoupala pára. Cožpak si neuvědomovala, jak je to nebezpečné? Bezstarostně lezla mezi velké mlýny na mletí moučky z velrybích kostí, nevadil jí jejich ohlušující rachot a skřípot. Často se také postavila k šikmé ploše na zádi ve chvíli, kdy vtahovali na palubu mnohatunové mořské obry. Hrůza pomyslet, co by se stalo, kdyby uklouzla. Ocelová lana, napjatá jako struny, se mohla přetrhnout. A co potom?

Když na ni volali, smála se.

Ne, neměli tu nesnesitelnou holku rádi. Nemohli ji mít rádi.

„Nikoho neposlechne, myslí jen na sebe, v hlavě má všechno naruby,“ sešpulil pohrdlivě ústa starší mechanik.

„Když jsem se jí jednou zeptal, kolik je hodin, podívala se na mě tak, že mi přeběhl mráz po zádech,“ přidal se k němu jeho pomocník.

„Teď není vhodná chvíle na nějaké výhrady. Radši mysli na starého. Jde z něho hrůza. Co si počne, když ji nenajde?“

„Však my ji najdeme. Je zalezlá někde v nějakém koutě a směje se do hrsti, že postavila na nohy celou posádku. Jako bys nevěděl, že nemá srdce ani pro něho. A viděls, co tropí s tím černým chlapcem? Pořád ho honí. A ještě se mu posmívá, že je moc pomalý,“ rozhořčoval se Nils.

„Mě taky už mockrát dožrala. Až mi jednou ruply nervy a pohrozil jsem jí, že jí useknu hlavu. Byl jsem si jistý, že mě vypíšou z lodi v nejbližším přístavu,“ říkal vousáč, nejlepší pracant z těch, kteří čtvrtili velrybí maso. „Ale ona tatínkovi žalovat nešla.“

„Tos teda měl štěstí!“ zasmál se Nils. „Kdyby to byla moje dcera, seřezal bych ji, že by na to dosmrti nezapomněla.“

„Dejte pokoj! Je mladá, hloupá, vyrůstá bez matky. Třeba by z ní něco bylo, kdyby se o ni někdo pořádně staral. Zlá přece není. Ale kapitán ji takhle rozmazlil.“

„Proč ji bral s sebou? Od koho se měla naučit, že není nejdůležitější osobou na světě?“ rozhorloval se starší stevard. „Co chceš?“ houkl grobiánsky, když se podíval na pobledlého a vyděšeného pomocníka.

„Když oni mě nechtějí nechat na pokoji,“ začal popotahovat pomocník. „Že prý jsem jí určitě pomohl přes palubu, protože mě seřvala u stolu, když jsem jí vylil omáčku na klín. Přede všemi. Já to přece neudělal naschvál. Přísahám, že jsem se jí ani nedotkl. To bych si nikdy nedovolil. Braňte mě, pane šéfe!“

„Troubo!“ uslyšel místo odpovědi. „Koukej tu holku najít a nerozsyp se mi tady. To ti starý nezapomene.“

Z hlavní strojovny, z haly čerpadel a agregátů, z chemických laboratoří přicházela prostřednictvím reproduktorů stále stejná hlášení:

„Tady není!“

„Nenašli jsme ji!“

„Nikde ani stopy!“

Totéž se ozývalo z ambulatoria a malé nemocnice.

Nejdéle odkládali odpověď kuchaři. Pořád ještě doufali, že se Karen schovala do některého skladiště potravin. Ale nebyla ani tam. Utíkali tedy do velkých chladíren. Marně. Ze stovek místností, skrýší a zákoutí velrybářské lodi, která čítala přes čtyřicet tisíc brutto registrovaných tun, přicházely stále stejné odpovědi.

Kapitán Evanson stál v rádiové kabině tváří k oknu a bezděčně cucal náustek dávno vyhaslé dýmky. Neotáčel se, ani slovem nereagoval na opakující se hlášení. Pukala mu od nich hlava jako pod údery kladiv. Karen zmizela! Karen zmizela! Ta hrozná myšlenka mu nešla do hlavy. Cítil, že se stalo něco zlého, že se Karen stala obětí nějaké záhadné nehody. Tady na lodi, pod jeho dohledem! To je neuvěřitelné!

Nutil se ke klidu. Rozškrtl zápalku a dlouho jí objížděl otvor čibuku. Jak mohl zapomenout na to děvče, na svůj poklad? Může za to ta zatracená bouřka, přišla znenadání a ustala stejně rychle, jako přišla, ale přece jen uplynulo pár hodin, než na lodi, která byla ve stavu pohotovosti, zase zavládl klid. Klid?

„Hledejte dál!“ rozkázal. „Čas utíká. Každá minuta je drahá. Každá může být rozhodující pro život mé dcerky. Třeba někam spadla a teď tam leží v bezvědomí? Zjistěte, kdo ji viděl naposled, kdy a kde!“ nutil se marně ke klidu.

„Mladší stevard ji viděl asi v sedmnáct hodin. Jakmile začala bouře, vyběhla z kajuty s fotoaparátem. Chtěl ji zastavit, ale netroufal si. Běžela po chodbě ke schůdkům na druhou palubu,“ chrlil ze sebe radiotelegrafista. Už dřív ho napadlo, že by si tohleto měl zjistit.

„V tu chvíli už dosahovaly vlny až k řídicí kabině,“ zašeptal s hrůzou Evanson. „Proč ji někdo nezastavil?“ zařval.

„To by si nikdo netroufal!“

„Chybí i ten černý kluk z Vikinga VII,“ zachraptěl najednou reproduktor.

„Kluk? Jaký kluk?“ svraštil kapitán huňaté obočí. Jen matně si vzpomínal, že před několika týdny mu jedna z loveckých lodí jeho flotily, Viking VII, předala na palubu černošského chlapce. Prý se něčím vyznamenal, sám ulovil velrybu a předtím, na polární stanici, zachránil život několika lidem. Byl to nějaký složitý příběh, značně dobrodružný. Poslouchal jedním uchem. Kdo by taky měl v ruchu končící sezóny čas zabývat se takovými hloupostmi? Vzpomínal si jen, že potom občas potkával jakéhosi černošského výrostka se sympatickou tváří a velkýma smutnýma očima. Sliboval si, že se ho jednou na všechno vyptá. Ale nedostal se k tomu.

Chlapce se ujala Karen, která byla ráda, že přibyl někdo nový, a vládla mu, jako by byl jejím otrokem. Mělo snad nějaký význam, že zmizel i on? Pro kapitána Evansona nemělo teď význam vůbec nic. Nic a nikdo kromě Karen. Měl ji před sebou jako živou s těmi jejími světlými vlasy a velikýma zelenýma šelmovsky blýskajícíma očima. Celá nebožka sestra! Dal by teď všechno na světě za to, aby ji mohl k sobě přivinout. S námahou se přemohl.

„Kde a kdy toho kluka viděli naposled? Zeptej se na to!“ řekl mechanicky.

„Když jsem běžel na záď přivázat sudy, řekl jsem mu, aby se přivázal k zábradlí lanem, které jsem zrovna držel v ruce. A aby se nehýbal,“ hlásil po chvíli starší loďmistr a se soucitem pozoroval kapitánovu změněnou tvář.

„Rozkaž, ať hledají i jeho. Třeba byl s ní?“ ještě než Evanson domluvil, prolétla mu hlavou hrůzná myšlenka: …třeba byl s ní. „Oba dva byli viděni na druhé palubě,“ řekl bezděčně nahlas – a v zádech ho zamrazilo. Ne, to není možné! Odháněl teď tu myšlenku, ale dotěrně se vracela, neodbytně se mu zavrtávala do mozku. Co když je vlny spláchly oba dva?

S hrůzou pohlédl na oceán, dosud rozkolébaný, pokrytý řadami pěny, které se bělaly v tmavé noci. Díval se na ně dlouho, a když se obrátil k loďmistrovi, starý námořník oněměl, neboť spatřil tvář staženou bolestí, zestárlou o deset let, oči, v nichž se zračilo zoufalství, a vousy náhle prostříbřené bílými nitkami.

Je to možné? Spíš tušil, než slyšel tlumený šepot. A svěsil hlavu. Věděl, co má kapitán na mysli. Od chvíle, kdy hlásili, že zmizel Tumbo, bránil se té strašlivé domněnce i on. Ve stavu pohotovosti, v hukotu bouře, ve spoustách vody, které se přelévaly přes paluby od přídě až po záď, bylo možno přehlédnout dvě děti spláchnuté vlnami.

„Ztratili jsme už pět hodin, ale třeba ještě není pozdě.“ Kapitánův hlas už zase zněl normálně. Prudce natáhl ruku po mikrofonu.

„Zde kapitán Evanson. Všem lodím Vikinga. Zde kapitán Evanson … Všem lodím …“ Jeho hlas, o tón nižší než obvykle, zněl jako volání SOS.

„Vlny spláchly z naší paluby mou dceru Karen a černého chlapce, toho z Vikinga VII. Okamžitě se vraťte a zahajte pátrání. Pátrání nepřerušujte, dokud ty dva nenajdete. K neštěstí mohlo dojít asi tak v šestnáct nebo sedmnáct hodin, sám nevím.“ Pohybem ruky si přivolal navigačního důstojníka, který se vykláněl z kabiny.

„Jakou jsme v tu chvíli měli polohu?“

„37° 30’ Sud a 32° 15’ West,“ ozvala se okamžitě odpověď. Důstojník už dávno tuto otázku očekával. Taky si myslel, že Karen spadla do moře, prolétlo kapitánovi hlavou. Mysleli si to všichni, jenom já starý pitomec věřil, že když je se mnou, nemůže se jí nic stát.

Ještě dvakrát opakoval rozkaz lodím, které proplouvaly kolem hlavního Vikinga.

„Deset tisíc korun odměny těm, kteří ji najdou,“ dodal nakonec, ale dobře věděl, že je ochoten dát všechno, co má. I Vikinga.

Na rozkaz prvního důstojníka opsal těžký ocelový kolos velrybářské základny velký oblouk a plul nazpátek za loveckými loděmi, rozestavenými do širokého vějíře.

Mořskou hladinu osvětlily najednou desítky namodralých reflektorů. Rychle prorážely vzduch, klouzaly po vodní pustině, prohmatávaly každou vlnu. K černému nebi vzlétaly se sykotem stuhy raket a s mihotáním padaly na malých padáčcích dolů. Bylo vidět skoro každičký záhyb, každičký hřeben vlny.

Několik set lidí napínalo zrak, aby zahlédlo na lesknoucí se mořské hladině nějakou světlejší skvrnu. Ale marně. Oceán byl prázdný, děsivě prázdný.

Viking VII rozkrajoval vodní spousty ostrou přídí a odhazoval je stranou jako pluh hroudy země. Plul v čele ostatních loveckých lodí na jih. Kapitán Hans Hansen s rukama sevřenýma na kormidle, jako by to byly kleště, křičel každou chvíli tubou do strojovny:

„Rychleji, vymáčkněte z mašiny všechno, co se dá!“

A zase opakoval:

„Rychleji, rychleji!“

Dával si vinu za Tumbovu smrt. Nevěřil už, že by ho mohli najít živého. Měl radši chlapce nechat tady, na lovecké lodi. Proč to neudělal? Co ho to napadlo? Proč Tumba poslal na základnu? Ta myšlenka mu nedávala pokoje. „Ty starý osle!“ opakoval si bezradně. „Ty starý osle!“ Copak mu vadil ten statečný černoušek, který už toho ve svém krátkém životě tolik prožil? A taky nejedno protrpěl. Vrhl ho do náruče zlému osudu. Tumba s sebou jistě stáhla ta čertice, určitě je to její vina. Nakládala s ním jako s otrokem, ponižovala ho. Copak sám neviděl a neslyšel, jak se k němu chovala? Navlékala na něho nejrůznější hadříky, sekýrovala ho, nepouštěla ho na krok od sebe, považovala ho za svou cvičenou opičku. A on to všechno snášel, protože si neměl komu postěžovat, nikdo se ho neujal.

Hansenovi bylo líto i kapitána Evansona, ale především ho trýznil pocit vlastní viny.

Trpké myšlenky netrápily jen Hansena. Harpunář Angus, který byl znám svou nevyčerpatelnou energií, se osobně vyšplhal do čapího hnízda, protože věřil jedině svým vlastním očím. Cosi mu říkalo, že ve světle reflektorů a raket najde zmizelé v moři právě on. Ne nadarmo se o něm říkalo, že má zrak jako jestřáb. Nezáleželo mu na Evansonově odměně jako ostatním. To se ví, peníze vždycky přijdou vhod. Dobře věděl, jaké to je, když rodině hrozí bída, doma na něho čekala žena a děti, ale to teď nebylo nejdůležitější. Zamiloval si toho černého chlapce. Ne nadarmo se vychloubal tím, že pozná člověka na první pohled. Teprve teď si uvědomoval, jak ho má rád. Když poslouchal, co všechno Tumbo zažil, pocítil k němu sympatie od první chvíle a měl pocit, že ho zná už léta. I Angus si vyčítal, že nejen neprotestoval proti odeslání Tumba na Vikinga, ale že ho pak odtamtud nevzal nazpátek. Dokud byl čas. Myslel to dobře, ale ublížil mu. Víc než ublížil.

Dal by nevímco za to, aby ještě někdy spatřil toho černouška s dětskýma očima a srdcem muže.

Rádiovou stanici Vikinga pomalu naplňovalo světlo vstávajícího dne. Radisté se zarostlými, unavenými tvářemi zhasínali jeden po druhém elektrické lampy.

Thor se s neskrývanou starostí díval na velitele, který stále ještě trčel na křídle kapitánského můstku s dalekohledem v ruce. Jezdil s ním už třicet let, znal ho ještě z doby, kdy byl mladý Evanson docela obyčejným harpunářem. Vlastně ne obyčejným. Tvrdým vůči sobě i vůči nepřízni osudu. Nejedno spolu prožili, ale ještě nikdy neviděl v jeho tváři takovou bolest, takové zoufalství. Dokonce ani tehdy, když člun s jeho pěti námořníky šel ke dnu po marném zápase s bouří, když se těžce raněný vracel z lovu s prázdnou, protože velryby kamsi zmizely, jako když mávne příslovečným kouzelným proutkem, a Evansonovi, zrovna jako všem ostatním členům posádky, hrozil pak na pevnině hladový rok.

A teď? Teď, když se všechno zdálo v nejlepším pořádku, když se po těžké lovecké sezóně vraceli do Ria de Janeiro s plným nákladem, potkala ho takováhle rána. Nejtěžší ze všech. Kolik hodin stojí už Evanson takhle na palubě? Nejedl, nespal. Jak dlouho to vydrží? Čas neúprosně utíkal.

Noční pátrání bylo marné. Co přinese den? Sílu smiřovat se s osudem dnes už kapitán Evanson neměl. Vlna, která spláchla z paluby Karen, udělala tečku za životem kapitána Evansona, slavné postavy ve světě lovců velryb. Šéf rádiové stanice už si nedělal iluze. Zrádné moře rádo bere, ale nerado vrací – to dobře věděl.

3. UDĚLAL VŠECHNO, CO MOHL, UDĚLAL VÍC, NEŽ MOHL

„Pít!“

Slabé zasténání, sotva slyšitelné v monotónním šplouchání vody, konečně proniklo k jeho vědomí. „Pít, pít!“

Jak dlouho takhle sténá? Nadzvedl se, když konečně s námahou přemohl zdřevěnělost obolavělého těla. Vor rytmicky klouzal po vodě, sem tam se zakymácel. Z hřbetů vln, sotva viditelných ve tmě, na ně vítr házel studenou pěnu. Opatrně se přisunul ke Karen. Její prsty se křečovitě držely rukávu jeho větrovky, ztvrdlé mořskou vodou. Je tedy živá!

Podařilo se jí rozevřít víčka, slepená mořskou solí. Otvírala oči pomalu a dlouho, zpola bez sebe, a upírala pohled na tvář, jež se k ní skláněla, tvář černou jako noc kolem nich.

„Kde to jsem? Zavolej tatínka, ať honem přijde, slyšíš?“ jejím slovům bylo jen stěží rozumět.

Co jí mohl odpovědět?

„Slečno Karen, poslouchejte mě, prosím vás…,“ přemáhal bolest ztuhlého jazyka a chaoticky, několika větami se jí snažil vysvětlit, co se stalo. Slyšela ho? Rozuměla mu? Asi ne. Neměl už sílu jí vykládat znovu všechno od začátku. Pokoušela se nadzvednout, ale lano, kterým byla přivázaná, jí to nedovolilo.

„Pusť mě. Co to děláš? Co si to dovoluješ? já chci…,“ vybuchla, ale nedokončila, v ledových stříkancích silnější vlny se schoulila jako pod ranami bičem. „Cos to se mnou udělal? Mně je zima, já chci pít!“

Třásla se jako v zimnici.

Pít! Kde měl, chudák, vzít pitnou vodu? Nepochopila vůbec nic z toho, co jí vysvětloval. Vůbec nic. Nechápe, s jakým nelidským úsilím ji zachránil před smrtí, nepamatuje se, co se vlastně stalo. Aspoň že má sílu mluvit. Třese se zimou. Bez rozmýšlení ze sebe stáhl větrovku a přikryl ji.

„Zavolej tatínka, mám strach, je mi zima a mám žízeň,“ opakovala pořád dokolečka bezradně a zuby jí přitom cvakaly.

Zakryl ji co nejlépe, zavřela oči. Nebo zas omdlela?

Udělal všechno, co mohl, udělal víc, než mohl. A nač vlastně? I jemu pronikal tělem noční chlad, i on měl strašlivou žízeň, a teď, kdy zápas ustal, začal se bát i on. Těch temnot kolem, toho monotónně šplouchajícího moře, rozhoupaného, nepřátelského. A té prázdnoty, té děsivé prázdnoty.

„Pít!“ uslyšel zase tiché zasténání. Byl bezmocný, neměl už sílu. S námahou si protáhl zdřevěnělé nohy a paže, rozhlédl se kolem.

Mezi nízkými mraky probleskovalo chvílemi jasné, drobné světlo hvězd a znovu haslo. V tu chvíli mu bylo těžko u srdce. Monotónní sténání Karen, která naříkala ze spaní, ho doslova bolelo.

Pak se najednou v záchvatu strachu prudce nadzvedla a dopadla zpátky na prkna. Rozkolébaný vor se nebezpečně naklonil. Štěstí že ji přivázal lanem. Starostlivě ji k sobě přivinul. Vědomí, že se jejich úlohy nečekaně vyměnily a že ona je teď odkázána jenom na něho, zahnalo jeho strach. Pocítil náhlý příliv energie. Teď musí být silný za dva. Hlavně aby Viking už konečně připlul!

Podíval se na oblohu – a oněměl. Černou noc protínaly šikmé bílé pruhy, vysoko na nebi se každou chvíli rozprskly zářící kuličky. Pak pomalu padaly za obzor. Protřel si obolavělé oči. Ne, to nebyly hvězdy!

„Slečno Karen,“ zatřásl s dívkou. „Rakety z Vikinga! Hledají nás!“

V okamžení se probrala. Jako uhranutí upírali oba pohled na desítky malých sluncí, jež se rozsvěcovala pod tmavomodrými mraky.

„Za chvíli jsou tady!“ oddychla si s úlevou. Teprve teď se asi probrala k úplnému vědomí.

Mlčel. Ať si dělá iluze. Věděl, že jsou ještě daleko, velmi daleko, a že uplyne hodně času, než k nim doplují. Ale hlavně že už jedou.

Uplynulo patnáct minut, půl hodiny, hodina. Možná že to trvalo ještě déle, než konečně pochopil něco, co mu nešlo do hlavy. Zářivá slunce se nepřibližovala, ale vzdalovala. Padala níž a níž, až konečně utonula v oceánu. Jako poslední záblesky naděje.

Ještě nikdy v životě mu tma nepřipadala tak hrozivá. Věděl, že Viking odplouvá. Tentokrát už navždy. Karen to také pochopila.

„Proč?“ sevřela křečovitě prsty na jeho ruce. „Proč? Já chci k tatínkovi!“

„Hned se vrátí, slečno Karen, hned se vrátí, jen se uklidněte!“

Co jiného jí také mohl odpovědět na ten výkřik hněvivého protestu? Sám nevěřil tomu, co říká. Ale proč plul Viking opačným směrem? Proč radar zklamal jeho naděje?

Nevěděl, jak by to také mohl vědět, že zdrcený kapitán Evanson navzdory logice, navzdory zdravému rozumu, navzdory soucitu, který viděl v očích svých podřízených, ještě stále neztrácel naději, že dcerku najde, a nepřerušoval pátrání. Muži z jeho posádky pochybovačně vrtěli hlavami. Žádný z nich už nevěřil, ale žádný by se to byl starému neodvážil dát najevo. Všichni předstírali, že ještě je naděje, nejeden z nich věděl, co je to ztratit dítě. Vzpomínali na různé případy zázračného zachránění, někteří si je dokonce vymýšleli. Jinak svému kapitánovi pomoci nemohli.

Ten zatím trávil dlouhé hodiny v kajutě, zastřené mraky dýmkového kouře. Společně s navigátory vysedával nad mapami mořských proudů jižního Atlantiku a upíral pohled na složité klikyháky, které pokrývaly mapu oceánu jako pavučina. Podle rad nejzkušenějších odborníků, kterým už tolikrát svěřil osud své lodi, po dlouhém marném pátrání v místě neštěstí vydal konečně rozkaz hledat na východě. Musel vydat takový rozkaz, aby se ubránil zoufalství.

Kéž by to byl nikdy neučinil! Jak mohl vědět, domýšlet si, tušit, že nějaký rozmarný proud v tom nelítostném moři unáší zatím vor dál a dál? Od Vikinga opačným směrem, na západ. Že loď už byla dvakrát zmizelé dcerce nablízku. Jenže tohle on nevěděl.

„Jen co vyjde slunce, určitě nás najdou,“ utěšoval Tumbo Karen. Zimou a strachem se třásla jako v zimnici. „Hlavně že nás hledají.“ Snažil se vtisknout svému hlasu jistotu. Namluvit jí to, čemu už sám nevěřil. Věděl, že kapitán Evanson uvede kvůli Karen do pohybu celou velrybářskou flotilu, že pohne nebem i zemí. Nebylo důležité, že ne kvůli němu.

Když zklamal radar, vkládal Tumbo veškerou naději do harpunářů z loveckých lodí. Například takový Angus z Vikinga VII viděl v noci jako kočka a navíc byl tvrdohlavý.

„Pít, pít,“ sténala stále slaběji, stále tišeji Karen. Vyčerpání ji zmohlo. Tak to vlastně bude lepší. Když usne, nebude pociťovat žízeň, pomyslel si. I jemu vyschlo v krku, jazyk měl napuchlý, víčka ho nesnesitelně pálila, skoro vůbec neviděl. Zase zápasil s ospalostí. Pít a spát, po ničem jiném netoužil. Ale věděl, že nemá právo zavřít oči, musel bdít, vyhlížet na obzoru pomoc. Na obzoru? Teprve teď si začínal uvědomovat, že z voru vidí všechno jinak, než dokud se na to díval shora, z paluby. Zdola je obzor falešný, každá vlna vypadá jako vodní hora, každá mu připadá jako ta poslední, která se mu může uzavřít nad hlavou. Za to nemohl radar. Magický zelený paprsek kreslil na stříbřité obrazovce tmavé obrysy kolem každého předmětu, který se vynořoval nad vodní hladinu. Je tedy vidět nemohl.

V teskných myšlenkách se Tumbo bezděčně vracel do rádiové kajuty Vikinga. Byla větší, několikanásobně větší než ta na Icebjörnu, teplá a bezpečná. Rád v ní vysedával, kdykoli ho Karen nepotřebovala.

Čtyři radary, několik vysílaček a tři muži, kteří se tam střídali ve dne v noci. Však také bylo co obsluhovat. Jeden hovořil jen s loveckými loděmi a zaznamenával jejich hlášení na magnetofonový pásek. Stávalo se, že když je led sevřel do svých kleští a oni byli bezradní vinou špatného počasí, pouštěli si magnetofon s nahranou hudbou. Druhý muž udržoval stálé spojení se vzdálenými norskými stanicemi, třetí, inženýr elektrotechnik, „dohlížel“, jak sám říkal, na práci radarů, laserů a ještě jiných, složitějších přístrojů.

Thor, šéf rádiové stanice, přijal Tumba přátelsky. Byl asi jediný, kdo o něm na velrybářské základně věděl všechno, a znal dokonce i jeho dobrodružství v Antarktidě. „Přál jsem si tě poznat, chlapče, je mi opravdovým potěšením stisknout ruku takovému hrdinovi. Moc mi toho o tobě vyprávěli.“

Hrdinovi! Při té vzpomínce ještě i teď ucítil Tumbo teplo u srdce.

„Kteří šťastní bohové tě k nám přivedli?“

Očarován milým uvítáním Tumbo zapomněl, že sem přiběhl na příkaz Karen s telegramem. „Máte ho hned odeslat pilně,“ opakoval přesně její slova. Thor jen přezíravě mávl rukou. „Já vím, já vím, ta holka pořád se vším pospíchá. Je to adresováno její kamarádce v Oslo, nějaké holčičí hlouposti, pořád totéž.“

4. NADPŘIROZENÝ JEV, NEBO „ČERTICE V DŽÍNECH“?

Karen.

Objevila se v jeho životě jako nadpřirozený zjev pár minut poté, co se ocitl na palubě velrybářské základny. Naštěstí nebo naneštěstí.

Nerad vzpomínal na tu první chvíli, moc nerad. Po neočekávaném úlovku velryby, po všech těch slovech chvály a upřímného nadšení, jakých se mu dostalo od posádky lovecké lodi Viking VII, si na něho osud zase zasedl. Jako kdyby v životě bylo nutno za všechny dobré chvíle krutě platit!

Stál bez hnutí, celý zmatený tím, co se kolem něho dělo, jak spěchem, tak hlukem rozkazů křižujících se ve vzduchu a ohlušujícím hukotem parních jeřábů. I davem pobíhajících, spěchajících lidí. I dusivým pachem krve a rybího tuku nad obrovskou lodí. Hotové peklo!

Vyvedlo ho to z míry, z celého srdce netoužil po ničem jiném než zmizet odtud. A to co nejrychleji! Vypadal asi hrozně nešťastně, protože vousáč veliký jako hora, boss kráječů velryb, který se houpal na široce rozkročených nohou, se na něho pohrdlivě podíval.

„Z těch tvých řečí o vašem novém harpunáři,“ obrátil se vyčítavě k Angusovi, „jsem vyrozuměl, že nám sem hodíte nějakého hromotluka. Takového bych potřeboval. Stěží tu práci stačíme, ale tenhle černý kluk… No řekni, co si tu s ním mám vlastně počít? Kdes ho vlastně vzal tady v té mořské pustině?“

„Toho kluka nech na pokoji, kčertu!“ zahřměl Angus. Tvář mu zpurpurovatěla. „Co tě to dnes kouslo? Myslel jsem si, že jsi slušný chlap, ale zřejmě jsem se zmýlil. Ty řeči o něm si můžeš nechat. Ptáš se, kde se tu vzal? To je dlouhá historka a určitě bys z ní byl jelen. Nemám teď kdy, třeba ti to jednou ten chlapec poví sám, a já tě ujišťuju, že budeš poslouchat s otevřenou hubou. Není to jen tak někdo. Řeknu ti jen, že nám ho dopravili na palubu zvláštním vrtulníkem z naší polární stanice v Antarktidě. Speciálem, rozumíš? A víš proč? Aby neztrácel čas na moři a dřív se dostal do Norska do kursu lodních radiotelegrafistů. Na náklad majitele Icebjörnu, chápeš? Naši v Oslo už na něho čekají. Polárníci žádali, abychom o něho pečovali s láskou, o toho, jak ty říkáš, černého kluka, protože na něho do smrti nezapomenou. Zachránil spoustu lidí od jisté smrti. Ten kluk je z ryzího zlata. A ty? Ty si ho bereš do té své nevymáchané huby. To se ví, u vás kráječů bych marně hledal slušného člověka. Počkej, nepřerušuj mě, ještě jsem neskončil. Už jsi někdy vlastnoručně ulovil plejtváka? Neulovil a taky se ti to nikdy nepovede, protože bys to nedokázal. A tenhleten kluk zabil pořádného plejtváka jedinou ranou. Můžeš to vůbec pochopit? A vydělal si spoustu peněz, abys věděl. Ten to v životě někam dotáhne!“

„A co mně je do toho?“ utrhl se dotčeně boss. „Nač já ho tady můžu potřebovat? Aby myl palubu? Ten přece neudrží ani hadici! Pošlu ho za kuchařem. Olaf má sice dost starostí s těmi svými čtyřmi nešikovnými kuchtíky, žádný z nich neumí ani pořádně oškrábat brambory. Hrom aby do toho! Víš, co ti řeknu, Angusi? Bude nejlepší, když si ho vezmeš nazpátek. Třeba se vám s jeho pomocí podaří ulovit ještě jednoho plejtváka, když je to takový kanón. A já budu mít co čtvrtit, stejně už končí sezóna.“

Při slově „kuchař“ naskočila Tumbovi husí kůže. Byl jen jediný kuchař na světě, ke kterému by se vrátil třeba na křídlech, Kyklop z Icebjörnu. Ale ten jiný, neznámý?

V kotoučích páry a v těžkém pachu hnijícího masa spatřil hrůzostrašnou držku netvora z Leith Harbouru, toho, co ho chtěl lstí unést. A svůj panický strach, svůj zoufalý útěk. Ne, zaboha ne! Jenom ne ke kuchaři! Celý zděšený vrhl prosebný pohled na Anguse. Pryč odtud! Pryč stůj co stůj! Po ničem jiném netoužil. Harpunář mu odpověděl spikleneckým mrknutím.

„Máš pravdu, odvedu si ho, nenechám vám ho tu, abyste s ním zametali, ano, odvedu si ho, u nás mu bude líp.“

„Ne, ne! Odvedu si ho já, u mě bude dělat mladšího stevarda!“ ozval se tenký, vysoký hlásek. Kategorický hlásek, který nesnášel odpor. „Až mě omrzí, pošlu vám ho nazpátek.“

Tumbo užasl. Jako by vyrostla ze země, objevila se před ním dívčina se světlými, dozadu hladce staženými vlasy. Štíhlá, vysoká, oblečená jako chlapec – v bledě modrých kalhotách a v bledě modré větrovce.

Veliká, chlupatá bossova ruka se sevřela v pěst.

„Jak si přejete, slečno Karen,“ odpověděl pokorně, „ale starý, totiž chci říct pan kapitán, mi zrovna poručil…“

„Jenže já ti teď poroučím něco jiného, a to ti musí stačit, rozumíš?“ zadupala.

„Jak si přejete, slečno Karen,“ procedil zas kráječ skrz zaťaté zuby.

Angus nerozhodně stál a nevěděl, co si v té situaci počít.

„Nemáš se co rozmýšlet, harpunáři, ani na co čekat,“ obrátila se k němu a v jejích zelených očích se zaleskla vzpurnost. „Copak se na loveckých lodích neví, že tady na Vikingu moje slovo platí? Můžeš jít, chlapec tady zůstane.“

Užaslý Tumbo hltal očima to podivné zjevení. Kdo to je? To přece nemůže být ta kapitánova dcerka, o které se na Vikingu VII nikdo nevyjadřoval jinak než jako o „čertici v džínech“! Třeba je to její kamarádka? Nemohl se nasytit pohledu na něžné rysy té krásné tváře. Netoužil teď po ničem jiném, než aby se na něho usmála.

„Co na mě tak kulíš oči?“ vyprskla pohrdlivě. „Jdi okamžitě na čtvrtou palubu a hlas se u mého stevarda. Na co čekáš? Netrefíš tam? Musím tě tam dovést sama? No tak!“

Tumbo, v rozpacích nad tím rozkazovačným tónem, zahlédl ještě koutkem oka Angusův znepokojený, soucitný výraz. Tušil snad ten dobrý harpunář, že se dívčina ujala Tumba jen proto, aby dosáhla svého? Co z toho bude? Bál se, že se chlapcova šťastná karta obrátila.

„Bossi, dohlédni na to, aby na konto toho chlapce připsali prémii za tu velrybu, kterou ulovil,“ uslyšel Tumbo harpunářův starostlivý hlas, když odcházel.

Dívčina v džínech se prudce otočila. Její zelené oči spočinuly na zlomek sekundy na Tumbovi s nevěřícným výrazem.

„Ty sám jsi ulovil velrybu? Je to pravda?“

Jen přikývl, nemohl ze sebe vypravit ani hlásek, v hlavě měl všechno vzhůru nohama. Události následovaly příliš rychle za sebou. Ta nebeská bytost ho zachránila před přízrakem kuchaře! Ale jaká k němu bude, co od něho bude chtít?

Užasl, když spatřil dlouhou chodbu na čtvrté palubě, pokrytou měkkým červeným kobercem. Stěny se třpytily sněhobílým lakem, mosazné kliky a kování se lesklo, jako by bylo ze starého zlata. Jako v nejkrásnějších vilách na mysu Dobré naděje.

„Tohle je apartmá mého otce, kapitána Evansona, tamhle jsou pokoje vládního komisaře a tady je moje království.“ Otevřela dveře dokořán.

Je to tedy ta „čertice v džínech“! Jak jen jí můžou takhle přezdívat? Než si stačil pomyslet, jak je to nespravedlivé vůči té krásné dívčině, oněměl při pohledu na její kajutu. Něco takového ještě nikdy v životě neviděl. Stěny vykládané světlým dřevem, ověšené pestrobarevnými mapami, poličky plné knih. Velikými okny, na nichž visely nadýchané záclonky s volány, pronikala do prostorné místnosti spousta světla, jež se odráželo v zrcadlech a rozžíhalo duhové záblesky v křišťálové váze se suchými květinami. Za těžkým červeným závěsem bylo ve výklenku vidět gauč, přikrytý něčím měkkým a lesklým. A dál ještě nějaké dveře. Cizí, neznámý svět.

Karen se zadostiučiněním sledovala, jaké bezmezné nadšení se zračí v té černé tvářičce.

„To všechno mi zařídil tatínek,“ pochlubila se. „Jinak bych tu přece nevydržela,“ sešpulila pohrdavě ústa. „Přines mi tu kytku z vázy, no, copak ji nevidíš?“ zvolala rozkazovačně a vyprskla smíchy, když prudce couvl.

Jeho nohy se poprvé v životě zabořily do huňatého koberce, měkkého jako květinový záhon. Neohrabaně vytáhl z kytice červený květ, a ruku strnule nataženou před sebe, šel s pohledem upřeným na smějící se dívku. Najednou však zakopl, udělal pochopa a podrazil jí nohy. Ve zlomku sekundy vyskočil jako ocelová pružina, aby jí pomohl vstát.

Ve chvíli, kdy měly Kareniny natažené ruce sevřít jeho paži, ji však prudce stáhl zpět. Karen, zbavená opory, hmátla do prázdna a znovu upadla. Ležela ještě chvíli na koberci a čekala, ale Tumbo nebyl s to ze sebe vyrazit ani slůvko. Vstala sama. Probodávala ho pohledem, její něžné rysy stáhl hněvivý úšklebek.

„Tak takový tedy jsi! Ne dost na tom, žes mě porazil, ale navíc mi ani nepomůžeš vstát! No počkej, však já tě naučím slušnému chování!“

Mlčel. Copak jí mohl vysvětlovat, proč v poslední chvíli stáhl ruku zpět? Byla by ho vyslechla? Jak měl vědět, zda nelidské zákony mysu Dobré naděje neplatí i na této podivné lodi, nepodobající se žádné z těch, které až dosud viděl? Všechna jeho neuvěřitelná dobrodružství začala přece ve chvíli, kdy tam ve své vlasti, pod Stolovou horou, v Kapském Městě, zachránil před přijíždějícím nákladním autem malé děvčátko, které vběhlo do vozovky za svým míčem. Zachránil je v poslední chvíli, riskoval vlastní život. Kéž by to byl nikdy neudělal!

Policista ho okamžitě zatkl. Ještě cítil rány gumovým pendrekem přes záda. Tím mu policista vtloukal do hlavy železný zákon Jihoafrické republiky: Černoch se nesmí dotknout bílé ženy. Nikdy, nikde, za žádných okolností!

Za záchranu bílého děvčátka mu hrozilo vyhoštění do černošské rezervace daleko ve vnitrozemí, odsouzení k bídě a hladu. Málo lidí se odtamtud vracelo na svobodu.

Jak tohleto mohl vysvětlovat té andělské bytosti, kterou si rozhněval? Neuvěřila by mu, ani kdyby se jí to opovážil říci. Jenže on by se neopovážil. Jeho mlčení ji rozzlobilo ještě víc. Hněvivě vybuchla, teď už se andělu nepodobala ani trošinku:

„Pošlu tě do kuchyně, ty nešiko, tam budeš mýt hrnce a drhnout podlahu, na nic jiného se stejně nehodíš!“ křičela. „Já ti ukážu!“

Ale najednou se odmlčela, protože si všimla, že po chlapcově hubené stažené tvářičce nezadržitelně stéká slza.

„Nebuď baba, to by tak ještě scházelo! No dobře, tentokrát ti to odpustím,“ zvlídněl její hlas. „Ale ať se to už nikdy neopakuje, rozumíš? Ostatně vůbec nevěřím tomu, že bys byl sám ulovil velrybu. Brečíš kvůli takové pitomosti! Mazánky nesnáším. Ale já z tebe udělám pořádného chlapa, uvidíš! Nilsi!“ zvolala hlasitě a prudce otevřela dveře do kajuty. Někdo od nich uskočil. „Já věděla, že zase posloucháš za dveřmi!“

Starší muž, hubený jako tříska, v tmavomodrém obleku a bílé košili s černou kravatou, stál za dveřmi. Byl bledý.

„Nilsi, to je tvůj nový pomocník. Bude asi rychlejší než ty a ne tak zvědavý. Dobře víš, že to nesnáším. Bydlet bude vedle tebe. Hlavně mu dej nové šaty a boty, jinak mi všechno rozšlape těmi příšernými křápy. Až třikrát zazvoním,“ obrátila se k Tumbovi, „okamžitě se objevíš v mé kajutě. Tvou povinností bude dostavit se kdykoli na můj příkaz. Okamžitě, bez prodlení. A nezapomeň, že se budeš vždycky usmívat,“ dodala ještě přes rameno. A už byla pryč.

„No, tady lehký život mít nebudeš,“ zabručel Nils a zvědavě si Tumba prohlížel. „Ne, neboj se, ze začátku ji budeš bavit, ale potom si, chudáku, nejednou zapláčeš.“

„Zapláču? Vždyť je to anděl! Odpustila mi!“

Nils ho sjel zpola pobaveným, zpola pohrdlivým pohledem.

„Nadarmo se neříká, že to někteří mladí lidé nemají v hlavě v pořádku. Na vlastní kůži se přesvědčíš, že mám pravdu. A nebudeš se ptát tak hloupě jako teď. Ještě ji začneš nenávidět, uvidíš.“

Často si vzpomněl na ta slova. Plavovlasý anděl byl na něho někdy hodný, to je pravda, ale jindy zase krutý. Karen se nudila – plavba byla jednotvárná, lovecké lodi stále řidčeji dopravovaly na základnu ulovené velryby, a tak si krátila čas, jak uměla. Přesto byl nesmyslně dlouhý. Přehrávala si z magnetofonu krásné melodie. A to bylo moc hezké. Na velkých mapách, kde se modraly neznámé oceány, ukazovala Tumbovi zelené a hnědé obrysy neznámých pevnin a ostrovů a učila ho, jak se jmenují. Byla šťastná, že našla tak chápavého žáka. Jenže ani to ji dlouho nebavilo.

Tumbo měl nejlepší vzpomínky na chvíle, kdy už ji omrzelo všechno, co tak dobře znala, a proto se pohroužila do četby cestopisů, kterých měla na poličkách své kajuty hory. Tehdy měl Tumbo aspoň na chvilku klid, protože Karen zapomínala na boží svět, a když odkládala dočtenou knihu, vzdychala.

„Proč já nemám to štěstí, abych prožila něco takového? Co bych dala za to, kdyby se v mém životě začalo něco dít!“

Milovala sice knihy s napínavými dobrodružstvími, ale ani jednou se Tumba nezeptala, odkud pochází, jak se vlastně ocitl na lovecké lodi daleko od své vlasti, v antarktických vodách, co prožil on, chlapec z černého světadílu. Myslela jen na sebe, jen na vlastní potěšení. To asi bylo příčinou, proč ho tak často trápila. Nenechala si ujít žádnou příležitost, když mohla před jinými lidmi zesměšnit jeho neotesanost, jeho neobratnost v tom světě luxusu, který pro milovanou dcerku vytvořil na velrybářské základně tatínek kapitán.

Tumbo často cítil, že je terčem posměchu. A bolelo ho to. Zejména tehdy, když si Karen dělala legraci z jeho černé kůže. Těmto žertům se smáli jen ti, kteří se snažili dívčině vlichotit a jejím prostřednictvím si získat přízeň přísného kapitána. V takových chvílích bezmocně zatínal prsty, až ho bolely. Je snad jeho vina, že až dosud neznal takovýhle svět? A že se znovu musí učit všechno od začátku? Pokolikáté už?

Někdy uvažoval, že by snad raději drhl záďovou palubu po boku šéfa kráječů nebo třeba myl nádobí v kuchyni. A to tím spíše, že kuchař z Vikinga mu svou dobráckou tváří, kulatou jako měsíc v úplňku, připomínal spíš Kyklopa než toho netvora z Leith Harbouru.

Třeba bych jí to měl říct – uvažoval někdy. Ale věděl, že svévolná dívka, zvyklá rozkazovat, by s tím nikdy nesouhlasila. Byl pro ni dobrým zdrojem zábavy. Vláčela ho s sebou všude, po celé lodi, a on se až svíjel pokořením, když slyšel:

„Chodí za ní jako černý pudl na řemenu.“

„Nic jiného mu taky nezbývá. Ta si dovede poradit s každým!“

Přesto jeho obdiv k dívčině rostl. Byla velmi odvážná a neobyčejně vzdělaná. Často mu s neskrývanou vášní vyprávěla o podivných zvycích velryb, největších mořských obrů na světě, o tom, jak chrání svá mláďata, jak zápasí se žralokem, když se je opováží napadnout, jedině před ním se na lodi mohla pochlubit svými vědomostmi. A těch bylo nemálo, protože ji všechno zajímalo a hodně četla.

Nakonec si lidé na lodi na ten podivný pár zvykli – na plavovlasou dívčinu v džínech a o něco menšího statného černého chlapce s velikýma smutnýma, vždycky jakoby trochu udivenýma očima. Barva jeho pleti tady nikomu nevadila, protože posádka velrybářské základny Viking se skládala z námořníků a velrybářů skoro z celého světa. Nakonec si chlapce zamilovali, protože se každému snažil pomáhat, jak uměl. Tu podal kráječi ostrý, jako srp prohnutý nůž na dlouhé rukojeti, tu zas doběhl unaveným a promrzlým dělníkům do kuchyně pro šálek horké kávy.

„Je to hodný chlapec,“ říkali často uznale, „škoda jen, že se dostal do spárů té naší čertici.“

Ze všeho nejraději se Karen dívala, jak vytahují velrybu na palubu, a to tím spíše, že k tomu teď při zpáteční cestě docházelo už jen zřídka. Bylo se také na co dívat.

Ze zádi Vikinga se svažovala dolů do moře široká šikmá platforma, zvaná „slip“. U jejího konce se na vodě majestátně kolébalo obrovské šedivé, slizké tělo mořského obra. Ploutve, ta největší lahůdka, která se servírovala pouze v důstojnické jídelně, byly už odříznuty.

Obtížný manévr vtáhnout na loď tuto obrovskou horu masa řídil boss kráječů. Tumbo se ho zpočátku bál, nemohl zapomenout na své první těžké chvíle na Vikingu. Ale teď chtivě hltal pohledem každý jeho pohyb. Jediným energickým pohybem ruky, někdy jen kývnutím prstu vydával kráječ rozkazy mechanikům, kteří obsluhovali pět velkých elektrických jeřábů.

Nad šikmou plochou visely na pěti lanech ocelové čelisti vážící mnoho tun, rozevřené jako tlama hladového krokodýla. Loď se houpala, houpalo se i tělo mořského obra, a boss neomylně, jako kouzelník volil chvíle, kdy se na jeho znamení čelisti bleskurychle rozevřely a s mohutným plesknutím sevřely ocas velryby.

Zvednutý palec, to byl signál pro strojníky. Pět ocelových lan, napjatých jako struny, pomalu, stejnoměrně vytahovalo těch několik desítek tun. První dva kráječi číhali na chvíli, kdy se ocas velryby objeví nad palubou. Bleskurychlým pohybem pak prořízli kůži a tuk. Zatímco oni sami stáli nehybně a drželi své nože, na velrybím těle, které jelo vzhůru, se prodlužoval hluboký šrám řezu.

Za chvíli nato začali jiní kráječi vystupovat na hřbet po schodech, vyřezaných do tuku. Další družstvo krájelo na menší kusy pruhy tuku a vhazovalo je do kotlů kouřícími otvory v palubě. Práce šla všem rychle od ruky.

„Nejpozději do třiceti hodin po ulovení se každý kus musí zpracovat, aby tuk a maso zůstaly čerstvé. Proto ten spěch. Takové jsou mezinárodní předpisy,“ vysvětlovala Karen. „Když je velryba veliká, není snadné to stihnout včas.“

Nejobtížnějším a nejnebezpečnějším manévrem bylo obrátit tělo na druhou stranu. Někdy se stalo, že lano prasklo, a to mohlo být pro dělníky nebezpečné, všichni se utíkali schovat na nějaké bezpečné místo.

Když odřezali tuk, přišlo na řadu maso a nakonec zvedli očištěný skelet k parním pilám. Jako mrak vířily ve vzduchu kotouče bílého prášku.

„Kosti jsou tak strašně tvrdé, že se ostří pil musí pořád vyměňovat,“ vysvětlovala Karen Tumbovi.

I tohleto věděla. Když si všimla, jak pozorně hltá každé její slovo, začala ze sebe sypat čísla.

„Z kusu, který měří dvacet sedm metrů, a takový kus váží obvykle asi tak sto čtyřicet tisíc kilo, vyškvaříme třicet tun tuku různé kvality. Tatínek mi říkal, a ten to ví nejlíp, že kdyby se z takového plejtváka nadělaly svíčky, stačilo by jich pro největší kostel na světě, tedy pro baziliku svatého Petra v Římě, na sto let. Z jediné velryby, chápeš?“

Tumbo sice nevěděl, co je to bazilika ani kde je Řím, ale Karen věřil na slovo a neskrýval svůj úžas.

„Jazyk váží tři tuny, srdce přes půl tuny, kosti dvacet dvě tuny a…“

Tumbovi všechny ty tuny začaly vířit hlavou. Nechápal, jak si tohleto Karen může zapamatovat.

Na všechny hodiny strávené u zpracování velryb nevzpomínal Tumbo stejně rád. Jednou tu totiž prožil hroznou chvíli.

Muži zrovna vytahovali pomalu na palubu šedohnědé tělo plejtváka. Paluba byla jako obvykle polita vodou, aby po ní velryba klouzala. Byla nahoře už skoro celá. Čtyři kráječi vykročili, aby jí nařízli kůži na hřbetě. A najednou se udělalo nevolno tomu člověku, který držel mosaznou násadu plátěné hadice, z níž stříkala voda. Lana se napjala, velryba se začala sunout pomaleji. Co nevidět sklouzne nazpátek do moře!

„Polévej!“ zarval boss nelidským hlasem.

Tumbo by byl přísahal, že to patřilo jemu. Bez rozmýšlení skočil a chytil dlouhou mosaznou násadu do obou rukou. Hadice sebou trhla, jako by ožila, a nabobtnala. Z otvoru násady vytryskla voda. Pod jejími údery zaduněla paluba. Hadice se kroutila jako živá, trhala sebou na všechny strany, jako by se chtěla zděšenému chlapci vyrvat z rukou. Ale on ji nepustil. Silný proud vody sklouzl nejprve po hřbetu velryby, smetl všechny čtyři kráječe jako zrnka písku, udeřil do rumpálu a dva strojníky vyhodil z jejich míst. Všude tam, kam dosáhl stříbřitý proud, váleli se po palubě promáčení lidé.

Tumbo strachy ztratil hlavu, nevěděl, co má dělat, ale nepouštěl rozzuřenou stvůru z rukou. Najednou ucítil, jak hadice ochabla a padla na palubu jako přemožená. Očima rozšířenýma hrůzou Tumbo spatřil, jak k němu utíká celý hlouček promočených, rozzuřených velrybářů. V jejich čele boss s hlavou předkloněnou jako útočící býk.

Zabije mě! Honem pryč! prolétla mu hlavou zoufalá myšlenka, ale nohy jako by mu strachy přirostly k palubě. Zavřel oči. Mohutná paže ho najednou odhodila stranou. Zůstal ležet v blátě a viděl, jak kráječ, který nadával ve všech řečech světa, doběhl k nějakému muži a jednou ranou ho srazil k zemi.

„Ty lumpe, ty syčáku!“ řval na něho. „Proč jsi přepnul tlak na protipožární? Ty mizero! Mohlo nás to všechny shodit do vody! A tam by nás tyhlety potvory roztrhaly na kusy,“ ukázal rukou na černé ploutve velryb vrahounů, které se míhaly v moři. „Jestli ještě jednou něco takového uděláš, přísahám při všem, co je mi svaté, že budeš proklínat den, kdy ses narodil. A teď dost! Do práce!“ Zastavil se na chvilku před Tumbem, který strnul hrůzou.

„Vždyť jsem hned říkal, že se nehodíš ani na mytí paluby,“ začal hněvivě, ale když spatřil chlapcovy vyděšené oči, dodal mírnějším tónem: „Vypadáš jako pápěrka, ale sílu máš přímo neuvěřitelnou. A hlavu na správném místě. Byla to dobrá práce. Při takovém tlaku by hadici neudrželi ani dva chlapi. Ale tamtomu to ještě spočítám!“ zaklel ještě na adresu nešťastného strojníka a běžel shánět lidi do práce.

Karen si vylévala vodu z gumových holínek a smála se, až jí tekly slzy. Nejprve si myslel, že se směje jemu. Vypadal asi příšerně, zmazaný blátem od hlavy až k patě. Čekal na její výsměch, ale Karen se na něho podívala uznale.

„Jsi kabrňák, jsem na tebe hrdá!“ uslyšel po chvíli. Ta slova mu ještě dlouho zněla v uších jako nejkrásnější hudba. Leckdy si na ně vzpomněl, když ho zase trápila.

Silnější úder vlny o vor švihl Tumba přes záda proudem studené vody. Vzpomínky byly tytam. Schoulil se a pevněji se přitiskl ke kluzkým prknům. Ještě dlouho zápasil s ospalostí, jakou na něho působilo monotónní šumění moře, až jí nakonec podlehl. Nevěděl, kdy ho opět zmohl spánek. Spánek, který dobrotivě zahnal i úzkost z toho, co měly přinést další chvíle bloudění po nekonečném oceánu.

5. DOSUD NEVĚDĚLA, CO JE HLAD

Kareniny dlouhé prsty se jako drápy zaťaly do paže bezvládně ležícího Tumba. Cloumala jím vší silou.

