Zdeněk Mareš

Už tamboři bubnují

I.

TAJNÝ HUSITA ANEB ROZPAD PÍSECKÉHO VOJSKA NA PODZIM L P. 1741

1

Střílejí ze dvou kusů.

Slávy je po Písku plno. Narození arciknížete se neslaví denně. V plné parádě se žlutými výložkami a bílými prýmky na kloboucích nastoupilo i s praporem městské vojsko. Hejtman Jakub Jablonský mrská přísně kníry a očima střílí po lajtnantu Pecovi, praporečníku, kaprálovi a bubeníkovi, kteří vypínají prsa před dvaceti sprostými. Patnáctiletý Petr, hejtmanův bratr, paráduje na konci I. kompanie. Je statný a vytáhlý, po dědu a otci mlynáři zdědil hranatou hruď; o hlavu převyšuje nahrbeného bubeníka.

Je šťastný. Na přímluvu svého mistra Pece, řezníka, jinak lajtnanta píseckého vojska, mohl se Petr navléci do stejnokroje. Pec je bezdětný vdovec, a vzal ho do učení, protože měl za manželku jeho nevlastní sestru. Adam Věžník, který vypíná hruď vedle Petra, špičkoval, že se Pec s Jakubem Jablonským smluvili, že řeznictví, až přijde čas, přejde do poctivých českých rukou.

Také městská jízda přicválala před rozestavěnou radnici. Rytmistr Schubert se zakaboněným čelem obhlíží své oficíry. Jakub Jablonský se nedávno u Zlatého kola dal slyšet, že jízdu svěřila městská rada tomu pravému; rytmistr sloužil ještě Josefu I. a taktak se držel na hnědce. Ale nenašli lepšího.

Zato dvacet pěšáků rozdělil Jablonský do dvou kompanií. Když vojsko, tak vojsko. To musí pochodovat, řinčet zbraněmi a držet krok. Jako voják Karla VI. toho sám moc nenaválčil, vojenská léta prostál pro svůj vysoký vzrůst na stráži u císařského paláce ve Vídni.

Radní chovají v dobré paměti jeho otce, na něhož rok před smrtí došlo udání, že je tajný husita. Ukázalo se, že přičítaného kacířství se mlynář Jablonský nedopustil, a dokonce ani ne děd, ale praděd, a tehdy se děkan Liška ozval: v těch zašlých časech tu byl rebel na rebela a vytahovat činy předků je nežádoucí. U jednoho začneš a vkrátku nestačíš žasnout, co všechno se dozvíš.

Při osazování důstojnických hodností děkan Jablonského prosazoval. V prvním roce svého kaplanování v Písku poslal Liška pro stařičkého otce a tehdejší děkan, ač mu to napevno slíbil, odřekl mu pro něho komůrku. Mlynář mu nabídl pomoc. V létě staříka přivezli a zimy se nedožil. Tu službu však Liška mlynáři nikdy nezapomněl.

„Kdo sloužil císaři, je věrný!“ vzkázal děkan městské radě.

Česky Jakub Jablonský dobře čte i píše.

Když Koniáš, ten upřímně zanícený šiřitel dobrých knih, jak se o něm nedávno vyjádřil kaplan Klas, pálil před sedmnácti lety na ostrůvku pod píseckými hradbami kacířské spisy, hejtmanův otec, mlynář, přihlížel plamenům. Jezuita, aby Píseckým nebylo líto knih, obdarovával je v záři plamenů vlastními díly. Tak se u Jablonských octl traktát o jediné choti beránkově, všeobecné římské církvi.

To Jakuba Jablonského teď netrápí. Ve zvedání nohou vycvičil dokonale důstojníky i vojáky, to uznávají i císařští oficíři, kteří přihlížejí parádemarši píseckého vojska. Tvrdě tlučou o dlažbu dlouhé hejtmanovy nohy. Očima hledá mezi koželuhy, mydláři, soukeníky, punčocháři děkana.

Konečně spatří jeho obrovitou postavu.

Jízdy si nevšímej, děkane! To je samý Němec! Ale za mnou dupou dvě kompanie Čechů! Jablonského ten dupot posiluje. Ještě jsme tu!

Jen co vojsko přepochoduje, jen co jízda přecválá, šavle zapadnou do pochev. Petr sejde do půli ulice, která spadá k mostu. Mezi měštkami zahlédl sestru Johanku s hospodyní Annou.

Už se k nim tlačí děkan. „Šlapali jste jako římská legie!“

„Slyšíš?“ dloubne Petr radostně do Adama Věžníka a pozoruje bratra Jakuba, který dbá na to, aby prapor s městským znakem praporečník pečlivě svinul a aby zbraně řádně uložili do městské zbrojírny.

Parádemarši děkan houby rozumí, přesto chvála pohladí. Po