„Už jedou! Jsou blízko!“ křičela a plakala přitom radostí. „Probuď se!“

Ani se nepohnul, ani se nezachvěl. Zmocnila se jí hrůza. Co když je mrtev? Co bude potom s ní? Sama si přece nebude vědět rady! Může se stát, že ti z Vikinga neuvidí vor ve vlnách. V zoufalství pevně chytila Tumba za kučeravou čupřinu. Prudkým pohybem ho otočila k sobě. Jeho vyhublá tvář, zmazaná naftou, s pevně sevřenými víčky, vypadala jako mrtvá. Ne, to přece není možné!

„Už se blíží! Probuď se!“ křičela hystericky, cloumala jím a tahala ho za uši. S úlevou si oddychla, když uviděla, jak se Tumbo pokouší otevřít oči. Dlouho mlčel, jen nepřítomným pohledem pozoroval tvář, která se k němu skláněla, tvář napuchlou pláčem a zmazanou tmavými šmouhami.

„Našli nás, slyšíš? Hned tu budou!“

S námahou se probral. Proč ho vytrhla z té blažené propasti spánku? Neslyšel nic jiného než monotónní šumění moře, nic neviděl. S námahou se zvedl na kolena.

Denní světlo už dávno zahnalo noční temnotu. Vor pomalu klouzal po dlouhých vlnách oceánu. V prvních paprscích vycházejícího slunce se voda tu a tam zatřpytila jako roztavené stříbro, až oči přecházely. Marně však napínal zrak, nic na vodě neviděl.

„Tamhle jsou!“ trvala na svém. „Podívej!“

Podíval se směrem, kam ukazovala Karen. A srdce se mu prudčeji rozbušilo. Ano! Když je vlna opět vyhoupla, spatřil i on na okamžik jakousi tmavou čárku. Hned nato zmizela ve vodní brázdě, ale pak zas vyplula nahoru a znovu se ponořila do moře.

„Člun, záchranný člun!“ Bleskurychle se vzpamatoval a začal horečně odvazovat lano, kterým byli oba pevně přivázáni k voru. Postavil se, široce rozkročil, pohupoval se do taktu vln. Karen mu beze slova vtiskla do ruky větrovku, kterou ji v noci přikryl. Začal jí mávat nad hlavou, co nejvýš mohl, divže neztratil rovnováhu.

„To jsou oni! To je člun z Vikinga,“ křičela.

Vzdálenost mezi nimi byla velká, ale obraz se pomalu zaostřoval, i Tumbo teď zřetelně spatřil boky člunu. Ale najednou se ho zmocnil strach. Člun, ale kde je loď? Kam dosáhl pohledem, byl oceán prázdný. Veslaři by přece nemohli od Vikinga odplout tak daleko!

„Ano, jsou tady, jsou tady! Vidím je, ne, ještě nám nedávají žádné znamení,“ odpověděl mechanicky na Kareniny horečné otázky.

Po bocích šalupy neviděl žádná vesla. Že by měli motor? Viking měl několik motorových člunů, jenže tenhleten se nehýbá z místa, stojí jako na kotvě. Ve člunu nejsou vidět žádní lidé, viděl by přece jejich hlavy, i kdyby seděli. Co to má znamenat?

Pořád ještě sice mával větrovkou, ale už si nedělal iluze. Nebyl to člun, který je, měl zachránit. Je to nějaký prázdný člun, který je bez cíle unášen vlnami. Osamělý jako oni. Ale co má říci Karen? Jak bude reagovat na tu hroznou pravdu? Zatajit jí to přece nemůže.

Karen na něho pohlédla nepřítomným pohledem. Jeho slova nepronikala k jejímu vědomí, dívka je prostě nebyla s to pochopit. Rychle a zmateně jí to vysvětloval, snažil se ji přesvědčit, že na zoufalství teď není vhodná chvíle, a najednou ho osvítilo, že možná ještě není všechno ztraceno. Jak to, že ho to nenapadlo hned? Cožpak mnohokrát nepomáhal Kyklopovi vyměňovat soudky s vodou a konzervy v záchranných člunech Icebjörnu? Vodu a konzervy? Třeba budou v tom osamělém člunu ještě nějaké jiné zásoby. A vesla, která jim umožní plout tam, kam budou chtít. A záchranné pásy. A plachta. To je přece záchrana!

„Uvidíš, že zas bude všechno dobré!“ zvolal, přestože na něho Karen upírala zoufalý pohled. Nerozmýšlel se a ze všech sil trhl za jedno z prken, ze kterých sestával jejich vor. Vor se prudce rozkolísal, pod prkny zašplouchala voda.

Karen se na něho dívala s hrůzou. Zbláznil se! prolétlo jí bleskurychle hlavou.

„Co to děláš?“ zvolala.

„Veslo,“ řekl udýchaně.

„Tumbo! Počkej, přestaň!“ prosila ho.

„Vím, co dělám!“ uslyšela.

Lodní tesař Vikinga znal dobře svou práci. Zoufalé pokusy odtrhnout prkno nevedly k ničemu, ani se nepohnulo. Tumbo se podíval na moře. Daleko před nimi se stále ještě černal člun. Jen aby ho neodnesl nějaký proud!

Karen pořád nechápala, proč chlapec zápasí s prknem, neodvážila se zeptat, ale začala mu pomáhat. Avšak prkno drželo pevně.

Chlapcovy zčervenalé oči se na okamžik zachytily na rozbité dřevěné mříži, která vyčnívala za trámkem. Zakymácela se, když poklekl na samém konci voru. Vyklonil se, co nejdále mohl, a oběma rukama uchopil okraj prkna. Už při prvním silném trhnutí s radostí ucítil, jak se prkno prohýbá, jak se poddává. Prasklo v místě, kde byl hřebík, tak nečekaně, že odletěl dozadu. Karen ho bleskurychle chytila za pásek od kalhot a přitáhla k sobě. Pád byl sice bolestný, ale Tumbo křečovitě držel v sevřených prstech dlouhé, skoro dvoumetrové prkno. Zasunul toto improvizované páčidlo do mezery vedle trámku a celou vahou se opřel o druhý konec. Pamatoval se, že takhle to dělali přístavní dělníci, když páčili prkna. Několikacoulový hřebík sebou cukl, ale pořád ještě pevně držel. Tumbo zopakoval silný manévr u druhého trámku. A potom u třetího. Stůj co stůj potřeboval jako veslo celé to prkno, které měřilo skoro čtyři metry. Karen také zápasila se vzdornými hřebíky. Lezly ven hrozně pomalu.

Slunce v nadhlavníku nemilosrdně pálilo, jeho oslňující paprsky se odrážely od vody, blankytná obloha bodala do očí zalitých potem. Chvílemi odpočívali, protože jim ruce vypovídaly poslušnost.

„Dej si na hlavu větrovku,“ řekl jí a s úžasem si uvědomil, že už jí neříká slečno Karen jako předtím, ale už jí tyká. Všechno, co bylo předtím, mu připadalo jako nepravdivé a neskutečné jako dávný sen. Teď neexistovalo nic jiného než toto kruté moře, než tento nerovný boj. A než člun ve vodě – jediná jejich záchrana. Upřel pohled na oceán. Člun, houpající se na líných vlnách, mu opět zmizel z očí. Musím ho dohonit, musím se k němu dostat stůj co stůj, umínil si.

Karen najednou klesla na prkna voru.

„Já už nemůžu!“ zasténala.

Ale Tumbo neustával a cloumal prknem. Záda ho bolela, jako by mu je někdo svíral železnými kleštěmi, paže mu umdlévaly námahou. Ale věděl, že kdyby to vzdal, byli by ztraceni.

„Vykašli se na to pitomé pádlo, stejně nám k ničemu nebude!“ polykala slzy Karen. „Beztak nás nikdo nehledá, podívej se,“ ukázala rukou po sluncem postříbřené pustině kolem nich. „Já už to nevydržím, umřu žízní! Tumbo, pomoz mi!“

Pomoci jí nemohl. Dlouho se držela statečně. Jednou jí to zlomit muselo. Její zoufalý šepot neustával, měnil se v blekotání, jež se námahou dralo z vyschlého hrdla. Předstíral, že neslyší, musel čelit i této obtíži. Zatvrdil se. Instinkt, spolehlivý rádce, mu říkal, že ta improvizovaná vesla jsou jejich jedinou záchranou. Jedinou nadějí na záchranu. Opřel se do trámu ze všech sil, které mu ještě zbývaly. A hřebíky najednou povolily. Párkrát zabral neohrabaným těžkým prknem do vody.

Vor se poslušně otočil. Rytmicky teď odhrnoval vlny dozadu tím kusem dřeva, který mu musel nahradit veslo. Křečovitě ho svíral ve ztuhlých, odřených rukou.

Pevně, vší silou, vzepřený široce roztaženýma nohama do vysušených rozpálených prken, plul konečně tam, kam chtěl. Nadýmala ho radost. Teď už si byl jist, že člun dohoní. Musí ho dohonit. Zůstat na voru déle by znamenalo mučednickou smrt hlady a žízní.

Ve vyschlém hrdle mu překážel napuchlý jazyk. Žízeň byla daleko horší než hlad. Jenže to už Tumbo znal. Ale jak asi trpěla Karen?

Slunce žhnulo jako oheň. Poprvé v životě blahořečil své černé pleti, která vydržela útoky nelítostných kolmých paprsků. Ale Karen? Ležela nehybně schoulená pod větrovkou, najednou ztichlá a bezbranná, s obličejem staženým utrpením. Asi usnula. To je dobře. Jemně jí stáhl větrovku přes hlavu, dotkl se její tváře. Je to pot nebo slzy? Což mohl někdy tušit, že spatří Karen v slzách, cele odkázanou jen na něho?

Pádloval jako automat, divil se sám sobě, kde se v něm bere tolik síly, ale člun pořád ještě neviděl. Nevěděl, kam ho odehnal vítr a proud. Možná někam na opačnou stranu. Neodkládal však pádlo z rukou, podvědomě se snažil, aby Karen nepropadla beznaději. Ať si myslí, že už brzy doplují k tomu vytouženému člunu, ve kterém je spousta jídla a sladké vody.

Slunce už se přehouplo k západu, když vyčerpán klesl na prkna voru i on. Co nevidět přijde noc, náhle, znenadání jako vždycky. Věděl, že tahle bude horší než ta minulá, ale déle už prkno v rukou udržet nemohl. Tížilo ho jako olovo.

Bezmocný ležel na kraji voru a upíral bezmyšlenkovitý pohled do průsvitné vody. Najednou sebou trhl. Těsně pod hladinou se znenadání něco zalesklo. Ryby! Celé hejno ryb! Že by mu najednou začalo přát štěstí? Bleskurychle ponořil do průsvitné vody ruku s chtivě roztaženými prsty. Ale její stín ryby vyplašil, uhnuly stranou a spolu s nimi zmizela i naděje na ukojení žízně a hladu. Dolezl opatrně na druhý okraj voru, proti slunci. I tady se to hemžilo pohyblivými stříbřitými čárkami. Ale jen co se sklonil k hladině, hned se rozprchly jako listí sfouknuté podzimním větrem.

S námahou polykal sliny, cítil už v ústech tu božskou vlhkou chuť. S nenávistí se díval, jak se těsně pod hladinou vody objevilo nové hejno. Když lezl nazpátek, ucítil, jak ho tíží a jak mu překáží gumová holínka. Už to mám! prolétla mu hlavou myšlenka. Zul si holínku, jeden konec lanka uvázal přes chodidlo, druhý kolem holeně, a pomalu, co nejopatrněji spustil holínku do vody a čekal. Vyjde mu ten trik? První řady sardelí se rozprchly na všechny strany, ale za chvíli nato začaly jiné hromadně vplouvat do široké holínky. Prudce zvedl svou podivnou síť. Tři velké ryby nevyklouzly včas. Chtivě chytil první z nich a ze všech sil do ní zaťal prsty. Hlad jím teď přímo zacloumal. Několika obratnými pohyby hřebíku, který vytrhl z prkna, rybu vykuchal a třením o prkna zbavil stříbrných šupin. Užuž ji zvedal k ústům, když padl jeho pohled na Karen. Spí. Má ji probudit? Anebo si ukousnout aspoň jedno sousto ryby? Pro Karen vykuchá druhou. Ale to přece není pravda! Cítil, že jakmile jednou začne jíst, nic už ho nezadrží a zhltá sám všechny tři. Zastyděl se za tu zrádnou myšlenku. To by bylo něco horšího než krádež.

„Karen!“ vykřikl.

Při pohledu na černou ruku, po které stékala krev, s odporem odvrátila hlavu.

„Ne, toho já se nedotknu! Za nic na světě!“

„Zavři oči, přinuť se!“ prosil ji. Zoufale čekal na chvíli, kdy se i on bude moci konečně zakousnout do mastného, šťavnatého masa. Copak nechápala, co cítí?

„Ne!“ vykřikla hystericky, když jí strčil sardel pod nos. Ještě nikdy v životě neměla hlad! prolétlo mu hlavou. A už to nevydržel, chtivě se zakousl do ryby, trhal ji na kusy, polykal je nerozkousané, až konečně pocítil obrovskou úlevu, žár v hrdle polevil. Teď se přinutil žvýkat chladné, vlhké maso pomalu a vychutnávat je. Dobře si přece pamatoval, jak se člověku nevyplatí hltat jídlo, má-li žaludek prázdný.

Karenin pohled vyjadřoval zhnusení. Co má dělat, aby ji přesvědčil? Má ji snad donutit? Nechápala, že taková příležitost už se jí třeba víckrát nenaskytne.

„V rybě je sladká voda, hasí žízeň. Zkus to!“ vykoktal s plnými ústy.

Při slově voda se dívka párkrát pokusila polknout sliny, zavřela oči a s mučednickým výrazem natáhla ruku. Bylo na ní vidět, jak se přemáhá, že jí syrové maso zůstává vězet v krku, že se drží, aby je nezvrátila. S námahou spolkla malé sousto. Pocítil upřímný soucit při pohledu na její sešklebenou, přemáhající se tvář.

„Ještě!“ uslyšel po chvíli celý šťastný.

Blahořečil teď těžké gumové holínce, která jí umožnila aspoň trochu uhasit žízeň.

„Jez, já jich nalovím víc,“ pochlubil se.

A opravdu. Ještě třikrát se mu podařil úlovek do jeho prapodivné sítě, celkem jedenáct sardinek a pár mastných sardelí. Karen se nutila do jídla, s neskrývanou závistí se dívala, jak ryby mizí chlapci v ústech, jak je vycucává a vychutnává, než je spolkne, jak se kochá každým soustem, jak slízne každou kapku krve. Dělala, co mohla, aby ho napodobila, přestože jí žaludek odmítal poslušnost. Ale dokázala to.

Setmělo se bleskurychle, jako by někdo hodil na oceán lepkavou černou clonu. Přikryli se větrovkou a tiskli se k sobě, oba se třásli zimou. Nedovedl by říci, kdy je zmohl spánek, přestože si přísahal, že bude bdít. Pamatoval si jen, že lanko, kterým je oba obtočil, opět pevným uzlem přivázal k prknům voru. Najednou ho probudil prudký náklon na stranu. Vítr změnil směr, fičel teď nemilosrdně, pronikal do morku kostí. Moře se rozhoupalo. Vor nadhazovaný na vlnách se párkrát nebezpečně naklonil, jak vyplouval na hřbet vlny nebo zas padal do vodního příkopu. Přes prkna se přelévala syčící voda. Má Karen probudit, nebo ji ponechat bezstarostnému spánku? Sám se rozhodl bdít, ale únava v něm zvítězila. Znovu usnul. Sám nevěděl, proč se probudil tak náhle, jako by ho někdo prudce zatahal za vlasy.

V kalném šedivém světle, které zvěstovalo rozednění, zas zřetelně spatřil nějaký tmavý předmět. Člun plul rovnoběžně s vorem, houpal se na vlnách těsně vedle nich. Jak dlouho už? Jaký rozmar mořského proudu ho sem konečně přihnal? Nějaký jiný proud by mohl člun znenadání odehnat stranou! Honem odvázal lano a vyskočil. Stiskl Kareninu paži tak silně, že se s výkřikem probudila.

„Člun? Tys ho dohonil? Tumbo, ty jsi báječný!“

Nepopřel to, nepřiznal se, že zaspal, že to byla úplná náhoda. Její pochvala mu způsobila takovou radost, že zase párkrát zabral pádlem. Vzdálenost od člunu se však zmenšovala jen pomalu, pořád ještě byl nedosažitelný. Podaří se mu ho dohnat? Když vlna vynesla vor nahoru, mohl už na člunu rozluštit černý nápis Sandefjörd a Viking a sedmičku na boku. V uších mu zazněl křik z megafonů těsně předtím, než skočil z paluby:

„Voda sebrala člun číslo sedm!“

Jak to bylo dávno! Měl pocit, že od té doby minula celá věčnost. Jaké štěstí, že se člun udržel na hladině, že se nepotopil. Jen aby ho to zas někam neodneslo!

„Skočím do vody a doplavu k němu!“

„Já taky! Sama tu nezůstanu!“

„Ne!“ protestoval prudce. Stačilo mu podívat se na rozbouřené moře. Jemu se snad podaří člun dohonit, ale jim oběma nikdy! Mohlo by se stát, že ztratí i vor a člun nedohoní.

„Musíš tu zůstat!“ vykřikl to jako rozkaz. „Já se přivážu. Kdybych člun nechytil, přitáhneš mě zpátky.“

Pevně si uvázal lanko kolem pasu, přesvědčil se, zda jeho druhý konec je dobře upevněn k prknům, a ze všech sil se odrazil od voru.

Voda mu připadala teplá, taková nějaká měkká, přátelská. Plaval kraulem. Každou chvíli se z hřbetu vlny vyhoupl, co mohl nejvýš, aby neztratil člun z očí. Na hladině plné lomů a brázd, blýskající se ve světle úsvitu, ho bylo chvílemi sotva vidět. Ale s radostí konstatoval, že vzdálenost od člunu se rychle zkracuje.

Za chvilku bude u něho. Než si to pomyslel, ucítil, jak ho lanko prudce zastavilo. Je příliš krátké. Má je odvázat? Sahal už rukou po uzlu, aby se osvobodil a mohl plavat dál. Ale svůj pohyb nedokončil. Co když nejsou v člunu žádná vesla? Voda bude snášet člun na jednu stranu a vor na druhou. Ne! To udělat nemohl. Nemůže přece nechat Karen samotnou. Příliš brzy se radoval z vítězství.

Lanko ho brzdilo, ochromovalo jeho pohyby. Automaticky plácal pažemi, znechucen marností svého úsilí. Po chvíli si však uvědomil, že vzdálenost mezi ním a člunem je menší. Buď přitahuju vor, nebo nějaký přátelský proud snáší člun směrem ke mně, pomyslel si. Podíval se za sebe a pochopil. Proti jasnému blankytnému nebi se tmavá postavička Karen rytmicky skláněla hned vlevo, hned vpravo. Pádluje! Ta holka je ale kabrňák! pomyslel si.

Tohleto od ní nečekal.

Udeřil do vody s větší silou, s radostí, ale voda mu teď připadala tvrdá a nepřátelská. Od člunu ho dělilo už jen pár metrů. Zřetelně viděl dřevěná prkna paluby a lanka s korkovými plováky, jež v obloucích visely podél boků.

Ještě jeden pohyb, ještě jeden záběr do vln! S hlasitým zafuněním vymrštil obě paže vzhůru a křečovitě se chytil boku člunu. Chvíli tam zůstal viset a nemohl popadnout dech. Nečekaně ucítil, jak mu prsty na obou rukou povolují, jak se samy rozvírají a on klesá do vody. Téměř současně vynesla člun vzhůru nějaká lstivá vlna, jako by čekala na tuto chvíli, a nechala ho spadnout dolů.

To má všechno začít znovu? K tomu už nemá sílu. Ležel na vlnách jako mrtvý. Cosi se znenadání dotklo jeho levé nohy. Jako poplašný signál prolétla celým jeho tělem hrůza. Žralok! Tomu živý neujde! Bleskurychle se vrhl vpřed, sám nevěděl jak a kdy se chytil visícího lanka a jak přehodil své tělo do zpola potopeného člunu. Zděšeně si prohlížel svou nohu. S úlevou si oddychl. Byla celá.

Rychle se postavil, ač se pod ním podlamovala kolena, vyklonil se nad vodu a pozorně sledoval, kdy se objeví lesklý hřbet nebo stříbřitě bílé břicho té krvelačné bestie. Neodpovídal ani na signály Karen, která se stále blížila. Neodtrhával oči od moře, musel se přece přesvědčit, zda žralok nekrouží někde nablízku. Nějaká zlomyslná vlna mu šplíchla do očí bílou pěnu, z níž na něho vykoukly vykulené oči. Hlasitě se zasmál. Nebyl to žralok, byl to tuňák se svou dobráckou tváří. Tuňák není nebezpečný ani dravý, ale má chutné maso. Vděčí mu za svůj život. Nebýt té panické hrůzy, nikdy by se byl nedokázal tak bleskově vyšplhat do člunu.

Klidně a pomalu teď přitahoval vor. Když už byl blízko, zvolal:

„Skákej!“

Karen jako by na tuto výzvu čekala. Skočila dopředu vzorně jako na plovárně a vyplavala těsně vedle člunu. Tumbo ji vtáhl dovnitř. Stála po kolena ve vodě a užasle zírala, jak Tumbo odhazuje lanko, na jehož konci poskakoval vor, jak horečně odvazuje dlouhé veslo a odráží trám.

„Povedlo se to!“ zvolal s úlevou, když spatřil, jak proud přenesl vor těsně za zádí člunu. „Tys to nepochopila? Mohl by nám přece rozbít člun jediným úderem!“

6. JEDINOU STOPOU JE MŘÍŽ, KTEROU ODNESLA BOUŘE

Oslnivé sluneční paprsky, tlumené hustou žlutou clonou, naplňovaly rádiovou kajutu Vikinga příjemným přítmím, jež poskytovalo iluzi chladu. Ale jen iluzi. Ačkoli otáčivé ventilátory s monotónním hukotem vyháněly těžký vzduch, otíral si Evald, rozvalený v lenošce, velikým kapesníkem stružky potu z pihovatých tváří. A zoufale přitom vzdychal. Chvílemi sklouzl mrzutým pohledem po několika aparátech, které stály u stěny kajuty, a dlouhém stole, lesknoucím se černým lakem a chromem a zářícím různobarevnými ciferníky. Už měl všeho po krk.

„Ty se máš, hubeňoure. Kde vlastně bereš sílu?“ zabručel a závistivě pohlédl na kolegu, který seděl na druhém konci stolu. Drobný štíhlý Sverre si na vedro nestěžoval, byl zcela soustředěn na svou četbu. Každou chvíli si podtrhoval v příručce nějaké vzorce, nějaké rovnice a něco si polohlasně opakoval, jako by se tomu učil nazpaměť. Ale při sebemenší změně šelestu perforovaného pásku, který vystupoval z vysílačky a obsahoval zakódované hlášení o výsledcích akce, pohlédl na svou aparaturu a jemně zmáčkl některé knoflíky, aby odstranil poruchu.

Majitel lodi v Norsku byl stále netrpělivější, očekával návrat velrybářské lodi každým dnem. Žádal stále nové zprávy, naléhal.

„Učím se proto, že musím,“ odpověděl na Evaldův tázavý pohled. „Jakmile přistaneme v Saldefjördu, jedu do Osla dělat zkoušku z matematiky. Nemůžu si dovolit prasknout, to jistě chápeš. Co si tady vydělám během lovecké sezóny, to mi musí stačit pro zbytek roku na studium.“

„To se ví, mládí! Já netoužím po ničem jiném než po sprše a pořádné sklenici whisky. Je mi tu věčně dlouhá chvíle. Do konce hlídky zbývá ještě dvacet minut,“ zívl Evald a sledoval pomalý pohyb ručičky na hodinách.

V reproduktoru něco nečekaně zaskřípalo a zabublalo. Evald otráveně pokrčil rameny, zesílil zvuk a vyladil příjem. Silný chraptivý hlas naplnil celou kabinu. Deformovaná slova tekla nezadržitelným proudem.

„Evalde, co se to tam u vás děje? Už zase nadává Viking VII?“

Dveře rádiové stanice zaplnila Thorova vysoká postava.

„To víte, šéfe, Angus, kdopak jiný? Harpunáři si myslí, že si můžou všechno dovolit, zvlášť teď. Angus je ze všech nejhorší. Ten a kapitán Hansen.“ Evald vypnul reproduktor.

„Nemůžou se smířit s rozkazem, že mají zastavit pátrání. Pořád mě s tím otravují. Copak je to moje vina? Já bych chtěl být doma co nejdřív. A nejenom já. Každý pospíchá. Stejně nic nenajdeme. A nikoho. Angus kleje a nadává, vykřikuje, že prý i těch několik dní je málo, že toho ještě nesmíme nechat a plout do Ria. Ať si to řekne starému, a ne mně. A ještě mi nadává za to, že pro lovecké lodi vysílám vídeňské valčíky. Chtěl by snad smuteční pochody?“ rozčilil se Evald.

Sverrovy černé oči se dotčeně zaleskly. „Drž radši jazyk za zuby, tlusťochu, ať nepřivoláš neštěstí.“

Thor se podíval na radiotelegrafistu s netajenou sympatií.

„Těm ze sedmičky se vůbec nedivím,“ rozpálil se Sverre. „Mají kluka rádi, znají ho líp než my. Mysleli to dobře, když ho dopravili na základnu, chtěli, aby byl dřív v Oslo, aby se vyučil fochu, a zatím to dopadlo obráceně. Tak už to v životě chodí. A na starého nenadávej. Jen si pomysli, co bys ty cítil, jak ty by sis rval vlasy, kdyby tvoje dcerka zmizela beze stopy. To už je snad smrt lepší.“

„Fuj, vyplivni to slovo!“ dotkl se Evald bezděčně medailonku na krku.

„Šéfe, co je se starým?“ obrátil se na Thora.

„Se starým?“ povzdychl si zhluboka radiotelegrafista. „Zavřel se v kajutě, nikoho nechce vidět, posílá nazpátek talíře s nedotčeným jídlem. Nebere ani telefon. Všechny ty dny si dělal naději, nevzdával se dalšího pátrání. Rozkaz majitele ho teď zlomil. Když máme okamžitě plout do Ria, tak to znamená konec všem nadějím. Já ho chápu, je mu těžko u srdce.“

Thor si nervózně zapálil cigaretu od nedopalku té předchozí a hluboko vtáhl dým. Velká starost vyhloubila do jeho zbrázděného obličeje nové vrásky. Těm dvěma neřekl, co prožil, když byl naposledy u kapitána Evansona. Nosil mu samé špatné zprávy, bylo stále těžší je vyřizovat. Po pěti dnech a nocích nepřetržitého pátrání na Kareninu stopu nenarazili.

Dlouho stál tenkrát za dveřmi a zápasil sám se sebou. Nejradši by se byl vrátil, utekl, svěřil ten těžký úkol někomu jinému, jenže to udělat nemohl, to by byla zbabělost. Evanson by k sobě ostatně nikoho jiného nepustil. Když stiskl lesklou mosaznou kliku a hlasitě zavolal své jméno, a když pootevřel dveře, z prsou se mu vydral povzdech.

Probdělé noci vtiskly do kapitánovy tváře své znamení. Mlčení, s nímž přijal další hlášení, bylo horší než slova. Thorovi by bylo bývalo stokrát milejší, kdyby ho byl starý po svém dávném zvyku proklel do posledního kolena, kdyby mu byl vynadal tím svým hlubokým hlasem, který tolikrát v těžkých, nejtěžších chvílích na moři duněl ve všech zákoutích lodí, na kterých se spolu taková léta plavili. Konečně se kapitán přemohl. Znovu si dal zopakovat všechny depeše, slovo od slova, jako kdyby chtěl mezi řádky najít stín naděje. A zase mlčel.

„Dej mi trochu tabáku,“ uslyšel nakonec Thor.

Prsty zežloutlými od nikotinu dlouho vybíral Evanson ze zamaštěného pytlíku silný černý tabák. Když nacpával dýmku, nemohl ovládnout své prsty, aby se nechvěly.

Moře, které měl rád, které bylo po tolik let jeho živlem a bez něhož si nedovedl svůj život představit, se proměnilo v jeho nepřítele. Rána, jakou mu zasadilo, byla smrtelná.

Thor zamáčkl v popelníku nedokouřenou cigaretu. A hned si zapálil novou.

„Starý pořád volá stevarda, aby mu nosil whisky, ta mi dělá největší starosti. Vždycky si vezme láhev pootevřenými dveřmi a hned je zabouchne. Zlomilo ho to. Je ho škoda. Žere ho svědomí, že na tu žábu nedohlédl. Jak bychom mu mohli pomoct?“

„Na to se ptá každý. Ten vousáč, co čtvrtí velryby, z horní paluby, však víte, šéfe, já si nevzpomínám, jak se jmenuje, ten už byl u nás několikrát. Dřív by se vůbec neobtěžoval k nám nakouknout,“ setřel si Evald zase pot, který po něm stékal proudy. „Moc zdvořile se omlouval, to je teda pravda, a vysvětloval, že ho lidé prosili, aby se šel zeptat, jestli nedošly nějaké nové zprávy a jestli nám nemůžou nějak pomoct. Jaktěživo by mě nenapadlo, že ti kráječi mají taková dobrá srdce. Vysvětloval jsem mu, že po těch několika dnech není už naděje žádná. Ale on jen pokrčil rameny a povídá: Vy jste ještě zelenáč, pane rádio. Co vy víte o moři? – Jako kdyby moře znal jenom on.“

„Možná že měl pravdu,“ přitakal vážně Thor. „Leckdy jsme přece slyšeli všelijaké nepravděpodobné historky.“

„Jenže on neviděl to, co já viděl na vlastní oči,“ zrudl Evald. „Lidé se dovedli udržet na mořské hladině po celé týdny na korkovém pásu, na prkně od rozbité bedny a čert ví na čem ještě. Jenže dospělí, a ne děti. Za války jsem jezdil s konvoji, takže o tom něco vím. Přes Atlantik do Murmanska. Dvakrát nám nacistické ponorky rozšvihaly loď. Spousta lidí umírala před mýma očima. A ještě k tomu jak! V strašlivých mukách hořeli v naftě nebo benzínu, který se rozlil po hladině. Proseděl jsem spoustu hodin ve vodě poblíž Medvědího ostrova. V ledové vodě. Před zmrznutím mě uchránilo asi jen to moje sádlo, na které teď nadávám. Nechybělo mnoho a byl bych se tu dneska nepotil.“

Thor mlčel. I v něm ožily hrůzné vzpomínky na ty nešťastníky z Odyssea, jejichž osudy otřásly celým světem. V roce 1943 plula loď klidnými, zdánlivě bezpečnými vodami jižního Pacifiku z Melbournu do New Yorku. Dvě torpéda, jedno po druhém, nečekaně rozštípla, roztrhla ocelový trup uprostřed tmavé noci. Z celé posádky a dvou set vojáků se zachránilo jen pět lidí. Pět mužů na maličkém voru. Zpola nazí, prožraní mořskou solí a naftou, která se vylila z lodních nádrží, driftovali k severu dvaaosmdesát dní. Prožívali mučivou žízeň a hlad. Pražilo do nich strašlivé podobratníkové slunce, zalévaly je vlny, jen zřídka se snesl dobrotivý déšť. Dva z nich tu nelidskou zkoušku nevydrželi. Mrtvola jednoho z nich zachránila dva jiné před smrtí. Otřásl se při té strašlivé vzpomínce.

Maličký vor se třemi nehybnými kostrami potaženými kůží zahlédl náhodou pilot, který z paluby mateřské lodi nacvičoval start. Žádný ze zázrakem zachráněných nedovedl říci, co vytrpěl za těch hrůzných dvanáct týdnů na oceánu. Anebo nechtěl.

Ne, takový krutý osud přece nemůže potkat Karen a Tumba! Nikdo ani neví, zda byli spolu. Byli? otřásl se hrůzou. Nesmím na ně přece myslet v minulém čase, jako kdyby už nebyli naživu!

Ticho v kabině bylo delší dobu rušeno jen monotónním šelestem pracujícího megafonu, z něhož se linula tlumená hudba.

„Sverre, pozor!“ zvolal najednou Thor a ukázal na rytmicky blikající červené světélko samočinného přijímače. Všichni tři napjatě sledovali sekundovou ručičku na hodinách. Z Evaldovy zpocené tváře jako by zmizela krev. Čtyři sekundy, čárka, sekundová pauza – a zase čtyři sekundy, čárka. A tak po celou minutu. Někdo vysílal signál „pozor“. Ten samočinně uváděl do pohybu všechny automatické přijímače nebezpečí.

Ale kdo?

Čekali se zatajeným dechem. Po dvanácti znacích se jako ptačí cvrlikání ozvaly z reproduktoru signály morseovky.

Nějaký Argentinec vysílal zprávu pro všechny velrybářské lodí ve vodách jižního Atlantiku.

„Něco pro nás!“ zvolal Sverre. „Evalde, zapni magnetofon, já potvrdím příjem.“

Než stačil stisknout klíč, ozvaly se z vysílače další zvuky.

…EKBS… EKBS…

„Nojo, to je Japonec. Ten žloutek se vždycky všude musí vecpat první,“ rozčiloval se Sverre. Jen domluvil, naplnil kajutu vysoký ostrý tón.

…YKEC… Sovětská velrybářská loď Sovětskaja Ukrajina… YKEC…

„Ti mají silnou stanici, už pár měsíců je moc dobře znám, ale ať už skončí!“ Sverre jako rys připravený ke skoku si teď přísahal, že už se nikým nenechá předběhnout. Konečně se mu podařilo zachytit Argentince.

…S/s Minerva cestou z La Plata do Kapského Města… stop… Dnes v 7 hodin 36 minut času G. M. T. na 39° 48’ Sud a 40° 06’ West… stop… jsme vylovili z moře velký vor, který vypadá jako palubní mříž velrybářské základny… stop… Tři trámy spojené latěmi… stop… Rozměry 3,5 krát 4,7 metru… stop… Jedna lat utržená… stop… přivázaná lankem o délce 27 metrů… stop… Na voru gumová holínka hnědé barvy… Jedna… stop… Cár oranžové látky zachycený o hřebík… stop… Na prknech zbytky rybích kostí…

„To je naše mříž, naše! Z naší paluby! Držte toho Argentince na vlně!“ křičel Thor zplna hrdla. „Přísahám při své matce, že ten den měla Karen na sobě oranžové džíny a větrovku! Nepouštějte tu Minervu! Já utíkám pro starého! Jestli mi neotevře, tak mu vyrazím dveře!“

Sverre zbledl při pohledu na kapitána Evansona, který právě vstupoval do rádiové kajuty. Ten potácivý krok, ten nepřítomný pohled pod křovinatým obočím, neoholené tváře zarostlé bílými štětinami, pod čepicí vyčuhující neposlušné prameny vlasů. A vous, kdysi kapitánova chlouba, rozcuchaný a plný špíny, šaty ušpiněné, knoflíky na uniformě nedopnuté. Vypadal hrozně.

Radiotelegrafista se nemohl klidně dívat na to dílo zkázy, jež měl na svědomí osud. Ale když po chvíli zvedl oči, nestačil žasnout. První odposlech nahraného pásku s hlášením Minervy vyhladil z Evansonovy zbrázděné tváře výraz beznadějného zoufalství a probudil v jeho očích naději.

„Přečtěte mi to ještě jednou!“

Kapitán poslouchal hlášení znovu a mládl před očima.

„Neuvěřitelné!“ opakoval. „Fantastické!“ pohlédl tázavě na Thora, jako by u něho hledal potvrzení, a když spatřil radostný záblesk v radiotelegrafistových očích, vykřikl: „Ano, tam musela být Karen, to je jasné. Ale kde se vzala ta holínka?“

„To už jsem zjistil, pane kapitáne,“ pospíšil si Sverre. „Naše skladiště vydalo černému stevardovi slečny Karen gumové holínky. Hnědé. To jsou určitě oni, to bude jejich vor.“

Evanson si s úlevou oddychl.

„Nebyla tedy sama! Bože, jaké štěstí! Ale kde je teď? Kam se mohli podít? V posledních dnech žádná bouře nebyla, nemohla je tedy z voru shodit!“

„Asi je sebrala nějaká loď,“ zněla v Thorově hlase jistota. „Důkazem je to lanko. Chlapci je dal bocman.“

„Ano, to je pravda.“ Evansonovy oči, sotva viditelné pod napuchlými víčky, teď ožily. „Ano, to je pravda,“ opakoval. „Lanko asi podali na palubu nějaké lodi.“

„Tak na co čekáte?“ zařval najednou. „Okamžitě navažte spojení s každým, s kým se dá! Vyzvěte je, ať hlásí, zda některý z nich nesebral Karen z moře. A kam pluje. Okamžitě! Kapitánovi s/s Minerva pošlete ode mně poděkování. Velmi vřelé. Poproste ho, ať na nás rozhodně počkají nebo aspoň zpomalí plavbu. Thore, dej příkaz, ať k nim vypluje jednička a převezme naši mříž. Musím ji vidět na vlastní oči. Ať ze stroje vymáčknou všechno, co můžou. Plnou silou! Já jdu na můstek, každou zprávu mi tam vysílejte.“

„Starý ožil,“ zabručel dojatě Evald. Dokonce i on zapomněl na vysněnou sprchu a propocenou košili, která se mu lepila na záda.

Bouřka začala ve chvíli, kdy Thor vyřídil kapitánův rozkaz jedničce. Slyšeli ho na všech loveckých lodích. Než dozněl z reproduktoru, zahřmělo několik hlasů najednou, ale řev kapitána Hansena všechny přehlušil.

„K s/s Minervě poplujeme my, sedmička! Ten nešika Hasdrup na té své dýchavičné jedničce nechytí Argentince ani za týden.“

„Je to kapitánův rozkaz,“ bránil se nesměle šéf rádiové stanice, ale jeho hlas zněl tak, jako by Hansena chápal.

„Na rozkaz já kašlu, pane rádio!“ hulákal Hansen. „U sta tisíců párů sudů! Je to přece náš kluk, my jsme vám ho přivezli! K jeho i k naší smůle! No prosím, copak jsem neříkal, že nesmíme s pátráním přestat? Tak co, kdo měl pravdu?“ nepřestával halekat do mikrofonu. „Angus cítil, že ten kluk je někde nablízku, zrovna tak jako vždycky první vycítí velrybu. Jaktěživ se nemýlí. Já tam pluju bez rozkazu!“

Thora nemusel přesvědčovat. Aniž se domluvil s kapitánem Evansonem, vydal na vlastní odpovědnost nový rozkaz.

„Sedmičko a jedničko! Plujte okamžitě za Argentincem! Udržujte stálé spojení mezi sebou navzájem a základnou!“

„Evalde, utiš všechny naše lovecké lodi, každý má teď plno řečí, vypni prostě reproduktor,“ ukázal Thor na Sverra a třetího operátora. Se sluchátky na uších chvatně zapisovali první odpovědi postupně se hlásících lodí ve vodách jižního Atlantiku. Tužky se míhaly po zápisnících, ale tváře nadále zůstávaly ustarané. S tlukoucím srdcem nahlížel Thor přes rameno hned jednomu, hned druhému a netrpělivě čekal na odpověď.

Signály, přicházející z éteru, pomaloučku dostávaly, formu na papíře. A učinily konec všem nadějím. Nikdo, žádná loď nepotkala na svém kursu vor, nikdo nic nevěděl, nikdo o ničem neslyšel.

„Mám tu odpověď sdělit starému na můstek?“ zeptal se nejistě Sverre.

„Ne, dej mi to, zanesu mu to sám. A vy, až se setmí, uveďte do chodu radiomaják pro Minervu. Oznamuje, že bere kurs na nás. Třeba nám řeknou něco víc?“

S těžkým srdcem stoupal Thor na kapitánský můstek. Nemohl přece kapitánovi říci, že někteří členové posádky už nadávají na to, že se návrat opozdí.

„O Karen se pořád mluví, jako by ještě byla živá, ale tomu přece nic nenasvědčuje. V Riu na nás čekají. Už toho máme dost!“

„Hledat dál, to je jako hledat jehlu v kupě sena!“

„Starý nemyslí na nic jiného, na nás mu vůbec nezáleží. Všichni už by chtěli domů.“

Každou chvíli slyšel netrpělivé hlasy, které ztichly, když se objevil.

Kapitán Evanson si pomalu prohlížel rádiové depeše, jako by si přál, aby v něm nějaké dobré slovíčko posílilo naději. Cítil v srdci podivný chlad. Znal ten pocit, nevěstil nic dobrého. Asi se příliš nechal strhnout tou nadějí. Ne, nesmí si připouštět zlé myšlenky. Strach se musí brát na lehkou váhu, pak zmizí sám. Nesmí ztrácet naději…

Ucítil na rameni jemný dotyk těžké ruky.

„Najdeme je!“ Z Thorova pohledu vyzařovala jistota. Byl mu za to vděčný. Měl už dost těch beznadějných hlášení. Hněvivě zmačkal papíry v ruce a zahodil je.

„Zeptejte se ještě pobřežních stanic, třeba tam budou něco vědět. Lodí je na moři málo, je už přece konec sezóny,“ olízl si vyschlé rty. „Ať mi přinesou whisky!“ otočil se k Thorovi. „Na co čekáš?“

„Ne, prosím vás, ne! Co řekne Karen, až vás uvidí v takovém stavu? Už byste toho pití měl nechat!“

Kapitánova tvář nejprve znachověla hněvem, ale potom se náhle vyjasnila.

„Jsi skvělý chlap! Jedině ty mi umíš říct něco takového. Máš pravdu. Tak ať mi přinesou vodu. Měníme kurs. Plujeme s celou flotilou tam, kde se našel ten vor.“

„A co majitel lodi? Toho trefí šlak! Rafinérie v Riu je připravena zpracovat náš náklad a čeká. Nebude…“

„Majitele vem čert! Dokud jsem na moři, rozhoduju já. A potom? Máme dost času, uvidíme. Přece nezmizeli beze stopy. Že mám pravdu, Thore?“

„Samozřejmě, mohl je přece najít a vzít na palubu nějaký rybářský kutr, který nemá vysílačku. Takových se tu potuluje spousta.“ Radiotelegrafista se snažil vyslovit ta slova přesvědčivým tónem. Ale sám jim nevěřil.

7. ÚTOČÍ ŽRALOK HNED?

Plachta vzdutá silným větrem hnala člun na západ. Za zádí se rýsoval úzký proužek pěny, bílá stopa, která se za chvilku vyhladila a vsákla do nazelenalé pustiny.

Tumbo držel kormidlo a byl štěstím bez sebe. Zdálo se mu, že je teď silný, tak silný jako tenkrát v Antarktidě, když na něm závisel život raněných lidí. Ani v nejodvážnějších snech se mu nezdálo o tom, že bude jednou řídit velký člun na vodách oceánu. Kolikrát se ze starého člunu, vydlabaného z kmene, s plachtou pracně sešitou ze starých záplatovaných pytlů, závistivě díval, jak se elegantní dámy a pánové předháněli jako rackové na čilých plachetnicích u pobřeží mysu Dobré naděje! Jenže to byli běloši. Těm musel uhýbat z cesty, vyhýbat se jim, držet se od nich daleko. A dnes?

Dnes řídí opravdový námořní člun. Není sám, má vedle sebe bílou ženu. Zachránil ji z vírů oceánu. Vytáhl na vor a vzkřísil ji z mdloby. Sám také získal tento skvělý člun. Teď už neumřou žízní a hlady a mohou klidně spoléhat na pomoc. Měl být nač pyšný. Jeho tělo bylo naplněno pocitem podivné lehkosti, jako kdyby měl na zádech křídla.

Jen chvilkami od sebe zaháněl jakýsi téměř nepostižitelný pocit, jakoby stesk po těch těžkých chvílích, jaké prožil na voru. Bránil se před ním, ale ten pocit se stále vracel a kalil mu radost. Od chvíle, kdy se dostali do člunu, jako by se totiž mezi ním a Karen něco změnilo. Od prvního okamžiku.

„Konečně máme co jíst a co pít!“ křičela, jen se postavila do člunu, do poloviny zalitého vodou, na níž plavala mastná kola.

Neví, co mluví, prolétlo mu hlavou. Není tu přece žádný soudek s vodou, žádná bednička s jídlem, zřejmě je spláchla voda.

K bokům byla připevněna jedině vesla a uprostřed – stěžeň s plachtou. To bylo všechno.

Rozčilená Karen si ho vůbec, nevšímala. Jako kdyby přestal existovat. Ta Karen, která byla tak vyděšená a poslušná, která před několika hodinami umírala na voru žízní a hladem, únavou a strachem, teď najednou ožila. Bez rozmýšlení si klekla, ponořila paže do špinavého lepkavého bahna a za chvíli vytáhla dvě velká plechová vědra.

„Tu máš, musíme to svinstvo nejdřív vyházet ven,“ začala energicky vylévat vodu s bahnem do moře.

Mechanicky, ale nerad následoval jejího příkladu. Nač ztrácet zbytek sil? Moc jich nemáme. Ale neodvažoval se dívce odporovat, tolik znělo v jejím hlase energie, té někdejší energie, kterou znal z Vikinga. A tak se poslušně skláněl a napřimoval, skláněl a napřimoval, jako automat. A bylo mu smutno u srdce.

Sluneční terč, rozpálený do běla, visel vysoko na čisté modré obloze. Voda ve vědru byla těžká, jako by vědro bylo plné kamení. Nahoru dolů, nahoru a zase dolů. Nač to všechno? Záda už bolestí ani necítil, před očima měl tmavé kruhy, jeho pohyby byly stále pomalejší. Když zašplíchal na dně člunu jen zbytek mastného bláta, ustala i Karen. S námahou lapala po dechu, odhrnovala si vlasy z čela zalitého potem. Konečně si s úlevou oddychla:

„Tak to bychom měli!“

„Co?“

„Jak to co? Vodu!“

Zbláznila se, asi z toho slunce! pomyslel si s hrůzou. Copak opravdu pořád ještě nevidí, že člun je prázdný?

Karen si beze slova klekla těsně vedle lavičky. Zastavilo se mu srdce. Vrhl se k ní. Myslel si, že omdlela. Netrpělivým pohybem ho odstrčila.

„Nevidíš? Kam jsi dal oči?“ Trhla prudce za páčku velkého příklopu uprostřed stěny pod lavičkou. „Pomoz mi, sama to nedokážu!“

Napjal všechny síly, ale ani on nebyl schopen pohnout víkem.

„Prašť do něho vědrem! Pořádně!“

Příklop sebou najednou trhl a po polovině otáčky odskočil.

„To není voda!“ vykřikla Karen, když vsadila do otvoru ruce až po lokty. „Tumáš!“ vyhazovala ze skrýše plechovky a tuby a podávala je užaslému chlapci. Cigarety, zápalky, sušené mléko. Ovesné vločky, čokoláda, cukr, sušené ovoce.

„To bude na potom. Otevřeme druhou skrýš. Pít, dám cokoli za kapku vody!“ opakovala netrpělivě.

Už po prvním úderu víko povolilo. Na pozadí tmavého plechu se ve slunci zaleskl mosazný kouhoutek, vedle něho se zabělaly ploché číšky z umělé hmoty.

Jako okouzlený zíral na stříbřitý pramének vody. Zdálo se mu, že slyší šumění vodopádu, pod který rád chodíval, když se koupal v řece. A jako tenkrát cítil každým nervem, každým svalem příjemný chlad.

Karen nečekala, až se číška naplní, a chtivě ji zvedla k ústům. Tumbovy žíznivé oči a jeho otevřená ústa však její ruku zastavily.

„Tumáš, napij se.“

„Ne,“ protestoval.

„Pij, já si hned naleju druhý. Pij!“ říkala netrpělivě a natahovala k němu ruku umazanou od bláta.

Polykal vodu pomalu, malými doušky, kapku po kapce, oplachoval si dáseň prožranou mořskou solí i ztvrdlý jazyk a vychutnával její chuť, zadržoval ji v hltanu co nejdéle. A říkal si v duchu, že dokud bude živ, nikdy dívce nezapomene, že mu dala napít prvnímu.

Sama pila chtivě, neodtrhovala číšku od úst.

„Pomaleji, bude ti špatně!“ prosil ji.

Neposlouchala ho. Sála vodu se zavřenýma očima, s hlavou zvrácenou do týla.

„Přestaň, nech si něco na potom!“

„Na potom?“ zasmála se hlasitě, bezstarostně, tak jako se smávala na lodi. „Copak jsi opravdu nikdy v životě neviděl záchranný člun? V téhleté nádrži je padesát litrů a na zádi musí být ještě jedna, jen o málo menší. Máme štěstí! Můžeš si dopřát, co hrdlo ráčí. A teď se najíme. Vyber si. Měly by tu být zásoby pro dvacet lidí na deset dní, rozumíš? Jsme bohatí. Za den za dva nás stejně najdou. Když k nám doplul ten člun, dopluje k nám jistě brzy i táta.“

Nemusela Tumba dvakrát vybízet. Rozložili na lavice hermeticky uzavřené krabice z hliníku a umělé hmoty. Chtivě pili z tub kondenzované mléko, přikusovali k němu suchary s játrovou paštikou a džemem a zas pili sladké kakao. Když ukojili první hlad, teprve si uvědomili, jak velice jsou unavení a ospalí.

Vedro je škrtilo.

„Sedni si na dno, přikryju tě plátnem, nebo se na tom slunci upražíš,“ staral se Tumbo.

„Vztyč raději stěžeň. Plachta udělá stín. Na tomhle člunu to není žádná těžká práce. Často jsme právě s touhletou sedmičkou jezdili s tátou u nás v Sandefjördu na projížďku. Ne, takhle ne, nejdřív…“

S netajeným obdivem plnil všechny její příkazy. Ale také s trochou smutku. Chovala se tady v tom člunu jako paní, všechno věděla, potřebovala ho jen k tomu, aby prováděl její rozkazy. Vyměnili si role.

„Dokážeš to?“ zeptala se, když člun nabral vítr do plachty a vyrazil vpřed.

„Samozřejmě,“ odpověděl vzpurně, ale v první chvíli byl nešťastný, měl pocit, že je ztracen v nekonečné vodní pustině. Kterým směrem mají plout? Od chvíle, co opustil pobřeží Antarktidy, nevěděl přesně, kam pluje Viking. A ani ho to nezajímalo. Kolik kilometrů nepřátelské vody plné žraloků je dělí od nejbližšího pobřeží? Desítky? Stovky?

Se zoufalstvím si vzpomněl na obrovské bledě modré skvrny oceánů na mapách v dívčině kajutě na Vikingu. K pobřeží, ale ke kterému? Kam zamířit, aby dopluli k tomu nejbližšímu a aby narazili na dobré lidi, kteří budou ochotni informovat kapitána Evansona? Když Karen viděla jeho váhání, po chvíli rozmýšlení ukázala na východ.

„Vítr a mořský proud nás asi donesou k jižní Africe, možná k mysu Dobré naděje.“

„Ne!“ vykřikl zděšeně. „Tam ne! Tam by mě hned zavřeli.“

Dívčiny zřítelnice se rozšířily úžasem.

„Tys tam byl? Aha, já zapomněla. Cos to vlastně vyvedl, ukradl jsi něco? Přiznej se!“ ztišila hlas až do šepotu. „Nebo jsi někoho zabil?“

„Já jsem se tam narodil, na předměstí Kapského Města.“

Rychle a zmateně, jako by shazoval z beder nějaké břemeno, jí začal vyprávět jak o trestu, který ho čekal za záchranu života bílého děvčátka, tak o svém útěku z vězení. I o tom, jak si ve strachu z policie popletl za temné noci uvazovací lana a nečekaně se ocitl na norské lodi, která plula kamsi na konec světa, do Antarktidy.

„To mě zachránilo, jinak by mě byli zavřeli do tábora pro černochy a odtamtud už bych se byl do smrti ven nedostal.“

Vyprávěl a zapomněl na únavu.

Poslouchala ho pozorně, se svraštěným obočím, ale bylo vidět, že mu nerozumí, že mu nevěří stejně jako tenkrát námořníci z Icebjörnu.

„Nikdy jsem tě nepřistihla při lži, ale teď asi fantazíruješ,“ pokrčila nakonec rameny. „Znám Kapské Město moc dobře, je to nádherné a bohaté město. A lidé jsou tam zdvořilí, pohostinní, modré z nebe by mi byli snesli, když tam Viking přistál, aby natankoval naftu a vodu. Nějak mi to nesouhlasí. Přiznej se, že vykládáš pohádky!“

„Zdvořilí a pohostinní? Jenže ne k černochům,“ vybuchl trpce. Karen nerozuměla. Byla teď zase tak vzdálená a cizí jako tenkrát na Vikingu. Dotčeně se na ni podíval, když chtěla, aby vyprávěl, co bylo dál. Nač? Zpočátku otálel, ale vzpomínky se nezadržitelně hrnuly samy.

Setřel si pot z čela a s dojetím si vzpomněl na ledový dech první ledové hory, na potíže s prorážením ledových ker a konečně na let nad pustinou Antarktidy, který skončil katastrofou. Nevšímal si poslouchající Karen, neviděl kolem sebe hladký oceán, neslyšel monotónní šplíchání vln o boky člunu. Zapomněl, kde je.

Před jeho očima se přesouvaly postavy polárníků, s nimiž ho osud tak podivně spojil. Vzpomněl si na smrt tamtěch dvou. Na to, jak potom s ostatními trpěl hlady.

I na to, jak byli odříznuti od světa lidí a jak to mohlo skončit tragicky.

„Musel jsem nakonec zaskočit za raněného radiotelegrafistu, pod jeho vedením se mi jakžtakž podařilo vyslat depeši. A ta nás všechny zachránila.“

„Počkej!“ přerušila ho s výkřikem. „Ty umíš morseovku? Tady musí být pod první lavicí z pravé strany vysílačka. Taková nějaká speciální, ve žluté bedničce, pro trosečníky. Proč jsi mi to neřekl dřív? To je přece naše spása!“

Oba se vrhli k přídi.

Až dosud přátelský vítr jako by na takovou příležitost čekal. Uvolněné kormidlo se prudce otočilo vlevo, plachta zapleskala a přes nakloněný bok se převalila vlna. Ráhno jim přeletělo nad hlavami a náklon se zvětšil. Člun byl zase plný vody.

„Potápíme se!“ zvolal Tumbo, ale Karen už byla u kormidla a ze všech sil táhla za lano od ráhna.

Zase má nade mnou vrch! Já už se asi k ničemu nehodím – rozvažoval chlapec, když vyčerpával vědrem vodu ze člunu, který se konečně napřímil. Jako na potvrzení svých myšlenek uslyšel:

„Přivaž kormidlo! Vytáhni rádiovou stanici, navaž spojení s Vikingem. Proč ti to všechno tak dlouho trvá? Pospěš si!“ pobízela ho netrpělivě. „Vždyť přece tu bedničku vidíš! Sama tím malým otvorem neproleze. Vstrč tam ruku, zprava a zleva musí být zástrčky. Sedadlo té lavice se otvírá na pantech.“

Udělal, co mu poručila. Uvnitř stála veliká kovová skříňka natřená křiklavě žlutou barvou, vedle ní ležela anténa navinutá na cívky, nějaké hliníkové kroužky a pečlivě složený kus barevného plátna.

„To je praporek k zvedání antény. Ukážu ti, jak se to dělá, viděla jsem to,“ křičela rozčileně Karen. „Rozviň to!“

Konečně měl pocit, že je důležitý. Hned mu bylo veseleji.

Srdce se mu prudce rozbušilo, když energicky uchopil držátka na skříňce.

„Pozor, ten přístroj je hrozně těžký!“

Ale Tumbo jako by se byl v duchu ve zlomku sekundy vrátil k té nezapomenutelné chvíli v Antarktidě. Spatřil před sebou vnitřek havarovaného letadla, roztříštěná křídla, rozbité motory a raněného telegrafistu, který přemáhal bolest a vysvětloval mu, jak uvést do chodu demolovanou vysílačku, jak se na ojíněný trup připevňuje anténa ztvrdlá mrazem a jak se vyťukává SOS. Tam to mohl provést jedině on, Tumbo, zrovna jako tady. Za chvíli vyšle stejný signál. A stejně jako tenkrát… přijde možná pomoc.

V uších už slyšel rytmické klepání klíče. Ale najednou ucítil, jak mu krev odtéká ze žil a po celém těle se mu rozlévá strašlivý chlad. Skříňka, kterou zvedl, byla lehká jako pírko. Byla prázdná! Karen vycítila z jeho náhle zpomalených pohybů, že se stalo něco zlého. Opatrně, jako by v rukou držel křehkou křišťálovou vázu, postavil vysílačku na dno člunu a odklopil nepřišroubované víko. Ve skříňce byla jen změť nějaký drátů a několik svorek.

Karen vztekle bouchla pěstí do člunu.

„Vyndali vysílačku, aby ji opravili, ale nikdo se nepostaral o to, aby ji namontovali nazpátek! Na co ti lidé vlastně myslí?“

Dlouho se nemohla uklidnit.

„Třeba je lepší, že rádiová stanice nefunguje,“ řekl po krátké úvaze. Nechtěl, aby Karen propadla zoufalství.

Dívčiny oči, ještě plné blesků, na něm utkvěly s překvapením.

„Když se vysílá depeše takovýmhle přístrojem, musí se pořád točit klikou. Jde to hrozně ztěžka. V Antarktidě se u toho i dospělí muži museli střídat každých pár minut. Sami bychom to nedokázali,“ říkal tak přesvědčivě, že té nevinné lži nakonec sám uvěřil.

Ale Karen se pořád ještě nemohla smířit se zklamáním.

„Já už jsem si představovala, jak Thor běží za tátou se zprávou a jak k nám plují,“ stěžovala si smutně. Objal ji, přitiskl k sobě. Teď už nebyl tak nešťastný jako před chvílí.

Temnící obloha nad obzorem, až dosud krvavě červená, černala tou měrou, jak se noc rozprostírala po oceánu. Pokolikáté už od oné nešťastné bouře? Teď pluli k západu. Tumbo na voru dny nepočítal, sám už nevěděl, kolikrát vystoupil sluneční terč vysoko na oblohu, podivně se zmenšil v nadhlavníku, odkud nemilosrdně oslňoval a pálil, a kolikrát klesl za obzor. Tenkrát neměl sílu počítat. Teprve ve člunu začal dělat nožem zářezy do dřeva.

„K jaké pevnině nás to snáší?“

„K Americe.“

„Je to pravda, že New York je největší město na světě?“

Shovívavě se zasmála.

„Neplujeme přece k Severní Americe, ty hlupáčku, ale k Jižní. Asi k pobřeží Argentiny, nebo možná Brazílie. Copak já vím?“

„A jak daleko můžeme být od pevniny?“

„Neotravuj,“ pokrčila bezradně rameny. „Když plul Viking někde uprostřed Atlantiku, tak mě to nezajímalo, ale teď? Jak to můžu vědět?“

Potravin bylo ve člunu dost. Teď už lhostejně pozorovali hustá hejna stříbrných makrel, která kolem nich proplouvala na dosah ruky, nechytali ani létající ryby, které padaly na dno člunu a zoufale sebou mrskaly. Největší radost jim působilo pozorovat hry delfínů. Člověk by málem řekl, že se narodili jen proto, aby si hráli. Byli lehcí a obratní, předváděli akrobatické skoky, mizeli v hlubině a za chvíli velikým obloukem vyskakovali z vody někde jinde.

Při čekání míjel den za dnem. V noci se jako bílý kouř rozprostírala po moři studená, lepkavá mlha, tlačená dolů nízkým stropem mraků. Co teď měli na práci? Jíst a spát.

Před žárem, který se ve dne lil z nebe, je chránila plachta. Nejhorší byly vlhké, větrné, studené noci. Na nerovných, tvrdých prknech člunu se nedalo pohodlně ležet, kosti je bolely při každém pohybu. Tumbo cvakal zuby, protože svou větrovkou přikrýval Karen a snažil se nemyslet na to, co bude dál. Nekonečná prázdnota oceánu, na které nebyly ani lodi, ani ptáci, zvěstovatelé blízké pevniny, ho začínala děsit. Veškerá energie z něho vyprchala jako krev z otevřené rány. Věděl, že se musí podřídit slepému osudu. Bránil se před tím strachem a díval se na Karen se závistí. Ta totiž svatě věřila, že se Viking musí každým dnem objevit, a bezstarostně hospodařila na člunu.

Skrýš v příďové lavici byla hotovou pokladnicí. Ležel v ní krásný sextant.

„Určíme si naši polohu,“ zaradoval se Tumbo, ale jeho radost netrvala dlouho, protože ani on, ani ona neuměli se sextantem zacházet.

„Já jen vím, že je to hrozně složité,“ obracela Karen v rukou bezradně lesklou hračku.

Zato kompasu v ploché vodotěsné krabičce mohli použít hned. Pluli teď na severozápad, jak chtěli. Těžká raketová pistole se zásobou dvanácti různobarevných nábojů jim oběma způsobila velkou radost.

„Teď budeme moct poslat signál i v noci, až už bude Viking blízko.“

Z dobře vybavené příruční lékárničky vytáhla několik trojcípých šátků. Z jednoho si udělala turban na hlavu, aby ji chránil před nemilosrdným sluncem, a ze dvou dalších opalovačky, celá šťastná, že ze sebe bude moci svléknout propocené šaty. Bavlněná blůzka a prádlo byly pořádně naškrobené solí a špínou. Kousek mýdla, který našla v lékárničce, nebyl naštěstí kouskem obyčejného mýdla, protože ve slané mořské vodě výborně pěnil. Karen využila dlouhé chvíle klidu na oceánu a Tumbovy dřímoty k tomu, že se pustila do mytí a velkého prádla.

„Takové neštěstí! Jediná, kterou mám!“ Její zoufalý výkřik probudil z dřímoty Tumba, který ležel svinutý ve stínu stočené plachty. Dívka se nebezpečně vykláněla přes bok člunu a marně se snažila chytit blůzku, kterou jí vzala voda. Divže sama nevypadla.

„Co si teď bez ní počnu?“

Vyskočil rovnýma nohama. A jedním skokem byl ve vodě. Stačilo pár silných úderů pažemi, a už držel blůzku v ruce. Vítězný výkřik mu odumřel na rtech. V průsvitné vodě se mihlo dlouhé tmavé tělo. Plulo k němu ze strany. Vespod bylo vidět světlou širokou ploutev, zakončenou ostře jako kosa. A oko upřené na něho. Děsivé kolmé zřítelnice vtiskovaly tlamě výraz žraloci krutosti.

Útočí žralok hned? Plaval pomalu, ale jeho hrůza rostla každou sekundu. Má zamířit ke člunu? Příliš pozdě. Chlapec strnul, ochromen hrůzou. Věděl, že žralok nesnáší prudké pohyby, že se bleskurychle vrhá na všechno, co se pohybuje ve vodě. Před několika dny vyprávěl Karen, jak na mysu Dobré naděje odháněl žraloky obyčejnou harpunou na ryby, ale teď byl bezbranný, neměl ani nůž za pasem. Oddálit chvíli, kdy žralok zaútočí, může jen naprostá nehybnost. Zatajil dech.

Stvůra zmizela náhle, jako by ji hlubina pohltila. Kam se poděla? Bál se pohnout, otočit, ale instinktivně vyciťoval její přítomnost. Jistě krouží někde nablízku, prohlíží si kořist, která jí stejně neuteče, sleduje ho a čeká jen na vhodnou chvíli. Stále se neodvažoval pohnout, ochromen nepřekonatelným strachem, který mu spoutával celé tělo.

A zase se dravec nečekaně objevil bůhví odkud, jako vystřelený z katapultu. Nebezpečně, neúprosně a současně nedůvěřivě opisoval kolem Tumba stále menší kruhy, jako kdyby mu bylo divné, že se jeho oběť nehýbá. Zuby ostré jako břitvy se najednou zaleskly v široce rozevřené tlamě těsně před chlapcem. V témž okamžiku uslyšel hlasité šplíchnutí vedle své pravé paže. Koutkem oka zahlédl, jak na vodu dopadlo dlouhé veslo. Rychle je chytil a namířil proti neúprosné smrti, jež se k němu blížila. Vší silou vrazil veslo žralokovi do nosu. Křečovitě sevřel ruku, připraven na silné odhození vzad, ale tlak nečekaně povolil. Černá past monstrózní tlamy se prudce zavřela. Byl by přísahal, že slyšel klapnutí zubů, jimiž ho chtěl žralok roztrhat. Překvapený dravec bleskurychle uhnul a zmizel v hlubině. Nevrátí se? Tumbo začal bušit veslem do vody a ječet zplna hrdla, aby útočníka zastrašil. Sám nevěděl, jak doplaval ke člunu, jak do něj vlezl a padl na jeho dno. Na mokrém těle cítil horký, lepkavý pot, jako by ležel ve vaně teplé vody. Karenin zoufalý křik ho probudil k plnému vědomí.

„Zachránilas mi život. Smrt mě minula o vlásek,“ zašeptal.

„Vyprávěls mi jednou o harpuně, proto jsem ti hodila veslo. Tumbo, přísahej, že už nikdy nic takového neuděláš, přísahej, že mě už nikdy nenecháš samotnou!“

Rozlilo se mu teplo kolem srdce.

Uplynula dlouhá chvíle, než se oba vzpamatovali.

„Nic se ti nestalo? Odkud máš tuhletu jizvu?“ ukázala Karen prstem na dlouhou stopu na chlapcově stehně. „Ještě jsem si jí nevšimla.“

„Od žraloka,“ snažil se vyslovit nedbalým tónem, jako by to bylo něco, co ani nestojí za řeč. „To už je dávno. Byl jsem tenkrát ještě malý, otřel se o mě. Jen taktak že jsem mu utekl.“

„Ach Tumbo, to je hrozné! Já bych se po takovém zážitku už jaktěživa neodvážila skočit do vody, kdežto ty jsi skočil pro mou blůzku. To je hrozné!“ opakovala rozrušeně.

Byl rád, že to pochopila. Nečekal to od ní. A nikdy by se byl Karen nepřiznal, že se od té události na mysu Dobré naděje setkání se žralokem hrozně bál.

Od onoho památného dne kolem sebe viděli žraločí hřbety denně. Ta neznámá veliká šedivá ryba, za jakou asi považovali člun, zřejmě budila žraločí zvědavost. Anebo možná jen trpělivě čekali na chvíli, až se jeden z těch dvou zase ocitne ve vodě. Pohled na ně naháněl Karen hrůzu od rána do soumraku. Naštěstí nevěděla, že ty jejich kočičí oči vidí i potmě, že v noci vidí stejně dobře jako ve dne.

Tumbo jejich zvyky dobře znal, ale raději na ně nemyslel. I když neviděl v noci jejich zlověstné stíny, neustále cítil jejich přítomnost. Pronásledovala ho vzpomínka na panickou hrůzu, jakou prožil. A také na slova, která nejednou slyšel od rybářů na mysu Dobré naděje: Žralok přináší neštěstí.

Cožpak už toho nevytrpěl dost? Co jim oběma ještě osud chystá?

8. PROČ LHALA, JAKO KDYŽ TISKNE?

S vypnutým motorem, jen s napjatou plachtou k nim kutr doplul jako duch. Vynořil se z oslnivě rudého slunce, planoucího nad obzorem a potápějícího se do moře. Tumbo, prudce probuzen z dřímoty nějakým hrůzným snem, se podíval proti světlu – a oněměl. Nevěřil vlastním očím.

Obrysy pěti postav, které stály u zábradlí, se výrazně rýsovaly proti oslnivému purpuru, jako by byly vystřiženy z papíru. Mlčely. Zdálo se mu to, nebo je vidí doopravdy? Bylo naprosté ticho. Kde se tu tak najednou vzali? Měl chuť si protřít oči hřbetem ruky. „Karen…,“ zašeptal, ale ta už je také zahlédla. Vzrušením, radostí ze sebe nemohla vyrazit hlásek. Zaťala prsty do jeho paže a druhou rukou začala mávat. Odpověděly jim výkřiky. Nerozuměl, jakou řečí volají, ale s úlevou si oddychl. Nebyly to přízraky, nebyl to sen, byli to lidé z masa a kostí. Vysvobození přišlo tak náhle, že nepociťoval ani záblesk radosti.

Lana, která neznámí muži házeli z kutru, padala pořád vedle, až teprve při třetím pokusu narazila na člun. Karen horečně jedno uvazovala na zádi, Tumbo druhé na přídi. Muži z kutru chvatně přitahovali člun ke své lodi. Štíhlý a vysoký muž se snědou tváří, bujnou čupřinou a černým knírkem, který stál uprostřed, upíral pohled na Karen a rychle cosi říkal svým druhům. Jeho slova přerušilo hlasité zachechtání. Dívčina tvář ztuhla, její oči se zúžily, honem se posadila a začala si chvatně oblékat blůzku.

„Habla usted espaňol?“

Karen zavrtěla hlavou.

„I don’t understand!“ odpověděla.

„Ingles? Do you speak English? Ano? To je dobře. Račte na palubu, seňorito,“ volal lísavým hlasem vysoký muž.

Vztáhlo se po ní pět párů rukou současně.

„Jdi první,“ popostrčila užaslého Tumba.

Silné paže ho vyzvedly ze člunu jako pírko a hrubě jím mrštily o palubu kutru. Vyskočil a protlačil se mezi neznámými muži k zábradlí. Karen se křečovitě chytila jeho vztažených rukou.

„Jaký špatný vítr odehnal seňoritu tak daleko od břehu? Je to jistě vina toho černocha, že? Ne? Jste tedy trosečníci z nějaké lodi? Račte do jídelny, tam nám všechno řeknete, seňorito. Haga usted el favor de entrar,“ zval dívku pohostinně usmívající se muž a hluboce se ukláněl. Karen odpověděla jen pokývnutím hlavy, a to tak vznešeným, že Tumbo nevycházel z úžasu. Proč se neraduje, proč se osvoboditelům nevrhne do náruče? Nemohl její chování pochopit. Jak jinak si oba dva představovali tuto chvíli! Mlčky, beze stínu úsměvu se nechala vést jako princezna družinou dvořanů. Jeho si nikdo nevšímal, nikdo ho nikam nezval, ale Tumbo se tlačil za ní.

Veliká místnost, slabě osvětlená jedinou petrolejkou, která visela až u stropu, byla prosáklá ostrým pachem ryb, česneku, tuků a alkoholu. Na dávno nemytých stolech se válely hrnky, prázdné láhve a talíře se zbytky jídla. Všechno tu bylo zanedbané, špinavé, rozbité.

„Ramóne!“ vykřikl muž.

„Yes, captain!“ Té postavy, kulaté jako soudek, by se člověk mohl leknout, nebýt toho, že pod rozcuchanou, jako havraní křídlo černou čupřinou, pod vysoko zdviženým, jako uhlíkem namalovaným hustým obočím hleděly rozesmáté, zvědavé oči.

„Yes, captain, yes, captain,“ opakoval poníženě, když vyslechl rychlé rozkazy. Dvěma energickými pohyby dlouhých opičích paží smetl ze stolu všechno, co na něm stálo, otřel desku utěrkou, ze které kapala špína, a rychle se vykutálel z jídelny.

Kapitán pohostinně ukázal Karen, aby se posadila na pohovku, a usedl vedle ní.

„Musíte odpustit, seňorito,“ přejel si hřbetem ruky po neoholené tváři. „Ale takové setkání jsme opravdu nečekali. Jsem šťasten, že jsem vám mohl nějak prospět, seňorito. Co bych pro vás mohl udělat? Jen rozkazujte.“

Ostatní tři si mlčky přitáhli židle. Tumbo se nepozván přikrčil na konci stolu. Ti lidé s olivovou pletí a černými vlasy se mu nelíbili. Zpod sklopených víček si je teď prohlížel každého zvlášť. Neuměl by říci, co ho od nich nejvíc odpuzuje. Zamračený pohled toho, který je hubený jako tyčka, nebo mazaný toho druhého, s knírkem zalétne nakrouceným vzhůru, nebo konečně… Ne, sám to nevěděl, ale byl by dal nevímco za to, kdyby teď byl od nich co nejdál. Černé, zvědavostí se lesknoucí oči, upřené na opálená ramena Karen, která si královským pohybem natahovala přes výstřih blůzku, v něm nebudily důvěru. Rozhořčoval ho zejména dotěrný, drzý pohled jednoho z nich. Ten byl mladší než ostatní a velice hezký.

„Ramón nám přinese něco dobrého k jídlu,“ neodtrhoval kapitán oči od Karen. Díval se na ni, jako by mu patřila.

„Je to vynikající kuchař. A teď nám laskavě všechno povězte, seňorito. Hladem jste ve člunu jistě netrpěli, jak soudím z množství prázdných plechovek. A z kohoutku kapala voda.“ Pod tenkým černým obočím provrtávaly Karen roztěkané oči.

Viděl tedy všechno, nic neušlo jeho pozornosti, pomyslel si Tumbo. A zas pocítil podivný neklid.

„Jsem Norka, dcera kapitána Olafa Evansona, spolumajitele velrybářské základny Viking. Jmenuji se Karen. Když jsme se vraceli z Antarktidy do Rio de Janeira, spláchla nás asi před třemi týdny vlna z paluby. Totiž spláchla mne, kdežto on…,“ opravila se rychle a ukázala na Tumba, „on za mnou skočil a zachránil mi život.“

„To je váš sluha?“

„Ale kdepak, pane kapitáne!“ pokrčila vznešeně rameny. „To je host mého otce, syn jeho přítele, světoznámého geologa, profesora z Dakaru.“

Lhala, jako když tiskne. Tumbo na ní visel nadšeným pohledem, jenom nechápal, proč to dělá, proč neřekne pravdu. Ale Karen zřejmě dobře věděla, co dělá.

„Budete tak laskav, pane kapitáne, a okamžitě zatelegrafujete mému otci a sdělíte mu místo, kam má pro nás doplout Viking se svou flotilou loveckých lodí. Otec bude šťasten a jsem si jistá, že se vám bohatě odmění za pomoc, kterou jste mi poskytli,“ říkala klidně, chladně jako dospělá.

Kapitán pobouřeně zamával rukama.

„Vy mě urážíte, seňorito! Kdo by v takovou chvíli myslel na peníze? Já tedy rozhodně ne. Zachránit krásnou dámu je pro mě dostatečnou odměnou a největší ctí. Dovolte, seňorito, abych svým lidem přeložil, co jste mi právě řekla.“

Tumbovi se opět zavrtal do uší příval nesrozumitelných, šustivých slov. Kapitán zřejmě vydal nějaký rozkaz, protože ten hezounek najednou vyskočil a vyběhl z jídelny. Pohybuje se jako kočka, pomyslel si s odporem Tumbo, bude to asi nějaký nebezpečný člověk.

Dva tam zůstali a s jiskřícíma očima naslouchali kapitánovým slovům. Potom se také rozhovořili a živě přitom gestikulovali. Hezounek se za chvíli tiše vplížil do jídelny. Na tázavý pohled svého velitele přikývl hlavou a řekl pár slov, ze kterých Tumbo vylovil pouze dvě, Viking a Sandefjörd. Viděl tedy nápisy na jejich člunu. Copak nevěřil Kareninu vyprávění? Podíval se na ni. Kousla se do rtů. Zřejmě pochopila i ona.

„Račte odpustit, seňorito, ale byl jsem tak okouzlen tím nečekaným setkáním, že jsem se vám zapomněl představit,“ přerušil jeho úvahy lichotivý hlas, zřejmě neuvyklý angličtině. „Kapitán Rafaelo Ruiz Barrenco, k vašim službám, seňorito. Na našem ubohém malém kutru bohužel nemáme vysílačku. Abychom si vydělali na živobytí, převážíme ulovené ryby z oceánu na pobřeží! Teprve odtamtud můžeme vyslat radiodepeši kapitánu Evansonovi. Jen co přistaneme, samozřejmě. Váš otec je jistě zoufalý, seňorito. Je mi ho velice líto.“

„Ano, tatínek jistě umírá strachy o mě. O nás,“ opravila se honem Karen. „Do kterého přístavu plujeme, pane kapitáne?“

Mužovy roztěkané oči na zlomek sekundy znehybněly. Od odpovědi ho vysvobodil Ramónův příchod. Ze začouzeného hrnce se linula líbezná, dávno zapomenutá vůně teplého jídla.

Tumbo zavřel oči, když ucítil v ústech božskou chuť silně kořeněných ryb, vařených fazolí a nějaké pálivé zeleniny. Ani nevnímal, že ho jídlo pálí do rtů. Hltal jednu lžíci za druhou a přikusoval báječné měkké bílé placky. Najednou mu však ruka, kterou zvedal k ústům, zůstala nehybně viset ve vzduchu. Karen jedla pomaličku, vznešeně, jakoby nerada, tak, jako to vždycky dělávala na lodi. Jako by už byla zapomněla na syrovou, krvavou rybu, kterou trhala rukama na kusy, a na studené konzervy, z nichž vydloubali poslední sousto. Zřejmě věděla, co dělá. Podvědomě ji začal napodobovat, veškerou silou své vůle se snažil ubránit chvatu. Když do sklenice, která stála před ní, začal kapitán nalévat rum, pomalu procedila: „Děkuji, já piji jen vodu.“ Ani tohle nebyla pravda. Neustále lhala. Chlapec měl pocit, jako by se byl zamotal do nějakých záhad.

Voda byla báječná, chladná a čistá, vůbec nepřipomínala vodu s chutí pryskyřice či nějakého léku, kterou pili ve člunu.

Pět mužů, kteří mlčky kouřili dlouhé tenké doutníky a popíjeli nějaký alkohol s nepříjemným ostrým pachem, nespouštělo pohled z Karen. Jako uhranutí sledovali každý pohyb její ruky, jejích úst, zaposloucháni do zvuku jejího studeného hlasu. Chovali se tak, že Tumbovi jídlo přestávalo chutnat. Mezi lidmi, kteří mluvili cizí řečí, o kterých nic nevěděl a ani se od nich nemohl nic dovědět, se najednou cítil hrozně osamělý.

Kapitán stále častěji, stále netrpělivěji pohlížel úkradkem na své zlaté hodinky. Zřejmě se nemohl dočkat, až Karen odloží lžíci a vidličku.

„Jste jistě strašně unavena, seňorito, a my už abychom také šli spát. Musíme brzy vstávat do práce. Jestli dovolíte, přineseme vám i vašemu příteli nějaké šatstvo. Nebude to sice šat hodný vaší krásy, seňorito, ale bude čistý a bude vás chránit před sluncem. Kajuta, kterou vám mohu nabídnout, je sice skromná, ale lůžko je měkké a pohodlné. Jistě se vám na něm bude spát lépe než na prknech člunu. Pro mladého pána,“ dodal, když zahlédl v dívčiných očích záblesk nepokoje, „také najdeme dobré místo. Cabrerro vás tam dovede, seňorito,“ ukázal na malého tlusťocha s dvojitou bradou, který už čekal s baterkou v ruce. To je ten, co si bral dvojité porce, pomyslel si závistivě Tumbo a s výčitkou pohlédl na Karen. Kvůli ní se ani pořádně nenajedl.

„Buenas noches!“ uklonil se opět hluboce kapitán. Když Karen překročila práh kajuty, celý kutr se zachvěl, motor zaduněl. Žárovka pod stropem se rozjasnila žlutým světlem a za chvíli se rozhořela. Kapitán s obavami pohlédl na dívku, ale uklidnil se, když viděl, že tomu nevěnuje pozornost.

Čisté prostěradlo a sněhobílý polštář zlepšily Kareninu náladu. Tumbo se za ní rozběhl, když Cabrerro táhl dívku na chodbu a v jeho nepřetržitém proudu slov se neustále opakovalo „el cuarto de baňo“.

„Konečně se budu moct pořádně umýt!“ zaradovala se. „Jdi teď s ním. Potom za mnou přijdeš,“ pošeptala mu, „a já ti všechno vysvětlím.“

Maličká kajuta, ve které měl spát, byla na druhém konci chodby. Námořník ukázal na horní kóji a výmluvnými pohyby dal Tumbovi najevo, že on sám bude spát na dolní. Ke spánku se zatím ještě nechystal. „Buenas noches!“ vykřikl jen, komicky se zahoupal na svých krátkých nožičkách a odešel nahoru. Tumbo čekal, až jeho kroky ztichnou, a potom se opatrně, po špičkách vrátil do Kareniny kajuty.

Čekala na něho.

„Už jsem měla strach, že nepřijdeš. Poslyš, to jsou nějací divní lidé. Jsou sice zdvořilí a pohostinní, ale mám pocit, že před námi něco tají. Určitě nás zpozorovali už v poledne, ale dopluli k nám až při západu slunce. Jsou rádi, že nikdo neviděl, jak nás brali na palubu. Když jim kapitán řekl, kdo jsem, začali se hned hádat o to, kolik peněz dostanou za odměnu. A o to, kdo nás spatřil první, protože ten by měl dostat nejvíc. Hádali se, jako by už před sebou viděli balík bankovek.“

Tumbo žasl. Jak to může Karen vědět?

„A ještě něco,“ pokračovala, aniž si ho všimla. „Lámali si hlavu, co má stát v depeši pro tátu. Taková drzost! To je přece moje věc, a ne jejich. ‚Dost těch řečí,‘ vykřikl ten kapitán. ‚O tom budeme uvažovat, až se šťastně zbavíme nákladu, ale to první je důležitější. Té holce jsem řekl…‘ – on si o mně dovoluje říkat holka! – ‚té holce jsem řekl, že nemáme na kutru vysílačku.‘ Z ohledu na otce a na mě by mohli tu zprávu odeslat hned, jakmile přijedeme do přístavu. Ještě než začnou vykládat ryby.“

Teprve teď si všimla Tumbových úžasem vykulených očí. Upřímně se rozesmála, ale honem si přikryla ústa rukou, aby její smích nevzbudil něčí pozornost.

„Ty se tomu divíš? Já přece umím dobře španělsky, tys to nevěděl? Rozumím všemu, co říkají, každičkému slovu. Es verdad. Poměrně dost rozumím i portugalsky.“

„Tak proč jsi předstírala, že nerozumíš?“ nemohl se vzpamatovat Tumbo. „Proč s nimi mluvíš anglicky? Div si nepřekousnou jazyk.“

„Protože…,“ začala a v rozpacích se odmlčela. „Když mě spatřili ve člunu napůl nahou, oblečenou jen do těch šátků, začali říkat všelijaké ošklivé věci. No prostě mě urazili, opakovat ti to nemůžu. Co jsem si měla počít? Bylo jich pět a my jsme jen dva, tak jsem dostala strach a řekla jsem si, že budu předstírat, že jim nerozumím. To bylo jediné východisko. Jsem hrozně ráda, že tatínkovi pošlou zprávu už zítra večer a že počítají s odměnou. Viděls, jak hluboce se mi kapitán klaní? Nezklamou se, táta je jistě zasype penězi, že mě zachránili.“

Tumbo pocítil ostré bodnutí u srdce. Zachránili. Teď už tedy ne on. A kdo se vrhl do rozbouřeného moře, kdo vzkřísil její plíce vlastním dechem, kdo získal člun a potom div že nezahynul ve žraločí tlamě, jen aby jí přinesl její blůzičku, kdo? Stěží přemáhal trpkost, jakou ho naplnila Karenina slova. Jenže teď nebylo na takové úvahy kdy.

To, co řekla, potvrdilo jeho dosavadní podezření.

„I nadále se budu tvářit, že nerozumím španělsky,“ šeptala vzrušeně. „To se nám ještě může vyplatit. Jenom si musím dát pozor. Aspoň budeme vědět, co mají za lubem. Jakmile ten tlustý Cabrerra usne, přijď zas ke mně. Zaklepej třikrát. Zamknu se, mám z nich strach.“

Pořád ho tedy potřebuje. Hned byl veselejší.

„Nezamhouřím oko, můžeš být klidná.“

Několikatýdenní únava se projevila, jakmile se vyšplhal do horní kóje. Pohádkově měkké lůžko, pravidelné dunění dieselu, monotónní šplouchání vln a rytmické houpání kutru ho uspávalo. Ne, to si nemůže dovolit. Musí počkat, až se vrátí Cabrerra, až uslyší jeho klidný dech, a teprve potom zas vyklouzne za Karen. Vždyť jí to slíbil. Snažil se vymyslet nějakou metodu, aby se mu víčka sama nezavírala, a tak si připomínal popořádku všechno, co se toho dne událo. Ale marně, nedokázal soustředit myšlenky. Ani nevěděl, kdy ho přemohl spánek plný ošklivých snů. Nějaké podivné zvuky ho obkličovaly ze všech stran. Přicházely jako příboj, chvíli sílily, chvíli slábly, ale za nějakou dobu se zase vracely, vířily mu hlavou, připomínaly mu nějaké dávno zapomenuté zvuky. Odkud je jen zná?

Najednou se probral. Bleskurychle. Ležel teď soustředěný, ostražitý, s otevřenýma očima. Naslouchal.

Skrz stěny a paluby k němu doléhal vysoký hvizd. Takhle ječet může jen generátor rádiové stanice. Slyšel ten zpěvavý tón stokrát. Když pohasínal, znamenalo to, že telegrafista pracuje s klíčem. Mají tedy vysílačku v chodu! Proč tedy ten šváb s mazaným pohledem, ten jejich kapitán, zase lhal? Vždyť přece ví, že dostane odměnu!

Chlapci vířily hlavou myšlenky, otázky, na které nenacházel odpověď. Jeho neklid byl nakonec přemožen únavou. Karen jistě taky spí jako zabitá, ospravedlňoval se v duchu. Slyšel ještě jako v mlze dupání bot po palubě, nějaké hlasy a skřípání jeřábu. Zřejmě nakládají ryby, pomyslel si ještě a zavřel oči. Déle už se spánkem zápasit nedokázal.

9. NA TOM KUTRU JE VŠECHNO ZÁHADNÉ

Šunka s vejci, křupavé kukuřičné placky, pomerančový džem, nějaká ryba a vonná silná káva přivedly Karen i Tumba do báječné nálady.

A čisté šatstvo. Dívka s hladce sčesanými, sluncem zjasněnými vlasy vypadala docela hezky v mužské nazelenalé blůze, jejíž barva zvýrazňovala barvu jejích očí. Příliš velké kalhoty si přepásala opaskem, ohrnula si nohavice a plátěné boty na provázkové podrážce pevně utáhla přes kotníky. Takové boty tu nosili všichni. Tumbo vypadal o něco hůř, nedovedl si tak dobře poradit se šatstvem určeným pro muže daleko vyšší a silnější. Ale oba byli rádi. Čisté vzdušné bavlněné šatstvo, které je chránilo před horkem, bylo pro ně hotovou spásou.

Ranní světlo způsobilo, že jim špinavá a včera tmavá jídelna připadala dnes čistší a útulnější. Ramón se usmíval od ucha k uchu, děkoval za uznání, jež mu Karen vyjadřovala pohyby, mohl se rozkrájet ochotou, nosil jí nové a nové lahůdky a obratnými pohyby dlouhých paží jí vysvětloval, jak uměl, že všichni ještě spí, jen chudák Cabrerro že má službu u kormidla.

Na palubě je oslnilo světlo. Slunce rychle šplhalo vzhůru po obloze bez mráčku a rozžíhalo ve vodě mihotavé záblesky. Karen si s hrůzou vzpomněla, co všechno musela ve člunu vytrpět v nemilosrdném slunečním žáru. S úlevou si pomyslela, že tohle už je dávno za ní a že za pár dní obejme tatínka.

Když spatřila hromady beden polepených stříbrnými šupinami, pošeptala Tumbovi:

„Ryby zřejmě naložili ještě v noci. V tomhle horku by se hned začaly kazit. Nic jsem neslyšela.“

Motor jednotvárně duněl, dlouhé zelené vlny se lehce převalovaly sem a tam, ze všeho dýchala harmonie a klid. Když se Tumbo díval na usmívající se dívku, musel se ptát sám sebe, zda to, co prožili, nebyl nějaký zlý sen. Jejich noční podezření a obavy mu teď připadaly směšné. A měl na sebe vztek, že nedokázal zahnat strach teď, kdy se konečně zdálo, že je všechno v nejlepším pořádku.

Najednou ho cosi nepříjemně sevřelo u srdce. Na střeše kormidelníkovy kabiny spatřil proti blankytné obloze velký bílý izolátor, od něhož se táhlo lanko k anténě. To je přece vývod z vysílačky! prolétlo mu hlavou. Nemýlil se. Zrovna takové vídal na Icebjörnu i na loveckých lodích Vikinga. Tak přece jen tu mají vysílačku! Tak přece jen to všechno nebyl sen, přece jen v noci slyšel zvuk pracujícího generátoru! Tak přece jen ten zdvořilý kapitán lhal! Ale proč?

Užuž se chtěl se svým objevem svěřit Karen, když vtom se za jejich zády ozval melodický hlas:

„Bienvenidos. Cómo está ustedes?“

Tumbo svraštil obočí. To je ten, co chodí tiše jako kočka. Že ho sem taky čert přinesl, pomyslel si. Sám ani nevěděl, proč mu jde na nervy ten štíhlý hezký chlapec se sametovýma očima, který mohl na Karen oči nechat. To sice mohli i jiní, ale Tumbovi se zdálo, že se Karen na tohoto chlapce dívá tak nějak vlídněji. Cožpak mu i teď neposlala na uvítanou pod svými dlouhými řasami zářivý pohled? Že by ji byla okouzlila jeho krása? Zřejmě se jí líbí. Tumbo dobře znal její oči. Byly zelené jako mořská hlubina a jako mořská hlubina průzračné, dovedly být studené i zlé, když se hněvala, či plné neskrývané zvědavosti, jako ve chvíli, kdy ho přijímala do svých služeb. A zase zastřené utrpením, když ji budil k životu. Ale tyto dívčiny záletné pohledy ho ťaly do živého. Proč se dnes chová k těm neznámým mužům jinak než včera? Vždyť mu sama řekla… Anebo se mu to jen zdálo?

Řekl si, že si nebude všímat nakrucujícího se námořníka, který chrlil na Karen příval slov. Odpovídala na ně bezradně rozloženýma rukama. Mělo to znamenat „nerozumím“, ale Rodrigueze to neodradilo, upíral na ni záletné pohledy a zřejmě jí říkal nějaké komplimenty. Jen aby se neprozradila úsměvem, ruměncem či zábleskem očí! Dobře mu přece rozuměla!

Z námořníkovy tváře náhle zmizel úsměv, když Karen vykročila ke schůdkům vedoucím ke kormidelnické kabině. Zastoupil jí cestu skokem divoké kočky.

„Se prohibe,“ řekl.

„Nerozumím,“ odpověděla anglicky.

„Passo prohibido! Dispenseme!“ trval na svém.

„Proč mě nechtějí pustit na můstek?“ otočila se s výčitkou k přicházejícímu kapitánovi.

„Ach odpusťte, seňorito, nač hned taková nespravedlivá slova? Tady je vám dovoleno všechno. Rodriguez si jistě myslel, že kdyby ten tlustý Cabrerro, mimochodem hrozně mizerný kormidelník, spatřil takovou krásnou dámu, mohl by ztratit hlavu a zamířit s lodí na širý oceán místo k pobřeží. Jste v tomhle oděvu přímo rozkošná. Opravdová krása se nebojí maškarády,“ zasmál se hlasitě. Současně upřel na námořníka tázavý pohled. Ten ukázal očima na Tumba a pak významně na střechu kormidelnické kabiny. Kapitán Rafaelo Ruiz Barrenco by nebyl kapitánem, kdyby tohle bleskurychle nepochopil. Jeho bílé zuby se zase zaleskly. Má je ostré jako žralok, prolétlo hlavou Tumbovi, jemuž výměna pohledů neušla.

„Jak se vám spalo, seňorito? Chutnala vám naše snídaně? Všichni bychom si přáli, abyste si na setkání s námi zachovala dobré vzpomínky. Jen co vyměníme kormidelníka, půjdeme na můstek. Stojí to za to, je odtamtud opravdu nádherný pohled. Kromě toho vám ukážeme naše nejmodernější zařízení, goniometr a radar. Rádiovou stanici jsme bohužel museli demontovat a dát do opravy,“ řekl významně. Tato slova zřejmě platila Tumbovi.

„A co moje radiodepeše, pane kapitáne?“

„Nezapomněl jsem na ni, je to samozřejmě záležitost ze všech nejpilnější, seňorito. Pošleme ji ještě dnes, jen co veplujeme do přístavu.“

Zase lže, pomyslel si s nedůvěrou Tumbo. Vždyť chce nejdřív vyložit náklad.

„Do kterého přístavu?“ uslyšel její klidný, ovládající se hlas. Předstírala, že nic neví.

„Do jednoho malého přístavu západně od Montevidea.“

„Nezapomeňte, že počítám hodiny, pane kapitáne!“

„Moc dobře vás chápu, seňorito, já také,“ mrkl kapitán na hodinky. „Pojďte si teď prohlédnout strojovnu. Ale dávejte pozor, abyste se nezašpinila!“ Seběhl dolů po železných schůdcích tak rychle, jako by si přál, aby už byli z paluby pryč.

Hukot pracujícího dieselu je ohlušoval. Karen předstírala, že zakopla, a naklonila se k Tumbovi.

„Plujeme teď na sever, ke břehu máme doplout až teprve pozdě v noci. To si mezi sebou dohodli. Proč?“

Tumbo sice nebyl strojník, ale přesto ho překvapilo, že ten nenápadný malý kutr má tak obrovský stroj. Ze spleti trubek a ventilů, ukazatelů a tlačítek se před ním vynořila podivná postava. Karen stěží přemohla výkřik. Však se také bylo čeho leknout. Malý, zavalitý muž se zarostlou tváří se celý leskl, jako by byl právě vylezl z vody. Olejem měl namaštěné ruce až po lokty a lýtka, olej mu kapal z trička i z roztrhaných trenýrek, jejichž původní barvu by pod nánosem špíny už nikdo nerozeznal. Dokonce i plátěné střevíce na provázkové podešvi měl celé prosáklé olejem. Jedno však Tumba v té masivní tváři překvapilo. Jasné a klidné oči. Dívaly se na něj s takovou nějakou přátelskou zvědavostí.

„Vítám vás ve svém království,“ řekl muž lámanou angličtinou ve snaze překřičet motor. „Ještě se neznáme. Jmenuju se Miguel. Málokdy vylezu tam nahoru,“ ukázal rukou na strop. „Nemám rád vítr, nemám rád vodu. Lidi taky nemám rád,“ dodal tišeji. „Mám rád jenom tuhletu holku,“ vztáhl ruku k mašině třpytící se čistotou.

Všechny ventily, kliky a tlačítka se leskly jako nové. Tumbo a Karen se na sebe podívali. Líbil se jim ten strojník, který byl docela jiný než všichni ostatní členové posádky. Karen mu dovolila, aby ji vzal za ruku a dovedl k řídicí desce. Když jí Miguel ukazoval nějaký ciferník, vytáhl z kapsy hadřík a setřel z niklového prstenu ampérmetru neviditelný prášek pohybem tak něžným, jako by se dotýkal tvářičky dítěte.

Ručička přístroje se najednou vyklonila napravo, chvěla se chvíli v této pozici a pak prudce klesla nazpátek. Ale znovu vyskočila doprava. Tumbo jako uhranutý neodtrhával pohled od ukazatele.

„Tlak vzroste,“ začal strojník, když viděl chlapcův pohled, „vždycky když tam nahoře spustěj tu…“

„Ale no tak, Migueli!“ přerušilo ho náhle podivně ostré napomenutí. „Ukaž radši seňoritě chladicí zařízení!“ Kapitánův hlas zněl jako rozkaz. Přes tvář okřiknutého mechanika přelétl uražený stín. Ale poslušně zmlkl. Tumbo však stejně pochopil, co Miguel nestačil doříct. Zatížení vzroste pokaždé, když se uvede do pohybu transformátor vysílačky, to dávno věděl. Kapitán tedy znovu lhal. Proč je zavedl do strojovny těsně před termínem spojení? Proč před nimi od začátku skrývají, že rádiová stanice pracuje normálně? Co to má znamenat?

Chladicí zařízení však Karen nezajímalo.

Když se vrátili ze strojovny na palubu, přistoupil k nim Rodriguez, dvorným pohybem zval dívku na můstek a rychle přitom cosi říkal kapitánovi. Ten zas opakoval se svým obvyklým zdvořilým úsměvem:

„Si, si. Pozveme teď seňoritu nahoru.“

Budou se muset přiznat, že rádiová stanice je v provozu, podivil se Tumbo. Jen si to stačil pomyslet, uslyšel Karenino tlumené zašeptání:

„Rodriguez řekl kapitánovi, že vysílačku odmontovali a že už můžeme nahoru.“

Rozhled shora byl opravdu krásný. Mírně zčeřená hladina se leskla až po obzor v slunci jako roztavené stříbro.

U kormidla stál bez hnutí hubený Rivera a v jeho hranaté, zamračené tváři se nepohnul ani sval, jen jeho oči, bdělé jako oči racka, nepřetržitě pozorovaly obzor i palubu, utkvívaly na okamžik na kompasu a zase se vracely na moře. Příchozích si vůbec nevšímal, z jeho sevřených úst nepadlo jediné slovo. Jako by je vůbec neviděl.

Rodriguez uvedl hosty zasouvacími dveřmi do nevelké kajuty naplněné jednotvárným hukotem z výfuku motoru, ukazoval jim mapy a rychloměr a potom roztáhl další dveře, které vedly do rádiové stanice. Tumbo se zvědavě rozhlédl.

Kryt vysílačky byl demontován, podstavce lamp prázdné. Rodriguez výmluvně ukázal na smutně visící dráty, aby tím dával najevo, jak velice ho mrzí, že rádiová stanice nefunguje.

Ale Tumba nebylo tak snadné oklamat. Těch pár drátů by dovedl spojit během několika sekund. A lampy? Viděl je ležet na horní polici, zakryté jakoby náhodou nějakou mapou. Schovali je tam schválně. Aniž přestal mluvit, zapnul Rodriguez přijímač a přeběhl po stupnici. Kabinu rádiové stanice naplnily veselé zvuky taneční hudby. Chytil Karen za ruku a položil ji na knoflík. Dívka s radostí stanici vyladila a začala podupávat do taktu. Hluboce se před ní uklonil, jako by ji zval, aby si s ním zatančila rumbu.

Tumbo s potěšením naslouchal neznámé melodii. Jeho prsty, které náhodou spočinuly na klíči vysílačky, začaly bezděčně vyťukávat tečky a čárky morseovky: CQ… CQ… CQ.

Rodriguez zůstal stát jako opařený, svraštil obočí, jeho sametové oči vyjadřovaly bezmezný úžas.

„Dispenseme!“ zvolal na Karen a sám začal s úžasnou obratností morseovkou vyťukávat nějakou větu. Pozoroval Tumbovu tvář a vyzýval chlapce pohybem, aby taky předvedl, co umí. Tumbo okamžitě pochopil lest a začal jedním prstem ťukat do klíče bez ladu a skladu. Tvář krasavce rozjasnil úsměv úlevy. Ale místo aby se vrátil k taneční hudbě, vyvedl je oba z kabiny a nechal stát na křídle můstku. Sám seběhl na palubu a volal:

„Rafaelo! Rafaelo!“

„Co se mu stalo?“ řekla rozmrzele Karen. „Proč ode mě tak rychle utekl? Proč volá kapitána?“

„Asi jsem se prozradil… Ani jsem si to neuvědomil a začal jsem pracovat s klíčem. A on si domyslel, že znám morseovku,“ přiznal se zkroušeně Tumbo.

„Kdy? Nezdálo se ti to jenom? Já jsem si ničeho nevšimla!“

„Ty sis ničeho nevšimla, protože jsi nespustila oči z toho krasavce.“

„Nedovoluješ si trochu moc, Tumbo?“

Než jí stačil odpovědět, objevil se kapitán s tím svým přilepeným úsměvem a za ním rozrušený Rodriguez, který se div nezalkl přívalem slov, jež ze sebe chrlil. Co říkal, vzbudilo zřejmě zájem i zamlklého kormidelníka, protože se na chlapce podíval tak, až mu na zádech naskočila husí kůže. Karen pobledla, otočila se k moři a nedbale se opřela o zábradlí, jako kdyby se dívala na vlnící se moře, ale Tumbo věděl, že nastražila uši. Oživená výměna slov mezi Uruguayci netrvala dlouho. Jak chlapec předpokládal, odpověď na jeho neklidné myšlenky padla z kapitánových úst.

„Seňore,“ tak se na něho kapitán obrátil poprvé a slovo seňor vyslovil takovým nějakým pohrdavým způsobem, „vy jste synem profesora, že? A v jakém oboru pracuje pan otec, smím-li vědět? Elektronika? Rádio? Radary?“

Tumbo v křížové palbě pohledů oněch tří mužů stál nehybně, beze slova.

„Ale kdepak, je to geolog, pane kapitáne!“ Karen se mu nevinně dívala do očí. „Hledá nebo dokonce už našel v Senegalu uranová ložiska!“

Kapitán nedůvěřivě pohlédl na usmívající se tvář, ze které vyzařovala taková upřímnost, že nemohl Karen nevěřit. Rychle přeložil, co řekla. Strojník si něco zabručel pod nosem, ale Rodriguez zřejmě trval na svém. Na potvrzení toho, co říkal, sebou jeho pravá ruka cukala charakteristickým pohybem, jako kdyby vysílal.

Přiměli kapitána, aby přešel do útoku.

„A odkudpak znáte morseovku, seňore?“

Tumbo už se probral z překvapení, ale než otevřel pusu, dala se Karen do smíchu.

„On, a morseovka? To snad nemyslíte vážně! Znám Tumba léta, nic jiného než knihy ho nikdy nezajímalo. Na Vikingu jsem ho musela násilím odvádět od četby, aby se šel podívat, jak se kuchají velryby. Natož aby se zajímal o techniku! Řeknete mi radši, pane kapitáne,“ zvážněla najednou, „v kolik hodin dorazíme v noci do přístavu? Pro mě je drahocenná každá minuta, to jistě chápete. A pro mého otce také,“ zlomil se jí hlas.

„Hned, jakmile přijedeme do přístavu, jak už jsem vám slí…,“ nedořekl kapitán a podezíravě se podíval na Karen. Pod jeho pronikavým, zkoumavým pohledem najednou zrozpačitěla a přes líce jí přelétl ruměnec.

„Jistě chápete, jak je můj otec nešťastný, jak zoufale čeká na každou zprávu,“ pokračovala chvatně, ale kapitán už ji neposlouchal.

Hlasitý zvuk gongu, který Ramón vyčaroval, když vší silou praštil lžící do kastrolu, tedy signál volající k obědu, přišel právě včas.

„Prořekla jsem se jako hloupá husa,“ šeptala horečně Karen Tumbovi, když šli do jídelny. „Řekla jsem kapitánovi ‚v noci‘, a o tom jsem přece neměla vědět! Teď si mohou domýšlet, že rozumím španělsky. Tiše, už jdou. Ostatní až potom.“

Tumbův neklid, rozvanutý slunným ránem, se vracel s dvojnásobnou silou. Měla snad kapitánova podezíravost a snaha něco před nimi skrýt nějakou souvislost s tím, co našel Tumbo na palubě? Ne, to snad není možné! Má to říct Karen? Sáhl do kapsy, stiskl v dlani hladký kov a honem stáhl ruku zpět.

Jako kus zlata se mu zaleskl dnes ráno na palubě pod nohama nějaký nevelký předmět. Automaticky ho zvedl. A schoval. Byl to náboj do pistole velké ráže. Kdo ho ztratil? Zrovna takové náboje vídal v samopalech vojáků doma, v Jihoafrické republice.

Takovými náboji stříleli vojáci do jeho bratrů z proslulého diamantového dolu v Kimberley, aby potlačili vzpouru. Hrozné vzpomínky! Ale kde se vzal ten náboj tady, na tomhle docela obyčejném rybářském kutru? Obyčejném?

Všechno to bylo neobyčejné, záhadné, zneklidňující. Také Karen neřekl, že na jejich záchranném člunu, který námořníci vytáhli z moře a uložili na záď, zalakovali v noci nápisy VII, Viking, Sandefjörd. Proč? Chtěli snad zatajit před těmi lidmi, od kterých přebírali ryby, že je na palubě někdo cizí? Podivní lidé. Ten „chudý rybář“ kapitán nosí zlaté hodinky na tlustém zlatém náramku. Takové neměl ani Evanson.

Dotěrný a neodbytný neklid v něm vzrůstal, marně se mu bránil.

Karen si nevšimla, že po nočním nakládání ryb nezbyly na palubě žádné čerstvé stopy. On však věděl ze zkušenosti, jak těžko se smývá každá lesklá šupina z drsných prken. Nejsou snad v nákladním prostoru kutru ryby? Bezděčně stiskl v kapse schovaný náboj. Takhle je tomu tedy? Vlasy se mu zježily na hlavě, srdce se mu rozbušilo. Ne! To není možné! Zaháněl tu myšlenku, nechtěl si ji prostě připustit.

U stolu škádlila Karen Rodrigueze a každou chvíli prosila podivně zamračeného kapitána, aby jí přeložil, co Rodriguez říká. To říká schválně a dělá to dobře, chytrá holka – pomyslel si uznale Tumbo.

Naslouchal řinkotu talířů, oživených hlasů a pomalu se uklidňoval. Co je mu konečně do věcí těch lidí z kutru, do jejich lží, do jejich záhad, ať si s nimi lámou hlavu sami, on si přece nebude hrát na detektiva! Jen aby co nejdřív poslali zprávu na Vikinga. Bohaté odměny se přece nevzdají. A tou si mohou být jisti. Ať si plují, s čím chtějí a kam chtějí, je to jejich věc.

Chtivě se podíval na hluboký talíř plný vonného kořeněného jídla a s chutí se do něho pustil.

10. NETUŠILI, ŽE NAJDOU TAKOVÉHO SPOJENCE

Oceán byl zahalen do hluboké tmy. Jako okouzleni upírali pohled na hvězdnaté nebe, na tisíce přátelsky mrkajících světel, rozsetých jako démanty po černém sametu. Po mnoho nocí se nad nimi klenula obloha bez mráčku, ale tenkrát byli polomrtví strachy a únavou na voru, a ani potom, pod plachtami ve člunu, nemysleli na nevšední krásu nebe a moře. Mírné šplíchání vln, jež měkce hladily lodní boky, uklidňovalo. Mlčeli. Tumbo cítil, jak Karenina ruka poslepu hledá jeho ruku. Lehce stiskl dívčiny prsty.

Nebyli na palubě sami. Nenechávali je teď samotné ani na okamžik. V černé tmě se pár kroků od nich chvilkami rozžíhaly doutníky. Uruguayci také mlčeli.

Tumbo najednou napjal zrak. Šťouchl Karen do ruky.

„Podívej se!“ zašeptal vzrušeně. Podívala se, kam ukazoval.

„To zachází hvězda za obzor.“

„Ale ne, dávej pozor! Záblesk a tma a zase záblesk. Maják.“

Námořníci zřejmě čekali na tento signál, také už si ho všimli. Jeden z nich, podle bezšelestných kroků to byl asi Rodriguez, rychle vyběhl na kapitánský můstek. Tumbo se za ním nevrle podíval a pak zvedl hlavu. A užasl. Nesvítilo světlo na čnělce, i boční světla byla zhasnuta. Teprve teď si uvědomil, že celý kutr je pohroužen do tmy, že z lodních okének nedopadá na černou hladinu ani nejmenší záblesk. Proč? A zas se mu sevřelo srdce neklidem.

Za chvíli nato zaslechl nějaký cizí zvuk, který rychle sílil. Co to jen může být? Zanedlouho pochopil, že je to rachot motorového člunu se silným motorem. Tady, v noci, daleko od pevniny? To bude jistě pobřežní hlídka.

Prkna pod jeho nohama sebou znenadání trhla, celý lodní trup se zachvěl a kutr se prudce vyřítil vpřed. Paluba jim ujela pod nohama. Než se Tumbo stačil přidržet Karen, leželi oba na zemi.

Dunění motoru, sílilo každým okamžikem. Roztřesený kutr se položil na pravý bok, protrhl mořskou čerň, opsal ostrý oblouk a bláznivou rychlostí ujížděl na širý oceán. Vlny, které protínaly příď, v proudech padaly na palubu. Letíme jak torpédo, pomyslel si Tumbo. Teprve teď pochopil, proč na kutr namontovali tak silný motor.

Ale proč utíkají před člunem pobřežní hlídky? Co mají ti olivoví ďábli na svědomí? Najednou si vzpomněl. Měl v kapse vzorek toho, čím asi byly naplněny nákladní prostory. Nejsou to ryby, je to střelivo. Možná že i zbraně. A všechno mu najednou bylo jasné. Byli to zřejmě pašeráci, žádní rybáři.

Zmocnila se ho hrůza. Z motorového člunu určitě začnou pálit, mohou poranit Karen, potopit celý kutr. A co když se těm mizerům podaří utéct? Teprve teď pochopil, proč nechtěli poslat depeši na Vikinga svou vysílačkou. Nechtěli? Nemohli, protože by byli prozradili svou polohu. Nemohli také prozradit, kde budou vykládat náklad. Proto všechno to vymlouvání, ty lži. Ale když se teď oni dva prozradili a námořníci vědí, že oba znají pravdu, tak brzy je na svobodu nepustí ani za peníze. Ani za nejvyšší odměnu.

Srdce mu prudce bušilo v prsou. Byla to hrozná situace. On i Karen se ocitli ve slepé uličce.

Vystrašená dívka nechápala, co se děje, a přitiskla se k němu.

„Tumbo, já mám strach!“

„Zůstaň ležet, nehýbej se a čekej na mě!“ houkl Karen do ucha, přikrčil se a rychle přeběhl na záď k jejich člunu. Jediným skokem se ocitl uvnitř, doplížil se na příď, ke skrýši v přední lavici. A vytáhl odtamtud těžkou raketovou pistoli. Naštěstí si vzpomněl, že ji nabili, aby mohli vystřelit signál, který je měl zachránit. Ať poslouží aspoň teď, ať ty lumpy chytí! uvažoval mstivě. Ať si mě třeba zatknou a pošlou do vězení, jen když Karen bude zachráněna.

Odjistil pistoli, zvedl ji vysoko nad hlavu a stiskl spoušť. Pruh světla letěl vysoko k obloze a šikmo proťal černou noc. Po chvíli se rozsypal v desítky, stovky nazelenalých sluncí, která zalila palubu kutru a celého moře proudy světla.

Kletby a křik na okamžik přehlušily i hukot motoru. Tumbo vyskočil z člunu. V okamžiku, kdy padal na palubu, přelétlo mu cosi se zasvištěním nad hlavou. V hasnoucím světle rakety spatřil, jak se do boku člunu zabodla lesklá čepel dýky. Několika skoky doběhl ke Karen, chytil ji za ruku a táhl za sebou.

Paluba se rozduněla dupotem nohou. Daleko za zádí proťal černou noc ostrý paprsek modrého světla. Reflektor. Na obloze se rozžehl vánoční stromeček bílých koulí, pomalu klesal a zaléval mořskou hladinu mihotavým světlem.

Hledají moc nalevo – pomyslel si nešťastně. Nevěděl, že ve chvíli, kdy vystřelil raketu, změnil náklon kutru její dráhu, a tak se rozžehla daleko od jejich kursu.

Hlídka má určitě radar, beztak nás už vidí na obrazovce. Moje raketa nás přece musí zachránit!

Tohleto byla ta nejdůležitější myšlenka, před kterou ustupovaly všechny ostatní. Ale kam se mají schovat, než se muži z pobřežní hlídky dostanou na kutr?

Náhlý úder vlny horkého vzduchu prosyceného naftou mu připomněl otevřené dveře do strojovny. Bez rozmýšlení přeskočil vysoký práh, Karen, nepřipravená na tuto překážku, vyhekla bolestí, když se o práh udeřila do kolena. Táhl dívku dolů po železných schůdcích a na její sténání nedbal. Honem, honem!

Hlubina, prosvětlená chabým světlem, hřměla hukotem dieselova motoru, který pracoval na plné obrátky. Sálalo odtamtud horko. Tumbo se zastavil na konci schůdků a se zatajeným dechem zaváhal. Kam by se měli schovat? Stále ještě se mu před očima chvěla ve dřevě čepel dýky. Strojník Miguel bude jistě zrovna takový jako ostatní.

Masivní postava, po které stékal olej, k nim stála zády. Schovat se před ním tak, aby je neviděl ani on. Ale kam? Ve spleti trubek, nádrží a ventilů hledal Tumbo zoufale nějakou bezpečnou skrýš.

Pronikavé zazvonění strojníkem pohnulo. Došel k akustické trubce. Z kapitánského můstku křičel někdo tak hlasitě, že překřičel i dunění běsnícího motoru.

Tumbo ze všech sil trhl dívkou a postrčil ji do kouta, kde ležela na podlaze veliká hromada hadrů a bavlny k čištění strojů. Několika rychlými pohyby do té hromady zahrabal Karen a potom i sebe. Pod tímhletím nás snad nikdo hledat nebude. Ale jak vydržíme to nesnesitelné dusno? Štiplavý prach z hadrů jim pronikal do úst a do nosu, dusili se. Musel se přemáhat, aby se nenadýchl, aby nekýchl. Karen jistě prožívá podobná muka. Jen aby se neprozradila!

Chlapec se napjatě zaposlouchal do monotónního rytmu stroje. Nemohl se dočkat chvíle, kdy na rozkaz z motorového člunu přestane konečně motor otáčet šroubem a ztichne, chvíle, kdy se loď konečně přestane bláznivě řítit vpřed a ve strojovně se objeví ozbrojený člen stráže. Teprve potom vylezou oba ze své skrýše a poběží se nahoru nadýchnout čerstvého vzduchu. A potom ať se děje co chce! Důstojník pobřežní stráže je jistě vezme oba do člunu a bude hned informovat kapitána Evansona. Za pár hodin najdou radiodepeše Vikinga někde v přístavu nebo na moři.

V napjatém očekávání míjela minuta za minutou. Tumbo nemohl vydržet na místě. Chtěl vědět, co se děje. Proč ten rychlý motorový člun ještě nedorazil ke kutru? Pomalu, pomaličku a opatrně si provrtal průhled mezi hadry, které ho dusily. První pokus nebyl k ničemu. Těsně před sebou spatřil ocelovou stěnu. Provrtal si druhý průhled. A strnul hrůzou. Tři kroky od nich stál vedle strojníka člověk, ze kterého měl větší strach než z kapitána a než z Rodrigueze, než ze všech dohromady. Kormidelník Rivera.

Rozčileně mával oběma rukama a křičel něco do ucha rozcuchanému Miguelovi. Ten přikyvoval a volal: „Si, si, naturalmente.“ Nebo zas vrtěl hlavou: „No, no! Con toda seguridad, no!“ Rivera se nedůvěřivě rozhlížel kolem, prohledával očima každý kout. Udělal krok k hromadě hadrů. Tumbo zadržel dech. Sevřel dívčinu ruku jako do kleští. Jen aby nevyjekla.

Strojník náhle přistoupil až těsně k Riverovi, jako kdyby ho špatně slyšel. Kormidelník ucouvl v obavě, aby ho Miguel, ze kterého kapal olej a kolomaz, jež se asi navždy vsákly do jeho kůže, neumazal, ale ten na něho tvrdošíjně napíral, jako kdyby si toho byl nevšiml.

Hlasy po chvíli ztichly. Tumbo opět začal opatrně rozhrnovat cáry bavlny a s úlevou si oddychl. Oba muži teď stáli na druhém konci strojovny. Za chvíli nato běžel Rivera nahoru. Nebezpečí bylo na chvilku zažehnáno.

Dunění motoru teď nerušil žádný hlas. Co říkal kormidelník Miguelovi? Rivera je tu hledal, to bylo jisté. Začne teď strojník šťourat po všech koutech? Asi ne. Prošel pomalu kolem stroje až ke schůdkům, které vedly nahoru, klidně zhasl všechny žárovky, jež schody osvětlovaly, obrátil se a dlouho stál před haldou hadrů, pod níž bláznivě tloukla srdce dvěma uprchlíkům.

„Dobrý úkryt jste si našli,“ uslyšel po chvíli Tumbo jeho hlasité šeptání. „Až na to, že seňoritě čouhá trepka z těch hadrů na půl míle. Ještě že se mi podařilo zahnat Riveru do jiného kouta,“ zněl přátelsky jeho hlas.

Tumbo nevěřil vlastním uším. Odhodil hadry a nesměle vykoukl ven. Miguel se rozesmál. Ty dvě hlavy, co vykukovaly z hadrů, pokryté bílými chomáči bavlny a pestrobarevných hadříků, ty dvě vyděšené tvářičky, bílá a černá, ty oči plné nevěřícnosti a naděje vypadaly komicky.

Karen pochopila první a odpověděla mu půvabným úsměvem.

„Nebojte se, oni se sem tak rychle nevrátí. Já vám neublížím. Rivera vás hledal po celé lodi. Mají na seňora vztek, hrozný vztek,“ říkal tou svou špatnou angličtinou, že mu sotva rozuměli. „Kdyby nás teď dopadla pobřežní hlídka, nedostali bychom se z basy nejmíň pět let. Seňoritě nezkřiví naši lidé vlas na hlavě, vysoká odměna je moc dobrá věc, ale s tebou by si to, seňore, vyřídili v tu ránu,“ přejel si výmluvným gestem po krku.

Tumbo měl pocit, že mu někdo přejel ledovým rampouchem přes kříž.

„No, můžete tu klidně zůstat. Ti tam,“ ukázal na strop, „prohledali už celý kutr a nic nenašli. Všichni si myslí, a já je v tom utvrzoval, že vás moře spláchlo z paluby, když jste po vystřelení rakety utíkali. Ať mají radost, to je nejlepší.“

„A co policie?“

„Utekli jsme jí, zmýlili jsme ji. Ta se teď žene za nějakou jinou lodí. Pluli jsme stejným kursem těsně před ní a Rivera potom prudce uhnul. To nás zachránilo. Policie chytí tamty, kteří nemají o ničem ani potuchy. Policajti mají u radaru mizernou službu, snadno jsme ji oklamali. Naštěstí! Náš kapitán je liška všemi mastmi mazaná. A Rivera taky. To on po tobě hodil dýkou,“ obrátil se k Tumbovi. „A přísahám při všem, co je mi svaté, že se poprvé v životě netrefil. Měl jsi štěstí. Zabýváme se pašováním už hezkých pár let a ještě nikdy nás nikdo nechytil.“

„Ale co teď bude s námi?“ zděsila se Karen.

„Jen klid, seňorito,“ zkřivil zarostlou tvář úsměv. „Schovám vás dobře, nebojte se, nikdo vás nenajde. Schválně, ať mají vztek. Vysmívají se mi pří každé příležitosti. Pořád říkají: Miguel je dobrý strojník, nejlepší na světě, ale je hloupý jako troky. Vůbec si mé práce neváží, moje strojovna jim smrdí. Ale co by si beze mě počali? Brát, to dovedou. Už teď se mezi sebou dělí o odměnu, jakou dostanou za seňoritu. A jak se přitom hádají! Rozhodli se, že nebudou žádat odměnu, nýbrž výkupné – tak se tomu, myslím, říká. Chtějí vymámit co nejvíc peněz. Ale ty, Migueli, ty nedostaneš nic, protože přece nic nepotřebuješ, řekli mi. Ty přece nevystrčíš ze strojovny nos. Nanejvýš ti seženeme košili a kalhoty, aby ses mohl podívat do města. To by ti mohlo stačit!“ zachvěl se strojníkovi hlas pobouřením.

„Náš kapitán by si rád pořídil klimatizovaný kadilak, přestože má už dvě luxusní limuzíny. Rodriguez se chlubí, že na něho poletí spousta nových holek, a Rivera zas říká, že si všecko uloží na knížku, je to lakomec. Já jim teď ukážu, kdo je chytřejší. Nedostanou nic!“

„Jak to?“

„To už nechte na mně, seňore. Miguel není tak hloupý, jak vypadá. “

Liják nesílil ani neslábl. Velké, těžké kapky jim v neustávajícím monotónním rytmu dopadaly na tváře, na krk, na ramena, stékaly po zádech a po stehnech v ledových proudech. Všechno, co měli na sobě, bylo už dávno mokré, ze všeho crčela voda. Zrovna jako tenkrát na voru.

Při každém kroku se jejich nohy v trepkách na provázkových podrážkách propadaly do měkké půdy rozmoklé jako bažina, nebo zas klouzaly po slizkých kamenech či zachytávaly o vyčnívající, pokroucené smyčky vousatých kořenů.

Těžce supěli, bojovali s neviditelnou houštinou v černé noci, prosvětlované každou chvíli oslňujícími blesky. Tma, jež po nich nastávala, jako by byla ještě hustší. Nad hlavami se jim převalovalo jedno hromobití za druhým. Země byla jako by se chvěla v základech. V náhlých rozblescích byl svět kolem nich, zalévaný namodralou mrtvolnou září, přímo děsivý. Nevšímali si dotěrných mokrých lián, které jim omotávaly dlouhá lepkavá chapadla kolem těla a ztěžovaly jim chůzi. Museli sebrat veškerou sílu, aby se z nich vymanili. Ale ani ta černá noc plná hukotu a blesků, ani tropický liják je nemohly na jejich pochodu zastavit. Hnala je vpřed hrůza, mysleli jen na jedno: hlavně dostat se co nejdál od kutru, od těch hrozných lidí!

Když rozsekl oblohu další blesk, upřel Tumbo soustředěný pohled na chvějící se jehlu malého kompasu, který mu Miguel v poslední chvíli spolu s nožem vtiskl do ruky.

Byl to divný člověk, ten Miguel.

Jak dlouho seděli uzavření v tmavé, dusné železné skrýši, do které je strojník schoval, na to si Tumbo nemohl vzpomenout. Ztratil pojem o čase. Od jedné stěny vanul chlad, bylo za ní slyšet monotónní šumění přelévající se vody, od druhé, té, kde byla strojovna, zas vanulo teplo. O tu se opírali, když bez hnutí seděli na hromadě hadrů, k té se tiskli, když upadali do neklidného spánku. Třikrát otvíral strojník „kouzelná vrátka“, aby je na chvilku vpustil do strojovny. Netrpělivě na ty chvíle čekali. Spolu se světlem a vzduchem, prosyceným mazadly, jim Miguel přinášel něco k jídlu, čerstvou vodu a nějaké zprávy.

„Tam nahoře se mi chechtají, že mám takovou chuť k jídlu. Jako nikdy dosud. Ještě štěstí, že jsem si vždycky bral jídlo dolů. Teď to aspoň nikomu nepřijde divné. Jen Rivera po mně kouká podezíravě. Už dvakrát nečekaně vletěl do strojovny, jako by mě chtěl překvapit. Ale toho se nedočká! Rodriguez mě taky kontroluje. Ten špicl by vždycky něco rád vyčenichal. Ale je to hrozný mluvka. To on mi řekl, že jsme změnili kurs k jižnímu pobřeží Brazílie. Podél uruguayského prý teď hlídkuje celá flotila stíhacích člunů. Čekají tam na nás, někdo jim asi prozradil, co vezeme. Mějte trpělivost, už to snad nebude dlouho trvat. “

Tumbovi se zdálo, že neleží pod hromadou hadrů, ale ve stínu plachty na záchranném člunu, který se líně kolébá na vlnách. Probudil ho rachot chvatně odsouvané stěny.

„Honem vstávejte!“ volal na ně hlasitým šeptem strojník. „Ti nahoře se dnes radostí zpili. Dostali zprávu, že sem za dva dny přijedou náklaďáky, aby náš náklad odvezly. Teď chrápou tak, že by je neprobudily ani dělové salvy. Od večera budeme kotvit v zátoce kousek od břehu. Musíte odtud pryč, vypravím vás na pevninu. Je to jediná možnost. Čím dřív jim zmizíte z očí, tím líp pro vás. Moc toho víte, a to je pro vás nebezpečné.“

Když spatřil vyděšený pohled Karen, něžně ji pohladil po světlých vlasech plných bavlněných nití.

„Všechno zas bude dobré, seňorito. Ještě budeš šťastná a vzpomeneš si na má slova.“

Do temné paluby bušil déšť, okapy stékal do zálivu v celých proudech. Rychle a tiše sklouzli po mokrých schůdcích na pevninu. Miguel podal Tumbovi těžký námořnický pytel.

„Jídlo, bundy, boty, to všechno se vám bude hodit. Zásobu vody si doplníte v lesních potůčcích, je jich tam plno, nač byste se s ní nosili,“ řekl jen krátce a neklidně se přitom ohlížel na černé obrysy kormidelnické kabiny, které bylo v proudech deště sotva vidět.

„Běžte už! Směr severozápad! Za dva dny byste měli dojít k jezeru. Odtamtud po břehu – ale varuju vás, že tam žádná cesta nevede – ujedete ještě asi deset kilometrů a potom přímo na východ. K majáku. Řekni strážci majáku, jmenuje se Gomez, je to můj bratr – že vás posílá Miguel a prosí, aby vám nějak pomohl dostat se k Riu Grande. Tam už si musíte poradit sami. Jednou jsem Gomeze dostal z pěkné šlamastyky, on to pro mě udělá. Rozumí trochu anglicky.“ Miguel poplácal Tumba po rameni takovou silou, že se chlapec až prohnul. Modřina z toho bude určitě, ale věděl, že přítel strojník vložil do toho gesta celé své srdce.

„Lidem se vyhýbejte. Provázej vás Bůh.“

Za chvíli vyrazili. Proudy deště se uzavřely jako souvislá stěna za kutrem i za zavalitou postavou jejich nečekaného spojence.

Zase byli sami.

Tma, která jim připadala jako zeď, po níž stékají proudy vody, na ně teď napírala ze všech stran. Trnité větve a stébla trávy ostré jako břitva jim bolestivě zraňovaly nohy.

Hnáni hrůzou, prodírali se bez dechu po jakýchsi stezkách, které spíš tušili, než viděli. A s úlevou si oddychli, když tropický déšť náhle ustal, jako když utne.

„Je mi zima, je mi hrozná zima,“ třásla se Karen jako v horečce.

Tumbo také cítil, jak mu chlad proniká až do morku kostí.

„Musíme rozdělat oheň. Jsme už daleko, nikdo nás neuvidí. Musíme se aspoň trochu zahřát a usušit šatstvo. Ale kde vezmeme suché větve? Čím vykřešeme jiskru?“

Rychle shodil ze zad těžký pytel a horečně, poslepu začal prohledávat jeho obsah. Najednou znehybněl. Karen ho vyděšeně chytila za loket. Z temné houštiny se na ně dívaly široko rozsazené světle zelené oči, třpytící se jako drahokamy. Ani se nepohnuly, upíraly se na ně klidně a neúprosně. Tumbo přemohl ochromující strach a začal opatrně vytahovat nůž z pochvy. Že by to byl jaguár? Karen mu jednou vyprávěla, že ochutná-li to hrozné zvíře jednou lidské krve…

Třpytící se oči náhle zamrkaly, zúžily se, pak se najednou otevřely a zahořely světlejší září. Zvedly se a zas klesly dolů. Za chvilku nato zamihotaly vedle něho jako miniaturní lucerničky. S úlevou si oddychl. Hmátl po nich a rozevřel před dívkou pěst. Na tmavé kůži jeho dlaně zářilo tajemné světélko svatojánské mušky.

„Jé, ta je krásná!“ zaradovala se Karen.

Ještě že nevěděla, co mu ten brouček nahnal strachu.

Houština se rozezněla desítkami neznámých hlasů, jako by se jí dotkl příslovečnou kouzelnou hůlkou. Šustot, pokřikování, pokvikování. A sykot. Něco jim zašustilo pod nohama. Svatojánské mušky se roztančily ve vzduchu prosáklém vlhkem. Ve tmě se jako drahocenné kaménky míhala ta nazelenalá světélka, jež ho před chvílí tolik vystrašila. Byly jich stovky, tisíce. Okřídlený brouk jim zafrčel těsně nad hlavou, komáři bzučeli, Tumbovi zavadila o tvář velká noční můra. Vedle něho zaskřehotala hlubokým chraplavým hlasem ropucha, odpovědělo jí pronikavé zasténání, které zaznělo jako výkřik. Celá houština teď vibrovala podivným, hrůzostrašným životem tisíců neznámých tvorů.

Tumbo každou chvilku křečovitě tiskl v ruce rukojeť nože a umiňoval si, že bude zápasit o život do posledního dechu. Karen se třásla. Chlapec zase zajel oběma rukama do pytle a horečně se v něm hrabal.

„Už je mám!“ zvolal vítězně. „Štěstí že se nepromočily. Uložil je do plechové krabičky. I na tohle myslel!“

„Kdo na co myslel?“ cvakala zuby schoulená Karen.

„Miguel, na zápalky.“

Vlhké větve nechtěly hořet, hrozně kouřily. Vlhký mech dusil nesmělý ohníček, který se plazil po hromádce pilin. Pečlivě je chránili dlaněmi. Karen s obdivem sledovala, jak, dovedně rozněcuje Tumbo oheň z namoklých větví. Neměl teď čas ani chuť jí vykládat, kolikrát to doma, v africkém buši, dělával v ještě horších podmínkách, v bažinách. Stejně by to nepochopila.

Tenké namodralé plaménky neoochotně přeskakovaly z jedné třísky na druhou, plápolaly po mokrých větvích na všechny strany, ale marně se je snažil roznítit. Jemně do nich foukal, opatrně, vážně, jako čaroděj stavěl pyramidu ze stále silnějších větví. Jejich ohniště ještě příliš nehřálo, ale okruh světla dodával odvahy, odsouval dál tu nepřátelskou tmu, ve které vibrovaly hlasy. Vytrvale přidávali do plamene nové větvičky, dokud nezačal šířit příjemné teplo. Stáhli ze sebe a ždímali promočené bundy, bavlněné košile, vylévali vodu z trepek. A s vděčností mysleli na Miguela.

Těsně za nimi zašustilo listí a vykoukly zvědavé oči opice. Promluvila na ně svou řečí, jako by se jich ptala, jestli se může ohřát, ale vyplašil ji nějaký šelest a zmizela v houští. Svatojánské mušky neustávaly ve svém podivném tanci.

„Vypadají jako jiskřičky,“ říkala nadšeně Karen. „Tumbo, nemáš strach, že nás ten oheň může prozradit?“

Tumbo pečlivě vyždímal každý kus svého oděvu, z něhož tekla voda proudem, a rozvěsil ho po větvích kolem ohniště.

„Komupak by se chtělo někam chodit v takové lijáku?“ pokoušel se usmát, přestože si sám nebyl příliš jistý tím, co říká.

Otáčeli se k ohni hned zády, hned bokem, hned zase předem. I jejich žaludek už se upomínal o svá práva, a tak vytáhli kukuřičné placky. Miguel je zřejmě shromažďoval několik dní, odříkal si je, když plánoval jejich útěk. A zase se jich zmocnilo dojetí. Cožpak mohli tušit, že na tom prokletém kutru najdou takového spojence?

Tma začala šednout, hvězdy pomalu pohasínaly. Noční zvuky džungle ustaly náhle, jako když utne. Když vrcholky stromů zrůžověly v ranním slunci, všechno ztichlo v půli tónu, v půli výkřiku. Na východě se rychle jasnilo. Bílý sluneční kotouč šplhal vysoko na oblohu, zhasínal světélka svatojánských mušek, rozžíhal v kapkách rosy všechny duhové barvy a zvedal nad džunglí chvějící se opar.

Nevšimli si, kdy se probudila první hejna kolibříků. Jako různobarevné lístečky, do kterých zafoukal vítr, se rozprchli v honbě za potravou. Po chvíli za bleskurychlého třepotání křídel pili šťávu z květů dlouhými jazýčky, ostrými jako špendlíky.

Neslyšeli dusot kopyt a třeskot lámaných větví, když stáda zvířat táhla k nějakému vzdálenému napajedlu.

Zvědavá opice, kterou začalo nudit ticho, jež v přírodě nastalo, se nechala zlákat trpkou vůní spáleného dříví na tlustém koberci namoklého listoví – a spatřila dvě k sobě přitulené, schoulené postavičky, pohroužené do hlubokého spánku.

11. TO UŽ BYLO NA TU CHLUPATOU STVŮRU MOC

Hukot automobilových motorů nečekaně vtrhl do tichého ranního světla panenské, lidskou rukou nedotčené přírody. Ztichli papoušci, vystrašení tím cizím zvukem, znehybnělo stádečko opic, které skákaly po větvích filodendronu, a potom se zmateně rozprchlo. Kamsi se ukryli i pestrobarevní kolibříci, ztichla bzučící hejna komárů. Tumbo a Karen se přitiskli k zemi, zalezli pod listy kapradin mezi drsnými kmeny stromů. Když se za chvíli jejich rozbušená srdce uklidnila, odvážil se Tumbo zvednout hlavu, pokleknout, opatrně rozhrnout větve a vykouknout ven.

„Pozor, radši nevykukuj!“ varovala ho Karen.

Hukot sílil. Dva velké náklaďáky o šesti kolech se prodíraly na jih, tam, odkud oni dva přišli. Bylo slyšet, jak kličkují v džungli, jak hledají, kudy by nejsnáz projely. Občas prudce zaskřípěly brzdy. Tumbo i Karen zadrželi dech a čekali. Když hukot strojů konečně ztichl, vydali se na další cestu.

Pomalu se rozptylující mlha ověsila vrcholky stromů sluncem pozlacenými cáry. Bylo parno.

Únavou se sotva vlekli po zarostlé pěšině, která každou chvilku mizela v houští, jen s námahou udržovali směr, který jim vyznačil Miguel. Provázkové podešve trepek se bořily do bláta, pichlavé větve je chytaly za rukávy.

„Musíš jít rychleji,“ naléhal Tumbo.

„Já už nemůžu!“ naříkala Karen, ale dobře věděla, že musejí přidat do kroku.

Slunce začalo pořádně pražit, měli sucho v krku, pot po nich stékal v potůčcích. Na chvíli se přikrčili pod větve. Karen vylekal nějaký šelest, ale byla to jen barevná ještěrka, která se prodírala křovím a vůbec jim nevěnovala pozornost.

„To byly asi ty náklaďáky, o kterých mluvil Miguel. Měly přijet pro náklad, který kutr přivezl, až teprve za dva dny. Proč si asi tak přispíšily?“ uvažoval Tumbo. „Pojď, musíme dál.“

Hnal je neklid. Džungle byla stále hustší. V zeleném tunelu, prosvětleném slunečními paprsky, jež se prodíraly mezi větvovím, se vzduch ani nepohnul. Nedostal se sem ani větérek, nezašustil tu ani lísteček, v tom zatuchlém vedru neměli co dýchat. Než ušli další kus cesty, vedral se opět do lesního ticha známý vzdálený hukot. Hukot znovu se vracejících nákladních vozů. Rychle se blížil. Motory na plných obrátkách vyly jako pominuté, vozy jely přímo k nim.

Tumbovi začal po krku stékat studený pot. Přišli snad pašeráci na to, že utekli? Jeli po jejich stopách. Věděl, že dobrý lovec snadno pozná, kudy po bouři šli. Anebo našli cestou jejich ohniště? Jak jen je tam mohl nechat? Vtlačili se do tlustého kmenu velké araukarie, zatajili dech ve stínu jejích větví, které visely až na zem. Plynuly minuty plné úzkostného očekávání.

Dvě velké stvůry se valily vpřed jako dva běsnící sloni a zanechávaly za sebou spoušť. V rachotu těžce pracujících motorů uslyšel Tumbo hlasy. Volání. Lidí bylo mnoho. Teď je viděl. V širokých kloboucích seděli na bednách, na střeše kabiny, na předních blatnících. Pronásledují nás! To je konec, pomyslel si.

Najednou vozy ostře odbočily. Hukot motorů ztichl. Nejedou tedy za nimi! Kámen mu spadl ze srdce, ale současně si se zoufalstvím pomyslel, jak krátkou vzdálenost dosud ušli. Nočním pochodem, který je tak strašně vyčerpal, se od pašeráků moc nevzdálili. Nákladní auta stačila za tu dobu ujet celou cestu, převzít náklad a vrátit se. Nezabloudili? Nechodí pořád dokolečka? Podíval se na kompas a zatáhl za ruku Karen, která pořád ještě naslouchala.

Zlověstný rachot předal slovo hlasům džungle. Vyplašená opice nad nimi něco zablábolila, papoušci se rozkřičeli, v houštině cosi kviklo a pokašlávalo, roje komárů zase začaly bzučet.

Úzkost, kterou prožili, jim vzala sílu jít dál. Tumbo se zastavil a hodil pytel na zem.

„Je ukrutánsky těžký. Daleko se s ním nedostanu. Teď už snad můžeme být klidní, tak se podíváme, co nám sem Miguel nachystal.“

Malá očouzená a zprohýbaná pánvička dojala Karen k slzám.

„Tak on myslel i na tohleto! Ta nám tu přijde vhod!“

Až na dně mezi konzervami a kukuřičnými plackami, pečlivě zabalenými do hadru, ležel klíč na velké matice. Navzdory své únavě se dala Karen do smíchu.

„Zbláznil se? Co s tím budeme dělat?“ podivila se.

Tumbo se na ni shovívavě podíval. Jak by to mohla vědět, když je to holka? „Miguel nám dal jedinou zbraň, jakou měl,“ řekl vážně.

„Zbraň?“

„V rukou řidiče je to moc dobrá zbraň.“

Díval se na kus železa, těžký jako žulová kostka, a dojatě myslel na strojníka.

„Je mi toho klíče sice škoda, ale musíme ho tu nechat, máme před sebou dalekou cestu.“

Země pokrytá hnijícím listím byla kyprá, a tak „zbraň“ snadno zahrabali. Když Tumbo viděl několikeré zvědavé opičí oči, jež pozorně sledovaly každý jeho pohyb, pomyslel si, že jakmile odejdou, zvířata Miguelův drahocenný dar hned vyhrabou.

Konzervy a placky uložil zpátky do pytle. V houštině hýřící desítkami odstínů zeleně se sice tu a tam červenaly lákavé bobule, vábilo podlouhlé temně fialové ovoce podobné velkým švestkám, ale neodvažovali se ho ochutnat, protože nevěděli, jestli není jedovaté.

„Utrhni ho, ochutnáme ho,“ nevydržela to Karen a ukazovala na hejno zelených papoušků, kteří přerušovali své křiklavé hovory jen proto, aby si zobli červených kuliček. Ale Tumbo odmítl.

Zešeřilo se rychle, všechno kolem zahalil průsvitný závoj. Pěšina se dál klikatila hustou zelení, ze země stoupal chladný mlžný opar. Svatojánské mušky už rozsvítily pod bříšky zlatozelené lucerničky, aby prosvítily tmu.

„Máme štěstí, že Miguel myslel na všechno,“ opakovala Karen, když se choulila do velikánské, olejem zmazané vlněné bundy. „Až se dostaneme k tatínkovi, musíme ho najít a bohatě se mu odměnit.“

Tumbo se na ni závistivě podíval. Copak opravdu nechápe, jak dlouhá a nejistá bude jejich cesta? Delší, než si zpočátku myslel. Mnohem delší.

Rozhlížel se v houstnoucí tmě po nějakém kousku sušší země, kde by mohli přenocovat, a s překvapením před sebou spatřil vysokou hradbu z trnitých větví a za ní kousek obdělaného políčka, osázeného v pravidelných odstupech nízkými keříky. To je bavlna? Nebo káva? Nebo kakao? Byla příliš velká tma, aby to mohl rozeznat, ale vlastně to nebylo ani důležité. Někde blízko bude asi dům. „Vyhýbejte se lidem!“ zazněla mu v uších Miguelova výstraha. Ale kolem dokola bylo ticho a pusto. Uprostřed obdělaného políčka rozeznaly chlapcovy bystré oči cosi jako studnu. To je ale štěstí! Voda, kterou pili z tenkých potůčků, jež bublaly po kamenech, či z tůní, které potkávali cestou, páchla hnilobou.

Popadl pánvičku.

„Hned přinesu vodu, potom si rozděláme oheň, až se přesvědčíme, že tu opravdu nikdo není. Ty tady počkej, ani se odtud nehni!“

Rozpíchal si prsty, než přelezl ostnatý plot. Po člověku nikde ani stopy. Byl rád. Jeho únava byla tatam.

Zastavilo ho krátké, hrdelné zavrčení. Strnul, studený pot mu stekl po krku. Dva tři kroky před ním zlověstně zasvítily žluté oči. Tentokrát to však nebyly svatojánské mušky. Veliké psisko, tak vyhublé, že mu kosti div neprolezly skrz kůži, se přitisklo k zemi a chystalo se skočit. Z hrdla se mu dralo vzteklé bublání. Obnažené tesáky se bíle leskly. Tumbo ve tmě rozeznal, že pes je uvázaný k velkému kolíku na tlustém řetěze.

Jak oklamat jeho bdělost? Vrátit se, utéct? Když opatrně ucouvl, psisko se postavilo na nohy. Bylo obrovské, hrůzostrašné, s dlouhou rozcuchanou srstí. Z otevřené tlamy se mu neustále linulo tlumené bublání. Veliký červený jazyk mu visel ze zaslintaných pysků. Tumbo znal takové psy, kteří se bez štěkání lstivě vrhnou na člověka a v mžiku mu prokousnou hrdlo. Právě s takovými chodili policisté na mysu Dobré naděje, když chytali černochy prchající z plantáží. Dobře se na to pamatoval.

Studený pramének potu mu stékal po krku až na záda. Když hrozivé bublání na okamžik ztichlo, uslyšel chlapec silné bušení vlastního srdce. Ještě jeden krok zpátky. A ještě další.

To už bylo na tu chlupatou stvůru moc. Prudce vyrazila vpřed. Tumbo zahlédl, jak tlustý obojek praská a jak na něho velkým obloukem dopadá pružné tělo. Tlapy šelmy se mu zaryly do ramen a v mžiku ho porazily. Nad jeho obličejem, zalitým pěnou z rozevřené psí tlamy, se zaleskly tesáky. Velké ostré tesáky. Cítil nepříjemný pach a teplo psího dechu. Do uší se mu zavrtávalo zuřivé vrčení. Marně se snažil chlupatou hruď útočníka odstrčit.

Teď je po mně, prolétla mu hlavou zoufalá myšlenka. Co bude s Karen? Zavřel oči, neměl sílu zápasit. Že by to byl zápas marný, to věděl. Čekal jen, kdy se mu tesáky zaryjí do krku. Čekal na tu strašnou bolest. Ale ta nepřicházela. Široký horký jazyk mu tvrdošíjně olizoval tváře, nos, ústa, čelo. Hlasité kňučení už neznělo jako hrozba, nýbrž jako radostná fanfára. Uplynula dlouhá chvíle, než pochopil, že pes, který k němu přilnul celým tělem, šílí radostí. Že to není útok, nýbrž mazlení zvířete, kterému se stýskalo po přítomnosti člověka.

S námahou, pomalu, stále ještě s nedůvěrou se snažil osvobodit od břemene, které ho tlačilo k zemi. Ale pes se tak snadno nevzdal. Tiskl se k chlapcovým nohám, horečně mu lízal ruce, lísal se a nepřestával radostně kňučet, Tumbo, který se pořád ještě nemohl vzpamatovat, mluvil na psa, jak nejněžněji dovedl, a oběma rukama ho hladil po veliké huňaté hlavě, aby ho od sebe držel co nejdál. Jakmile na okamžik ustal, zvíře mu čenichem vlezlo pod ruku a dožadovalo se dalšího pohlazení.

Pomalu, pamaloučku se blížil ke studni. Pes se od něho nevzdaloval ani na krok. Polovinu vody z pánvičky rozlil, jak se mu ještě třásly ruce. Dobře, že Karen neviděla, jak se vyděsil. Už chvíli ho znepokojeně volala. Když spatřila obrovské huňaté zvíře, uvítala je zoufalým výkřikem. Pes se ovšem nerozmýšlel, skočil jí na ramena, porazil ji na zem a zavalil svou tíhou.

„Neboj se, on ti nic neudělá!“ vykřikl Tumbo.

Karen si nedůvěřivě prohlížela psa, který se s nimi nejprve nadšeně pozdravil a teď klidně ulehl mezi ně. Miguelovu placku spolkl jediným cvaknutím čelistí, olízl se a čekal na druhou.

„Máme o jednoho strávníka víc,“ zneklidněla Karen. „Ten nám všechno sežere, než se nadějeme. Nemohl bys ho zase uvázat tam, co byl?“

„Ne, to tedy rozhodně ne. Ani ty to nezkoušej, ten se uvázat nedá!“

Uvázat, řekla Karen. Teprve v tu chvíli chlapce napadlo, že někdo přece musel psa k tomu řetězu uvázat, že mu někdo dával žrát, že tu někdo může být. Někdo – a tedy nepřítel. Vyhýbejte se lidem – jako by znovu uslyšel Miguela. Musejí vzít nohy na ramena dřív, než přijde majitel psa.

A tak přiměl dívku, aby se znovu vydali na cestu, přestože ospalá Karen protestovala. Pes šel před nimi, radostně mával ocasem a vyhledával jim nejschůdnější cestu.

„On nás povede!“ zaradovala se Karen. „Už mě to prodírání přestalo bavit.“

Než ušli půl kilometru, zůstala stát.

„Já už opravdu nemůžu dál, sotva se držím na nohou. Rozdělej oheň, je mi zima.“

Tumbo rád uposlechl. I on už měl toho putování dost, i on si přál, aby už nemusel jít dál tou nepřátelskou tmou plnou hlasů, které neznal a které mu naháněly hrůzu. Zdálo se mu, že přátelské světlo ohniště rozjasní tu tmu, která jiskří jen neklidným tancem stovek svatojánských mušek, a že zažene jeho strach.

Horkem vysušené větvičky se rychle vznítily. Pes nedůvěřivě očichal maso z konzervy a čenichem je odstrčil.

„No vidíš, je to vegetarián, to je ale opravdu štěstí!“ zaradovala se Karen. „Je chudák tak hrozně hubený, kost a kůže!“ Přitiskla se k psovi, pohladila ho něžně po čenichu, ale když přesunula ruku na krk, zvíře sebou najednou trhlo, zavrčelo a vycenilo tesáky. Zděšeně uskočila, ale pes se k ní vrátil a drsným jazykem jí přejel po ruce. Pochopila.

„Posviť mi sem, Tumbo, musím se na něho podívat.“

Začala pomalu rozhrnovat husté chundele. Byly na krku slepeny zaschlou krví.

„Zřejmě ho někdo zbil, a pořádně. Něčím tvrdým.“ Při těchto slovech pomyslel Tumbo s hrůzou na majitele zvířete.

„Dej mi trochu vody.“ Karen na chvíli zaváhala, ale pak se rozhodla a vytáhla z kapsy kapesník, jediný, jaký měla. Opatrně a jemně jím začala vymývat ránu. Pes tiše zavrčel, potom znovu, ale už neprotestoval. Mokrý obklad mu zřejmě působil úlevu, protože ještě chvíli lízal dívce ruku a nehýbal se z místa. Dlouho to však nevydržel. Najednou vyskočil, přejel jazykem po Karenině ruce a zmizel v houštině.

„Asi se s tebou loučil,“ posmutněl Tumbo.

„No což, vrátí se ke svým.“ Karen nechtěla dát najevo, že i jí je to líto a že měla bezpečnější pocit, když ten velký silný pes byl nablízku.

Mlčky polykali nepříliš dobrou zeleninovou polévku, kterou si ohřáli na ohni. Hlavně že byla horká. Plechovka od konzervy jim teď posloužila jako lžíce i jako hrneček.

Praskot lámaných větví za jejich zády je oba vyděsil. V okruhu světla spatřili nejprve pestré peří nějakého ptáka a potom známou huňatou hlavu. Pes složil úlovek dívce do klína a výmluvně na ni pohlédl moudrýma očima. Vzala ho kolem krku a přitiskla tvář k jeho slepené srsti.

„Tak tys šel pro nás něco ulovit, zlatíčko!“ říkala a šťastné zvíře zatím tlouklo ocasem o zem.

Tumbo uměl oškubat ptáky a upéct je na ohni. Pes také nepohrdl tou lahůdkou a chroustal kosti mohutnými čelistmi. Radostně přitom poštěkával a pokukoval hned po dívce, hned po chlapci, jako by chtěl, aby ho chválili.

Už dávno nespali tak sladce jako té noci, kdy je hřála teplá, rozcuchaná psí srst. S takovým ochráncem se jim nemůže stát nic zlého.

12. JAK TO JEN MOHL DOPUSTIT, KDE JI TEĎ HLEDAT

Jako v kouzelném snu se před nimi nečekaně zaleskla jezerní hladina. Klikaté zálivy se zarývaly do břehů s bohatým rostlinstvem, do břehů, které se strmě svažovaly ve zvlněném moři zeleně. Od jiskřící hladké hladiny stoupal chlad. Chtivě vdechovali svěží vzduch do vyprahlých plic. Oči pod napuchlými pálícími víčky, zalité potem, s nevýslovnou úlevou hltaly něco, co konečně nebylo zelenou houští spletených lián, vydechujících těžký hnilobný pach. Nevěřili vlastním očím. Když pracně šplhali na tenhle kopec, toho dne už bůhví kolikátý, zoufale si říkali, že hned za ním se zase vynoří další. Ten, na který už jejich síly nebudou stačit. „Od jezera je to k majáku blízko,“ řekl jim Miguel. K majáku, přístavu klidu, kde jistě najdou dobrého člověka, který jim pomůže.

Měli za sebou těžký den, těžší než ty předchozí. A přestože se oba bránili smutku loučení, bezděčně lovili uchem každé hlasitější zapraskání větví. Stále si ještě dělali naději, že se jejich druh vrátí.

Slunce bylo vysoko, když Karen probudil z tvrdého spánku drsný jazyk, který jí drhl tváře, čelo a nos jako rejžák. Zpola bez sebe zamrkala očima, do kterých nahlédlo slunce. Pes vesele zaštěkal, začal poskakovat a nakonec se se zakňučením posadil na zadní. Když viděl, že se dívka nehýbá, znovu jí energicky přejel jazykem po tváři. Zřejmě se ji snažil přimět, aby vstala. Dnes Karen dovolil bez vrčení, aby mu vymyla ránu. Ale ani tentokrát se nedotkl fazolí, které Tumbo honem uvařil, ani zbytku sucharů od Miguela. Když se vydali na další cestu, každou chvíli zmizel v houštině a pak se vrátil s nějakou kořistí, každou chvíli podstrkával huňatou hlavu Karen pod ruku, jako by se dožadoval odměny. Nic si nedělal z toho, že zahodila hnědou ropuchu s obrovskýma vykulenýma očima, kterou jí složil k nohám, i hrůzostrašnou stříbřitou ještěrku, jejíž velký, hustě zoubkovaný hřeben vypadal jako rytířská přílba.

„Kdyby aspoň ta bestie ulovila něco slušného!“ povzdychl si Tumbo. „Zásoby od Miguela nám docházejí, a jezero pořád nikde.“

Místo odpovědi pes náhle zavětřil, sklonil hlavu a několika skoky zmizel v houštině. Za chvíli se vrátil ke Karen, mávaje radostně ocasem, a šťouchl ji do kolena něčím slizkým, dlouhým jako tlusté hnědé lano. Zděšeně uskočila a s hrůzou se zadívala na nehybného hada s ukousnutou hlavou.

„Podívej, Tumbo, tohleto maso prý považují Indiáni za pochoutku. Vzpomínám, že jsem to někde četla. Co kdybychom si ho tak upekli?“ zašeptala nejistě.

„Za nic na světě. Jak můžeš vědět, jestli je jedlý? Radši budeme hladovět!“ protestoval prudce. Nemohl jí přece říci, že na mysu Dobré naděje leckdy propadali lidé záchvatům šílenství, když snědli nějaké hady.

Pes byl očividně zklamán, že dívka odmítla jeho dar i tentokrát, několikrát zaklapal mohutnými čelistmi, spořádal hada, olízl se a znovu se rozběhl do džungle.

Zmoženi namáhavým prodíráním houštinami, vyšli konečně k úzkému korytu vyschlého potoka, které se klikatilo pod vysokými rozsochatými stromy. Pes běžel jako obvykle napřed a vyhledával nejsnazší průchod, v němž někdy zmizel v houštině. Najednou se zastavil, jako kdyby narazil na nějakou neviditelnou zeď, zvedl čenich, schlípl uši, neklidně zavětřil a silně se tlapami vzepřel o zem. Stál chvíli nehybně a nakonec tak nějak pronikavě, cize zakňučel.

Tumbo pochopil první. Pozorně se rozhlédl kolem, ale Karen šla dál se svěšenou hlavou a dávala pozor na ostré úlomky kamenů, které jí trhaly trepky. Pes jako by se najednou k něčemu rozhodl – vrátil se a postavil se jí do cesty. Výhružně zavrčel, když ho chtěla obejít, vycenil tesáky, srst na hřbetě se mu zježila. Tumbo bez rozmýšlení odstrčil dívku za sebe a pevně stiskl v ruce rukojeť nože. Vztekl se! prolétla mu hlavou zoufalá myšlenka. Neměl žrát toho hada!

Jakoby na potvrzení jeho slov vrhl se přikrčený pes přímo na něho. V hrdle mu bublalo tlumené vrčení. Zděšeně ustupovali krok za krokem, nespouštějíce oči ze zvířete, které se tak nečekaně změnilo. Neustále na ně útočil s ohrnutými pysky a schlíplýma ušima a nutil je, aby stále ustupovali. Oči se mu lesklý, vyplázl jazyk a supěl jako po dlouhém běhu…

Za chvíli se na mě vrhne a já ho nezmůžu, prolétlo Tumbovi hlavou.

Karen najednou ukázala vzhůru. „Podívej! Tamhle!“ uslyšel její přiškrcený šepot. Ukazovala na visící větev rozložitého stromu nad korytem potoka.

Když jeho oči s námahou pronikly hustým listovím, spatřil tlustou větev, tak nějak světlejší než ostatní. Byla divná, nepodobala se ostatním. Vytřeštil oči, až ho zabolely. Krev mu ztuhla v žilách.

Nebyla to větev ani liána. Tam nahoře kousek od nich se plynulým pohybem pomalu roztáčely spirály mohutného těla, které se barvou i povrchem podobalo tlusté větvi. Ve svém zděšení zapomněl Tumbo na psa, který do nich stále ještě neústupně strkal. Teď už viděl zřetelně nevelkou zploštělou hlavu, která se houpala ze strany na stranu jako kyvadlo. A rozevřenou tlamu. A ten dlouhý vypláznutý rozštěpený jazyk. A ty studené skelné oči. „Varoval nás před kobrou,“ řekla Karen, která stěží i lapala po dechu. „Před tou stvůrou, co rozdrtí kosti i největším zvířatům, než je sežere. Asi není hladová, nepronásleduje nás, ale kdybychom byli šli blíž… Pejsánku můj zlatý, co bychom si bez tebe počali!“

Chlapec posmutněl. V té strašné džungli se od začátku cítil ztracený a hrozně nešťastný. Neznal to zelené peklo, ve kterém museli bloudit, neznal jeho taje a léčky, netušil, čím jim hrozí téměř na každém kroku. Věděl jen, že se odtud musejí dostat co nejrychleji, nebo tu bídně zahynou. Podíval se na Miguelův kompas a beze slova ukázal, kterým směrem musejí jít dál.

Ale pes, který už zklidněl, se nerozběhl za nimi. Když ho Karen volala, dolezl k jejím nohám, zvedl čenich, upřeně se jí zadíval do tváře a smutně kňučel.

„Co zase chce? Tumbo, já mu nerozumím!“

Chlapec se neklidně rozhlédl na všechny strany. Pozorným pohledem sklouzl po větvoví stromů nahoře i houštině dole, ale nic nespatřil. Nastražil uši, zda nezachytí nějaký cizí zvuk, ale džungle zněla jako obvykle chvíli silnějšími, chvíli slabšími tóny.

Ještě chvíli seděl pes před Karen a upíral pohled do její tváře, jako by o něco prosil, ale když viděl, že mu nerozumí, pomalu odešel.

„Viděls, jak se na mě díval? Mně se zdá, že chce, abychom šli za ním. Podívej, zastavil se a čeká na nás,“ říkala horečně Karen.

Pes náhle zaštěkal, jako by je volal, doběhl k nim nazpátek a tentokrát se zastavil před Tumbem. A znovu odešel a znovu se vrátil, chytil jemně Karen za ruku a táhl ji za sebou. Když se zastavila, tak nějak divně zavrčel.

„On nás vede, volá, to je jasné. Pojďme za ním, Tumbo, on to ví líp.“

„Kam? Copak nechápeš, že my musíme jít tímhle směrem?“ ukázal jí kompas. „Ale on chce, abychom šli nazpátek. Asi k místu, kde byl přivázaný, k té studni.“

„Ne, to není možné, tam ho někdo bil!“

„Tím hůř pro nás, jestli tam někdo je. Pamatuješ, co nám říkal Miguel? Jděte pořád dál a neohlížejte se!“

„Tumbo, vždyť my si bez něho nebudeme vědět rady!“ trvala Karen na svém.

„Pojď honem za mnou a neztrácej čas.“ Chlapcův hlas ještě nikdy nezněl tak energicky.

Poslechla ho nerada, nepřesvědčil ji. Pes pořád ještě neustupoval. Vracel se, kňučel, lísal, plazil se jim u nohou, stavěl do cesty. Bylo vidět, že se s nimi nemůže rozloučit, že by chtěl, aby šli za ním. V jeho očích se zračila němá prosba.

„Jen promluvit,“ zašeptala utrápená Karen. „Kdybych tak pochopila, co od nás chce.“

„Pojď honem, neohlížej se,“ pobízel ji Tumbo.

Stále naléhavějším štěkáním přehlušoval pes křik opiček, které zvědavě přihlížely tomu podivnému výjevu. Posadil se před Karen a začal dlouze a bolestně výt.

„Ne!“ Tumbo byl neúprosný. V poslední chvíli chytil dívku za ruku, kterou natahovala po psovi. „Neztěžuj mu to loučení. Musí se rozhodnout sám. Je to pro něho těžké, pro nás taky, ale naše cesty se rozcházejí.“

„Jen abys nelitoval!“ řekla s výčitkou.

S lítostí se díval, jak ještě chvíli zápasí Karen sama se sebou a s jakým úsilím se odvrátila od psa. Ten také pochopil. Pohaslé oči, svěšený čenich, smutně skleslý ocas vyjadřovaly absolutní rezignaci.

Odcházel pomalu, otálel, jako by si pořád ještě dělal naději, jako by pořád ještě čekal. Když konečně zmizel v houštině a dlouho se nevracel, pohlédla Karen vyčítavě na Tumba. Chtěla věřit tomu, že má pravdu, musela mu věřit, ale při pomyšlení, že už nikdy nepohladí tu chlupatou hlavu, jí bylo těžko u srdce. Prodírala se za chlapcem, ale ještě dlouho naslouchala, zda v kakofonii zvuků, které naplňovaly vzduch, neuslyší známé štěkání. Marně. Zůstali sami.

Z vrcholu kopce připadala Tumbovi klidná jezerní hladina blízká, na dosah ruky, ale byla to jen iluze. Jezero se po celá staletí tvrdošíjně a neústupně zakousávalo do břehů a podemílalo stromy. Dlouho sestupovali po strmém úbočí dolů, skákali z kořene na kořen v nerovném terénu, klouzali po shnilých kmenech, zakopávali, padali a zase vstávali a znovu se bořili do mokrých, rozměklých jam. Byli strašlivě unaveni. Karen klopýtala jen s maximální námahou i Tumba bolely všechny svaly a musel se nutit, aby šel dál.

Polomrtví konečně došli na břeh. Netoužili po ničem jiném než smýt ze sebe lepkavý pot, který po nich stékal ve stružkách, ponořit obolavělé, poškrábané nohy do chladné jezerní vody, lehnout si, zavřít oči a konečně si po té strastiplné cestě odpočinout. Když hledali nejvhodnější místo, obcházeli nespočetné množství malých zátoček, shora neviditelných, které se podlévaly pod zpráchnivělé kmeny a jako by mizely pod zemí.

„Zůstaneme v téhleté záto…,“ začala Karen, ale v polovině slova se odmlčela. Tumbo už to také spatřil. Nemohli uvěřit vlastním očím.

Na mírně zvlněné hladině jezera se pohupoval světle a tmavě zelený skvrnitý dvoumotorový hydroplán. Kareniny prsty se zaryly do Tumbovy paže.

„Takové štěstí,“ zašeptala.

Vyhýbejte se lidem – zazněla zas chlapci v uších Miguelova výstraha. „Schovejme se!“ táhl vzpouzející se dívku k houštině. Ale už bylo pozdě. Cítil na sobě čísi pohled. Neodbytný, jako kdyby mu cizí oči navrtávaly otvory do hlavy. Dostal strach. Otočil se – a strnul.

Pár kroků od nich stál pod roztřepenými listy veliké kapradiny vysoký snědý černooký muž. Jeho dlouhý hubený krk připomínal šíji dravého ptáka a jeho pohled – pohled supa. Užasle zíral na podivnou dvojici, která se tak nečekaně vynořila z houštiny.

Vytáhlá bílá dívka v odřených a roztrhaných šatech, rozcuchaná, s praménky světlých vlasů přilepených ke spánkům, a o něco menší černý chlapec s velkýma smutnýma očima. Oba zapatlaní od bláta, oba s krvavými drápanci. Jejich zpocené tváře byly staženy hroznou únavou. Oba byli se silami u konce.

Jak dlouho tak stáli beze slova? Minuty, sekundy?

Tumbovi se zdálo, že všechny hlasy džungle najednou ztichly, že nastalo ticho, slyšel v něm jen bušení vlastního srdce. Díval se na neznámého a tuhl hrůzou. Muž také mlčel.

„Good evening!“ lámal se Karenin hlas rozrušením.

„Good evening!“ odpověděl hlasitě neznámý, tak hlasitě, jako kdyby chtěl někoho upozornit. Neotočil hlavu, když se stranou ozvalo zapraskání lámaných větví.

Druhý muž byl menší a zavalitý. Zastavil se. Vyvalil oči údivem. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, a neklidně pohlédl na svého druha.

V jediném okamžiku zaznamenal Tumbo jak na filmu, že oba mají na sobě stejné šedozelené košile s krátkými rukávy a čisté, jakoby právě ušité kalhoty stejné barvy. Oba měli na opasku pouzdra s pistolemi velkého kalibru. To všechno trvalo jen sekundy, ale Tumbovi to stačilo, aby zaregistroval ostrý, supí profil toho hubeného, jeho vyčnívající dolní čelist a kulatou měsíční tvář toho menšího, v níž byly nápadné tlusté masité rty. Něco mu našeptávalo, že těm lidem není co věřit.

Muži došli k nim. Ten menší se lačně díval na Karen, hltal ji pohledem. Jeho pohled klouzal po jejích opálených poškrábaných pažích, po špinavé blůzce, vybledlých děravých kalhotách. Když přenesl zrak na dívčinu rozzářenou tvář, uznale zamlaskal a rychle něco řekl tomu druhému.

„Mluví portugalsky,“ zašeptala Karen.

„Zdá se, že jste hrozně unaveni. Zřejmě jste zabloudili v té pustině. Kdo jste?“ ozval se vysoký muž tvrdou lámanou angličtinou. „Jak vám můžeme pomoct? Kde jste se tu vzali? Kam, jdete?“ sypaly se na ně otázky. V jeho hlase zněla špatně tajená, podezíravá nedůvěra. Byla patrná i z jeho zkoumavého pohledu.

Tumbo s napětím čekal, co řekne Karen. S takovým setkáním nepočítali, nedomluvili se předem, co mají říct, co mohou říct, a co bude lepší zamlčet. Hlavně aby nemluvila o Miguelovi, o majáku, o Gomezovi. To nečekané setkání ji naplnilo takovou radostí!

Ale Karen ho nezklamala. Rychle, horečnatě vyprávěla všechno od začátku, o Vikingu, o voru, o záchranném člunu. Ale o podivném kutru se nezmínila ani slovem.

Chytrá holka, pomyslel si uznale.

Neznámí muži pozorně naslouchali jejímu chaotickému vyprávění a dorozumívali se pohledem. Jak uhodli, že jim neříká celou pravdu, to sice nevěděl, ale byl si jist, že ji muži nevěří. Byli příliš mazaní. Ne, ti lidé se mu líbili čím dál tím méně. I ten podivný hydroplán s ochrannými barvami v samém srdci zelené džungle. I to jejich elegantní oblečení.

„…dorazili jsme konečně do nějakého malého zálivu, rybáři nám pomohli, dali nám najíst. Člun jsme jim nechali, a abychom nezneužívali jejich pohostinství, vydali jsme se sami na cestu. Netušili jsme, že bude tak obtížná, nikdo nás na to neupozornil. Rybáři mluvili jenom portugalsky. Chtěli jsme se dostat do Ria Grande do Sul. Ale přecenili jsme své síly, nemysleli jsme si, že je to tak daleko.“

„Váš otec je spolumajitelem velrybářské lodi?“ ujišťoval se vysoký muž. „To znamená, že je hodně bohatý.“

„To je! A jistě se štědře odmění těm, kteří budou ochotni mi pomoct,“ odpověděla a dívala se mu přitom přímo do očí. „Hlavně když to bude co nejrychleji.“

„Jsme rádi, že vám můžeme být nějak prospěšní. Náš stroj,“ ukázal rukou na hydroplán, „vás rychle dopraví do Ria Grande. Musíme jenom ještě chvíli poč…“

„Čekat teď nebudeme, vrátíme se sem zítra!“ řekl tlouštík. „Vrátíme se pro naše přátele geology, kteří tady provádějí průzkum,“ vysvětloval s úsměvem.

Lhal. Tumbo si byl jistý, že lže. Na někoho čekali, to bylo jasné, kde by se jinak vzali v srdci džungle v takovém oděvu, jako kdyby se chystali do kavárny? Ale nečekali na žádné geology. Doufal, že Karen té jejich báchorce neuvěří.

„Odpusťte, máte jistě hrozný hlad. Rádi se s vámi rozdělíme o to, co máme.“

Podívej, jak jsou milí, usmála se zářivě Karen na Tumba. Ale Tumbo její důvěřivost nesdílel. Mučil ho nějaký nevysvětlitelný strach, sám nevěděl z čeho.

„Tak se mi zdá, že váš přítel nemá takovou radost jako vy,“ řekl kousavě tlouštík. Jeho ohrnuté masité rty byly pootevřeny ve stejném falešném úsměvu jako předtím, ale jeho pohled byl studený. Studený jako oči kobry – prolétlo Tumbovi hlavou. Já zřejmě taky nejsem podle jejich gusta.

„Ale to se vám jenom zdá! Je chudák jenom hrozně unavený, musel nést všechny naše věci. Cestou jsme je ale zahodili,“ odpověděla honem Karen a vrhla na Tumba vyčítavý pohled.

Tlouštík vyskočil na plovák a jediným obratným pohybem se ocitl v hydroplánu. Stroj znovu upoutal chlapcovu pozornost. Vídal v Kapském Městě mnoho podobných vojenských strojů, jenže tenhleten hydroplán měl kromě plováků ještě kola, to znamená, že mohl přistát i na zemi. Náramně podivné!

Než se nad tím stačil zamyslet, byl muž zpátky. Z velké termosky naléval do hrnečků silnou vonnou kávu, z plechových krabic vytáhl kukuřičné placky, plátky sušeného masa a tabulku čokolády. Měli oba hlad, a tak se nenechali dlouho prosit. Hltali dobroty a zapomněli na všechno ostatní. Muži, kteří stáli pod ocasem stroje, se radili a živě přitom gestikulovali. Když Tumbo ukojil první hlad, nastražil uši a snažil se něco z toho rozhovoru zachytit. Jeho námaha však byla marná. Stejně nerozuměl ani jedinému slovu.

„Poslouchej, co říkají,“ pošeptal Karen.

„Před startem se ještě musíme dohodnout s naší geologickou základnou,“ vysvětloval tlouštík, když viděl její tázavý pohled.

Okny prosvětlené kabiny bylo vidět, jak tlouštík několika dotyky uvedl do pohybu levý motor, nechal ho běžet na malé obrátky, potom si nasadil sluchátka a rychle něco říkal do mikrofonu. Umí to – prolétlo Tumbovi hlavou, když pozoroval jeho obratné pohyby. Za chvíli začal pilot odpovídat na čísi otázky. Přitom na ně pokukoval otevřenými dveřmi. Mávl na svého druha, který hned zasedl k řídicí páce.

Kareniny oči se zase zaleskly, tvář jí zrůžověla rozrušením.

„Vezmu tě s sebou do Norska,“ snila nahlas. „Víš, netušila jsem, že konec našeho trápení bude takovýhle.“

Chlapec automaticky přikyvoval, káva ho pálila do úst a trpce si přitom vyčítal, že se z toho nedovede radovat stejně jako ona.

Náhle se začala otáčet druhá vrtule, motor naskočil hned. Teď hučely oba. Tlouštík se vrátil na břeh.

„Račte dovnitř, poletíme!“ vycenil v úsměvu zuby, zvoucím pohybem ukázal na hydroplán a pak podal Karen ruku. Důvěřivě do ní vložila svou. Muž energickým pohybem zastavil Tumba, právě když se chystal skočit.

„Počkej, nejdřív odvaž tohleto lanko, tamhle!“ ukázal na kmen, ke kterému byl připoután ocas hydroplánu.

Tumbo už zatáhl za konec lanka, ale koutkem oka spatřil, že pilot, který stál ve dveřích kabiny hydroplánu, sáhl do pouzdra pro pistoli. Odvázané lanko kleslo na zem, oba motory zahučely hlubokým tónem. Chlapec se ani nemusel ohlédnout, aby mu bylo jasné, že pilot na něho míří z pistole. Instinktivně se vrhl vpřed, jako by skákal do vody, a přitiskl se k zemi. Ostré zasvištění mu prolétlo těsně nad hlavou. A hned po něm druhé. V hukotu motorů uslyšel zoufalý křik Karen. Vyskočil.

Plováky hydroplánu roztínaly vodu zátoky stále rychleji. Za okamžik se stroj vznesl do vzduchu, opsal velký oblouk nad severní částí jezera, a když šel dolů, letěl přímo na něho. Znovu se vrhl na zem a přitiskl se k ní, znehybněl. Ať si myslí, že mě trefili! blesklo mu hlavou.

Hukot motorů se valil nad jezerem, slyšel je pořád, přestože hydroplán se zmenšoval, až se vsákl do oblohy.

Zoufale se vrhl vpřed, zakopl, vstal a znovu upadl. V hlavě mu hučelo, jako by vysoké vlny přílivu zuřivě bušily do vzdáleného břehu. Zatínal pěsti v bezmocném vzteku na sebe sama, kousal se do rtů, aby nekřičel. Hlavou mu vířily zoufalé myšlenky. Jak jen mohl dopustit, aby Karen unesli? Kam ji odvezli, proč se ho chtěli zbavit, kdo to vůbec je? Kde ji má teď hledat? Jak si Karen bez něho poradí?

13. NE, MIGUELOVI SE NEPODOBAL

Pomalu, pomaloučku se ze světa klidu, ticha a nehybnosti probíral k vědomí. Nerad. V hlavě stále ještě cítil příjemné bezstarostné prázdno. Proč ho nenechají být v té blažené otupělosti, proč ho táhnou za ruku, proč ho chtějí navrátit životu? Nechtěl žít, nechtěl už déle trpět. Instinktivně cítil, že než za ním zapadla ta černá opona, která ho oddělila od vzpomínek, prošel peklem. Jakým? Na to si nemohl vzpomenout.

Ucítil pod svou rukou nějaké podivné drsné teplo a neochotně ji stáhl zpět. Co to může být? prolétla mu hlavou ospalá myšlenka. Otevři oči! Prohlédni! Z mozku běžely rozkazy, ale byly příliš slabé, než aby ho donutily k nějakému úsilí. Instinktivně se před nimi bránil.

Tichem, které ho obklopovalo, se chvílemi tvrdošíjně prodíral nějaký známý zvuk, něco jako tlumené kňučení. Cosi se v něm zachvělo, cosi se v něm při tom dotěrném signálu probudilo. A ucítil, jak horký příval krve proniká až k jeho srdci i do hlavy a jak se mu vrací vědomí.

Pes.

Jejich pes mu líže ruku, volá ho jeho hlas. Ulovil zas něco? Jen aby neprobudil Karen. Kolem je ještě temná noc, ještě se nemohou vydat na další cestu. Vstanou před východem slunce, ať si ještě trochu pospí, byla přece tak unavená, že se sotva vlekla.

Natáhl ruku, aby utišil psa. Odpovědělo mu šťastné hlasité zaštěkání. Jeho ruka zůstala viset ve vzduchu. S námahou otevřel oči, nepřítomným pohledem se rozhlédl kolem.

Neznámá místnost tonula v pološeru, které neprosvítilo mdlé světlo petrolejky. Ležel na tvrdé pryčně, přikrytý přikrývkami, které tak nějak podivně, neznámě páchly. Roztřásl se.

„Karen!“ vykřikl zoufale. A najednou si na všechno vzpomněl. Ještě jednou spatřil lesklé zelené letadlo. Odletěli. Unesli ji, na něho stříleli, umíral. Kdo ho zachránil? Kde teď je? Kde se tu vzal pes?

Ne, nemohl déle snést tíhu těch otázek, na které neznal odpověď. Vička mu zacukala, napjal zrak.

Neznámá tvář, která se nad ním skláněla, se chvíli přibližovala, rostla mu před očima, a hned nato se zas vzdalovala, rozplývala v mihotavém světle čadící petrolejky. Snědá, rozrytá vráskami, zarostlé líce, šedivé vousy. Pod převislým křovinatým obočím hleděly dobrácké, ustarané oči. Ne, tohle nemůže být nepřítel. Že by ho byl osud zavedl k…?

Chlapec se podíval na neznámého muže očima, v nichž zbytky strachu zápasily s nadějí. Popadl žilnatou ruku a křečovitě ji držel v obou dlaních. I prostá otázka vyžadovala obrovské úsilí. Sotva mohl pohnout jazykem a rty. Z jeho hrdla se stěží dral chraptivý šepot.

„Gomez? Miguelův bratr?“ vyrazil ze sebe, jak mohl nejhlasitěji.

„Gomez, ano, Gomez! Jen kdybych líp slyšel, co si to tam žbrbláš! Mám dojem, že anglicky. Zkusím to taky. Nevím, jak mi to půjde. Hlavně že ses probral. Poruč tomu psisku, ať leží klidně, nebo mě roztrhá. Neprotestoval, když jsem tě zachraňoval. Rozumíš mi? Ale teď mi nechce dovolit, abych se k tobě přiblížil. Budeš zticha, ty bestie!“

Hlas duněl Tumbovi v uších, jako by zněl z nějaké studně. Pes tlumeně vrčel. S obrovskou námahou mu položil ruku na huňatou hlavu. Bublání psa utichlo.

„Tumáš, vypij tohleto a bude ti dobře.“ Muž strčil chlapci ruku pod krk a nahnul mu k ústům hrneček. Teplý hořký nápoj voněl bylinkami. Teprve teď Tumbo ucítil, že má suché patro, opuchlý jazyk a že je hrozně slabý. Pes s pohledem upřeným na jeho tvář bedlivě sledoval každičký jeho pohyb a šťastně kňučel, když chlapcův ospalý pohled utkvěl na něm. Jen promluvit – uslyšel zřetelně Karenin hlas. Ale kde je Karen? Zmocnila se ho panika. „Karen!“ vykřikl zoufale a pokoušel se vstát z lůžka.

Neslyšel, nerozuměl, co mu říká muž, necítil dotyky tvrdé ruky, která ho hladila po hlavě. Víčka ho tížila, jako by je měl z olova, když opakoval stále slaběji, stále tišeji „Karen, Karen,“ a snažil se přitom přemoci neodolatelnou chuť zavřít oči.

Ne, Miguelovi se nepodobal. Byl mnohem starší, veliký, shrbený. Jen hluboké oči, obkroužené síťkou drobných vrásek, podivně jasné v té snědé zarostlé tváři, měly zrovna takový dobrácký výraz jako ty strojníkovy.

„Odpočívej a brzo se mi uzdrav!“ opakoval trpělivě, když převazoval chlapci rány. Dotyk jeho mozolnaté, ztvrdlé ruky s rozpraskanou pokožkou, do níž se zažrala špína, byl měkký a jemný.

„Všechno se na tobě hojí rychle jako na psovi,“ říkal spokojeně, když prohlížel rychle se zajizvující oděrky. „Teď už vypadáš docela jinak, ale předtím mě jímala hrůza, když jsem se na tebe podíval. Byl jsi celý šedivý, jako by tě posypal popelem. Ztratil jsi spoustu krve, srdce se ti v prsou sotva třepetalo, už jsem si myslel, že se z toho nevyhrabeš. Ne, teď nic neříkej, povíš mi to všechno až potom, zatím skoro ničemu nerozumím. Máme dost času. Nejsi zvědavý, kde ses vzal tady, na mém majáku?

Nebýt té divoké bestie,“ pohlédl Gomez se svraštělým temným obočím přátelsky na psa, který ležel vedle lůžka, „bylo by už dávno po tobě. Doopravdy mě vyděsil. Nečekaně vyskočil z houští, ve tmě mu oči jen svítily, a začal mě táhnout za kabát. Já myslel, že má hlad, že mi chce vzít toho ptáka, co jsem si zrovna ulovil, ale kdepak. Táhl mě do džungle. Sílu má pořádnou, potvora, střílet jsem na něho přece nemohl. Byl jsem ostatně zvědavý, oč mu jde. Párkrát jsem se ho pokoušel zastavit, ale když na mě vycenil ty své tesáky, už jsem to radši nezkoušel. Měl jsem strach, že mi skočí na krk.“ Lámaná tvrdá angličtina, na jakou se vzmohl starý strážce majáku, pomáhaje si při nedostatku slov výmluvnou gestikulací, Tumba unavovala. Napínal pozornost, hádal, jak mohl, ale všemu nerozuměl. Pochopil jen to, že kdyby ho byl pes nějakým zázrakem nenašel a násilím k němu strážce majáku nedotáhl, byl by to v té zelené džungli dlouho nepřežil.

„Vlekl mě za sebou cestou necestou dobrých pár hodin,“ pokračoval Gomez, „a přitom jsem nevěděl kam. Bylo na něm vidět, že něco chce. Když už hvězdy hasly, zastavil se konečně pod nějakým stromem. Tam jsi ležel bez ducha, zakrvácený, celý od bláta. A víš, že máš štěstí? Přišel jsem zrovna včas. Už po tobě lezli mravenci a někteří už se ti zakousávali do kůže, sotva jsem je z tebe setřásl. Kdyby to byli ti velcí červení, už bych ti nebyl moc platný. Táhnou v celých zástupech, chřestí jako mašiny a bleskurychle sežerou všechno, co jim stojí v cestě. Člověka vyřídí v několika hodinách, zbude po něm jen čistě obraná kostra. Já jsem před nimi kdysi sotva utekl, valí se totiž strašně rychle, jako armáda do útoku.“ Starý strážce majáku teď vykládal sám sobě. Zřejmě si na to ve své samotě zvykl. Nedbal na to, zda ho chlapec poslouchá, nebo ne.

„Těžký jsi nebyl, zlatíčko, zřejmě jsi hodně vyhladověl, snadno jsem tě donesl ke svému majáku. Zato jsem si dal pořádnou práci, než jsem tě očistil od těch mravenců. Největší strach jsem měl o tvé oči, byly zalité krví, a to právě mají ty bestie rády. Asi ses praštil hlavou o nějakou větev, ale naštěstí jsem věděl, co ti mám přiložit na rány. A pes je lízal, jako by mi chtěl pomoct. Ani jsem ho nemohl odehnat.“

Gomez se nepřiznal, že když tenkrát naslouchal nesmyslnému blábolu černého chlapce s očima planoucíma horečkou, považoval ho v prvním okamžiku za šílence. Nebylo by to poprvé po létech strávených v této pustině, co by se setkal s člověkem, který po dlouhém bloudění v džungli přišel o rozum.

Sluneční paprsek se prodral úzkým dlouhým okénkem a utkvěl na tváři spícího

chlapce. Světlo a příjemné teplo ho probudily, vzpomínky ho opět zalily jako vlna příboje. Vyskočil, ale svět se mu zahoupal před očima. S hrůzou cítil, že nemůže stát, že se mu podlaha houpá pod nohama a stěny místnosti že poskakují jako loď na vlnách. Klesl zpátky na pryčnu.

Dveřmi, které byly otevřeny dokořán, se dovnitř dralo monotónní šumění oceánu. Silný vítr brázdil kdesi nedaleko vodu neklidnými krátkými vlnami. Čerstvý mořský vzduch Tumba osvěžil. Pomalu se mu přestala točit hlava. Rozhlédl se po místnůstce. Nebyla velká. Pod jednou stěnou, na které visela kůže jakéhosi neznámého zvířete, stál kavalec, uprostřed několik stoliček svázaných provázky, stůl, nějaké balíky a bedny. V rohu se táhly vzhůru tlusté kabely a tenčí dráty různých barev. Úzké točité schody vedly nahoru do poschodí. Ve světlém otvoru se objevila huňatá hlava. Pes byl jedním skokem u Tumba a šťastně kňučel. Chlapec ho objal oběma pažemi a přitiskl k sobě.

„Tak ses probral,“ zazněl vedle něho přátelský hlas.

„Teď se se psem mazlíš, ale proč jsi ho předtím tak ztloukl?“

„Já?“ uslyšel pobouřený hlas.

„Podívej se na jeho krk a na hřbet, měl je samou ránu.“

„Asi ho jeho majitel zbil za to, že se utrhl ze řetězu, když mě spatřil, a že šel s námi.“

„To je možné. Zmlátil ho pořádně, ještě že mu nepolámal hnáty. Musel jsem vás kurýrovat oba. Zbitý pes se zřejmě vzbouřil, utekl od svého dřívějšího pána a běžel po tvé stopě. Řekni mi ještě jednou, kde ses tu vzal a cos udělal s tím děvčetem. Já jsem tomu tvému blábolení moc nerozuměl. Mluv pomalu, abych ti dobře rozuměl.“

Seděl na prahu, vyhříval si záda v ranním slunci, bafal z dlouhé dýmky a pozorně naslouchal Tumbovu chaotickému vyprávění. Některá slova neznal a dal si je několikrát opakovat.

„Teď musím udělat všechno, abych ji našel,“ domluvil chlapec. Při svém vyprávění znovu prožíval peklo nadějí a strachu, víry a pochybností. Všechno se odehrávalo jako v nějakém nepochopitelném snu, v němž ho zlé síly zaplétaly do nových a nových situací bez východiska.

„Tak ty jsi, chudáku, putoval několik dní nebo ještě déle! Jsi silný, když jsi to vydržel bez jídla a bez vody a ještě k tomu zraněný. Počkej, začni ještě jednou od Miguela, to je teď pro mě nejdůležitější. Oběma vám slíbil pomoc. Můžeš být klidný, nezklamu tě. Udělám pro něho všechno, vždyť je to můj bratr. Jezdí na tom zatraceném kutru už dlouhá léta. Nechtěl jsem ho znát, když se zapletl do téhleté záležitosti. Třeba jsem udělal chybu? Ti lotři ho teď drží jako v kleštích. A nepustí ho, ví toho o nich příliš mnoho.

Mrzí mě, že se Miguel zapletl do nějakého špinavého pašeráctví, jenže za to si může sám. U nás se tím živí spousta lidí,“ dodal jakoby na omluvu. „Ty dva z hydroplánu neznám, nevím, co je to za lidi. Nebudou to žádní obyčejní pašeráčci. Asi obchodují s narkotiky, se zlatem nebo se zbraněmi. Když si mohli koupit letadlo, mají zřejmě strašnou spoustu peněz. Jistě čekali na jezeře na zboží. S takovými je těžké pořízení, mají dlouhé ruce a všude mají své lidi. Ale neztrácej naději, hlavně žes to přežil, teď už se neztratíš.“

„Ale co Karen?“ zvolal prudce Tumbo.

„Řekni mi radši, jak se jmenuje loď otce toho tvého děvčete?“

„To není moje děvče, to je běloška!“ Tumbovu černou tvář zalil žhavý ruměnec. Ale strážce majáku si chlapcových rozpaků nepovšiml.

„Tím líp, když je bílá a bohatá,“ zaradoval se. „To u nás moc znamená. Unesli ji, tak to znamená, že chtějí výkupné. Ti lotři nemají nikdy peněz dost,“ odplivl si hněvivě. „Však oni jí neublíží, nemusíš si dělat starosti.“

Tumbo se mračil, rty se mu zachvěly.

„Ale já ji musím najít, ona tu kromě mě nikoho nemá,“ začal a odmlčel se. Jak má Gomezovi vysvětlit, že nemůže nechat Karen na pospas osudu, že neustane, dokud se nedozví, kde je, dokud ji nevyrve těm banditům. Starý strážce majáku však v něm četl jako v otevřené knize. Poklepal chlapci po rameni. Mlčel, ale bylo vidět, že jeho rozum nezahálí.

„Tak oni měli rádiovou stanici,“ řekl po chvíli a něco si zabručel sám pro sebe. „Jak že se jmenuje ta velrybářské loď?“ vyhrkl najednou. „Figin nebo tak nějak? Řekni mi to ještě jednou.“

Tumbo mu hláskoval slovo Viking, a sám ani nevěděl proč, začal je vyťukávat morseovkou.

„Ty umíš pracovat s klíčem? Kde ses tomu k čertu naučil?“ podivil se Gomez. Vtom jako by ho něco napadlo, vyskočil a s neuvěřitelnou lehkostí se rozběhl po strmých schůdcích do poschodí. Tumbo pajdal za ním, s námahou zmáhal schod za schodem. Nohy měl jako z vaty.

Na jedné stěně nevelké místnůstky visela mapa a tabulky, u druhé spatřil Tumbo vysílačku starého typu, dvě velké lampy a vedle nezakryté cívky. Takovou neviděl na žádné lodi. Ale přijímač byl nový, se širokým rozsahem.

„Pane Gomezi, pošlete honem radiodepeši kapitánovi Evansonovi na Vikinga, kotví v Rio de Janeiru. Nehne se odtamtud bez své dcery. Určitě ji hledá. Honem, honem!“ opakoval, když viděl, že strážce majáku odkládá kouřící dýmku a beze slova začíná listovat v nějaké veliké knize.

„Viking že se jmenuje, povídáš? Počkej, na něco si vzpomínám, něco mě tenkrát překvapilo, ale bylo to už dost dávno.“

Starý strážce majáku klouzal tlustým prstem po řádcích a nezvučně přitom pohyboval ústy. Obracel jeden list za druhým, byly všechny popsané nevýrazným rychlým písmem.

Tumbo se s netrpělivostí a nadějí díval na toho člověka, na jeho ruku, jako by měla provést nějaký zázrak.

„Tady!“ zvolal najednou Gomez a chlapec ucítil, jak mu zaperlil pot na čele.

„Mám dobrou paměť,“ říkal si strážce majáku zase sám pro sebe. „Před deseti dny někdo opakoval, a hodně dlouho: Viking, velrybářská loď Viking… důležitá zpráva pro kapitána Vikinga… To je všechno, co jsem si zapsal. Jenom mě překvapilo, že ta vysílačka byla silná jako z nějaké obchodní lodi, která není daleko od břehu, a tvrdošíjně opakovala název lodi, a ne vyvolávací heslo. To se přece nedělá! Každý lodní radista musí mít podle mezinárodních předpisů knihy se seznamem vyvolávacích znaků všech plovoucích jednotek. Všech, rozumíš?“

Ukázal rukou na hromadu úzkých tlustých knih na druhém stole.

Tumbo z něho nespouštěl pohled. Viděl, že si chce Gomez vzpomenout ještě na něco, na nějaký detail ze zachyceného rozhovoru, jednoho z tisíců.

„Ten, co vyvolával, byl dobrý radista, ale vzpomínám si, že se dopustil ještě jedné chyby,“ pokračoval za chvíli strážce majáku. „Neuvedl svůj vlastní znak.“

Jeho oči dlouhou chvíli soustředěně pozorovaly Tumba.

„Ale ne, to nebyla chyba! Teď už to chápu! To museli být ti z letadla, ti, co unesli to děvče. Chtěli navázat spojení s jejím otcem a žádat výkupné, a přitom neprozradit, kdo jsou. To je jasné! Prosím vás, tohleto všechno sdělte depeší kapitánovi Evansonovi do Rio de Janeira, zapřísahám vás!“

„Ne, to nesmím. Můžu to udělat jenom prostřednictvím kapitanátu v Rio Grande do Sul.“

„Tak na co čekáme?“

Strážce majáku se rozpačitě poškrábal na hlavě.

„Je to nebezpečné. Jestliže jsou ti lotři někde tady nablízku, tak buď mou radiodepeši zachytí, nebo se od svých lidí v Rio Grande hned dovědí, o co žádám. Byla by to přece aféra. Kapitanát by musel okamžitě informovat policii. A s tím děvčetem by to dopadlo moc špatně a s námi taky. Teď už by ten chlap mířil líp a trefil by se.“

14. KAREN SE MÝLÍ, NEJSOU TO ZACHRÁNCI…

Byl by se určitě trefil, nebýt Karen. Ve chvíli, kdy zvedl ruku s pistolí, skočila na něho Karen jako divoká kočka, zaryla se mu nehty obou rukou do obnaženého předloktí a trhla jím ze všech sil. Dva po sobě následující výstřely splynuly s hukotem motorů. Muž, překvapený nečekaným útokem, se zapotácel, div že nevypadl z hydroplánu. Když získal rovnováhu, brutálně od sebe dívku odstrčil. Odlétla na křeslo, ale znovu bleskově vyskočila s prsty zahnutými jako dravci spáry. To už na něho bylo moc. Jednou rukou zabouchl dveře a druhou se rozmáchl a vší silou ji udeřil do tváře. Cítila, jak jí hlava puká od té hrozné rány, a chvíli ležela napůl omráčená. Sklonil se k ní, otočil ji, zkroutil jí ruce za záda a sevřel jako do želez. Nedokázala potlačit zasténání.

„Mám ji spoutat?“ uslyšela jako v mlze nenávistný hlas.

„Ale prosím tě, ještě bys tu panenku polámal, a z peněz by nebylo nic. Kdyby se ještě vzpouzela, prašť ji po hlavě, ale ne moc, Pedro, dej si pozor!“

Nerad poslechl. Kdyby byl pohlédl děvčeti do tváře, místo aby si prohlížel své rozškrábané předloktí, byl by se jistě zachvěl hrůzou, co nenávisti planulo v jejích očích. Zalapala po dechu a pomalu se zvedla do křesla. Cítila slanou chuť krve v ústech a palčivou bolest rychle otékající tváře. A cítila urážku, která snad byla ještě horší než bolest. Někdo se odvážil na ni vztáhnout ruku. Poprvé v životě. Ale to teď nebylo důležité. Co je s Tumbem? Je mrtev, nebo jenom raněn? Co si počne sám v džungli? Zahyne. Pevně zaťala zuby, protože cítila, že se jí každou chvíli rozcvakají a že se rozpláče. Ale to nemohla připustit.

Uplynula dlouhá chvíle, než se konečně přemohla. Co je to s tebou, Karen? pomyslela si. Už vedle sebe nemáš Tumba, který by tě bránil, který je ochoten pro tebe všechno obětovat. Zůstala jsi sama, úplně sama, odkázaná jen na sebe. Nedej se, děvče, a ukaž těm lotrům, co dovedeš. Nesmíš se vzdát, oni přece na nic jiného nečekají. Bojuj do posledního dechu, tak jako bojoval on za tebe!

Hustá stěna džungle v okně letadla rychle ubíhala, motory vyvíjely maximální rychlost. Prokletá džungle, která v sobě skrývá tolik strašlivých pastí!

Letadlo teď letělo nad jezerem, nad tím jejich vytouženým jezerem. Tady někde měl být ten maják, kde měli najít útulek. Tumbo… Ne, nemohla se smířit s myšlenkou, že černý chlapec zahynul. Teprve teď si uvědomila, jak je jí blízký a za co všechno mu vděčí. Byla by si přála být u něho, starat se o něho, pomáhat mu tak, jako dosud pomáhal on jí. Cožpak ho už nikdy nespatří? Na chvíli zavřela oči a zoufale zatoužila po tom, aby úplně na všechno zapomněla.

Jekot nenávistných hlasů, které pronikly hukotem motorů, ji přenesl nazpět do skutečnosti. Oba piloti se navzájem překřikovali, vybuchovali hlučným smíchem. Bylo vidět, že jsou sami se sebou spokojeni.

Proč ji unesli? Peníze by přece byli dostali stejně. A proč se tak nelidským způsobem zbavili Tumba? Co mají v úmyslu? Kam ji vezou? Myšlenky jí vířily hlavou. Myšlenky, na které neznala odpověď.

„Nikdo vám nezkřiví ani vlásek na hlavě,“ uslyšela najednou. „Ale musíte být poslušná, jinak…“ Pedro jí podstrčil pod nos velkou tlustou tlapu, sevřenou v pěst. „Hned jak přistaneme, navážeme spojení s kapitánem Evansonem. Myslím, že nebude litovat peněz za to, že jsme vás zachránili před tím černochem a že se mu dceruška vrátí živá a zdravá. A kdyby zaplatit nechtěl, stejně vás dobře prodáme,“ zachechtal se. „Hezkou holku koupí každý.“

Rozhořčeně se zachvěla. Takovouhle podlost tedy nečekala. Cítila, jak v ní hněv roste, jak ji zaplavuje vlna nenávisti, a sklopila oči, aby ten zloduch neviděl, co cítí! Jak si jen mohla myslet, že je to policie, že jsou to zachránci! V prvním okamžiku, oslněna čistými, pečlivě vyžehlenými kalhotami, si nepovšimla Pedrova zarostlého nízkého čela, tlustých ohrnutých rtů a vyboulených očí s podivně strnulým pohledem. Provokativní smích toho druhého, ta jeho nesnesitelná sebejistota, jistota vítěze, ji nevarovaly včas. Jak se mohla nechat takhle oklamat? Pocítila najednou podivný pronikavý chlad, jako kdyby se ocitla v ledové vodě.

Stroj se prudce zakolébal. Dopadla na Pedrovo sedadlo, bokem se bolestně udeřila o pouzdro pistole. Místo aby se opřela o opěradlo sedadla, sevřela se její ruka křečovitě na pažbě pistole. Bleskurychle ji vytrhla z pouzdra a vtiskla se hluboko do protějšího rohu sedadla. Pedro nepochopil hned. Pohled na zbraň v dívčině ruce ho na okamžik ochromil. V jeho rozšířených zřítelnicích nebyl strach, jen bezmezný úžas. Ale trvalo to jen zlomek sekundy. Vycenil zuby ve falešném úsměvu a natáhl ruku.

„Vraťte mi…,“ začal, ale odmlčel se se zdviženou rukou. Karen obratným pohybem palce pistoli odjistila. Hlaveň namířila na jeho prsa a ukazovákem pomalu přitahovala spoušť.

„Ne!“ vydral se přidušený výkřik z hrdla sevřeného strachem. „Je nabitá! Spoušť je velice citlivá! Počkej…

Já… my… chceme se přece domluvit po dobrém. Uděláme všecko, co budeš chtít,“ říkal stále rychleji, když viděl, že Karen povolila spoušť, ale prst z ní nesundala.

Dívala se na něho chladně, s pohrdáním, teď ovládala situaci ona.

Muž nepřestával mluvit a pomaloučku se přisouval k dívce.

„Nehýbat se!“ uslyšela svůj vlastní změněný hlas. Černý otvor hlavně nutil k poslušnosti. Pedro si zlostně odfrkl, ale odsedl si od ní a vtiskl se hlouběji do sedadla. Druhý muž, který vycítil, že se za jeho zády něco děje, se otočil. Úžasem vyvalil oči a na okamžik pustil řídicí páku. Hydroplánem to prudce trhlo. Karenina ruka na pažbě pistole se sevřela.

„Vyrovnej!“ křičel zděšeně Pedro. „Nebo mě ta zmije nechtíc zabije.“

Pilot položil levou ruku na řídicí páku, vyrovnal let hydroplánu a pravou bleskurychle sáhl do pouzdra.

„Hoď pistoli za sebe! Počítám do tří!“ vykřikla.

Rozkaz nemusela opakovat. Rozmáchl se a namířil těžkou zbraň na Kareninu hlavu. Minul se jen o milimetr. Cítila, jak jí studená ocel sklouzla po vlasech, hrůza jí sevřela hrdlo. Pilot jadrně zaklel. Z jeho úst se nezadržitelně vyřinuly španělské a portugalské kletby.

„Dost!“ vykřikla hlubokým, jakoby cizím hlasem. „Poletíš do Rio Grande do Sul. Tam přistaneš. Rozumíš?“

V kajutě nastalo mlčení. Karen měla dojem, že motory ztichly.

„Do Rio Grande?“ přejel si Pedro párkrát hřbetem ruky přes zpocené čelo. „Tam přece zrovna letíme! Nač ta komedie s pistolí, nač ty výhrůžky?“

„Obrat na pravé křídlo!“ vykřikla a okamžitě zvedla pistolí, když spatřila, jak se po ní natahuje Pedrova ruka. Pistole byla hrozně těžká a Karen se bála, aby se jí neroztřásla ruka, a tak si ji opřela o opěradlo sedadla, ale její černou mušku ani na okamžik neodvrátila od Pedrových prsou. Ten řekl něco rychle pilotovi. V rozčilení si nepovšimla vítězného záblesku v jeho očích, nevycítila změnu v hlase. Jak dlouho to ještě vydržím? pomyslela si s obavou.

Pilot opatrně naklonil stroj na bok, podlaha se jí zahoupala pod nohama. Karen otevřela ústa k výkřiku, protože ho podezírala z nějakého zrádného manévru. Ale byl to výkřik vítězný. Dole pod nimi svítily v temnícím šeru rovné řady světel startovací dráhy. Konečně!

Ihned po přistání je požádám, ne, budu vyžadovat, abychom se vrátili k jezeru hledat Tumba, a pošlu telegram tatínkovi. Teď hned! Ať už je té hrůze jednou konec! říkala si v duchu.

„Řekni jim, ať tam na mě čeká policie!“ zvolala energicky. Po chvíli opakovala rozkaz španělsky. Sama nevěděla, jak jí ta slova napadla.

„Ale jistěže, samozřejmě, hned to sdělím na kontrolní věž!“ odpověděl chvatně pilot, ale marně se snažila porozumět smyslu jeho slov, sotva slyšitelných v hukotu motorů. Mluvil rychle, portugalsky.

Stroj opisoval veliké kruhy, šel dolů, tón motorů se najednou změnil. Chystáme se na přistání, pomyslela si Karen s úlevou. Ale hned nato jí projela bolestná myšlenka: Tumbo… Jaké by to bylo štěstí, kdyby tu byl se mnou…

Letadlo se dotklo země a nadskočilo párkrát tak prudce, že jí pistole div nevypadla ze strnulé ruky. Ale nevypadla.

Ještě chvíli rolovali. Karen šlehlo do očí oslňující světlo reflektoru, jež však náhle zhaslo. Motory ztichly, stroj znehybněl. Jsem zachráněna, opakovala si Karen, ale pořád ještě tomu nemohla uvěřit. Byla by se těm lotrům ráda pomstila za Tumba. Honem to teď všechno musí sdělit policii. Jen aby ti lupiči neutekli!

Za chvíli uslyšela nějaké hlasy. To budou jistě příslušníci policie.

„Otevřít!“ řekla, aniž pustila pistoli z ruky.

Pedro chvatně provedl její rozkaz. Do přehřáté kabiny vnikl proud studeného vzduchu. Ve dveřích se objevila hlava muže v čepici s kovovým znáčkem.

„Vystupte!“ vykřikl hlasitě. Pedro vyskočil první.

„Vystupte!“ uslyšela zase.

Nějaké paže se po ní vztáhly, nějaká ruka jí vyrvala z prstů pistoli. Jakmile se její nohy dotkly země, uvítal ji hlasitý chechtot. Několik mužů, které ve tmě přesně nerozeznávala, se smíchy plácalo do stehen a po zádech. Poskakovali a vykřikovali něco, čemu nerozuměla.

„Já ti teď ukážu, ty potvoro!“ skočil k ní Pedro, ale někdo ho mohutnou ranou srazil stranou. Ještě chvíli museli vzteklého Pedra přemáhat.

„Dej si majzla, nebo nedostaneš ani vindru, jestli jí ublížíš! Má cenu zlata!“ zavrčel těsně vedle ní nějaký hlas.

Užasla. Sevřela pěsti tak pevně, že se jí nehty zaryly do masa. Někde v dáli ozařovala oblohu světla velkoměsta. Kolem nich však všechno tonulo ve tmě, která byla prosvícena jen silnými reflektory opodál stojících aut.

Pochopila. Byla to léčka. A ona se do ní nechala chytit jako malé dítě…

15. PTÁM SE JÁ, TY BUDEŠ JEN ODPOVÍDAT

Strach, jaký dosud nepoznala, ochromoval její pohyby, věznil její hlas v sevřeném hrdle. Měla hrozný, příšerný strach. Jak dlouho prchala? Kam? Před kým? To sama nevěděla.

Někdo se na ni vrhal, cloumal jí bezohledně hned dozadu, hned dopředu, šťouchal do ní, hrozil jí, bil ji. Za co? Co udělala? Skláněl se nad ní nějaký děsivý stín, cítila dotyk jeho vlhkých chapadel, rostl jí před očima, mohutněl. Probudila se s křikem, ale pořád ještě nemohla otevřít oči, těžké jako z olova, a probrat se ze sna.

Přejela si rukou po mokré tváři. Je to pot, nebo slzy? Proč by měla plakat? Byl to jen hrozný sen. Je přece ve své kajutě na Vikingu a teď zazvoní a Tumbo jí jako každý den přinese snídani. Musí mu jen připomenout, aby jí nepřipálil topinky jako včera. Bývá někdy roztržitý. Něco ji tlačilo do boku, asi neodložila na stolek knihu, kterou četla do pozdní noci. To se jí stávalo často. S úlevou si oddychla, ale pořád ještě se nedokázala vzmoct, aby otevřela oči a sáhla po zvonku.

Najednou jí však mezeru v paměti vyplnil nezadržitelný příval vzpomínek.

S výkřikem vyskočila, chvíli stála a bála se pohnout, nemohla soustředit myšlenky, a když jí před očima zavířila černá kola, dopadla zpátky na postel. Už se jí rozbřesklo. Teď už si vzpomínala i na nejmenší detaily. Co se stalo, to pochopila, až teprve když vystoupila z letadla. Chtěla jim utéct, ale snadno ji chytili a násilím vecpali do jednoho z čekajících aut, mezi dva muže na zadním sedadle. Za volantem spatřila toho vysokého pilota. Ujížděl jako blázen. Nezpomalil, přestože vůz poskakoval na výmolovité, kamenité cestě. Ostrá zatáčka, druhá, a kola se začala točit po rovné silnici.

Ve světle silných reflektorů viděla teď Karen před autem asfaltovou silnici. V šílené rychlosti se míhaly po jejích stranách sloupky s čísly kilometrů a tabulky s místními názvy. Příliš rychle, aby je mohla přečíst. Aniž sňal prsty z klaksonu, vřítil se řidič do nějakých slabě osvětlených osad. Lidé se rozutíkávali před rámusícím autem. Když vjížděli na ulici většího města, měkce přibrzdil a zpomalil. Na jedné křižovatce zastavil vůz policista. Užuž otevřela ústa, chtěla křičet, ale vtom ucítila, jak se jí ocelové hlavně pistolí opírají z obou stran do žeber. To jí vyrazilo dech. Policista se na ni usmál a nedbale mávl rukou.

Vůz vyrazil jako vystřelený z katapultu. Pilot řídil mistrovsky, skoro vůbec nezpomaloval, zas vymáčkl ze stroje maximální rychlost, jen pneumatiky ječely v ostrých zatáčkách. V dáli se míhala jiskřivá, barevná světla neonů, nápisů, reklam na hlavních třídách, jenže těm se řidič pečlivě vyhýbal. Opět se vyřítili do tmy za městem. Těžký stroj prořezával černou tmu jako letící pták.

Kam mě to vezou? Marně se snažila rozeznat na hodinkách na palubní desce čas. Cožpak to není jedno? Stejně ji nikdo nebude hledat. Tumbo? Ucítila v srdci ostrou bolest. Tumbo odešel z jejího života navždy. Pokud ho nezabili, je raněn a stejně zahyne. Všechno odešlo. Co s ní teď bude?

Vůz najednou měkce zpomalil a zastavil před budovou tonoucí v temnotách. Dveře cvakly.

„Vystup!“ chytili jí oba muži pevně pod paží. Mají strach, abych jim neutekla – ta myšlenka jí dodávala odvahy. Musím se o to pokusit – prolétlo jí hlavou, ale drželi ji pevně. Otevřeli nějaké dveře, které nechtěly povolit. Vstrčili ji do tmavé, zatuchlinou páchnoucí chodby. Světlo silné baterky jí ukazovalo cestu. Zachvěla se, když ji vedli po strmých, kluzkých schůdcích někam dolů.

Světelný kužel se konečně zastavil na veliké zástrčce na železných dveřích. V malé komůrce rozsvítil jeden z nich svíčku v láhvi, která stála na bedně. V jejím chabém světle spatřila vlhké stěny bez oken. Podíval se na dveře. Muž se hlasitě zasmál, jako by jí četl myšlenky.

„Zevnitř žádná klika. Budeš zavřená jako poklad v pancéřové pokladně. Můžeš si klidně spát,“ ukázal rukou na železnou postel přikrytou dekou, což byl jediný kus nábytku kromě bedny.

Než se stačila rozhlédnout, zástrčka pisklavě zaskřípala. Byla sama. Těžce dosedla na tvrdé lůžko. V uších jí šumělo, v hlavě měla prázdno, bála se, že co nevidět omdlí. Ještě chvíli zápasila s vlastní slabostí – a potom se hlasitě rozvzlykala. Bylo to všechno příliš hrozné. Šťastný Tumbo, že se téhle chvíle nedožil! Nedožil? To není pravda, to není možné, určitě musí žít!

Když uslyšela, jak se odsouvá zástrčka, honem si utřela slzy a zalezla do kouta své cely. Budu se bránit! Chytila do ruky láhev se svíčkou, připravena hodit. Ale nezdálo se, že by muž, který stál v otevřených dveřích, měl nějaké špatné úmysly. V jedné ruce nesl vědro, ve druhé misku s černými fazolemi, hrnek a velký džbán. Když postavil vědro do kouta, vrhla se jako blesk k nedovřeným dveřím. Pevně ji chytil za obě zápěstí a v mžiku zneškodnil. Zakousla se mu do ruky, ale on ji mocným pohybem odhodil na postel. Zavzlykala, pokořena vlastní bezmocností, když za sebou zabouchával dveře. Bez jediného slova, bez jediného pohledu.

Je to pravda, že kdysi snila na Vikingu o velkých dobrodružstvích, o otřesných zážitcích? Já hloupá husa! vyčítala si trpce. Mám teď, co jsem chtěla!

Na jídlo se nemohla ani podívat, ale žízeň byla nesnesitelná. Jedním douškem vypila hrnek trpce nasládlé tekutiny. Osvěžila jí dásně. Zachutnala jí. Ještě však nedopila třetí hrnek, když ucítila, jak ji opouštějí síly, jak se jí víčka sama zavírají a zmocňuje se jí jakási slastná nemohoucnost.

Asi mi tam nasypali nějaký uspávací prostředek. Zase jsem jim naletěla! To byla její poslední myšlenka.

Usnula v zatuchlé sklepní cele – a probudila se ve světlém pokoji se zamřížovaným oknem, jímž nahlížely dovnitř zelené stromy a večerní červánky na modré obloze. Stála vedle postele a chvíli uvažovala, co udělat dřív. Na stolku stál talíř s masem, miska s černými fazolemi, čerstvé placky a veliký džbán. V rohu místnosti spatřila na umývadle čisté ručníky, mýdlo a hřeben. A vedle na věšáku bílé šaty. Budou mi příliš velké – pomyslela si bezděčně.

Žízeň a hlad zvítězily. Chtivě hltala všechno, co bylo na stolku. K jídlu popíjela chtivě jeden hrneček kávy za druhým, každý doušek jí přinášel úlevu. Nechtěla uvažovat, co bude dál. Shodila ze sebe propocené šaty. Při mytí nešetřila mýdlem. Příliš široké šaty si převázala páskem. Hned měla lepší pocit.

Zaskřípění klíče v zámku ji nevyděsilo. Kdo se teď objeví? Co ji čeká? V otevřených dveřích stál ten muž, který ji vedl do sklepa.

„Chutná ti, jak vidím,“ řekl ironicky, když se podíval na vymetené talíře. „Tím líp! Dost žertů, teď si s tebou popovídá šéf. Ale varuju tě, žádný vzdor! To on nesnáší, tak si dávej pozor!“

Když kolem něho procházela ve dveřích, honem položil ruku na pažbu pistole, zřejmě mu někdo prozradil, jak v hydroplánu odzbrojila Pedra. Vrhla na něho pohrdlivý pohled.

Vztekle sevřel ruku v pěst a rozmáchl se. Zakryla se loktem. Rychle se ovládl, šťouchl do ní a ukázal do dlouhé světlé chodby. Co jí teď osud nachystal? Co od ní chtějí ti hrozní lidé? To se za chvíli dozví.

Spatřila svůj odraz v okně a bezděčně si přihladila vlasy.

Když před ní otevřel dveře dokořán, zůstala v úžasu stát, nevěřila vlastním očím. Luxusně zařízený pokoj byl naplněn modravým dýmem z doutníků. Na měkkém koberci, který pokrýval celou podlahu, stál těžký stylový nábytek, v křišťálových vázách byly květiny. Nedívala se na muže, kteří stáli u zdi. Až na tlustého Pedra si byli všichni podobní jako bratři. Všichni stejně vysocí, stejné váhy, se stejně svalnatými pažemi, stejně urostlí. Všichni měli tvrdé tváře bez výrazu, se studenýma bdělýma očima. Sklouzla po nich pohledem. Celou její pozornost přitáhl hned na prahu ten, který měl asi rozhodnout o jejím osudu. Očekávala, že spatří jednoho z těch dobře oblečených mužů s černými napomádovanými vlasy. Ale tenhle? Bylo ho za psacím stolem sotva vidět. Na dlouhém vychrtlém krku se kymácela velká holá hlava, za tmavými brýlemi se silnými skly se na ni pozorně dívaly krátkozraké oči. Ale jak se dívaly! Jejich pohled člověka přímo probodával. Kolik mu mohlo být let? Těžko říct.

Na první pohled vypadal jako obyčejný úředník, znavený každodenní nudnou, po léta stejnou prací, jako jeden z těch, které člověk sotva zaznamená. Až na ty oči, nehybné a děsivě prázdné.

Když si na chvíli sundal brýle a mlčky a pečlivě je utíral, jeho pohled, zdánlivě lhostejný, ji probodl jako čepel dýky. Schoulila se v křesle, na které jí zdvořilým pohledem ukázal, a zkřížila paže na prsou, jako by chtěla zpomalit bušení svého srdce. Se strachem si pomyslela, že odpovídá-li vnější vzhled jeho charakteru, musí být tento mozek bandy hotovou stvůrou.

Ticho, jež zavládlo v krásné pracovně, v sobě mělo něco zlověstného. Pootevřeným oknem zalétal chvílemi dovnitř křik papoušků a nějaké tlumené hlasy.

„Co budeš pít?“ uslyšela po chvíli otázku, pronesenou bezvadnou angličtinou. Hlas byl nezvučný, tichý, ale bylo cítit, že to není otázka, nýbrž rozkaz, rozkaz člověka zvyklého na to, že ho ostatní ve všem poslechnou.

„Vodu.“

Zhluboka se nadýchla a podívala se mu do tváře odhodlaným pohledem, který se tak nějak nehodil k tváři této dívenky. Mlčel a nepřestával si pozorně prohlížet její vyhublou napjatou tvářičku, z níž hleděly odvážné oči, podmalované černými kruhy únavy.

Představoval si ji takto? Pokud se divil, nedával to najevo. Když Karen zvedá k ústům křišťálovou skleničku, jako hypnotizovaná nemohla odtrhnout pohled od člověka, kterého nazývali šéfem. Nevěděla, jestli mu dokáže říct všechno to, co chtěla. Naháněl jí hrůzu, jakou dosud nepocítila před žádným člověkem. Nakonec se přemohla.

„Můj otec zaplatí jakoukoli částku…,“ začala sebejistým hlasem, ale odmlčela se, zmrazená ledovým pohledem. Muž za stolem pohrdlivě mávl rukou.

„To nebude tak jednoduché. Už jsme navázali spojení s velrybářskou lodí Viking v Rio de Janeiru. Kapitán Evanson nebyl přítomen, ale nějaký radiotelegrafista mi prostě nechtěl věřit, že jsi naživu a že jsi naším milým hostem.“

„Hostem? To už je trochu moc!“ upustila v rozhořčení sklenici, ze které zbytek vody vytekl na koberec.

„Ano, hostem,“ uslyšela důrazně vyslovená slova. Ten hlas jí pořád naháněl strach. „Máš hezký pokoj, dostatek dobrého jídla, dostaneš nové šaty a odpočineš si v klidu a tichu po svých těžkých dobrodružstvích na moři i na pevnině. Samozřejmě jestli nám dokážeš, že umíš být rozumná. Až dosud jsi asi nepochopila, že vyžaduju absolutní poslušnost pouze pro tvé dobro. O útěk se nepokoušej, sama se daleko nedostaneš,“ dodal a otřel si zpocené brýle. Sklopila víčka, aby neviděla jeho oči.

„Ale…,“ pokoušela se protestovat.

„Musíš tu ještě nějakou dobu zůstat,“ přerušil ji netrpělivě. „Musíš. Jak dlouho, to nevím. Nejlepší bude, když se vyzbrojíš trpělivostí.“

„A chudák tatínek mě zatím přestane hledat, protože si bude myslet, že jsem se utopila, a odpluje do Norska,“ vychrlila ze sebe jedním dechem.

Muž se přezíravě usmál.

„Kvůli tomu si nedělej starosti. Najdeme ho i tam. Víme toho daleko víc, než si myslíš, ověřili jsme si už všechno, co jsi říkala. Nelhala jsi, tím lépe pro tebe. Já to umím ocenit.“

„A co můj přítel? Proč ho zavraždili? Co komu udělal?“ nevydržela to.

V mužově tváři se nezachvěl ani jediný sval, pouze ohrnuté úzké bezkrevné rty prozrazovaly nespokojenost

„Ano, to byla zbytečnost. Já takové brutálnosti neschvaluju, ale co se stalo, to se nedá vzít nazpátek. Pro tebe je možná lepší, že tu není, jenom by nám překážel. Ostatně zapamatuj si, že tady se ptám já, kdežto ty budeš jen odpovídat. A budeš poslušná. Na všechno přijde čas,“ dodal, když viděl, že skryla tvář do dlaní. Byla se silami u konce.

„Proč mě uspali? Proč mě trápíte? Co jsem vám udělala?“

„Bude pro tebe lepší, když budeš držet jazyk na uzdě. Ovládni se!“

Díval se na ni kamenným pohledem, v jeho hlase nezněla netrpělivost, ale žíly na čele mu naběhly hněvem

„Ptáš se proč. Abys už nedělala takové hlouposti, kterých bys potom musela litovat. Trochu moc si dovoluješ, už toho bylo dost. Budeš tu čekat tak dlouho, jak bude třeba. V pohodlí a přepychu, jak už jsem řekl, Nesmíš pochopitelně opouštět pokoj, bude tě hlídat děvče, které umí dobře španělsky. Oplátkou za to nám musíš pomoct. Pro vlastní dobro.“

„Pomoct?“

„Ano, musíš přesvědčit toho hloupého radiotelegrafistu z Vikinga, že jsi živa a zdráva, že se s tebou dobře nakládá a že čekáš na rychlé splnění naší prosby. To je rozkaz, rozumíš? Za tři dny ve dvacet čtyři hodiny opět navážeme spojení s Vikingem. Tak jako poprvé, dohodli jsme se na tom s tím hloupým radistou. Tentokrát budeš mluvit ty. Přečteš mu,“ opravil se, „jenom těchle pár slov,“ podal jí lístek, na kterém byl napsaný text. „Nesmíš říct nic víc. A jenom anglicky, ani slovo norsky,“ dodal a nespouštěl přitom pohled z tvářičky, po které přelétl ruměnec.

Že by jí četl myšlenky? Jak mohl vědět, že zrovna v tu chvíli už přemýšlela, co řekne v mateřském jazyce.

Pochopila, že se zapletla do koleček nějaké pekelné mašinérie, kterou nemůže pochopit, a že je bezmocná. Nemohla nic udělat ani pro Tumba, ani pro sebe. Byla zoufalá.

16. DĚLEJ TO, Z ČEHO MÁŠ STRACH, A PŘESTANEŠ SE BÁT

Ve střeše džungle, zbrázděné zelenými vlnami jako moře, se zřetelně rýsovala široká průrva údolí. Mezi pečlivě udržovanými smaragdovými trávníky a mezi pěšinami posypanými pískem žhnuly zlaté a červené záhony keřů a květin. Ve vzduchu, který se tetelil vedrem, se jezerní hladina leskla jako zrcadlo. Na břehu se ve stínu velkých stromů krčilo několik budov.

Mnoho hodin už ležel Tumbo na kraji džungle, ukrytý pod větvemi veliké kapradiny, a upíral oči na největší dům, jednopatrový, který tonul ve spoustě pestrobarevných květin. Přízemí s velkými okny ho zajímalo méně, zato soustředil svou pozornost na poschodí, na balkón na silných sloupcích. Ale moc toho neviděl, protože balkón byl obklopen dřevěnou mříží, hustě obrostlou popínavými rostlinami. Na okamžik se mu tam podařilo zahlédnout ženskou postavu ve světlých šatech. Zatřpytily se tam její zlaté vlasy a pak postava zmizela.

Uplynulo několik minut úzkostlivého čekání a každá prodlužovala muka nejistoty. Co když se mu to jen zdálo? Už se nevrátila. Nemohl by přísahat, že to byla Karen. Dělila ho od ní příliš velká vzdálenost a chvilka to byla příliš krátká. Jen zrychlený rytmus jeho srdce mu napovídal, že se nemýlil. Nemohl se dostat blíž k domu, hemžilo se to tu teď spoustou lidí, někteří byli ozbrojeni. Slavnostně slíbil Gomezovi, že bude maximálně opatrný. Umínil si však, že se nevzdá, že počká, až nastane noc, a pod její rouškou se doplíží k domu z druhé strany, obejde údolí po kraji džungle. Jako na dlani viděl vysekanou cestu, po níž každou chvíli projížděla nákladní auta, traktor, nějaké velké auto, jehož chrom se třpytil na slunci. Copak je možné, že Karen je tady, tak blízko, a současně tak beznadějně daleko?

Z oblohy se lil žár jako roztavené olovo, vysušoval kapky potu, ještě než stačil stéct z krku na záda. Ztichlá džungle ležela jako mrtvá pod tlustým, vypařujícím se příkrovem vedra. Žízeň trápila Tumba teď už nesnesitelně.

Přitáhl k sobě psa, který funěl s vyplazeným jazykem, pevněji si ovázal řemen kolem ruky, pohladil ho po chlupaté hlavě a zavřel oči. Cítil v nohou těch čtyřicet kilometrů, ale bál se usnout. Byl šťastný, že má psa vedle sebe. Ač se to sám sobě styděl přiznat, byla v něm od chvíle, kdy se od majáku vydal na cestu, malá dušička.

Najednou se mu těsně nad hlavou rozkřičel papoušek. Jako na poplach. A hned mu odpověděl druhý. Znepokojila snad ptáky jeho přítomnost? Mohli svým křikem přilákat lidi. Zděsil se. Zatracení papoušci! Vyhodil vzhůru nějaký klacek, aby je vyplašil. A v poslední chvíli pevně stiskl tlamu psovi, který chtěl dotěravce odstrašit štěkáním. To by tak ještě scházelo! pomyslel si s hrůzou.

Přitiskl se k zemi, přitáhl si psí čenich až k sobě a opatrně rozhrnul větve, aby viděl, jestli si někdo nepovšiml papouščího vřískotu. Ale nikdo se směrem k němu ani nepodíval. Nějací lidé zalévali z velkých konví záhony květin a trávníky. Až sem na kopec přinášel závan větru osvěžující vůni mokré země. Olízl si vyprahlé rty. Co by dal za to, kdyby se té vody mohl napít! Byla jistě studená a chutná. Papoušci se hádali dál, nevěnovali mu nejmenší pozornost.

Najednou něco nablízku zaskřehotalo. Vyděsil se, ucítil na sobě pozorný pohled vyvalených velikánských očí. Veliká stříbřitá ještěrka na něho vyplázla dlouhý rozeklaný jazyk, hlasitě sykla, ale když spatřila psa, jak se chystá ke skoku, honem zmizela v křoví. Stěží psovi zabránil, aby ji nepronásledoval. „Teď nemůžeš, máme důležitější věci na práci, musíme najít Karen,“ přesvědčoval ho a hladil po chlupaté hlavě. „Karen,“ opakoval pomalu – a pes, jako by mu rozuměl, visel na něm očima a vesele tloukl ocasem o zem.

Tumbo se zastyděl za to, že se ho před chvílí zmocnil takový strach.

„Dělej to, z čeho máš strach, a přestaneš se bát,“ řekl mu kdysi Angus na lodi Viking VII, když byl smutný z toho, jak se změnilo jeho prostředí. Bál se všeho a všech. Angus… Jak je to dávno! Co by dal za to, aby se čas otočil nazpátek a aby se zase ocitl na moři mezi lovci velryb! Teď je sám, úplně sám, odkázán jenom na sebe, sice ke všemu odhodlán, ale současně plný starostí, zda to dokáže, zda zvládne úkol nad své síly, zda Karen neuškodí, místo aby jí pomohl.

Vydal se na cestu v noci před dvěma dny, jak mu řekl Gomez. Dokud mu za zády v pravidelných časových intervalech mihotaly skrz lesní houšť přátelské záblesky majáku, cítil se bezpečný. Ty namodralé kužely světla pro něho představovaly pouto s dobrým člověkem. Čím více však zacházel do džungle, tím více světlo majáku sláblo a s ním mizela všechna jeho odvaha. Teď byl jeho jediným spojencem v té nepřátelské tmě, plné neznámých zvuků a pichlavých trnů, v té pustině, kterou nenáviděl – pes.

Sílu mu střídavě dodával strach a naděje. Prodíral se džunglí, jak mohl nejrychleji, odpočíval málokdy. Šel celou noc. Prospal den v houští, a teprve ráno po druhé noci se dovlekl sem. A čekal celý den.

Teď s námahou přemáhal spánek. Bál se, že by mohl zaspat chvíli, kdy se Karen opět objeví na balkóně, tentokrát možná na delší dobu.

Je to Karen, nebo není? Neměl klid od chvíle, kdy spatřil na balkóně ženskou postavu. Vzpomínka na minulé napjaté dny, které rozhodly o tom, že sem přišel, se neustále dotěrně vracela. Marně se před ní bránil. Duchem byl pořád na majáku.

„Mám pro tebe důležité zprávy!“ zaduněl ode dveří vzrušený hlas Gomeze, když se téměř po celé noci a dnu vrátil večer domů. „Dřív jsem to nestihl, ale byl jsem klidný, věděl jsem, že po západu slunce rozsvítíš maják sám. Poslyš, asi čtyřicet kilometrů na sever odtud stojí hacienda. Majitel je tu nový, skoro nikdo ho nezná, protože přijíždí málokdy a s nikým se nechce vidět. Je bohatý, jistě neví, co s penězi, protože dal v džungli vystavět pro svá auta silnici. Na jeho jezeře často přistává hydroplán.“

Při slově hydroplán nastražil Tumbo uši. Okamžitě seskočil z kavalce a přistoupil ke strážci majáku.

„No a? A co dál?“ zaleskly se nadějí velké oči v černé tváři.

„Byl jsem u svého přítele. Žije jen deset kilometrů odtud, ale ví všechno, co se děje v okruhu sta kilometrů. Jeho pozornosti nic neujde. Před několika dny, kdy, na to si můj přítel nevzpomněl přesně, se u toho boháče objevilo nějaké děvče. Nikdo neví, jak se jmenuje. Je to velký dům, prý krásnější než jiné, nikdy jsem tam nebyl, ale lidé vědí všechno a rádi povídají. To se ví, že přehánějí. To děvče je prý běloška. Nikoho by to nepřekvapilo, protože se tam často objevovala veselá děvčata, která běhala po zahradě, koupala se v jezeře a jezdila na koni.“

Čím déle Gomez mluvil, tím více se, rozpaloval.

„Jenže oni tohleto děvče drží neustále zavřené doma a nikdo nikdy neslyšel její smích. A co je nejzajímavější, to bys nikdy neuhodl,“ zazněl ve starcově hlase vroucnější tón. „To děvče má vlasy barvy vyschlé kukuřice.“

„To je Karen! To je určitě Karen!“ vyrážel ze sebe horečně Tumbo. Hydroplán, bílé děvče, zlaté vlasy. Všechno souhlasí!

„Jdeme, Gomezi!“

„Ne. Půjdeš sám.“

„Sám?“ zděsil se Tumbo.

„Ano, sám. A náramně opatrně. Musíš se tam dostat tak, aby tě nikdo nezpozoroval. A čekat tak dlouho, dokud to děvče nespatříš. Musíš se na vlastní oči přesvědčit, jestli je to ona. Pak teprve budu uvažovat, co budeme dělat. Jdi hned, nezapomeň si s sebou vzít kompas. A baterku, jdi pořád na sever, severozápad. Dávej pozor na bažiny, pes džungli zná, jen ho pevně drž na řemenu. A pamatuj si, že kdyby se začal vracet, vrať se i ty, bez rozmýšlení. Oheň cestou nerozdělávej, ani kdyby ses třásl zimou. Tak běž už. Já zůstanu tady. Buď klidný, synu, nezapomenu, že se mám v noci dohodnout s tím z Afriky.“

Řekl synu? Tumbo ucítil podivné sevření v hrdle. Takhle ho ještě nikdo nikdy neoslovil. Dokonce ani žádný z těch nezapomenutelných dávných přátel. Na otce se nepamatoval, slovo synu ho dojalo. Popadl Gomezovu žilnatou ruku a přitiskl si ji k ústům.

„Přestaň!“ utrhl se strážce majáku.

Od chvíle, kdy si Gomez ve své veliké knize přečetl zkomolené jméno Viking, neměl stání, a to tím spíše, že ho Tumbo hlídal a nedovoloval mu vzdalovat se od přijímače. Často si sám nasazoval sluchátka a snažil se z chaosu zvuků v éteru, z teček a čárek, které přilétaly ze světa, vylovit to jediné slovo, které by mohlo navést na stopu „tamtěch“, na stopu Karen.

Tři dny téměř nepřetržitého odposlechu nepřinesly vůbec nic. Stanice mlčela. Až konečně čtvrtý den, když zbledly hvězdy na obloze a vítr pokryl klidnou, mihotavou hladinu oceánu drobnými vráskami, uslyšel Tumbo naléhavé volání. Nechal v kuchyni obrovský hrnec, ve kterém vařil pro Gomeze kávu, a několika skoky byl nahoře.

Starý strážce majáku mu beze slova, pohybem hlavy ukázal na druhá sluchátka. Ten zvuk by bylo odlišilo od jiných i nezkušené ucho. Chlapec pochopil, že vysílač musí být někde velmi blízko. Signály byly silné, jasné, radista pracoval obratně a rychle. Tumbo si hořce pomyslel, že nerozluští ani jediné slovo. S nadějí se podíval na Gomeze. Tužka v Gomezově veliké upracované ruce letěla po papíře. Najednou se stanice odmlčela. Zamračený stařec si dlouho něco žbrblal pro sebe a pozorně zkoumal zápis.

„Vysílali šifrou. Vůbec tomu nerozumím,“ zabručel nakonec nevrle. „Ale nedělej si starosti. Hlavně že tu jsou, že dosud nezměnili místo. Vysílal stejný člověk co tenkrát, poznal jsem hned jeho ruku na klíči. Ten, komu je to určeno, bude taky někde blízko, přijímací signály byly silné.“

Ještě dlouho si pro sebe něco bručel, vrásky na čele se mu slily v hluboké rýhy, jako kdyby si něčím lámal hlavu, jako kdyby vážil všechna pro a proti, jako kdyby se přel sám se sebou. Zapomněl dokonce i na vyhaslou dýmku. Konečně se rozhodl a podíval se Tumbovi přímo do očí.

„Čekat nemůžeme. Třeba tu nezůstanou dlouho a my bychom ztratili jejich stopu. Co potom? Musíme jednat co nejrychleji, musíme informovat tvé přátele na lodi.“

„Rozhodl ses vyslat rádiovou depeši do Rio de Janeira?“ zvolal šťastně Tumbo. Na tohleto přece tak dlouho čekal!

Stařec s lítostí pohlédl do rozzářených očí a zavrtěl hlavou.

„Už jsem ti říkal, že je to příliš nebezpečné. Někdo to musí udělat za nás.“

„Jak to někdo? Kdo?“ volal zoufale chlapec. „Kdo?“ opakoval.

„Počkej, počkej,“ brumlal si Gomez stále ještě jakoby pro sebe. „Dneska po západu slunce pošleš depeši jednomu radioamatérovi, mému příteli, synu. Neboj se, krátkou. Hned ti ji napíšu. Mezinárodními znaky. Určitě to dokážeš. Jen si s ním smluvíš další spojení, na zítřek. Já mu zítra řeknu, co a jak má udělat. Ale pamatuj si, že jeho zítra bude pro nás znamenat pozítří. Proto s ním musíš navázat spojení teprve po západu slunce.“

„A kde bydlí?“ podivil se chlapec.

„Někde tadyhle,“ dotkl se Gomez prstem zežloutlým od nacpávání dýmky posledního výběžku západního pobřeží Afriky, mysu Dobré naděje.

„A proč mám navazovat spojení zrovna já? Vždyť já jsem odtamtud utekl!“ zvolal Tumbo.

Strážce majáku se usmál.

„Bude to tak nejlepší, synu. Vysíláš pomalu a on nevysílá o mnoho rychleji. Když opravdový radiotelegrafista slyší takové amatérské klepání, honem si vyladí něco jiného nebo vypne přijímač. Určitě to udělají i oni, pokud provádějí odposlech. A kromě toho – já tady v tu dobu nebudu. Půjdu se někam něco dovědět. Posloucháš mě?“

Ale Tumbo mazal dolů – ucítil, že se tam něco pálí. Hned mu bylo jasné, co se stalo. Dočervena rozpálený hrnec poskakoval jako živý po vařiči zalitém kávou. Gomez byl však příliš soustředěn na své myšlenky, než aby věnoval pozornost takovým hloupostem.

„Uvař jinou, synu. A silnou,“ řekl. „Já se hned vypravím na cestu.“

Onoho památného dne se Tumbo nemohl dočkat, až zapadne slunce. Jakmile zmizel jeho červený kotouč za obzorem a jakmile rychle temnící oblohu ometly první paprsky majáku a ztlumily záři prvních hvězd, usedl ke klíči a ucítil podivný knedlík v krku. Za Gomezovy nepřítomnosti měl spojení s Afrikou navázat sám. Dokáže to? „Dokážeš, synu,“ uslyšel jeho hlas. Gomez mu věřil zrovna jako tamti.

Chlapec byl velice rozrušen. Vzpomínal.

Tamti v daleké Antarktidě mu tenkrát taky věřili. Tam byla zima, hrozná zima, kdežto tady bylo vedro, přestože byla noc. Na bosých chodidlech cítil teplou chlupatou hlavu, kterou se neodvažoval odstrčit. Tam hvízdala polární vichřice, tady zněla džungle tisíci hlasy. Tenkrát leželi těsně za ním ve spacích pytlích jeho norští přátelé, které mohl zachránit jedině on. Teď možná na něm závisí osud Karen.

Zahnal ty vzpomínky.

Přitáhl k sobě petrolejku a povytáhl knot. Její světlo dopadalo hlavně na strop, o který se odrážely můry a omráčeny padaly na stůl. Napjatě a soustředěně vyťukával tečky a čárky. Pocítil teplo u srdce, když se neznámý z druhého konce Atlantiku, ze vzdálenosti tisíců kilometrů, ozval hned po druhém vyvolání.

Neuměl si představit toho člověka z mysu Dobré naděje, na jehož pomoc tolik spoléhal. Je mladý, nebo starý? Je to běloch, nebo černoch? Radioamatér pracoval s klíčem daleko obratněji než on. Okamžitě potvrdil, že se připraví na rozhovor druhý den. Z praskotu poruch lovil Tumbo jeho signály, přestože chvílemi v přijímači zanikaly. Zvědavý amatér by se byl asi ještě rád na něco zeptal, ale Tumbo nezapomněl, že mu strážce majáku zakázal hovořit příliš dlouho.

Teď na okraji džungle, když netrpělivě čekal, až nastane noc, myslel pořád na to, oč vlastně Gomez žádal svého afrického přítele. Přesvědčil ho, jak je ta věc důležitá? Pochopil ten člověk, že jde o lidský život? Že je nutno spěchat, že jde možná o každou hodinu? Má ten neznámý radioamatér z mysu Dobré naděje v Rio de Janeiru někoho důvěryhodného, kdo bude okamžitě ochoten informovat Vikinga? Tohleto všechno mu nešlo do hlavy.

Byl by se v tuto chvíli rád ocitl zpátky na majáku. Třeba už přišla z Afriky odpověď. Třeba už na Vikingu všechno vědí. Jenomže odtud přece nemůže odejít. Musí se přesvědčit, musí mít naprostou jistotu, že Karen je tady. Na tom závisí všechno ostatní.

V neproniknutelné noční tmě mu celý svět připadal nepřátelský a nebezpečný. Je tu už třetí noc, nejdelší noc, jakou zažil. Ztratil mnoho času opatrným obcházením haciendy a hospodářských stavení okrajem džungle. Každý další krok ho teď mohl prozradit. Nebýt té horečky, jaká se ho zmocnila, když spatřil ženskou postavu na balkóně, byl by se vrátil na maják. Ale Tumbo nedokázal ovládnout své rozrušení, protože jestli to byla opravdu Karen…

Psa pevně přivázal ke stromu, přestože protestoval. Vysvětloval mu, že na něho má trpělivě čekat, a sliboval mu, že se brzy vrátí. Dotyk horkého drsného jazyka na tváři považoval za slib poslušnosti.

Po několika prvních krocích strnul hrůzou. Čísi ruka ho pevně chytila za paži. To je konec! pomyslel si a očekával úder. Ustrašeně otočil hlavu na ztuhlém, zdřevěnělém krku a s úlevou si oddychl. Byl to jen dlouhý trn, který se mu zachytil o rukáv košile a zastavil ho.

Naslouchal hlasům džungle, které za ním utichaly, a upíral pohled do černé noci.

Dostat se k spícímu domu bylo snadné, tak snadné, až se tomu sám divil. Z nějaké boudy opodál zaznívaly pootevřenými dveřmi tlumené zvuky hudby a hlasy. Přes štěrkovou pěšinu se táhl žlutý paprsek světla. Plížil se opatrně po trávníku, až dolezl ke sloupkům, jež podpíraly balkón. Ten, kde zahlédl dívku. Byla to Karen, nebo nebyla? Ty bílé šaty neznal, ale znal její pohyby. A ta barva vlasů! Tu by byl poznal všude.

Ještě nevěděl, jak se dostat do pokoje, z něhož vedly dveře na balkón. Černá okna domu byla uzavřena.

U zdi pod balkónem překvapeně zahlédl vysokou hromadu beden a nějakých plechovek. Opatrně ji obešel a nastražil uši. Ne, nikdo ho nezahlédl. Směle chytil solidní silný sloupek rukama, vzepřel se o něj bosýma nohama, přitáhl se, a už po několika pohybech byl nahoře. Chytil se okraje dřevěného okapu, prsty do něho zaťal jako drápy. Rozklepaný hrůzou se přinutil povolit svaly na nohou, a tak zůstal na okamžik viset jen za ruce. Pomalu se teď vytahoval nahoru. Když už se opřel hrudníkem o hranu balkónu, spatřil pár centimetrů před sebou silné prkno. Právě takové potřebuju, pomyslel si. Jen se ho chytit, a budu na místě hned!

Chytil se prkna jednou rukou, vší silou je stiskl mezi prsty, potom druhou rukou. Trhl celým tělem vzhůru. A srdce se mu rozbušilo až v krku. Prkno se mu rozsypalo v prstech, dřevo bylo zpráchnivělé. Jen abych nespadl na tu hromadu! pomyslel si ve chvíli, kdy přistával na zemi za rachotu lámaných bedniček a řinkotu padajících plechovek, jež rámusily jako na poplach. Ještě se z nich ani nevyhrabal, ještě ani nevstal, když mu šplíchlo do očí prudké světlo z baterky. Jedno, druhé, páté. Nerozuměl, co křičí ti lidé kolem něho, nevěděl, kolik jich je, jen cítil, jak silné ruce nemilosrdně svírají jeho paže a nohy a jak na něho ze všech stran hledí černé hlavně pistolí. Prohrál. Gomez měl pravdu, dům byl dobře střežený. Nebýt toho zatraceného prkna…

V zoufalství nad svou porážkou ani necítil, že s ním třesou jako s hadrovým panákem a nešetří své pěsti, tvrdé jako kameny. V hlavě se mu třepetala jen jediná myšlenka – přežít to!

V jekotu vzteklých hlasů zaslechl najednou hukot automobilového motoru. Křičící lidi, trávník a budovu zalila oslnivá světla reflektorů. Rázem všechno ztichlo. Instinktivně zvedl hlavu. Nad zábradlím balkónu spatřil ženskou postavu. To nebyla Karen! Bílé šaty, na hlavě žlutý závoj, který vypadal jako vysoko vyčesané vlasy, ale ze snědé tváře se na něho dívaly zvědavé černé oči. Zrak ho tedy zklamal. Pocítil příval hořkosti. Všechno bylo marné! Jaký trest ho čeká za tuhletu lehkomyslnost?

Z auta vyskočilo několik lidí. A zase vypukl křik. Jedni někomu něco vysvětlovali, vyhrožovali chlapci, který ležel na zemi, jiní ho bleskurychlými, obratnými pohyby prohledávali. Vzali mu nůž, baterku, kompas, vytřásli mu kapsy.

Třeba mě považují za zloděje, pomyslel si s nadějí. Nikdo přece nemohl vědět, proč se sem v noci doplížil.

Nakonec ho chytili za nohy a brutálně táhli po zemi do místnosti v baráku. Tam teprve uviděl, kolik jich je, a jak jsou nachmelení. Jediným prudkým pohybem ho zvedli ze země. Smáli se k slzám, když se dívali na černou, strachy staženou tvářičku se široce rozevřenýma očima. Piloti z jezera mezi nimi nebyli. S úlevou si oddychl. Nikdo ho tu nezná, a tak ať si myslí, že chtěl něco ukrást.

Jeden z mužů, který se zřejmě chtěl co nejrychleji vrátit k přerušené zábavě, otevřel ve zdi hlubokou, nízkou skrýš, dva jiní chytili Tumba za ruce a za nohy, rozhoupali ho ve vzduchu a vhodili jako tlumok do té skrýše. S hlasitým smíchem za ním zabouchli dvířka.

Narazil zády na dřevěnou stěnu, měl pocit, že mu prasklo v kříži. Zřetelně slyšel praskot lámaných kostí. Po krku, po zádech, po kříži se mu rozlévala prudká bolest. Zůstal ležet bez hnutí.

Tak jako tonoucí prožívá ve zlomku sekundy celý svůj život, tak také Tumbo spatřil v tu jedinou hrůznou chvíli všechno, co prodělal od chvíle, kdy se Karen vrhl na pomoc.

Zděsil se.

Slyšel o strašném osudu lidí se zraněnou páteří. A v duchu už viděl sám sebe, jak až do konce života za sebou povleče nehybné nohy. Srdce mu svíral ledový krunýř. Spatří ještě někdy Karen? A podívá se ona na nešťastného mrzáka? Po tváři mu stékaly slzy, slzy lítosti nad sebou samým. Setřel si je. A zmocnila se ho radost. Může tedy hýbat rukou! Oběma! Nesměle se teď pokoušel ohnout nohu v koleni, nejprve pravou, potom levou. Ne, není ochrnutý, bude snad moci chodit. To je ale štěstí!

Pořád ještě se bál pohnout. Nakonec si opatrně, s hrůzou začal ohmatávat obolavělý kříž. Vždyť přece předtím slyšel, jak mu praskají kosti! Jeho ruka najednou zavadila o hranu zlomeného prkna, zřetelně na něm ucítil studený proud vzduchu. Odkud? Přes nedostatek místa a přes hroznou bolest se s námahou otočil na druhý bok a oběma rukama se ze všech sil vzepřel o zlomené prkno. Párkrát jím trhl – a povolilo. Vykutálel se na trávník. Přitiskl se k němu celým tělem, jako by chtěl nabrat sílu ze země. Ještě chvíli bez hnutí ležel a poslouchal, ale nic nenasvědčovalo tomu, že muži jeho útěk zpozorovali. Odplazil se kus dál, s námahou přemáhaje bolest. Stěží se mu podařilo vstát, měl zdřevěnělé celé tělo, bolelo ho v kříži, nohy se mu třásly, podlamovaly se mu v kolenou. Ale byl volný.

Prvních pár kroků se potácel jako opilý. Pořád ještě nemohl uvěřit svému štěstí. Napadal na pravou nohu, měl obolavělé celé tělo. Jeho bdělé vědomí zaznamenalo najednou nějaký cizí zvuk. Padl do trávy a doplazil se do stínu baráku. Právě včas. Pár kroků od něho někdo rychle prošel. V otevřených dveřích, z nichž už zase zaznívaly zvuky hudby, zaclonila světlo místnosti tmavá postava s puškou v ruce. Strážce se zřejmě připojil k bavícím se mužům. Ale kolik dalších strážců ještě obchází v temnotách?

Plazil se po zemi od baráku, ve kterém bylo plno lidí. Naštěstí mu ukazovala cestu jezerní hladina, ve které se třpytil odraz hvězd. Měl jít vpravo, tam na něho čeká na kraji džungle pes. Až lidé ráno vystřízliví a nenajdou ho ve skrýši, jistě ho začnou hledat. Anebo mávnou rukou nad černým zlodějíčkem, který zřejmě nestačil nic ukrást?

Nezvolil si nejkratší cestu. Sám nevěděl proč. Vlastně v skrytu duše věděl. Chabé světélko svíčky v okně pokoje, které vedlo na balkón, jej přitahovalo jako magnet. Navzdory rozumu nemyslel na hrozící nebezpečí. Nohy ho tam zase nesly samy. Napnul zrak, nastražil uši. Za chvíli zaslechl dva rozčilené vysoké hlasy – to se spolu hádaly dvě ženy. Šel blíž. Ne, těžko říci, zda to mluvila Karen. Ale ve chvíli, kdy už chtěl všechno vzdát a odejít, uslyšel hněvivý výkřik: „Helvete! Helvete!“ A strnul. To byl její hlas. Často napodobovala otce, když měla zlost, a opakovala po něm právě tuhletu norskou kletbu: „Peklo! Peklo!“ Zrak ho tedy tenkrát nemýlil. Zrak, nebo srdce?

Déle nečekal. Musí se zas co nejrychleji dostat zpátky na maják. Bez kompasu. Naštěstí ho povede pes, naštěstí čeká na majáku Gomez. Teď je všechno v jeho rukou!

17. VĚŘILA, VĚŘILA, ŽE JI TUMBO NEOPUSTÍ

„Znáš toho černého zloděje?“ začal tiše tím nezvučným hlasem, který ji děsil. „Odkud? Přiznej se, ty ho znáš! Nelži! Ze mě si ještě nikdy nikdo legraci nedělal. To bych nepřipustil!“ Jeho hlas byl čím dál pisklavější. „Pilar byla u tebe, slyšela to! Co jsi na něho volala? Odkud ho znáš?“

Stál těsně před ní na široko rozkročených nohou jako žalobce, který neucouvne před ničím, aby z obviněného vypáčil pravdu, jako kat. Teprve teď si všimla, že nosí boty na vysokých podpatcích. Zřejmě ho mrzelo, že je menší než jeho podřízení. Tahle směšná věc ji uchránila před novým přívalem strachu. Jen kdyby ještě nebylo těch rukou, které znehybněly těsně před její tváří, tak nepoměrně veliké, jen kdyby nebylo toho skelného, studeného pohledu!

Co má říct? Jak má zalhat, aby jí uvěřili? Vtiskla tvář do dlaní, aby se na něho nemusela dívat.

Nečekal už na odpověď a prudkým pohybem se otočil k pilotům, kteří za ním tiše vklouzli do jejího pokoje.

„S vámi si to ještě vyřídím! Odjedu jenom na jeden den, a vy toho využijete a uděláte si mým autem výlet do Ria Grande, do barů, do putyk! A ti mizerové se zpili, místo aby hlídali dům!“ zněl jeho hlas ještě pisklavěji, když přemáhal hněv. „A nechají zlodějíčka fouknout! Slíbil jsem bohatou odměnu každému, kdo ho chytí a přivede. A vám to ještě připomenu, až se to bude hodit!“

Při slově „fouknout“ sebou Karen trhla. Srdce se jí rozbušilo. Tumbo je na svobodě? To je ale štěstí!

V noci ho nečekaně spatřila. Jak ji tady našel? Je to přímo neuvěřitelné! Nechtěla si připustit tu radost, nevěřila vlastním očím. Teď už to ví najisto. Tamté noci běhala po pokoji jako šílená a neposlouchala, co jí říká Pilar. Vyděšená služka ji uklidňovala, jak mohla, přesvědčovala ji, že se zloději nestane nic zlého, že ho nanejvýš trochu zbijí a potom někam zavřou. Nemohla přece té ženě přiznat, proč se střídavě směje a pláče, proč mluví hlasitě sama se sebou, co cítí.

A teď nová nečekaná radost. Tumbo jim utekl. Statečný Tumbo! Byla by přísahala, že je někde nablízku, že ji neopustí teď, když už ví, že ji vězní. Že něco vymyslí. Možná že už podal zprávu jejímu otci. Umí přece vysílat. Ve své šťastné naději však vůbec neuvažovala o tom, kde by vzal vysílačku. Tumbo si přece dovede poradit vždycky, zachránil ji už tolikrát. Ji i jiné lidi.

„Co jsi to křičela? Odpověz okamžitě, nebo tě k tomu donutím!“ uslyšela v nenávistném hlase stupňující se hněv. Ale už se nebála. Teď už se úplně ovládala.

„Nekřičte na mě, na to já nejsem zvyklá. To, co jsem viděla dnes v noci, bylo hrozné. Vaši lidé trápili nějakého nešťastného mulata, bili ho, kopali a hrozili mu pistolemi. Co že jsem to vykřikla?“ pokrčila pohrdavě rameny. „Cožpak si to můžu pamatovat? Ale ta včerejší událost,“ přešla do útoku, „ta včerejší událost mi znovu připomněla tu hroznou, nejhorší chvíli v mém životě, kdy ten… ten…,“ odmlčela se, aby neřekla bandita, ale i tak pohled, který vrhla na vzteky sinalého Pedra, říkal víc než její slova, „zabil mého přítele tam u jezera. Před mýma očima. Na to se nezapomíná. Tenkrát jsem jistě taky něco křičela.“

Netrpělivě mávl rukou.

„Já vím, já vím, už jsem ti říkal, že ten výstřel byl zbytečný. Nesnáším krveprolévání. A můžeš si být jista, že mi to Pedro zaplatí. Ale… řekni mi ještě, jak se ten tvůj přítel jmenuje?“ Ve studených očích se objevil výraz špatně maskované podezíravosti. Cítila, že se v té otázce skrývá léčka.

Jako uragán jí prolétly hlavou vzpomínky na setkání u jezera. Překvapení, úžas, radost. Snažila se vzpomenout si na každé slovo. Ne! Byla si jista, že tenkrát ani jednou neoslovila Tumba jménem.

„Můj přítel se jmenoval Henry,“ řekla klidně s důrazem na slově jmenoval. „Jeho otec studoval v Oxfordu a dal všem dětem anglická jména.“

Muži si mezi sebou vyměnili významné pohledy. Zdálo se, že je uklidňuje to, že mluví o svém příteli v minulém čase, že ho považuje za mrtvého. Na šéfovu němou otázku zavrtěla Pilar hlavou.

„To bylo úplně jiné slovo,“ řekla portugalsky. „Opakovala to slovo celou noc. I dneska, pořád. Nedovedu je opakovat, nevěděla jsem, že to je důležité.“

„Tak za co tě platím?“ uslyšela a schoulila se v hrůze před šéfovým drtivým pohledem.

Karen se volně rozesmála.

„Já většinou opakuju kletby. Když jsem hrozně rozčilená, tak klejů, samozřejmě norsky. Jak by si to Pilař mohla pamatovat?“ dodala se zadostiučiněním. Ale hned zase přešla do útoku.

„Jaké zprávy máte od mého otce? Kdy sem pro mě přijede? Jak to, ještě nic? To se mi nelíbí, to se mi ani trochu nelíbí! Jak dlouho tady mám být hostem?“

Slovo host ironicky zdůraznila. Prázdné oči, sotva viditelné za tlustými skly, už ji neděsily. Neušlo to jeho pozornosti. Překvapeně chvíli uvažoval, čemu připsat tu změnu v dívčině chování.

„Nás tvoje přítomnost taky nijak neobšťastňuje. Už mám celé té historie po krk,“ řekl chladně. „Ale za to může ten pitomý radista z Vikinga. Už deset dní nám nechce uvěřit!“ zvedl očí k nebesům, jako by je volal za svědka Norovy hlouposti.

„To není pravda! Splnila jsem přece vaši prosbu. Každý radista pozná můj hlas!“ zvolala pobouřeně.

„Je to takový tupec, že hned vypnul přijímač. Ale my se nevzdáváme. Ohlásili jsme mu na zítřek nové vysílání. Pohrozili jsme mu, že jestli nás nevyslechne, bude toho trpce litovat. Doufám, že tahleta výstraha pomůže. Kdyby se však neuskutečnil ani tenhle rozhovor, budu nucen poslat nějakého člověka na loď za tvým otcem,“ řekl nerad poslední větu. Zřejmě mu nebylo po chuti zasvěcovat jiné lidi do výšky žádaného výkupného. Nebo se snad bál zrady?

18. PROSBA KOLEGY RADIOAMATÉRA JE SVATÁ

Líný večerní vánek, sotva postižitelný v horkém vzduchu, nesl od továrny na oleje a margarín mdlý pach hnijícího velrybího masa a tuku. Nad palubou visel škrtivý, těžký mrak a pronikal do hermeticky uzavřených kajut Vikinga, který znehybněl u nábřeží.

Mohutný tmavý trup velrybářské lodi, ošlehané v boji s oceánem, kraloval nad lesem komínů lodí, které tu kotvily. V dálce se rýsovaly svahy kopců, porostlých bujnou zelení. Až tam, už nad velkým obloukem zálivu, vyšplhalo město, až tam už dosahovala bílá chapadla té obrovské chobotnice.

Prázdná loď, která jindy vždycky pulsovala životem a hukotem pracujících strojů, působila dojmem mrtvé.

Lifty, jeřáby, pily, přikryté pevně sešněrovanými plátěnými povlaky, vypadaly jako předpotopní stvůry, přikrčené a zamaskované ve skrýších. Před několika dny odpluli lovci osobními loděmi do rodného Norska, šťastní, že mají tu hroznou plavbu konečně za sebou.

„Dobře, že se už v továrnách nepracuje, byli bychom černí od sazí. Pokaždé když jsme tu nechávali Vikinga na zimu, bylo mi těžko u srdce, ale ještě nikdy mě netrápila takové melancholie jako dnes. Nevím, kam se vrtnout.“

Nebylo jasné, zda to Thor říká sobě, nebo mladému radistovi, který stál vedle něho. Oba měli na sobě čisté bílé košile a černé kravaty. Nažehlené bílé kalhoty a bílé polobotky nasvědčovaly tomu, že až si obléknou tmavomodrá saka, půjdou do města.

„To kapitánovo loučení s posádkou mi doslova rvalo srdce,“ pokračoval po chvíli. „Buď rád, Sverre, žes u toho nebyl. Vzpomínáš si, před rokem přišli všichni na večírek na rozloučenou už pěkně rozjaření, vesele a hlučně, každý byl šťastný, že se vrací domů, přestože nám loňská sezóna nepřinesla tak velký zisk jako tahleta. Ale teď? Věř mi, že se mi o tom ani nechce mluvit. Nikdo se láhve ani nedotkl, nikdo, se ani hlasitě nezasmál. Cítili jsme se tam jako na pohřbu. Zejména když se s námi loučil starý. Je ho polovička, celou dobu se sice ovládal, ale nakonec kategoricky prohlásil, že už se do vod Antarktidy jaktěživ nevrátí.“

„Říkal něco o Karen?“

„Ne, ani slovo, ale každý ví, jak mu bylo. Nemůže si odpustit, že ji nechal zahynout. Zbytečně obviňuje sám sebe. Co se stalo, stalo se.“

„Ano, já vím, ten jeho proslov udělal na lidi silný dojem. Rozuměli mu, cítili s ním. Slyšel jsem, jak se o tom baví mezi sebou, když nastupovali na osobní loď. Všichni se vraceli domů, kdežto on? Byli strašně sklíčení. Mně taky není zrovna veselo. Proč tu musíme zůstat zrovna my, a ne některý z palubních důstojníků?“ poznamenal Sverre. „Závidím starému, že ještě dnes odlétá do Osla. Letěl bych nejradši taky. Těžký je osud starých mládenců. Mám zkoušky na krku, učil jsem se každou volnou chvíli, někdy jsem ani nespal, a teď mám strach, že to nestihnu a ztratím celý rok. Za to může ten Hansen. Nechápu, proč musela posádka zůstat jenom na jeho lodi. Kluci by jeli domů v tu ránu, ale on je tam drží.“

Thor zhasl nedopalek o podrážku své boty.

„V tomhletom příšerném smradu už mi nechutná ani dobrý tabák,“ zabručel nevrle. „A za to může Angus. Znám ho léta. Nikdy nic neudělá bez důvodu. Ale tentokrát mu vůbec nerozumím. To on popichuje Hansena.“

„Pořád si vymýšlejí něco nového,“ zrudl Sverre. „Tohleto jim špatně nakonzervovali, tamhleto se zas nutně musí opravit, než přijde zima. A tak to jde pořád dokolečka. Já tomu teda nerozumím, ale mám dojem, že si oba vymýšlejí, že to prostě hrajou na čas.“

„Asi máš pravdu. Ale proč? Angus je nejlepší lovec velryb, jaký se kdy plavil po vodách dalekého jihu. Je tvrdý jako ocel harpuny, přestože má srdce ze zlata. Těžko se smiřoval se smrtí toho chlapce. Nevěří už, že by se našel. Na to je příliš chytrý. Jak on, tak Hansen. Nevěří tomu nikdo. Škoda toho chlapce, škoda i toho děvčete. Měli před sebou ještě celý život. Ona určitě život bohatý a šťastný. Ale pořád mi vrtají hlavou ty stopy na voru. Na tom něco muselo být, ta holínka a ten hadřík. Ale potom jako by se nad nimi byla voda zavřela. Je to nějaká záhadná historie,“ zapálil si Thor novou cigaretu. „Před několika dny nás zase někdo dotěrně otravoval. Ujišťoval nás, že on jediný ví, kde je teď dcera kapitána Evansona a že ji může najít. Ani jsem to blábolení neposlouchal. Včera se taky s námi snažil navázat spojení.“

Sverre mávl pohrdlivě rukou.

„Takových radiogramů už jsme přece dostali! Nejmíň šedesát. Když se do éteru rozkřiklo, že otec slíbil vysokou odměnu, začaly se hrnout zprávy ze všech koutů Atlantiku, z lodí, z ostrovů i pobřeží. To víš sám nejlíp, Thore. Nabízeli nám všechna možná děvčata, bílá, černá i žlutá. A potom se vždycky ukázalo, že holce je buď deset, anebo přes třicet. Někteří nabízeli své zboží za poloviční cenu.“

„Ten poslední vysílal na frekvenci leteckých vysílaček. Dobrý radiotelegrafista, uměl pracovat s klíčem. Když jsem ho poslal k čertu jako ty ostatní, začal mi vyhrožovat,“ zasmál se Thor. „Říkal, že budu litovat, jestli ho nebudu poslouchat dneska v jedenadvacet hodin místního času. Ale na moje QRA neodpověděl, syčák. Nechtěl prozradit, jak se jmenuje jeho stanice. Prostě se odmlčel. Copak můžu takového chlapa brát vážně?“

„Nelámej si s tím hlavu. Nějaký chytrák chce zase vymámit odměnu. Dneska jsme pozváni na recepci na velvyslanectví. Bude tam dobré pití a konečně i dobré jídlo. Ta naše kuchyň už mi leze krkem. Kvůli nám a těm pár lidem, co zůstali na palubě, si kuchař moc velké násilí nedělá. Konečně uvidíme jiné tváře. Ještě štěstí, že jsme si nechali vycházkové uniformy. Aspoň budeme mít nějakou změnu. Tady mluvíme pořád jen o tom neštěstí. Beztak nic chytrého nevymyslíme.“

Oba ztichli, pohled upřený na poslední paprsky zapadajícího slunečního kotouče, který zalil purpurovou září vrchol Corcovada, jenž se tyčil nad městem. Z paluby vysoko vyčnívající lodi, nezatížené břemenem tisíců tun tuku, paliva a vody, se dívali na půlkruhovitou pláž, která se bělala v dáli. Hemžilo se to na ní lidmi, všichni se chodili koupat po západu slunce, kdy se konečně přestal lít z nebe ten žár. Ztichly továrny, ztichla pneumatická kladiva v loděnici. Přístav se rychle vylidňoval.

V tichu se nečekaně ozval hrkot skútru, který jel pomalu po vyprázdněném nábřeží. Motor ztichl. Za chvíli nato zazvonil telefon.

„K čertu, kdo teď dostal chuť se se mnou bavit?“ zabručel Thor a neochotně přešel k můstku do dusné kabiny, přehřáté sluncem.

„Pane rádio!“ křičel do mikrofonu někde na dolní palubě chraptivý hlas námořníka, který zřejmě nebyl zvyklý telefonovat. „Je tu nějaký kluk, asi zdejší, protože mu nerozumím, a pořád mi něco vykládá rukama a opakuje captain. Vysvětluju mu, že tu starý není, ale on mi vůbec nerozumí. A zase začíná od začátku. Mává mi před nosem nějakým sešitem a je hrozně rozčilený. Mám ho vykopnout, nebo…“

„Řekni mu, ať jde nahoru,“ rozkázal Thor a rezignovaně pokrčil rameny. „To bude určitě nějaký agent z továrny na chladničky nebo z pivovaru. To jsou ti nejhorší. Vyřídím to s ním rychle. Copak nevidí, že loď je prázdná?“ dodal zlostně.

Nenápadný, pomenší, nedbale oblečený chlapec s bujnou tmavou čupřinou, jejíž neposlušné prameny mu padaly do očí, a s velkými rohovinovými brýlemi nevypadal na víc než sedmnáct, osmnáct let. Pod paží tiskl tlustý sešit.

„Který z vás je kapitán, pánové?“ zeptal se dobrou angličtinou. Thor bez rozmýšlení kývl hlavou. „Co chcete, pane…?“

„Hernando Ruiz, ale moje jméno vám nic neřekne, pane kapitáne. Jsem nadšený radioamatér, mám licenci už několik let jako jeden z nejmladších tady u nás. Dnes ráno jsem přijal depeši od svého přítele z jižní Afriky. Prosil mě, abych vám co nejrychleji doručil tenhleten text, kterému sám nerozumím. Čekal jsem, že mi znovu zopakuje, oč jde, že mi to nějak vysvětlí, ale on hrozně naléhal, abych si pospíšil. Říkal taky, že je to strašně důležitá věc a že…“

Z jižní Afriky! Co odtamtud od kapitána zase chtějí? Co je tohleto za novou historku? Ještě že ne z Austrálie – uvažoval nazlobeně Thor. Nečekal, až chlapec domluví, a vztáhl ruku po sešitu. Hned pochopil, že je to kniha rádiové stanice. Mladý muž ji otevřel na poslední straně.

„Tohleto je prý pro vás hrozně důležitě, pane kapitáne.“

Mechanicky, ze zvyku se Thor podíval především na vyvolávací znaky: ZRA ZK – opravdu z jižní Afriky. Adresát: Kapitán lodi Viking, Olaf Evanson, Rio de Janeiro.

Všechno bylo v pořádku. Sklonil se k telegramu:

…Varren uncena hydroplan… stop… zaplat kup… stop… držet spoj… stop… poslech nosc… stop… posměšte si… stop… Gumbo.

Zas nějaký hloupý vtip! pomyslel si, když se díval na slova, která neměla smysl ani souvislost.

Užuž chtěl vrátit sešit mladíkovi, když vtom najednou ucítil, jak mu odtéká krev ze srdce a jak jeho tělem proniká podivný chlad.

„Sverre!“ zařval. „Pojď se podívat. Koukej na ten podpis Gumbo, to by přece mohl být ten náš černý kluk Tumbo! A Varren je asi překroucené jméno Karen. To je neslýchané!“

Oba se teď pokoušeli přepsat text na kus papíru, horečně, jako kdyby se snažili dešifrovat nějakou tajnou depeši.

„Karen unesena hydroplánem!“ vykřikl první Sverre. „To je jasné.“

„Ano, a zaplat kup může znamenat zaplatit výkupné.

Co myslíš? Držet spoj znamená asi udržovat spojení. Ale s kým?“

„Poslech nose by mohlo být poslechni únosce. A posměšte si znamená asi pospěšte si. Vůbec se mi tomu nechce věřit!“

Thor se nepřítomnýma očima díval na Sverra, který znovu kontroloval slovo za slovem. Mladému radioamatérovi se rozzářily oči za brýlemi.

„Teď už chápu, proč je to tak důležité!“ zašeptal rozčileně. „S tím kamarádem z Afriky mám spojení už dávno, je to seriózní kluk. Když mi řekl, že to hrozně spěchá, všeho jsem nechal a jel.“

„Řekněte mi přesně, odkud jste tu depeši dostal,“ vyptával se horečně Thor.

„Z jižní Afriky, ale z kterého místa, to přesně nevím. My dva se setkáváme v éteru už víc než rok. Vždycky ráno. To je u něho večer a nejlíp mě slyší. Povídáme si o všem možném, to víte, jako radioamatéři. Podívejte se na předchozí stranu, semhle. Řekl mi, že zachytil podivnou depeši. Že ji asi vysílal nějaký začátečník, protože pomalu vyťukával písmeno po písmenu jako analfabet. Smluvil si s ním spojení na následující den ráno. A tady dál, no čtěte, pane kapitáne:

…Přátelská úsluha… stop… obsah pilně… stop… co možná nejrychleji doručit adresátovi… stop… odpověď dát pouze mně… stop…

O tohle ho naléhavě prosil někdo z Brazílie.“

„Pomalu? Jako analfabet? To musel být určitě Tumbo, to vysílal on sám. Jednou už to přece zkusil. Neuvěřitelné! Jak Karen, tak Tumbo jsou tedy naživu!“

Thor si třesoucími se prsty nervózně zapálil cigaretu. Pohledy obou mužů se setkaly a porozuměly si. Oba současně se podívali na hodinky.

„Je to k nevíře!“ zvolal rozčileně Sverre. „To znamená, že někdo unesl Karen, že někdo žádá výkupné. Thore! V kolik říkal ten tvůj včerejší syčák, že máš poslouchat?“

„V jedenadvacet hodin místního času.“

„Za dvacet pět minut!“

Beze slova se vrhli k přijímačům a na radioamatéra zapomněli. Ten tomu sice pořád ještě moc nerozuměl, ale pochopil, že jeho námaha nebyla marná a že zpráva, kterou přinesl, může být rozhodující pro něčí osud.

Radiotelegrafisté chvatně překontrolovávali přijímače. Věděli, že jsou v pořádku, že fungují bezvadně, ale chtěli mít absolutní jistotu, že nic nezklame.

„Příteli,“ obrátil se Thor k chlapci, který po tomto slově zčervenal, „tu depeši jste dostal už ráno. Proč jste promarnil tolik hodin?“

„Nebydlím v Riu, jel jsem zdaleka, na skútru, hrozně jsem pospíchal. Taky nebylo snadné najít vašeho Vikinga. Z kapitanátu přístavu mě dvakrát vyhodili, vůbec mě nechtěli vyslechnout. Jezdil jsem celý den po dopravních molech. Teprve teď mi nějaký přístavní dělník řekl, že hledám-li Vikinga, bude to asi ta velká velrybářská loď na druhé straně bazénu. A sem mě zase nechtěli pustit celníci. Vyptávali se mě, proč sem jedu, žádné prosby nepomohly. Trvali na svém, chtěli dokázat, jak jsou důležití. Ale já jim přece nemohl vykládat, oč jde. Radioamatéři nemají právo dodávat telegramy na určenou adresu, od toho jsou pošty. Ale já pochopil, že kamarád z Afriky nechce této cesty použít, a kromě toho věděl, že já tu zprávu vyřídím rychleji. Prosba kolegy radioamatéra je svatá. Ještě jsem počkal, a když jel kolem náklaďák, vyběhl jsem z brány, když se celníci otočili jinam.“

„Jste statečný člověk!“ Thor neodtrhoval pohled od ručičky, která pomalu, nemilosrdně pomalu skákala z jedné sekundy na druhou. Sverre si s uznáním pomyslel, jakou práci si dal ten chlapec, aby doručil zprávu, které vůbec nerozuměl, zatímco oni nechtěli poslouchat ani další hlášení. Otáleli snad Angus a Hansen s odjezdem proto, že ještě věřili, že se zmizelé děti najdou?

Radioamatér hltal očima supermoderní aparaturu. Jistě si v duchu přísahal, že jednou bude s takovou pracovat i on.

Volací signály uslyšeli přesně ve chvíli, kdy minutová ručička přeskočila na dvanáctku. Thor bleskurychle potvrdil příjem a vyslal QRA.

Přátelé, vyklepával kdosi, kdo stále ještě neodpověděl na výzvu, „jak se jmenuje vaše rádiová stanice“, přecházím na fonii.

Signály morseovky náhle ustaly, ve sluchátkách zavládlo ticho. Thor a Sverre otočili knoflíky.

„Volám Vikinga, volám Vikinga, slyšíte nás?“

Mužský hlas byl sotva slyšitelný.

„QRO, silněji,“ signalizoval rychle Thor.

„Volám Vikinga!“ melodický hlas s výrazným cizím akcentem zněl teď zřetelněji. „Dávejte dobrý pozor.“

Oběma se prudce rozbušila srdce, když se ve sluchátkách ozval vysoký známý hlas.

„Tady Karen, tady Karen, chci mluvit s tatínkem.“

„Over!“ dodal muž.

„Slečno Karen, milá zlatá Karen, tatínek je teď na pevnině. Mluv, my tě posloucháme, všechno mu vyřídíme. Ten se zblázní radostí. Jsi zdravá? Jak se cítíš? Co se s tebou dělo?“

„Jsem zdráva. Tumbo…,“ odmlčela se. „A chci se co nejdřív vrátit k tatínkovi…“ Opět nastalo ticho, jako by děvčeti někdo bránil v mluvení. Anebo snad plakala? Ano, asi se rozplakala.

„Udělejte všechno, co budou chtít. O co vás budou žádat,“ opravila se hned a opět se odmlčela.

„Teď už jste snad konečně uvěřili,“ ujal se opět slova mužský hlas, „že jsme zachránili dceru kapitána Evansona. Zachránili jsme ji z hrozného nebezpečí, o tom vám bude vyprávět sama. Je teď naším milým hostem, dobře se o ni staráme. Nespadne jí z hlavy ani vlásek. Rádi bychom ji co nejdříve předali otci, samozřejmě až nám uhradí náklady spojené s její záchranou, která nebyla snadná. Do týdne nám pan kapitán jistě bude moci doručit částku, nepatrnou ve srovnání s našimi výdaji – tři sta tisíc dolarů. Máme ale podmínku: nikoho o tom neinformujte, pokud chcete děvče spatřit živé a zdravé. Tuto podmínku musíte splnit. My dohodu dodržíme. Za tři dny ve stejnou hodinu s vámi s potěšením navážeme spojení. Potom si přesně řekneme, co máte dělat, jak a kdy.“

„Kde se sejdeme?“ ptal se rozčileně Thor.

„Podrobnosti vám sdělíme později,“ zněl energický melodický hlas muže. „Nemusím vám jistě znovu zdůrazňovat, že to, co jsem řekl, je tajemství. Pro dobro toho děvčete. Jinak neručíme za její život. Tak za tři dny ve stejnou hodinu. Over.“

Ve sluchátkách nastalo ticho, rušené jen šumem, praskotem a jednotvárným vzdáleným drkotáním nějaké automatické stanice. Oba současně zastavili otáčející se cívku s magnetofonovým páskem. Sverre si setřel pot z čela. Karen tedy žije… Co říkala o Tumbovi, tomu nerozuměl. Zřejmě nejsou spolu. Karen je živa – po tolika týdnech mučivého čekání. To je neuvěřitelné! Thor se svraštěným obočím rozvažoval v duchu každé slovo, které uslyšel.

„Musíme o tom okamžitě informovat policii!“ zvolal prudce mladý radioamatér.

„Za nic na světě!“

„To nikdy!“ uslyšel jako odpověď.

„A vy musíte mlčet, příteli, a odpřisáhnout, že se o tomhle rozhovoru nikomu nezmíníte ani slůvkem. Zrovna tak jako platí pro každého radiotelegrafistu tajemství korespondence. Slyšel jste přece, čím vyhrožovali,“ zněl vážně Thorův hlas. „Určitě by svou výhrůžku splnili, kdybychom nemlčeli!“

„Ale samozřejmě, udělám všechno, co si přejete, pánové, já…“

Thor neklidně pohlédl na hodinky.

„Musíme to okamžitě oznámit starému.“

„Jak to, vy nejste kapitán?“ zneklidněl radioamatér.

„To není důležité. Kapitán Evanson odlétá dneska přes Londýn do Osla, do Norska. Jeho letadlo startuje za necelé dvě hodiny. Chytíme nějaké auto, nějaký taxík? Jak daleko je to odtud na letiště?“

„Dovezu tam jednoho z vás na svém skútru, za půl hodiny bychom měli být na místě,“ nabídl se radioamatér.

„Tak jedeme!“ Thor div nerozmáčkl štíhlou ruku ve své kostnaté dlani – a už táhl chlapce po strmých schůdcích na molo.

19. MUSÍTE SE HONEM VRÁTIT NA LOĎ, PANE KAPITÁNE!

S hrůzou zíral Thor na obrovskou skleněnou halu letiště, plnou různojazyčného halasu. Dlouhé fronty lidí stály před desítkami průchodů, nad nimiž svítily nápisy: Montevideo, Santiago, Dakar, New York, Lima, Havana, Paříž.

Kde je Londýn?

Našel ho konečně až na konci haly. Začal se tlačit mezi davem tím směrem. Podvědomě hledal očima shrbenou postavu kapitána Evansona. V civilních šatech ho asi nepoznám – říkal si zoufale, protože každá minuta, téměř každá sekunda byla drahocenná.

Ne, kapitán nebyl mezi těmi, kteří se tlačili k průchodům, ani mezi těmi, kteří čekali, až budou zvážena jejich zavazadla. Radiotelegrafista bezohledně vrážel lokty do lidí a se stále větším neklidem sledoval obrazovky monitorů. Když konečně našel Londýn, byl odlet letadla ve dvacet tři hodiny na třetí řádce shora, ale teď najednou přeskočil na první. Už to nestihnu! Odletí mi! zděsil se. To by byla katastrofa! Jak bych potom těm banditům vysvětlil, že musejí čekat?

Byl si jist, že i oni by chtěli mít celou tu záležitost z krku co nejdřív.

Všeobecný zmatek v letištní hale ještě znásobovaly reproduktory, ze kterých zazněly každou chvílí informace o přistání či startu některého stroje. Také vyvolávali jména opozdilých cestujících a žádali je, aby si co nejrychleji vyřídili formality. Nastražil uši.

„Spoj tisíc tři sta dvacet dva linky SAS do Osla přes Dakar a Londýn připraven k odletu,“ uslyšel – a vrhl se k mladé dívce v elegantní uniformě letušky. Vyčítavě se na něho podívala.

„Tak pozdě? Cestující už jsou na palubě letadla. Letadlo začne každou chvíli rolovat na start.“

„Musím mluvit s někým, kdo odlétá tím letadlem!“

„Pozdě!“

„Ale tady jde o hrozně důležitou věc! O lidský život!“ Velké černé oči se pozorně zadívaly na rozpálenou zpocenou tvář. V hlase toho muže znělo něco poplašného. Dívka na okamžik zaváhala, ale pak ukázala na jakési dveře s čtyřjazyčným nápisem: Vstup zakázán.

„Tam je telefon, vytočte dvacet dva – dvacet dva. To je kontrolní věž. Jedině ta má ještě v tuto chvíli spojení s letadlem.“

Thor zase musel někomu vysvětlovat, že je to věc života a smrti a že proboha prosí, aby okamžitě informovali kapitána Evansona, a že…

Ten někdo na drátě konečně pochopil.

„Letadlo už roluje na startovní dráhu. Přijeďte k nám okamžitě zdviží. Poslední patro. Dávám příkaz, aby vás pustili. Letadlo SAS můžu zdržet jen na několik minut, ne déle. Pospěšte si!“

„Mister Evanson! Mister Evanson nechť se dostaví do kabiny pilotů! Mister Evanson nechť se dostaví do kabiny pilotů! Jde o důležitou věc! Mister Evanson…“

Milý hlásek letušky, který se ozval v interiéru obrovského letadla, pronikl ke kapitánovu vědomí až teprve za chvíli. Bylo mu všechno jedno, nedíval se a neposlouchal, snažil se v sobě přemoci smutek.

Co ode mě ksakru ještě můžou chtít? Nemůžou mě nechat na pokoji aspoň tady? pomyslel si nevrle.

Bylo pro něho nesmírně těžké, že musí letět do Osla sám, ale déle už čekat nemohl. Ten let byl potvrzením definitivní porážky, rezignace. S hrůzou zaháněl myšlenky na to, že bude doma sám, v prázdném domě. Pomalu si rozepnul bezpečnostní pás, vstal a vykročil dlouhou uličkou mezi desítkami křesel. Mnozí ze sto dvaceti cestujících zvědavě sledovali muže s ustaranou vrásčitou tváří a s rameny jakoby sehnutými pod příliš velkým břemenem. Jiní zas pohlédli na kapitána s netrpělivostí a dopalem, že se kvůli němu odlet opozdí.

„Mister Evanson,“ otevřela před ním dveře letuška. V kabině osvětlené oslnivým světlem reflektorů seděli už u řídicích pák dva piloti. Nějaký mladý muž k němu natáhl mikrofon a sluchátka.

„Někdo chce mermomocí mluvit s kapitánem Evansonem. Zřejmě jde o něco důležitého. Zdrželi nás.“

„Prosím!“ řekl krátce.

Pořád nemohl pochopit, kdo a proč ho chce ještě trápit.

„Karen!“ uslyšel náhle Thorův hlas, změněný rozčilením. „Karen je naživu! Našla se, pane kapitáne!“

Nevěřil vlastním uším. Delší dobu mlčel, jako by mu to bylo vzalo řeč, jako by vůbec nechápal, co to radiotelegrafista říká.

„Opakuj to!“ zašeptal přiškrceným hlasem.

„Karen je naživu, našla se! Musíte se honem vrátit na loď, pane kapitáne.“

„Jsi si tím jist, Thore? Není to další falešný poplach?“

„Pane kapitáne! Ona žije, slyšel jsem její hlas! Mám celý ten rozhovor zachycený na magnetofonovém pásku. Ihned se vraťte, čekáme na vás!“

Mladý telegrafista vyňal mikrofon ze sevřené ruky oněmělého kapitána.

„Dobrá zpráva?“ zeptal se. A přestože nedostal odpověď, pohlédl s úsměvem na starého člověka, ‚který jako by mládl každým okamžikem, přestože v něm stále ještě naděje zápasila s pochybnostmi.

„Dobrá! Nejlepší, jakou jsem v životě dostal!“ uslyšel po chvíli.

Pilot už mluvil s kontrolní věží. Pár pohybů, a motory turbovrtulového letadla ztichly. K letadlu se po betonu letiště rychle blížily schůdky.

„Děkuji vám z celého srdce, pánové. Našla se moje dcerka. Po tolika týdnech trápení a zoufalství! Brzy ji uvidím. Ještě jednou vám děkuji!“ Evanson sám nevěděl, co říká, pořád ještě se bál tomu uvěřit.

„Dámy a pánové! Kapitán žádá o okamžik pozornosti. Odletíme s menším zpožděním. Jeden z našich cestujících se musí vrátit do Ria. Všichni zůstanou sedět na svých místech se zapnutými pásy.“

Teplý, melodický hlas letušky zvládl vlnu neklidu, jež se zmocnila cestujících, kteří nechápali, proč motory najednou ztichly.

„Máme vyhledat vaše zavazadla?“ otázala se jiná letuška s tajenou hrůzou, ale oddychla si, když uslyšela:

„Ne, není třeba. Ať si letí do Osla.“

Kapitán Evanson zůstal na chvíli stát ve dveřích letadla, jako by se bál sejít dolů. Jako by se bál, že naděje, která ožila, se opět rozvane.

20. MÁŠ TVRDOU HLAVU, SYNU, JAKO ZE ŽULY

Nastražil uši a ani se nepohnul. V neproniknutelné tmě, která ho obklopovala a která na něho napírala ze všech stran, neviděl nic. Ani jeho oči, na které byl tak pyšný, nerozeznávaly obrysy nejbližších stromů a keřů. Snažil se rozeznat nějaký cizí zvuk v těch hlasech džungle. Byl si však jist, že instinkt ho neklame, cítil čísi přítomnost. Někdo je zřejmě nablízku. Ale jak blízko? To nevěděl. Před chvílí zaslechl jeho sluch sotva slyšitelný šelest pomalu rozhrnovaných větví, byl by přísahal, že ho slyšel. Ne, to nebylo žádné zvíře. Mohl to být jen opatrně se plížící člověk, který o něm věděl a který ho chtěl překvapit. Nepřítel.

Strach ho donutil, aby zapomněl na únavu. Strach nebo instinkt? Ještě štěstí, že jsem bos – prolétlo mu hlavou. Poprvé po třech dnech blahořečil chvíli, kdy se rozhodl nevracet se pod balkón pro sandály, které mu dal Gomez na cestu, solidní sandály podražené koženou podrážkou. Za ty tři hrůzné dny měl sice chodidla do krve odřená, ale teď už bolest necítil. Necítil ani hlad, ani žízeň. Nic než strach, že nedojde k majáku, ke Gomezovi, a že mu neřekne o Karen. Proč se vždycky všechno proti němu spikne?

Při vzpomínce na ty hrozné minulé dny mu přelétl mráz po zádech. Každá chvilka přinášela nějaké nové nebezpečí. Lidé z haciendy nepřetržitě obcházeli po džungli. Tu a tam se ozval výstřel. Proč ho tak tvrdošíjně pronásledují? Tuší snad, že není obyčejným zlodějíčkem? Ti na koních nebyli nebezpeční. Dusot kopyt ho včas upozornil na blížící se pronásledovatele. Ale ten, co ho stíhal sám? Kdo to mohl být? Proč se na něho nevrhne, proč si na něj neposvítí baterkou, proč nestřílí?

Pokaždé, když uslyšel podezřelý šelest, zalezl hluboko do houští. A čekal. Nebo se mu to snad jenom zdálo? Na tuhle otázku si ve své hrůze nedovedl odpovědět. Neměl u sebe psa. Trpce si pomyslel, že ho věrný přítel opustil. Proč? Minulé noci, když usnul kamenným spánkem, překousal pes řemen a utekl. Proč? Kdyby teď byli spolu, měl by lepší pocit, nebál by se neviditelného nepřítele. Pes by si to s ním rychle vyřídil. Bez psa by tak dlouho nebloudil.

A zase zaslechl sotva postižitelný šelest větví, nepodobající se jiným šelestům. Má stát na místě a čekat? Na co?

V jeho fantazii před ním defilovaly nejdivočejší obrazy honů na černochy, o nichž si vyprávěli staří lidé na mysu Dobré naděje. O tom, jak byly polapené oběti mučeny. Nikdy tomu nevěřil, ale teď se cítil bezbranný. Vzdal by se svému pronásledovateli, kdyby nemusel myslet na Karen.

Šelest se ozval znovu, tentokrát zřetelně na pravé straně. Opatrně našlápl, rukama nataženýma před sebe rozhrnul větvičky, jak mohl nejjemněji, a schýlený popoběhl pár kroků opačným směrem. Tam zůstal stát bez hnutí. Litoval, že nemůže utišit tlukot srdce. Bál se, že ho ty prudké údery mohou prozradit.

Jeho pronásledovatel byl zřejmě zkušeným stopařem divoké zvěře. Džungle mu nebyla cizí, rozlišoval všechny její zvuky. Tumbo vycítil, že pronásledovatel změnil směr a jde pomalu k němu.

Ne, tohle napětí už déle nevydrží! Všemi smysly se cítil ohrožen. Bude to jistě jeden z těch chlapíků, co na něho už tři dny číhají. Umínil si, že ho dopadne tady. Čekat na místě by znamenalo konec. Musí utíkat. Spoléhal jenom na své dlouhé nohy. Přikrčil se a obratně skočil jako divoká kočka. Teď už nedbal na to, že mu pod nohama praskají větve, ani na trny, ani na větve, které ho švihaly do tváře a přes paže. Utíkal po kraji mýtiny s ústy otevřenými dokořán a na nic nedbal. Svého nepřítele neslyšel. Slyšel jen, jak mu v hlavě pulsuje krev.

Letěl jako raketa, ale se zoufalstvím a hněvem cítil, že ho síly opouštějí, že už dál běžet nemůže. Zpomalil. Snad jsem mu utekl! pomyslel si s úlevou. V tu chvíli se mu zdálo, že cítí na rameni tíhu nepřítelovy ruky. S přiškrceným výkřikem zvířete lapeného do pasti se prudce sehnul a vyřítil vpřed. Běžel, jako by měl překonat všechny světové rekordy. Karen! Jedině pomyšlení na ni mu dodávalo síly, přemáhalo bolest unavených svalů.

Neuměl by říct, jak dlouho trval ten zoufalý běh. Čtvrt hodiny, minuty nebo jen sekundy? Nezpomalil sám, to nohy mu odmítly poslušnost. Když vyběhl na větší mýtinu, rozeznaly jeho oči, uvyklé tmě, nějakou postavu opodál. Byla obrovská, černá. Na útěk teď nebylo pomyšlení. Přikrčil se a skočil na pronásledovatele. Hlavou ho nabral do břicha, měkkého jako polštář. Ozvalo se bolestné zaúpění. Oba se svalili na zem. Napůl omráčený chlapec vyskočil první. Užuž chtěl uskočit do křoví, ale kletba, která uklouzla ležícímu muži z úst, ho přikovala k místu. Nevěřil svým uším, dřepl si o pár kroků dál a čekal.

„Tumbo!“ uslyšel přidušený, užaslý šepot. Byl by ho poznal i na konci světa.

„Máš tvrdou hlavu, synu, jako ze žuly,“ zasténal strážce majáku, začal pomalu vstávat a třít si obolavělý žaludek. „Buď rád, že jsem tě nechytil za krk. Byl jsem si jistý, že je to někdo z těch, co jdou po tobě. Ale žes mě ty nepoznal, když máš lepší oči…“

„Gomez! A já umíral strachy!“ Užaslý Tumbo se pořád ještě nemohl vzpamatovat. „Zabloudil jsem a ten mizera pes mě opustil.“

„Neopustil, přiběhl k majáku jako tenkrát poprvé, když prosil o pomoc. Nechal jsem ho doma, stěží se mi ho podařilo uvázat, skákal jako zběsilý, musel jsem ho uvázat na ocelové lano, protože by byl překousl každý řemen. Ale z jeho chování jsem pochopil, že s tebou něco není v pořádku, a tak jsem tě šel hledat. Myslel jsem si, že někde ležíš polomrtvý, nebo možná doopravdy mrtvý, a tys mě zatím honil po džungli! Uf! Jsem z toho celý utrmácený. Jak jsem mohl tušit, že dovedeš tak kličkovat? Jsi odvážný, synu, a umíš bojovat. To je dobře. Ale buď rád, žes nenarazil na některého z nich, to by sis trpce odpykal. Všude je jich plno. Dva přijeli na koních až ke mně, k majáku, po zuby ozbrojení. Přijal jsem je pohostinně. U číšky vína mi všechno vyklopili. Kdo tě najde, ten dostane vysokou odměnu. Živého nebo mrtvého, rozumíš? Nechci tě strašit, ale když se pořádně napili, vykládali, jak tě seřežou a potom přivážou za klusajícího koně a poženou těch čtyřicet nebo kolik kilometrů. Jsou to banditi, leccos už mají na svědomí. Když jsem uslyšel, co říkají, a když jsem viděl toho uštvaného psa – zřejmě běžel bez oddechu, protože když začal chlemtat vodu, měl jsem strach, že vypije celý potok – hned jsem si pomyslel, že je to s tebou zlé, a šel jsem tě hledat. A ty se mi takhle odvděčíš, synu,“ ušklíbal se Gomez a stále si třel břicho.

„Odpusť mi to! Karen je na haciendě. Je to docela určitě ona! Slyšel jsem její hlas. Určitě,“ nevydržel to už Tumbo, „slyšel jsem, jak kleje norsky. Je to ona. Co teď budeme dělat, Gomezi?“

„Už o tom vím a hlas té tvé dívčiny už taky znám,“ uslyšel užaslý Tumbo.

„Jak to?“

„Že je na haciendě, to vím od těch pastýřů na koních, a její hlas jsem slyšel… v sluchátkách. Ano, namouduši. Moc milý hlásek. Řekla několik vět radistovi na tom tvém Vikingu. Anglicky. Něco jako: Jsem živá a zdravá. Udělejte všechno, co budou chtít. Čekám. A potom zas mluvili oni. Žádají mastné výkupné. Povídali: Jestli chce kapitán Evanson vidět svou dceru zdravou, ať si pospíší. Náš čas jsou peníze. Každé prodlení ho přijde draho.“

„A o mně neříkala nic?“

Tumbo se najednou odmlčel, posmutněl. Měl pocit, že už ho Karen nepotřebuje. Kapitán zaplatí výkupné, odveze si dceru a odjedou do Norska. Po něm se nikdo ptát nebude, nikdo ho nebude hledat. Karen bude šťastná, že je konečně na svobodě, a zapomene na něho.

Gomez jako by mu četl v myšlenkách. Chápal jeho smutek.

„Netrap se, synu. Určitě na tebe nezapomene. Především ji musíme vyrvat ze spárů

těch banditů. Živou a zdravou. A to musíme udělat my, nikdo jiný to dokázat nemůže, rozumíš? Oni ji dobrovolně nevydají. Ví toho o nich příliš mnoho, ví, jak vypadají, kde mají svou skrýš. Budou se bát, že by kapitán mohl informovat zdejší úřady třeba z Norska a dát je stíhat. Že slíbili, že děvče vydají otci za výkupné, v tom bude nějaká léčka. Jsem si jistý, že to nejsou obyčejní malí pašeráci, nýbrž nějaká mezinárodní tlupa. Jsou mazaní a opatrní. Jsou nebezpeční. Karen můžeme zachránit jedině my. Ti na Vikingu už jistě dostali tvůj radiogram.“

„Můj?“ užasl zase chlapec.

„Ano, tvůj. Podepsal jsem ho tvým jménem a ten radioamatér z jižní Afriky, který asi nebude o moc starší než ty, mi slavnostně slíbil, že jeho přítel v Riu dodá tu zprávu na loď osobně. A docela určitě ten slib dodrží. Radioamatéři jsou lidé, kteří dokážou udělat mnoho dobrého. A také dělají.“

„Vraťme se, Gomezi. Odtud už je to k majáku blízko. Poprvé v životě jsem zabloudil. Nemám ponětí, kde jsme. Pojď honem. Musíš teď poslouchat vysílání, musíme všechno vědět!“ chrlil ze sebe horečně Tumbo, jako by zapomněl na únavu.

„Ty na maják nemůžeš, synu.“

„Proč?“ zaznělo v hlase zoufalství.

„Ti pastýři z haciendy si postavili hlavu, že tam pár dní zůstanou, chtějí se přesvědčit, zda se černý zlodějíček neobjeví v okolí. Nemohl jsem jim odmítnout, nebo by mě ještě začali podezírat. Ale vyzrál jsem na ně jinak. Nechal jsem jim tam pár soudků silného starého vína, po kterém se dobře spí. Budou popíjet a chrápat. Tebe, synu, schovám do kůlny, tam, kde mám agregát k nabíjení akumulátoru. Vzadu za tím strojem je pohodlné široké skladišťátko, tam to v klidu vydržíš do zítřka. A v noci zajdeš k Anselmovi, víš, k tomu, co bydlí deset kilometrů od nás a všechno ví. To byl přece on, kdo nás navedl na stopu tvého děvčete. Pomůže nám i teď.“

„Už jsem ti říkal, Gomezi, že to není moje děvče.“

„Jestli není, tak teda bude, to ti povídám, synu. Hlavně, že jsme se šťastně našli!“

21. NENÍ LEPŠÍHO PRŮZKUMNÍKA NAD LESNÍHO MUŽE

„Vstávej, probuď se! Prober se, synu!“

Tumbo, zmožený únavou posledních dnů, se svalil na zem jako kláda a usnul, jakmile ho Gomez opatrně, velkým obloukem kolem majáku dovedl ke kůlně, ve které stál stroj na nabíjení akumulátoru. Tvrdě spal za přepážkou mezi soudky s naftou a bandaskami s olejem. Nereagoval ani na volání, ani na cloumání. Vypadalo to, že ho žádná síla nevyrve z té propasti nevědění, do níž se propadl.

Gomez hleděl s lítostí na hluboko vpadlé oči, na vyhublou unavenou tvářičku, v níž se zračilo zoufalství. Že by i rezignace? Bylo mu líto budit unaveného chlapce z posilujícího spánku, ale udělat to musel. Tady Tumbo déle zůstat nemohl.

Gomez se pořádně vylekal, když na maják přijeli dva noví ozbrojení muži. Nevěděl, kdo jsou, byli nemluvní, nic z nich nemohl vytáhnout. Byli dotěrní a podezíraví, vyptávali se na všechno možné. Dokonce i na psa. Chtěli vědět, zda byl poslední dobou stále uvázaný na řetěze.

Když Gomez ukryl chlapce a vrátil se domů, pes zřejmě z jeho šatů vycítil čerstvý pach Tumba a začal radostně štěkat. Nebyl k utišení. Vypadalo to, jako by po neklidném větření chtěl promluvit. Škubal za silné ocelové lano, chtěl k chlapci. To by tak ještě scházelo! Tumbo teď musí honem pryč. Věděl, že pátrání po něm trvá a že někomu náramně záleží na tom, aby chlapce dostal do spárů.

Gomez si jen nebyl jistý, zda… živého.

Starý strážce majáku se zase sklonil k chlapci, posvítil mu do očí, a když nepomohlo ani to, křikl mu přímo do ucha:

„Karen mluvila! Slyšel jsem zase Karen!“

Než to dořekl, zdánlivě polomrtvé tělo náhle ožilo. Tumbo vyskočil, jako by ho zvedla nějaká nadpozemská síla. Široce rozevřenýma očima zíral ještě chvíli nechápavě do tváře svého přítele.

„Karen? Kde je Karen?“

Starý muž, který toho ve svém dlouhém životě už mnoho viděl a mnoho prožil, si pomyslel málem se závistí: Ten ale má tu holku rád!

„Poslouchej mě, synu, a poslouchej mě dobře. Dneska jsem zapnul přijímač trochu pozdě. Karen odpovídala otci na otázky. Anglicky. Jsem hrozně šťastná, že tě konečně slyším. Mám se tu dobře, ale chci být co nejrychleji s tebou. To je asi tak všechno, co řekla. Ti banditi se potom ptali kapitána, zda je připravený dceru převzít. Poručili mu, aby za čtyři dni vyplul na moře malou lodí a plul podél břehu k jihu ve vzdálenosti dvou set mil od pevniny. Že prý s ním navážou spojení zase za dva dny ve stejnou hodinu.“

Tohle ze sebe Gomez vychrlil rychle, jedním dechem. Ale jednu věc Tumbovi zatajil. Hlas Karen byl vysílaný z magnetofonového pásku. Banditi zřejmě měli strach, že by řekla něco nežádoucího, že by promluvila norsky.

„To je všechno, na co se pamatuju. Slyšitelnost byla velmi špatná. Měl jsem ještě jeden rozhovor,“ dodal rychle. „Volal mě ten radioamatér z Afriky, se kterým jsi navázal první spojení. Nejenže mi potvrdil, že kapitán tvou zprávu dostal, ale ptal se mě, jestli mu můžeme sdělit, odkud jsme vysílali, aby věděl, kde jsi. Že ho prý o to prosí, naléhají. Chtějí vědět, kdo vás zachránil, co se s vámi tak dlouho dělo, proč teď nejste spolu. Chtějí vědět všechno i o tobě, synu.“

Tumbovy oči se zaleskly ve tmě.

„Vážně?“

„Tohleto bylo v radiogramu z velrybářské lodi, jenom ti říkám obsah. Prosil jsem toho mého Afričana, aby zatím ještě nevysvětloval, že jsi živ a zdráv. Domluvil jsem se s ním, že s ním budu ve spojení každý den. Tady déle zůstat nemůžeš, synu. Už ani chvíli. Ten zatracený pes se mi co nevidět utrhne ze řetězu, vřítí se do tvé skrýše a nadělá spoustu rámusu. Anebo se mi jeden z těch, co sem za mnou chodí, začne hrabat v téhle kůlně. Ne, tady zůstat nemůžeš!“ řekl energicky, když viděl, že Tumbo chce protestovat. „Jak už jsem řekl, půjdeš k mému příteli, deset kilometrů na severozápad. Tam tě nikdo hledat nebude. Jenom nesejdi z cesty, synu, na mokřinách dávej pozor na každý krok, ty bažiny už vtáhly spoustu lidí. Dojdeš tam za svítání, pečlivě sleduj zářezy na stromech, vždycky nad třetí větví od země, a potom…“

„Ale vždyť já tam nebudu nic vědět!“ přerušil ho prudce Tumbo. „Gomezi, to přece nejde! Já to tam nevydržím. Musím vědět, co se děje. Sám jsi přece říkal, že Karen nemůže zachránit nikdo jiný než ty a já!“ rozčiloval se dál. „Že výkupné vezmou, ale ji nevrátí. Prosím tě, neříkej mi, že mám odtud odejít!“

Starý strážce majáku pohladil chlapce po rozcuchaných vlasech.

„Budeš vědět o všem. Budeme tě potřebovat, moc potřebovat, synu.“

V chabém světle žárovky, která svítila za přepážkou, viděl užaslý chlapec, jak Gomez z nevelkého, zeleně natřeného válce vytahuje dlouhou teleskopickou anténu. Srdce se mu rozbušilo radostí. Dobře znal tyhlety radiotelefonnní vysílače a přijímače! Takové nosili policisté na mysu Dobré naděje. A někteří vojáci. A bílí chlapci a děvčata si je brali pro zábavu na jachty, aby se mezi sebou mohli dorozumívat na dálku.

Vždycky jim záviděl.

„Dobře se dívej, synu. Takhle se to zapíná a takhle vypíná,“ uslyšel. „Když máš páčku nahoře, posloucháš, a když máš páčku dole, vysíláš. Baterie je nově nabitá, když ji budeš šetřit, na těch deset dní ti vystačí.“

Tumbo oněměl úžasem. Copak se Gomez domnívá, že už za deset dní… Bál se na to pomyslet, bál se ptát.

Zdaleka k nim zalétlo netrpělivé hlasité zaštěkání.

„Mám dojem, že ta bestie cítí, že jsem tady s tebou,“ zabručel uznale strážce majáku. „Tak už běž, synu. Můj přítel se jmenuje Anselmo. Budeš se u něho mít dobře. Mluví všemi řečmi na světě,“ předešel chlapcově otázce, „a všemi hrozně špatně. Je to starý námořník, kterému se lidé zprotivili, a tak si radši zalezl do džungle. Určitě se s ním domluvíš. Vezmi s sebou ještě tohleto.“

Tumbo se překvapeně díval na růženec, který mu Gomez podával. Ne, ten řemen s mnoha uzlíky asi nebyl růženec.

„Anselmo je sice světoběžník, ale psát a číst neumí,“ vysvětloval mu Gomez. „Ale dovede si poradit i bez toho. Z těchto mých uzlíků se dozví všechno jako z dlouhého dopisu. Přesvědčíš se o tom, synu. Nezapomeň, že mě denně uslyšíš v… počkej, zapomněl jsem, že nemáš hodinky. Řekni Anselmovi, že máš poslouchat tři hodiny po západu slunce. Určitě na to dohlédne.“

„Budu na to pamatovat sám,“ řekl uraženě Tumbo. Nelíbilo se mu, že bude muset zase sám putovat džunglí, ale cítil, že Gomez má pravdu.

Když vycházel opatrně z kůlny s velkým pytlem na zádech a radiotelefonem za pasem, starý strážce majáku ho ještě zastavil.

„Málem bych ti byl něco zapomněl říct. Nelekni se, až Anselma uvidíš. Vypadá jako loupežník, ale má zlaté srdce. Můžeš k němu mít zrovna takovou důvěru jako ke mně.“

Gomez dobře udělal, že Tumba varoval. Po několikahodinovém bloudění po mokřinách, kde ho každý neopatrný krok mohl vtáhnout do hlubiny, našel konečně Tumbo chatku sotva viditelnou v houštině. A najednou se před ním – kde se vzala tu se vzala – objevila podivná postava. V ruce držel ten obr pušku, jejíž hlaveň mířila chlapci na prsa. Na záda mu visely dlouhé slepené vlasy, splývaly vjedno se zarostlou tváří, z níž hleděly bystré oči. Rozhalená zpocená košile bez jediného knoflíku odhalovala klenutý chlupatý hrudník. Krátké kalhoty neurčité barvy byly v pase převázány starou kravatou, bosé nohy obuty do rozedraných sandálů s provázkovou podešví.

„Anselmo, posílá mě Gomez!“ vyrazil ze sebe s námahou Tumbo a honem před sebe natáhl ruku s řemínkem, na kterém byly navázány uzlíky.

Anselmo nespouštěl ani na okamžik bdělý pohled z příchozího a velikou rukou chytil „řemínkový dopis“. Jen se ho dotkl, jen propustil pár uzlíků mezi prsty, hned sklonil hlaveň pušky, zasmál se, s rozmachem bouchl chlapce do zad a vykřikl: „Amigo!“ Hlas měl stejně jako Gomez hluboký a dunivý. A stejně tak přátelský. Pohostinným gestem zval Tumba do chaty.

„Do you speak English? Snakke de norsk? Tyhlety řeči znám bezvadně, obě,“ zaradoval se, jako by jimi mluvil po celý život. A jako by chtěl potvrdit pravdivost svých slov, vychrlil jednu z nejšťavnatějších norských námořnických kleteb. Se smíchem vykřikoval desítky slov v deseti různých jazycích. Přiložil do ohně v malých železných kamínkách a postavil na ně velký hrnec s kávou.

„Shoď ten pytel a odpočiň si, hned se napijeme!“ Tumbo ani sám nevěděl, kdy pocítil, že je mu tak nějak lehčeji, veseleji u srdce, že je mu s tím lesním mužem dobře jako se starým přítelem. Na stůl, stlučený z nehoblovaných prken, vysypal z pytle celý jeho obsah. A překvapeně spatřil několik plechovek s konzervami, v jedné z nich bylo slazené mléko. Něco takového předtím nikdy na majáku neviděl.

Anselmo také překvapeně pohlédl na ty lahůdky, na chlapce a znovu přejel prsty po uzlících na řemenu.

„Dej to zase do pytle. Ještě to možná budeme potřebovat,“ pokrčil rameny. „Až půjdeme,“ ukázal rukou, že mají jít někam daleko. „To je hrozně jednoduché, naučím tě to,“ zasmál se drsně, jako by překvapenému chlapci četl v myšlenkách. Tumbo se nemohl vynadivit, jak se z těch podivných uzlíků dá vyčíst tolik informací.

Tumbo se pustil do pražených fazolí s kusy masa ve vonné pikantní omáčce a k jídlu připíjel kávu. Z nesouvislých slov se dověděl, že mu hrozí smrt, kdyby ho našli muži z haciendy, a že Anselmo dostal za úkol ukrýt ho před očima lidí. Svou barvitou směsicí mnoha světových řečí ho lesní muž ujistil, že ta věc s radiotelefonem je mu jasná a že ho probudí, až bude třeba. Ale teď že mu radí, aby si odpočinul.

Pryčna z proplétaných řemenů, na níž leželo několik tlustých přikrývek, připadala chlapci pohádkově měkká po tolika nocích, jež strávil na holé zemi.

Snažil se zachytit každý zvuk, sebemenší změnu v hlasech džungle, jež obklopovala Anselmovu chatu, a neodvažoval se pohnout, aby se neprozradil. Minula noc, celý den, nastávala další noc, ale lesní muž se nevracel. Odešel hned poté, co poprvé mluvil s Gomezem radiotelefonem.

Slyšitelnost byla dobrá. Hlas strážce majáku zněl zřetelně a čistě, i když slabě. S Tumbem si vyměnil jen pár slov:

„Všechno je v pořádku, moji hosté si důkladně prohlédli kůlnu, samozřejmě bez mého dovolení. Ještě že jsem to místo, kde jsi spal, polil olejem. Dej mi teď Anselma, musím mu něco říct.“

Mluvili spolu dlouho. Lesní muž naslouchal pozorně a pořád přikyvoval na znamení, že všemu rozumí. Zrovna jako tenkrát, když mluvil s Tumbem. V jednu chvíli vrhl na chlapce zvědavý pohled a užasle zvedl křovinaté obočí. Pak začal rychle mluvit, zřejmě to byly otázky. A měl jich mnoho.

Když se v malém reproduktoru ozvalo praskání a pak nastalo ticho, neuměl Tumbo skrýt své zklamání. Tolik čekal na ty zprávy, myslel, že mu Gomez řekne něco o Karen a o kapitánovi, sžírala ho netrpělivost. Probral se z těch neveselých úvah, když viděl, že si Anselmo obléká dlouhé odřené kalhoty a čistou bavlněnou košili. Při němé otázce velkých očí se obr plácl rukou do čela.

„Jsem to ale hlupák: Úplně jsem zapomněl, že tys tomu vůbec nerozuměl. Mám jít na haciendu, kde je to děvče, a něco tam vyzvědět,“ odmlčel se, zadíval zvědavě na chlapce a zeptal: „Opravdu jsi tam byl? A viděl jsi ji? A potom jsi utekl, když tě chytili? Jsi statečný kluk. Až se vrátím, musíš mi to všechno podrobně vyprávět. Nebál ses? Jsou to nebezpeční lidé, nejdřív střílejí nebo házejí dýkou a teprve potom s člověkem mluví. Měl jsi štěstí.“

Tumbo protestoval sotva postižitelným pohybem paží. On, a štěstí! Od chvíle, kdy utekl z mysu Dobré naděje, valí se přece na něho pořád samá neštěstí. A on mu tady bude…

„Máš štěstí, to ti teda povídám,“ řekl s přesvědčením lesní muž. „Budu se zítra snažit, abych byl zpátky, než zavolá Gomez. Kdybych se opozdil, požádej ho, aby se ozval hned po východu slunce, jakmile zhasne maják.“

„Anselmo, a ty se těch lidí nebojíš?“

„Já?“ zasmál se Anselmo. „Oni se bojí mne. Všichni mě tady považují za čaroděje. Těm novým na haciendě to asi taky řekli. Ostatně, prodávám jim hadí kůže. Kromě toho tady každý ví, že se umím bránit a že…“

Z prázdné veliké dlaně vyskočila bleskurychle dlouhá dýka a zarazila se do dřevěné stěny.

„Nikdy se neminu cíle!“ dodal pyšně Anselmo. „Proto si mě taky váží a mé poustevny se bojí. Několik už se jich lapilo do různých pastí, kterými se chráním před nežádoucími hosty. Jedině Gomez a teď ty znáte stezku značenou vrypy na stromech. Neboj se, sem asi nikdo nepřijde, ale pro jistotu si vezmi tohleto.“

Sehnul se, odsunul bednu v koutě, nadzvedl praskající prkno, vytáhl obrovskou pistoli a podal ji chlapci.

„Tumáš! Je nabitá, spoušť má tvrdou, ale střílí přesně.“

Tumbovi klesla ruka pod tou tíhou. Copak se mohl přiznat, že nikdy v životě neměl v ruce střelnou zbraň? A že neumí střílet?

„To je hrozně jednoduché,“ uhodl zas Anselmo jeho myšlenky. „Hlaveň namíříš na nepřítele, na prsa nebo na břicho. Pořádně přitáhneš spoušť. Buď trefíš, nebo uteče, protože ho vyděsí ten rámus. Rámusu ta bouchačka nadělá, jako by to byl kanón.“

Když Anselmo odešel, Tumbo opatrně položil pistoli na stůl a dlouho se na ni díval. V hlavě měl zmatek. Dokázal by vystřelit na člověka? Ne, to by nikdy nemohl, ani na obranu vlastního života. A kdyby na tom závisel osud Karen? Chvíli zápasil sám se sebou. Jedině v tom případě by asi na útočníka vystřelit dokázal. Jen kdyby šlo o Karen? Na okamžik spatřil bolestí zkřivenou tvář své sestry. Vzpomínal si, jaká pokoření zažila a ještě zažije pro svou černou pleť tam v Jihoafrické republice. Věděl, že by jí nenechal ublížit. Ne, už na to nebude myslet.

Soumrak zhoustl. Stěnami chatky pronikaly dovnitř hlasy džungle. Nějaké vzdychání, praskot lámaných větví, jako by se někdo pokoušel dostat pod okno. Poslouchal ty zvuky, celý zalitý potem. Někde nablízku zaskřehotala ropucha, vyplašená opice něco křiklavě zažbrblala.

V úzkém paprsku měsíčního světla, který se prodral dovnitř zaprášeným oknem, spatřil najednou, jak se ze skrýše, odkud předtím Anselmo vytáhl zbraň, něco bezšelestně přesunulo směrem k němu. Viděl, jak se had roztáčí, jak zvedá zploštělou hlavu, jak se mu lesknou černé korálky očí. Bleskurychle popadl hrnec, praštil jím naslepo a jediným skokem se ocitl na stole. Ale had zmizel stejně rychle, jako se objevil. To všechno trvalo sekundy. Kdyby hrnek neležel na zemi, nevěřil by, že viděl hada.

Neodvažoval se ani rozsvítit petrolejku, aby neprozradil svou přítomnost. Po celý den nejedl nic teplého, ale ani neměl hlad. Nejvíc se bál toho, aby nepropásl termín spojení s Gomezem. Už několikrát zapnul radiotelefon, natáčel anténu různými směry, ale v reproduktoru slyšel jen tiché, jednotvárné šumění.

Trhl sebou, když se dveře otevřely dokořán, aniž předtím zaslechl venku nějaký šelest. Byl tak ochromen strachem, že zapomněl na zbraň.

„Rozsviť lampu!“ uslyšel známý dunivý hlas. „Co tu sedíš potmě? Prosím tě, cos těm dvěma pilotům udělal? Těm jsi teda pořádně zalezl za nehty! Zjistil jsem, že tě nechce dostat do rukou boss, jejich šéf, ale ti dva že jsou ochotni zaplatit, aniž by on o tom věděl, zlatými mincemi každému, kdo tě k nim dopraví živého nebo mrtvého,“ odplivl si s odporem. „Pověz mi, jak to bylo. Co od tebe chtějí?“

Když Tumbo skončil své vyprávění, lesní muž pokýval hlavou.

„Hloupí teda nejsou. Já jenom nechápu, jak se Pedro mohl netrefit, aspoň myslím, že to byl on. Pedro střílí vždycky přesně, ale něco mu v tom zřejmě zabránilo. Bossovi napovídali, že tě zabili, jenže teď mají podezření, že jsi to ty, kdo to děvče hledal, a ne nějaký obyčejný zlodějíček. Holka je moc hezká!“

„Tys ji viděl?“ vyrazil ze sebe lámajícím se hlasem Tumbo.

„Dokonce několikrát, ale zdaleka. Zato se mi podařilo mluvit s její strážkyní. Pilar přišla do domku, kde bydlí řidiči. Ti se u skleničky rádi rozpovídají, vyprávěli si nějaké historky a já jenom poslouchal a doléval jim. Řidič říkal, že chystá auto na delší cestu, že prý má s sebou vzít zásobu benzínu na sedm set kilometrů, aby nemusel tankovat nikde po cestě. Vím dokonce i to, že pojedou tři.“

„Odvezou Karen?“ zaznělo v Tumbově hlase zoufalství.

„Taky jsem si to myslel, ale Pilar prý dostala příkaz držet ji za šéfovy třídenní nepřítomnosti v pokoji. Dva muži mají ve dne v noci hlídat dveře na balkón. A ještě říkala, že pro to děvče přivezli z města nějaké hezké šaty, celý kufr. Nemohl jsem se jich vyptávat, abych nevzbudil podezření.“

„Zřejmě ji chtějí vystrojit na setkání s otcem!“ zvolal rozrušeně chlapec, ale odmlčel se, když zachytil Anselmův podivný pohled. Že by mu byl lesní muž neřekl všechno? Dostal takový strach, že se neodvažoval zeptat.

22. PANE RÁDIO, JEN MY DVA JSME NEZAPOCHYBOVALI

Kostky ledu zvonily ve sklenicích do taktu, jak se lovecká loď převalovala z jednoho boku na druhý. V malé jídelně plné tabákového kouře dávali všichni tři pozor, aby jim nevyšplíchla na zem ani jediná kapka ze sklenic, které drželi v ruce. Snadné to nebylo.

Uzpůsoben k zápasu s ledovými krami, téměř bez kýlu, potácel se Viking VII jako opilý, nebezpečně si lehal na boky, nebo se zas propadal do hlubokých vodních příkopů a po chvíli vylétal vysoko jako zátka na hřbet vlny. Pulsující spousta vody tonula v temnotách, ale ohlušující hukot moře se vdíral do jídelny skrz pevně zašroubovaná okna a zavřené dveře a celou ji naplňoval svým hřmotem. Rozčilení muži zapadlí do křesel, která byla pevně připevněna k podlaze, hovořili už od chvíle, kdy vypluli z Ria, tedy déle než čtyřiadvacet hodin, o událostech posledních dnů.

„Jen my dva jsme nezapochybovali, jen my dva jsme věřili! Byli jsme si jisti, že náš chlapec nezahynul,“ opakovali střídavě kapitán Hansen a harpunář Angus. Thor jen trpně přikyvoval. Nic nepopíral, nevymlouval se. Měli pravdu.

„Já jen nechápu, co to ty bandity napadlo, poručit nám, abychom vypluli v takové bouřce,“ vztekal se harpunář. „To je přece šílenství!“

Jakoby na potvrzení jeho slov se loď prudce naklonila nejprve na jeden bok, potom na druhý a příď se propadla kamsi hluboko, jako by se měli potopit. Nechybělo mnoho, a bylo by je to všechny tři vyhodilo z křesel.

„Já jim vidím až do žaludku, u statisíců sudů!“ hodil do sebe Hansen obsah sklenice jedním douškem a zatahal se za světlé vousy rozložené do vějíře. Jeho tvář, kulatá jako měsíc v úplňku, zrudla: „Dobře si to vymysleli! V takovém zatraceném nečase si nás nikdo nevšimne, nikdo neuvidí, kam plujeme, kam nás volají na tu schůzku.“

„Mně je tedy jasné, že Karen zachránil on,“ vracel se ke svým úvahám Angus. V jeho ústech se Tumbo měnil v legendárního hrdinu, který neví, co je porážka, a který dovede šťastně vyváznout ze sebeobtížnější situace. „Ukázal, co dovede, jakou má cenu. Jak v Antarktidě, tak u nás na lodi. Jen přišel na palubu, uvedl do chodu naši radiostanici. Prvním výstřelem zabil velrybu. Přísahám při všem, co je mi svaté, že s tak statečným klukem jsem se ještě nikdy v životě nesetkal. Ten ještě ukáže, co umí!“ Odmlčel se, provokativně se rozhlédl po ostatních, ale protože se nedočkal protestu, otřel si velkým kapesníkem zapocenou, zarostlou tvář.

Thor se s obdivem díval na rozzářeného harpunáře. Záviděl mu tu slepou víru v Tumba. Stále ještě si dělal starosti, co je asi čeká. Hráli příliš nebezpečnou hru a hráli ji naslepo, odkázáni výhradně na informace, které dostávali dlouhou oklikou. Z jednoho světadílu na druhý. Všechno bylo nadále velikým otazníkem, všechno záviselo na náhodě.

Přestože bylo v nevelké jídelně horko, seděli v tlustých plátěných větrovkách a vysokých gumových holínkách, připraveni vyběhnout na palubu, kterou zalévaly spousty vody.

„Jestli byli na tom voru spolu,“ vracel se Angus tvrdošíjně k Tumbovi, „určitě si vymyslel něco chytrého. A když ti lotři vzali jeho a Karen na palubu jejich lodi, vymkl se jim, protože pochopil, co je to za ptáčky. Potom někde splašil nějakou vysílačku a oznámil nám to.“

Thor netrpělivě pokrčil rameny.

„Pomalu, Angusi, pomalu. Není to tak jednoduché, jak se ti zdá,“ nevydržel to.

„Pane rádio,“ přispěchal harpunáři na pomoc kapitán Hansen. V jeho chraptivém hlase se skrývala provokace. „Pane rádio,“ opakoval. „Vy jste na nás měl vzteka, že se s tou naší mašinou tak páráme. No jen se přiznejte. Nic jste přece neříkal a já to vím moc dobře. Sverre nás otravoval pořád. Prý: Co nepropustíš lidi, Hansene? Prý: Kdy už je konečně pustíš domů? To jsem slyšel několikrát denně. A co byste si teď počali bez nás? Bez naší lodi? Najali byste si nějakou cizí kocábku s neznámou posádkou. A kdyby ta vyčenichala, proč tam plujete a co s sebou vezete, tak by s vámi nenadělali žádné cavyky a prostě by vás naházeli do moře. Vůbec by se nerozmýšleli. Pro takové prachy! A voda by se nad vámi zavřela.“

Odmlčel se, chytil láhev, ve které už zbývala jen polovina, a energicky si dolil whisky.

Thor zhasl cigaretu o okraj hlubokého popelníku plného nedopalků a bezděčně vytáhl z krabičky další. Neměli s ním slitování, ti dva vousáči, co vypadali jako loupežníci. Neměl klid od chvíle, kdy jim vyprávěl o Tumbově radiogramu a o rozhovoru s Karen. Ani se jich neptal, proč slepě věřili, že ti dva nemohli bídně zahynout. Bylo to proti zdravému rozumu. Jejich odpověď znal předem: „Angus to cítil, Angus to věděl. Má tušení, vždycky první uhádne, že velryby jsou blízko, ještě než je někdo spatří na moři.“ Kdyby tak mohl věřit jako oni! Když lovcům velryb vyprávěl všechno, co se událo, zamlčel jen to, že jak on, tak Sverre zapochybovali a že nechtěli mluvit s únosci, kteří je párkrát vyvolávali. Považoval to prostě za zbytečnou ztrátu času. Bál se k tomu přiznat. Ti dva by mu to nikdy neodpustili. Ale současně si v duchu odpřisáhl, že už nikdy si nepřipustí pochybnosti v případě, kdy existuje sebemenší naděje. Upíral závistivý pohled na tváře zrudlé alkoholem, na oči rozzářené nadějí. Oni svatě věřili, že všechno dobře dopadne, a žádné obtíže neviděli.

„Náš starý přece taky nemá hlavu pro parádu!“ pokračoval neúnavný Angus. „A když mají hydroplán oni, máme ho my taky. Teď už nám ti lotři neutečou. My na ně jdeme od moře, starý ze vzduchu. Tomu teda říkám obklíčení!“

Thor se jen usmál, když slyšel tu chválu. Ani slůvkem, ani pohledem se neprozradil, že to byl jeho nápad, že to on se před rokem seznámil v Rio de Janeiru s jedním norským pilotem, který za války létal na stíhačkách a teď tady měl vlastní stroj. Moderní, takový, co mohl přistávat jak na zemi, tak na vodě. Vozil po celé Brazílii ty, kteří pospíchali a kteří měli hodně peněz. Bez rozmýšlení, s nadšením projevil ochotu pomoci kapitánu Evansonovi.

„A kdy starý poletí?“ ptal se zvědavě Hansen.

„Jen co nám tamti řeknou, kde máme doplout ke břehu. Hned potom budu telegrafovat na Vikinga. Bude to takový docela nevinný radiogram. I kdyby nás odposlouchávali, nepochopí ho. Mám se Sverrem domluvenou šifru. Ještě jsem vám zapomněl říct, že ten pilot nadarmo nelítal za války. Vezme si s sebou pro jistotu, jak mi řekl, lehký kulomet a…,“ odmlčel se a užasle zíral chvíli na kapitána, chvíli na harpunáře. Oba řvali smíchy.

„Tak vy si teda, pane rádio, myslíte, že my jsme na tohleto zapomněli? Za koho nás máte?“ zachraptěl konečně Hansen. „V podpalubí máme pár samopalů a jednu takovou dlouhou rouru, nevím, jak se to jmenuje. Létají z ní rakety, co dokážou rozsekat betonový bunkr. A v hlavni našeho děla máme místo harpuny granát. Kde jsme to vzali? Jo, to byste rád věděl, pane rádio, co?“ zasmál se hlasitě, když viděl úžas v Thorově tváři. „Ptal jste se pilota, kde vzal tu zbraň? Neptal, že jo? My taky máme svůj rozum.“ Ve vousaté tváři s pokožkou ošlehanou mrazivým vichrem se leskly pyšné oči. „Zpili jsme celníky do němoty, mimochodem, mají dost slabé hlavy, nebyla to žádná velká práce, a potom nám náklaďák přivezl s potravinami tu hračičku pěkně až k Vikingu VII. Nejmodernější hračičku!“

„A víte, co nám ještě nabízeli?“ vmísil se do řeči Angus. „To byste jaktěživ neuhádl, pane rádio. Dělo a tank. Jenomže ten se nám moc nelíbil,“ pokrčil komicky nos a ohrnul rty. „Asi by se nám nevešel na palubu. Výměna peněz za Karen bude asi probíhat po moři – řekli jsme si a prvotřídně jsme se na to setkání připravili.“

„To přiznáte sám! Jen co budeme mít Karen na palubě, spustíme na ně takovou, že na to do smrti nezapomenou!“ bouchl Angus sklenicí do stolu.

Dveře, které se najednou při silném náklonu otevřely, práskly do stěny s takovou silou, že nechybělo mnoho a byly by vyskočily z pantů. S brýlemi nakřivo, žlutý jako citrón držel se Hernando křečovitě futra. Kapitánovy mohutné paže ho zvedly lehce jako pírko a vecpaly do lenošky. V následující chvíli mu Hansen téměř násilím vléval whisky do úst.

„Pij, to ti udělá dobře!“

„Umírám!“ zasténal radioamatér sotva slyšitelným hlasem.

Angus s pochopením pokýval hlavou.

„Když cítí, že umírá, tak to s ním ještě není tak zlé,“ řekl. „Horší bude, až začne litovat, že ještě žije. To je při mořské nemoci normální věc, ale i to přejde. Na moři si musí každý prodělat své. Však on si zvykne!“

„Napij se ještě, jen si dej! Neměl bys chuť k tomu něco zakousnout?“

„Ne, ne!“ otřásl se s odporem Hernando. Při pouhém pomyšlení na jídlo začal jeho žaludek prudce protestovat bolestivými křečemi.

„Lehni si na kanape, natáhni se. Mysleli jsme, že si klidně spíš v kóji. Kdes byl při té zatracené bouři?“

Hernando ukázal prstem na strop, aniž otevřel oči.

„Cože? Tys trčel u toho svého sdrátovaného chrastítka?“

Pohaslé oči vyčítavě pohlédly za brýlemi na Anguse. Harpunář užuž otvíral ústa, aby řekl, co si ještě myslí o tom jeho primitivním aparátu, ale radši si to nechal, když viděl, že mu Thor dává znamení.

„Proč jsi tam seděl, kamaráde, když ti nebylo dobře? Měls mi říct, já bych ti byl přece rád…,“ snažil se Thor napravit Angusova brutální slova. Ale Hernando odmítavě zavrtěl hlavou.

„Musel jsem tam zůstat sám. Měl jsem spojení s tím mým Afričanem.“

„No a co?“

„Jaké máš zprávy?“

„Co říkal?“

Všichni tři jako na povel vyskočili z míst, postavili na stůl právě naplněné sklenice a upírali pohled na radioamatérova ústa, stažená bolestnou grimasou. Ležel stále ještě se zavřenýma očima, s námahou vyhrabával z kapsy pomačkaný a umaštěný lístek a podával ho Thorovi.

„Já tomu vůbec nerozumím!“

„Celou tu dobu mi bylo zle,“ zašeptal slabým hlasem radioamatér, a když viděl, jak se zamračený Thor marně snaží něco rozluštit, s námahou se nadzvedl, popostrčil si brýle na nose a vzal lístek do ruky.

„Děkuji… stop… řekni svým přátelům, aby jim nevěřili… stop… ať jsou hrozně opatrní… stop… Poslouchej dvacet minut po každé sudé hodině… stop…“

„A to je všechno?“ zeptal se neklidně Thor.

„Ne, ale já už opravdu neměl sílu to zapsat. Ještě říkal, že ji, neřekl jméno, chtějí asi někam odvézt letadlem.“

„Syčáci! Aby je peklo pohltilo! Já jim ukážu…,“ sevřel Angus pěsti velké jako bochníky, až mu zapraskalo v kloubech. Ale ztichl, když se podíval na Thora.

„Z toho jsem měl strach hned od začátku. Oni nemají v úmyslu vám ji vrátit,“ zašeptal pobledlý radiotelegrafista.

Všichni zmlkli. Hernando, stočený na kanapi do klubíčka, ležel bez hnutí. Oba velrybáři, na něž spadla ta nečekaná rána, upírali pohled na Thorovu staženou tvář a čekali, co řekne.

„Musíme Tumba informovat o tom, že letadlo máme i my. Tohle on přece ještě neví, ale vědět by to měl,“ zazněl tvrdě Thorův hlas. „Ale jak to udělat?“ Bylo vidět, že o něčem přemýšlí, uvažuje. Po chvíli se rozhodl: „Hernando,“ ukázal na mladého muže, který stále ještě ležel bez hnutí, „ten mi v tom musí pomoci. Ještě štěstí, že si tady namontoval tu svou vysílačku a anténu. Kdyby ten jeho Afrikánec uslyšel signály v jiném tónu, s jinou intenzitou, třeba by se bál, že je to lest, že někdo Hernanda napodobuje.“ Podíval se na hodinky. „Za půldruhé hodiny, ve dvacet hodin dvacet minut, musíme navázat spojení s tím Afričanem. Ale jak to uděláme s Hernandem, aby nám zase ožil?“

„Moment, pane rádio! Že jsem si na to taky nevzpomněl hned!“ zvolal Hansen. „Máme přece v lékárničce celou skleničku aviomarinu. Když spolkne tři tabletky, bude svěží jako novorozeně.“

Pastilky, které s námahou spolkl Hernando, sužovaný mořskou nemocí, zapůsobily přímo zázračně. Už za hodinu projevil ochotu vypít hrnek silné kávy, a dokonce sníst několik sucharů. Když ho Thor zasvětil do svého plánu, byl už zcela při smyslech.

„Já pošlu dlouhý radiogram na Vikinga,“ říkal radista. „Propašuji tam všechno, co jsi nám říkal, a potom, až budu poslouchat Sverra – on snad pochopí, že má vysílat co nejdéle – využiješ toho času k navázání spojení s tím Afrikáncem. I kdyby nás tamti odposlouchávali, soustředí se na mě a na Vikinga. Budeš vysílat, že kapitán Evanson s námi na lodi není, že přiletí na stanovené místo letadlem. Řekneš radši hydroplánem. Taky se zeptáš, jestli Tumbo už ví, kde se má konat schůzka.“ Thor se přistihl při tom, že začíná věřit v neomezené možnosti černého chlapce. „Dodej ještě, prosím tě, že netrpělivě čekáme. Poslední zprávy od Tumba nás značně znepokojily.“

„Takže teď vám bude to mé sdrátované chrastítko dobré, co?“ pohlédl Hernando pyšně na Anguse.

„Ale prosím tě, vždyť já jenom žertoval,“ poplácal ho harpunář přátelsky po rameni a vůbec si při tom neuvědomoval, že se chlapec pod každým pohybem jeho těžké tlapy prohýbá až v kolenou.

Všichni se odmlčeli, když Thor přešel na příjem a když Hernando současně zapnul svou vysílačku, soustředěně, jako by zapomněl na bouři. Téměř okamžitě se ze vzdáleného světadílu ozvalo potvrzení příjmu: …Za chvíli jsem tě chtěl začít vyvolávat, ale mluv první…

Afričan vyslechl radiogram, který mu Thor nadiktoval, a odpověděl okamžitě:

…Pozorně poslouchejte stejně jako předtím, dvacet minut po každé sudé hodině… stop… můj přítel bude vysílat velmi důležitou zprávu… stop… tvůj radiogram mu hned pošlu… stop…

Záznam síly větru a stavu moře v lodním deníku Vikinga VII se dosud nezměnil, velrybářskou lodí nadále houpalo moře. Nikdo kromě kapitána Hansena si nepovšiml, že bouře na moři pomalu tichne.

Čas plynul v rozčileném čekání. Hernando už zapomněl na včerejší muka a mužně snášel houpání, jen jeho stažená tvář a napuchlé oči vyjadřovaly, co všechno protrpěl. Střídavě s Thorem usedali ke stolku přesně každé dvě hodiny a navlékali si sluchátka na uši. Pokaždé zklamaně odcházeli, neboť z pískotu, drkotání a šumění mnoha stanic nevylovili signály, na které tolik čekali.

Celé posádce, počínaje kormidelníkem a konče strojníkem, museli už několikrát vyprávět od začátku do konce všechno, co se v posledních dnech událo. Ti muži, zvyklí na tvrdý život velrybářů, nemohli pochopit, jak může někdo tak podle nakládat s bezbrannými dětmi.

„Jen kdybychom ty mizery dostali!“ opakovali a zatínali tvrdé, upracované ruce. Už Hansenovi nevyčítali, že je zdržel, všichni toužili pomoci kapitánovi Evansonovi pomstít křivdu.

V maličké místnůstce za řídicí kabinou, tam, kde při lovu velryb visela vysílačka sloužící k dorozumívání s lodí-základnou, tlačili se ti, kteří právě neměli službu. Stáli i v úzké chodbičce, seděli na schůdcích, které vedly na palubu, a trpělivě čekali.

Minulo poledne.

Jak z Hernandových zad vycítili, že tentokrát vytoužené signály zachytil, to nikdo nevěděl. Žádný z nich se nepohnul, nepromluvil, nezapálil si dýmku. Byli jako pěny, aby nerušili příjem. Nikdo z nich k chlapci tentokrát nepřistoupil, aby mu přes rameno četl slova, jež rychle črtal tužkou.

Chlapec vstal, aniž sňal sluchátka a aniž sundal ruku z klíče, a beze slova podal kapitánu Hansenovi popsaný list papíru. Hansen ho pozorně přelétl očima a pak ho hned začal překládat do norštiny. Skandoval nahlas každé slovo:

„Jsme šťastní, že máte hydroplán… stop… To nám všechno usnadní… stop… pozítří ve dvacet čtyři hodin by měl váš hydroplán kroužit nad malým oválným jezírkem… stop… jihozápadně od Rio Grande… stop… na břehu jsou budovy velké haciendy a zahrada… stop… navážeme radiotelefonem spojení s vaším hydroplánem… stop… kdyby se to nepovedlo, vystřelíme dvě rakety, červenou a zelenou… stop… váš hydroplán by měl okamžitě poté přistát na jezeře… stop…

Viking VII ať pluje dál přesně podle instrukcí těch lidí.“

Thor se bezohledně protlačil mezi hloučkem lidí do kabiny.

„Musím tu důležitou zprávu okamžitě poslat Sverremu. Poradím mu, ať si ještě dnes za světla kapitán Evanson provede opatrný průzkum. To mému pilotovi nic neudělá, průzkumný let nepotrvá déle než dvě nebo dvě a půl hodiny. Ale kde bere Tumbo všechny ty zprávy? Zřejmě není sám, když pořád říká jsme, budeme, uděláme. Ten kluk má ale štěstí, všude si dovede získat přátele!“

Než stačil Thor odeslat radiogram na Vikinga, ozvaly se ve sluchátkách vyvolávací tóny. Vysílačka byla slabá, měla jiný tón.

„Tumbo se ozval, Tumbo!“ zvolal šťastně. Ale naráz se odmlčel. „Ne, to jsou zase oni. Abychom prý změnili kurs. Máme teď plout směrem k Portu Allegre. Další informace dostaneme prý zítra v poledne.“

Nevšímaje si pohledů lidí, kteří se plni naděje protlačili do řídicí kabiny, mlčel ještě chvíli, potom se sklonil nad mapou a kružítkem pečlivě odměřoval vzdálenosti.

„Porto Allegre leží asi tři sta padesát kilometrů od jezera u haciendy, o kterém mluvil Tumbo. Vysílačku mají slabou. Možná že je instalovaná v autě. Jsou sice mazaní, ale náš chlapec je chytřejší. Musím kapitánovi okamžitě poslat i tuhletu zprávu.“

23. ZOUFALE SI PŘÁL, ABY UŽ ODEŠLA

Rozum mu přikazoval čekat, dokud se měsíc neskryje za mrakem, ale Tumbo už to napětí nemohl déle vydržet. Pomalu začal zcela nezvučně šplhat po známém sloupu na balkón obrostlý liánami. Naslouchal bedlivě každému zašustění a nutil se do klidu, přestože mu srdce bušilo jako kladivo. Má přece osvobodit Karen. Možná že už teď, za chvíli!

„Až vylezeš na balkón,“ vysvětloval mu den předtím Anselmo, „vlez dovnitř tím oknem vpravo, to nikdy nezavírají. Z té místnosti vedou dveře na schodiště. Sejdi potichu dolů, postav se ke dveřím a čekej. Otevřeš je, teprve až třikrát zaklepám. Dřív ne. Nejdřív musím vyřídit strážce. Ten chrápe na verandě, to už mám zjištěné. Než se vzpamatuje, tak ho odzbrojím a svážu. Do Karenina pokoje musíme vstoupit spolu. Pilar je divoká bestie. A ostražitá. Postavila by hned na nohy celý dům, tak snadno se dívčiny nevzdá, odpovídá za ni hlavou. Postarám se i o toho druhého strážce, znám ho, je to piják, rád si večer přihne a potom není nebezpečný.“

S bezmeznou důvěrou prováděl Tumbo příkazy obou svých přátel. Neptal se, na čem se dohodli, oni dva věděli nejlíp, co dělat. Co by si počal bez nich? Jak bylo od Gomeze moudré, že poslal Anselma na výzvědy na haciendu! Lesní muž mnoho riskoval, když se vyptával personálu, ale jen tak se mohl z úryvků odposlouchaných rozhovorů dovědět, co únosci chystají.

Předchozího dne stanovil strážce majáku na dnešní noc schůzku ve třech, s Anselmem, kousek od haciendy. Teprve tam Tumbo pochopil, proč mu řekl, aby s sebou vzal radiotelefon, jak důležité bude navázat spojení s kapitánovým hydroplánem. Nečekaná zpráva, že Evanson nepluje na lodi, ale letí pro Karen hydroplánem, ho naplnila radostí a posílila jeho naději.

Na okamžik zadržel dech, nastražil uši. Zdálo se mu, že nahoře hučí motory letadla, ale byla to jen iluze. Měsíc teď svítil jasně, hvězdy poněkud pohasly v jeho svitu, ale teď právě začal zalézat za další mrak. Bude lepší, když ještě chvíli počká.

Poučen smutnou zkušeností, byl teď bdělý, opatrný, nesmí se jako tenkrát spolehnout na prohnilé prkno, které už bylo nahrazeno novým. Přikrčen přeběhl přes balkón podél zábradlí. Mrkl – tomu se nedokázal ubránit – na okno, za kterým klidně spala Karen, jež netušila, jak je Tumbo blízko. Cosi mu našeptávalo, že to všechno dobře dopadne.

Mrak byl prosvětlen už jen stříbrným krajíčkem zacházejícího měsíce. V slábnoucím světle chlapec s námahou rozeznal v pokoji nějaká křesla a stolek. V poslední chvíli zachytil židli, která se už kácela na zem.

Lehce stiskl kliku a najednou ucítil, že dveře nepovolují, jsou zamčené? Ucítil na krku studený pot. Už se chtěl v zoufalství vrátit, rozbít okno v Karenině pokoji skočit té Pilař na krk, než stačí vykřiknout. Avšak ruka, která mu sklouzla z kliky, narazila na druhou kliku, menší – znal takové zámky. V návalu radosti trhl dveřmi příliš prudce, až zaskřípěly. Strnul. Měl pocit, že ten zvuk muselo být slyšet po celém domě a že by byl probudil i mrtvého. Ale kolem nadále panovalo ticho. Bosou nohou pomalu, opatrně nahmatával schod po schodu, zkoušel, zda nevržou. Na domovních dveřích snadno potmě našel velkou zástrčku. A čekal. Minuty, nebo jen sekundy? Měl pocit, že do chvíle, kdy uslyšel konečně jemné zaklepání, uplynula celá věčnost.

Anselmo mu pohybem naznačil, aby šel nahoru první. Taky je bos – prolétlo Tumbovi hlavou. Klidné, pravidelné oddychování, které slyšel za sebou, ho uklidňovalo. Když došli ke dveřím do Karenina pokoje, Anselmo beze slova položil jeho ruku na kliku a sám se postavil tak, že když se dveře pootevřely, jako kočka vklouzl dovnitř první. V rohu se od bílého polštáře odrážely černé vlasy. Druhá postel byla prázdná, zastlaná. Chlapci vystoupil žaludek až do krku jako tvrdý knedlík. Celý pokoj mu zavířil před očima. Vzpamatoval se, až teprve když uslyšel křik a rvačku.

Anselmo pevně držel ženu, která se zoufale chtěla vymknout z jeho železného sevření. Jednou rukou jí zavřel ústa, druhou zkroutil ruce za záda.

„Karen tu není!“ zvolal Tumbo. To jediné teď pro něho bylo důležité.

Lesní muž přikývl, všiml si toho hned. Sňal ruku z ženiných úst a zřejmě se jí na něco zeptal, protože odpověděla přívalem kleteb. Protestovala a svolávala na něho pomstu.

„Tebe poznala hned,“ zašeptal Anselmo. „Vyhrožuje, že tohleto si zle odneseme. Děvče prý už stejně nikdy nespatříme, dávno prý už tady není.“

„A kde je?“ nepoznával Tumbo vlastní hlas.

„Hned to z ní vymáčknu. Rozsviť svíčku.“

Tumbo zahodil dvě zlomené zápalky, jak se mu třásly ruce, než konečně osvětlilo pokoj slabé světlo. Anselmův hlas teď zaduněl. Mluvil rychle a hněvivě, zřejmě hrozil. Odpřisáhnout by to Tumbo nemohl, ale na okamžik měl dojem, že zahlédl nad hlavou ženy záblesk dýky. Teprve pak začala odpovídat hlasem tlumeným vzteky.

„Podej mi šňůru, utrhni tu od záclony, a ještě ručník!“ uslyšel.

Nedbaje na to, jak Pilar sebou házela, svázal jí Anselmo bleskurychle nohy a ruce a přes ústa utáhl ručník.

„Zhasni svíčku. Přišli jsme pozdě, děvče je už v letadle. Ten tlustý Pedro ji prý má odvézt do Rio Grande. Říkala, že odletěl před hodinou, že…“

Odmlčel se a pohybem hlavy ukázal na okno. V černé noci plápolal veliký požár. Na vzdálené mýtině šlehaly plameny vysoko nad kotouče dýmu, které se plazily kolem ohně.

Anselmo s lítostí pokýval hlavou. „Tak krásně to Gomez vymyslel a připravil! Všichni teď poběží k autům a ke koním, aby zachránili kůlny, sice prázdné, ale pro majitele mají cenu. Ten požár nám měl usnadnit útěk s Karen. A všechno na nic. Pojď, půjdeme k jezeru. V posledních hodinách jsem žádný hukot letadla neslyšel. Třeba ještě není pozdě. Třeba ta zmije lhala?“

Po několika desítkách kroků Anselmo prudce stáhl Tumba pod nějaký keř. Tumbo sebou praštil, rozbil si koleno, odřel dlaň, ale dokázal přemoci zasténání. Někdo k nim běžel. Někdo malý a tlustý dupal po cestě posypané štěrkem.

„To máme ale štěstí!“ zašeptal Anselmo, aniž přitom otevřel ústa. „Pedro, ten pilot, utíká k požáru. To znamená, že ještě neodletěl. Ty běž k letadlu a koukej se dostat dovnitř, děvče bude tam. Já běžím za Gomezem a cestou vyřídím pilota. Počkej! Vezmi si dýku a neboj se jí použít. Mám druhou.“ Sundal si tašku z ramene. „Vezmi si raketovou pistoli. Však víš, kdy ji máš použít. Pospěš si, dokud je ještě tma!“

Hydroplán, sotva viditelný ve tmě, týž hydroplán, pokrytý ochrannou zelenou barvou, se pohupoval přivázaný k bóji asi dvě stě metrů od jezerního břehu. Tumbo ze sebe svlékl bundu a přikryl jí tašku a radiotelefon, které zastrčil pod větev stromu. Voda pokorně naslouchala silným úderům paží a nohou. Věděl, že plave dobře, ale tentokrát asi překonal všechny olympijské rekordy. Pomalu a opatrně vylezl na plovák hydroplánu, postříbřený měsícem, který se opět vynořil z mraků. Odrážel se v klidné jezerní hladině, bylo teď světlo jako ve dne. Třeba je druhý pilot uvnitř hydroplánu? Neklidně naslouchal, ale nezachytil žádný zvuk.

Dlouho zápasil s dvířky do kabiny, až konečně ve chvíli, kdy už se rozhodl rozbít okénko rukojetí dýky, samy povolily. Vyhoupl se a jedním skokem se ocitl uvnitř. Rozhlédl se. Nikdo tam nebyl…

Zřejmě Karen ukryli někde na břehu – prolétla mu hlavou zoufalá myšlenka – kde ji mám hledat? Každá minuta, každá sekunda byla teď drahocenná. Když se chystal skočit, aby se honem vrátil ke Gomezovi a Anselmovi, zahlédl za křesly cípek světlé látky. Bezděčně se tam sklonil. A na okamžik strnul. Na podlaze ležela se svázanýma rukama a nohama Karen, nehybně jako mrtvola. Dýkou rychle přeřízl pouta. Ani sebou necukla, ani neotevřela oči. Je snad uspaná? vyděsil se a zvedl jí hlavu. „Karen!“ zavolal. Jako přivolaná odkudsi zdaleka otevřela oči, dlouho se dívala do černé tvářičky, jako by nevěřila tomu, co vidí. Potom se k němu najednou přitiskla ze všech sil. Ucítil na rtech slanou chuť jejích slz.

„Já čekala, já věděla…,“ chrlila ze sebe zmateně. Chtěla mu říci všechno najednou – o svém strachu i o radosti, o zoufalství i o naději. „Chtěli mě odtud odvézt!“

„Já vím, do Ria Grande.“

„Ne, do Buenos Aires. Aby zastřeli stopy. Já vím, já jsem pochopila, co se mnou chtěli udělat. Odveď mě odtud, on tu bude co nevidět!“

„Ba ne, můj přítel ho zadrží. Slíbil mi to.“

Tumbovy šťastně zářící oči ulpěly najednou na palubní desce. Svítící ručičky hodin se blížily ke dvanácté.

„Karen, tvůj otec je tady, blízko!“

„Kde?“

Rukou ukázal na nebe, po kterém přelétla padající hvězda. Dívčiny oči se rozšířily hrůzou.

„On je mrtvý?“

„Ale kdepak! Přiletí sem. Za chvilku, za deset minut.“

Za deset minut! Tumbo se bleskurychle vzpamatoval. Radiotelefon a raketová pistole zůstaly na břehu.

„Skoč do vody, musíme doplavat na břeh.“

„Proč?“ zouvala si už v chvatu střevíčky a vykasala sukni, která jí svazovala pohyby.

„Musíme spěchat! Dokážeš to?“ zneklidněl.

„S tebou určitě,“ uslyšel jako odpověď.

Doplavali na břeh a běželi po něm, chráněni nízkým křovím. Z Karen kapala voda, přehodil jí bundu přes ramena. Jako tenkrát na voru… Chytil radiotelefon, rychle natáhl anténu, zmáčkl knoflík a s mikrofonem těsně před ústy řekl:

„Kapitáne Evansone, kapitáne Evansone, slyšíte mě?“

Užaslá Karen se na něho mlčky dívala jako na černokněžníka. Ničemu nerozuměla, ale věděla, že to hvězdnaté nebe není prázdné a že za chvíli uslyší otce.

Zachvěla se, když se ozval cizí hlas.

„Je u tebe všechno v pořádku?“ zeptal se tiše Gomez.

„Ano, Karen už je se mnou na břehu.“

„To je dobře, to jsem hrozně rád. Dávej teď pozor. Zapomněl jsem jim říct, na jaké frekvenci pracují naše vysílačky. V letadle nás neslyší. Už několik minut je marně vyvoláváme. Ty máš raketovou pistoli. Jakmile se hydroplán objeví nad jezerem, vystřel. Jednu zelenou a jednu červenou. Však víš.“ Gomezův slabý hlas ztichl. Ale hned nato se ozval silný hlas Anselmův.

„Jakmile letadlo popluje ke břehu, dejte se na útěk!“

„Proč jsem Gomeze tak špatně slyšel?“ vyptával se neklidně chlapec. V reproduktoru bylo dlouho ticho. Pomalu míjely minuty nebo možná jen sekundy, ale pro něho stejně dlouhé jako minuty.

„Anselmo, slyšíš mě? Odpověz, Anselmo!“

„Gomez je raněný, ale není to nic vážného. Někdo na něho při požáru vystřelil. Jsem u něho, buď klidný. Kapitánovi řekni, aby hned, jakmile přistane v Riu, informoval policii, kde má ta banda hnízdo. Co nejdřív!“

Ještě než hlas zmlkl, začala vysoko nad jezerem blikat dvě světélka a vzduch se naplnil sílícím hukotem motorů. Přilétají! Tumbovi spadl kámen ze srdce, ale jeho neklidné myšlenky zůstávaly u raněného strážce majáku. Bude si s ním Anselmo vědět rady? Nelhal, když říkal, že to není nic vážného?

Světla se rychle přibližovala. Horečným pohybem vytáhl z pytle raketovou pistoli a chvíli s ní bezradně cloumal, aby ji nabil. Karen těžkou pistoli popadla, jediným obratným pohybem ji otevřela, zastrčila náboj a podala mu ji. Zvedl pistoli vysoko nad hlavu a stiskl spoušť. Nečekal, až se rozsvítí světlo, a řekl krátce: „Nabij ji!“

Červené a zelené hvězdičky, tlumené jasným měsíčním svitem, se rozsypaly po obloze v širokých vějířích.

Plováky hydroplánu ostře protínaly stříbrnou jezerní hladinu. Hydroplán plul směrem k budovám.

„Další raketu! Honem!“

Hydroplán s pomalu se otáčejícími vrtulemi se otočil a mířil teď přímo k nim. Bylo vidět, jak někdo, zřejmě kapitán, vystupuje na plovák.

„Blíž se nedostanou. Skoč do vody!“

„A co ty?“

„Já tu zůstanu, můj přítel je raněný, musím zůstat u něho!“

„Bez tebe nepoplavu!“ zvolala Karen.

„Musíš!“ šťouchl do ní. „Co nevidět přiběhnou ti chlapi, budou střílet na letadlo, na tvého otce! Pospěš si!“

Jeho rozhodný tón vylučoval jakýkoli protest.

„Ale vždyť tě můžou chytit!“ vzmohla se ještě na námitku.

„Gomez je raněný!“ opakoval vášnivým hlasem. „Ty mu vděčíš za svobodu a já za život, rozumíš? Neopustím ho, bude mě potřebovat. Jdi už!“

Zoufale zatoužil, aby už to všechno konečně skončilo.

Váhavě popošla pár kroků, ale pak se prudce otočila a vrhla se mu kolem krku.

„Čekám na tebe, Tumbo, nezapomeň!“

Nemohl se dívat, jak vstupuje do vody, jak plave, jak se od něho vzdaluje. Zavřel oči. Cítil ještě její objetí. Tak dlouho o ni bojoval, tak dlouho čekal! A teď… Zmocnila se ho lítost, bál se, že se nedokáže přemoci a rozběhne se za ní. Ale trvalo to jen krátce. Když otevřel oči, světélka blikající na křídlech hydroplánu se rychle vzdalovala po stříbřité jezerní hladině, zvedla se a zmizela mezi tisíci mrkajícími hvězdami. Jen ozvěna hukotu motorů, která se odrážela od břehu, se ještě vracela, pomalu slábla, až ztichla docela.

Klečel na písku a marně naslouchal, marně napínal zrak. Nebe bylo prázdné. Karen odletěla. Jako tenkrát… Zaťal pěsti, až se mu nehty vryly do masa. Měl hlavu plnou hrůzných vzpomínek. Tamto jezero, tamten hydroplán, zoufalý křik unesené dívky, výstřely. A pak prázdno v paměti vyplnila dobrácká vousatá tvář, která se k němu skláněla, tvář strážce majáku, který ho budil k životu. Gomez. Kde je, jak má ty dva najít? Zdaleka uslyšel větrem nesené výkřiky a volání, ucítil štiplavý kouř. Hlavně aby se jim teď nedostal do rukou!

Na tvář mu dopadaly těžké kapky. Za chvíli zaclonily celý svět proudy deště. Cítil, jak mu stéká po krku, po zádech. Vstal. Příliš mnoho času ztratil vzpomínáním, musí si teď pospíšit. Ale kam má jít? Uchopil radiotelefon.

„Gomezi, Anselmo, Gomezi, slyšíte?“ opakoval horečně. „Gomezi, Anselmo, ozvěte se!“ křičel stále hlasitěji.

Viděli, že hydroplán odletěl, a myslí si, že jsem ve vzduchu. Neposlouchají, prolétlo mu hlavou.

Třesoucími se prsty tiskl a pouštěl knoflík. Odpovídalo mu ticho naplněné šuměním deště.

Nenajdu je. Zůstal jsem tu snad marně?

Zmocňovala se ho panika.

V šumění lijáku nečekaně uslyšel za delší dobu Anselmův hlas. Radostí celý bez sebe přitiskl přístroj, po kterém stékala voda, k uchu.

„Tumbo, slyšíme tě ze vzduchu výborně. Jsi šťastný?“

„Co je s Gomezem?“

„Nedělej si starosti, všechno bude v pořádku, má radost, že jste utekli, to je to nejdůležitější. Nedělej si starosti,“ opakoval.

„Kde jste?“ vyptával se horečně Tumbo.

„Pořád ještě na tom místě, co jsme byli včera večer spolu. Za chvíli se pokusíme vydat na cestu. Tady na zemi je naštěstí liják, a tak máme klid, nikdo nás teď nebude hledat.“

„Anselmo, počkejte na mě, jdu za vámi! Počkejte na mě!“

„Tomu nerozumím, opakuj to!“

„Karen odletěla s otcem, ale já jsem tu zůstal, abych byl u Gomeze, abych ti pomohl.“

V reproduktoru něco zabublalo, slovům nebylo rozumět.

„Copak ses zbláznil?“ vybuchl po chvíli změněný hlas. „Cos to provedl? Opravdu jsi tu zůstal?“

„Jak vás najdu?“

„Jdi podél břehu až na kraj džungle a potom nahoru. Každých pár minut zapni radiotelefon, budeme čekat na tvůj hlas. Pospěš si!“

24. JE TOHLE OPRAVDU KONEC, ŠŤASTNÝ KONEC?

Thor vypnul přijímač a odložil tužku. Jeho obočí se slilo do jedné čáry nad unavenýma očima. Překvapeně si přejel rukou po zarostlé tváři. On, který se za lovu velryb i v největších bouřích holil každý den.

Jak jim tohleto řeknu – uvažoval chvíli. Věděl, že stojí za ním a upírají netrpělivý pohled na jeho záda, že tam čekají všichni. Hansen, Angus a ostatní. Podíval se na nástěnné lodní hodiny. Hodina nula nula dvacet pět. Déle už to odkládat nemůže. Otočil se k nim a přinutil svá ústa k úsměvu.

„Klaplo to fantasticky! Tumbo si zřejmě všechno vypočítal s hodinkami v ruce. Přistáli na jezeře a po pěti minutách už byli ve vzduchu. Kapitán řekl, abychom se zatím ještě do Ria de Janeira nevraceli. Brzy dostaneme příslušné pokyny. Polovinu výkupného určil na prémie pro posádku naší lodi a zvláštní odměny pro kapitána Hansena a harpunáře Anguse. Nezapomněl ani na Hernanda.“

„Výborně, ať žije starý!“ zazněly radostné výkřiky. Angus je všechny překřičel.

„Pane rádio, jak se po tom všem cítí ten náš kluk?“

Thor předstíral, že otázku neslyší, a honem pokračoval:

„Starý už poslal radiogram policii v Rio de Janeiru. Přesně uvedl, kde má ta banda skrýš. A ještě něco. Slíbil, že se o Tumba postará, že z něho udělá inženýra elektronika.“

„U statisíců sudů, to je báječné!“ zaradoval se Hansen. „Ten kluk si opravdu zaslouží lepší život. Ale jak se teď cítí?“

„Uvidíme se s ním ještě v Riu?“ vyptával se rozčileně Angus.

Thor s námahou polkl sliny. Mechanicky sáhl po cigaretě, ale zas ji odložil. Nastala hodina pravdy, déle už to zamlouvat nemůže, musí kápnout božskou.

„Doufám, že Tumba uvidíme brzy, ale ne v Riu. Přiměl Karen, aby doplavala k hydroplánu, k otci, a sám zůstal u raněného přítele, u toho, který mu zachránil život.“

Krátké, nedůvěřivé ticho, jež zavládlo po jeho slovech, nebylo žádné obyčejné ticho. Přerušil je pobouřený hlas:

„To znamená, že kapitán i slečinka ho po tom všem, co pro ni kluk udělal, nechali na pospas těm lumpům?“ křičel Angus.

„A starý na to přistoupil? To bych byl od něho nikdy nečekal!“ přidal se k němu Hansenův bas. Ve tvářích ostatních se zračilo překvapení.

„Na místě starého bych byl vzal do letadla kluka i s tím raněným!“ vykřikl někdo hlasitě.

„To se ti snadno řekne. Starý se přece musel dát s Karen na útěk.“

„Zřejmě bylo nejjednodušší tam kluka nechat. Černoch udělal své, a tak už ho není třeba.“

„Kde ho teď budeme hledat?“

Mluvili jeden přes druhého, každý měl něco na jazyku. ‚Ale nebyla to slova uznání pro kapitána. Jen Hernando mlčel. Jeho obočí nad brýlemi z rohoviny se vytahovalo do tázavých obloučků. S úžasem zíral na vousáče, kteří kolem něho povykovali a mávali rukama. Vůbec jim nerozuměl, protože mluvili norsky. Nechtěl se do toho plést, čekal, až mu to řeknou sami.

„Uklidněte se!“ ovládl tu vřavu Thorův energický hlas. Mluvil pomalu, vážil každé slovo. „Chlapec se rozhodl sám. Zachoval se jako správný muž a zasluhuje si úctu. Vy dva byste na jeho místě jednali snad jinak? Angusi, dobře si to uvaž. Opustil bys raněného přítele? A co ty, Hansene?“

Harpunář otevřel ústa, jako by chtěl ještě něco říci, ale pak jenom mávl rukou. Ostatní také umlkli.

V tichu, jež nastalo, bylo kromě monotónního dunění motoru slyšet první těžké kapky deště.

Po mnoho hodin bušil liják do paluby, proudy vody se lily po skle okének. Teplá a tichá jídelna, pohodlná křesla, kouřící dýmky a doušky whisky neposkytovaly však mužům pocit spokojenosti. Všichni mysleli na černého chlapce. Kde teď je? Jak si poradí v tom příšerném lijáku? Kdo je ten raněný přítel, kvůli němuž tam neváhal zůstat?

Hádali všechno možné, s napjatou pozorností luštili zprávy, které jim poslal Sverre hned po kapitánově přistání v Rio de Janeiru. Kapitán zůstal na lodi, Karen nechtěla o žádném hotelu ani slyšet a prohlásila, že bez Tumba se do Osla nevrátí. Teprve teď se z jejího chaotického vyprávění dalo rekonstruovat, jaká neobyčejná dobrodružství ti dva prožili. Angus se nestyděl za to, že se mu oči zamžily, když poslouchal, jak Tumbo dívku zachraňoval a jak se o ni staral.

Thor se opíral o zábradlí a unavenýma očima zíral na jednolitou stěnu džungle, která se před ním pomalu přesouvala. Táhla se daleko, jako by utíkala až za čáru obzoru. Zapadající slunce ji povléklo nachem, oceán se zbarvoval do krvava.

Trýznila ho bezmocnost, pronásledovaly neveselé myšlenky. Už deset dní nedostali od Tumba žádnou zprávu. Zřejmě už není naděje, že by nějaká mohla přijít. Hernando se sotva držel na nohou a on sám stěží přemáhal únavu. Střídali se u přijímače hodinu za hodinou, den za dnem se snažili z tisíců teček a čárek, jež se nepřetržitě křižovaly v éteru, vylovit ty jediné, ty vytoužené. Ale marně. Od věrného afrického radioamatéra přicházely ze vzdáleného světadílu pořád stejné zprávy:

…stanice mého přítele mlčí… stanice neodpovídá…

Přesto si umínil, že nepřestane věřit, že neudělá podruhé tu chybu, co tenkrát na Vikingu, když přestal poslouchat. Tvrdošíjně dřepěl u přijímače a nevšímal si těch, kteří dávali najevo svou netrpělivost a nadávali stále hlasitěji.

„Proč tu vlastně ještě čučíme?“

„Jak dlouho poplujeme podél toho zatracenýho břehu?“

„Tolikrát ten kluk vyvázl z nebezpečí, ale tentokrát ho zřejmě štěstí opustilo.“

Thora rozesmutnila slova, která zněla v Angusových ústech podivně: „V Antarktidě měl kluk led, na moři vodu, kdežto tady má lidi, a ještě k tomu zlé.“ Přestával snad harpunář věřit?

Nechtěl mu dát za pravdu, přestože sám toho věděl o životě dost, aby se o Tumba měl proč bát. Za to, že zachránil Karen, ho hledají zlí lidé, kteří znají každou píď džungle a před kterými se asi těžko skryje. Má snad chlapec za svou odvahu zaplatit životem?

S odporem se díval na cizí, nepřátelskou kolmou stěnu džungle, táhnoucí se před ním jako tmavozelená stuha.

Za chvíli, až spadne slunce do moře, se rozsvítí světla na tom osamělém majáku – myslel si, když jeho líný pohled ulpěl na blížící se vysoké věži, která se bílou kamennou zdí odrážela od rychle temnící houštiny. – Mají tu v té pustině dobře zavěšené antény – povšiml si automaticky. – Co kdybych si tak s nimi popovídal? Ale o čem vlastně? Nač bych se měl ptát?

Naslouchal rytmickému pulsování strojů a bezmyšlenkovitě se díval, jak hořící nedopalek, který zahodil, padá obloukem do moře. Než se dotkl vody, zaleskla se na okamžik na hřbetě vlny světelná skvrna. A zhasla. Zvedl hlavu. Odkud?

Od širokého podstavce majáku, který už tonul ve tmě, k němu běžel ostrý paprsek světla. Jeden, druhý, třetí. Užasle zíral, než mu došlo, že ty záblesky jsou rytmické. Aldis – prolétlo mu hlavou. A bezděčně, z návyku, začal číst.

V… I… K… I… N… G… 7:::

V… I… K… I… N… G… 7:::

Kdo nás tady k čertu může vyvolávat a co chce? Musím odpovědět, že jsme výzvu pochopili – pomyslel si a zplna hrdla zavolal na kormidelníka:

„Zhasni koncová a poziční světla a zase je rozsviť. Třikrát za sebou!“

Muž, do půl těla vykloněný z řídicí kabiny, provedl po krátké chvíli zaváhání nesrozumitelný rozkaz.

Ten na břehu jako by na to byl čekal. Tmu teď začaly rychlým tempem protínat dlouhé a krátké záblesky. Užaslý Thor měl pocit, že slyší suchý třeskot zavíraných a otvíraných Aldisových žaluzií.

UŽ DVA DNI NA VÁS ČEKÁME… ZNÁME POLOHU LODI Z VAŠICH ROZHOVORŮ Z RIO DE JANEIRA… MUSELI JSME MLČET KVŮLI BEZPEČNOSTI… UJEĎTE JEŠTĚ PĚT ŠEST KILOMETRŮ NA JIH… TAM SPUSŤTE KOTVU CO NEJBLÍŽ U BŘEHU. BEZ SVĚTEL… ČEKEJTE… O PŮLNOCI K VÁM DOPLAVE TUMBO… VŠECHNO VÁM VYSVĚTLÍ… STAREJTE SE O NĚHO JAKO O VLASTNÍHO SYNA… PATERÝM ZHASNUTÍM SVĚTEL SDĚLTE, ŽE JSTE NÁM ROZUMĚLI.

Záblesky ustaly, ale Thor se stále ještě neodvažoval pohnout, stále ještě se bál uvěřit.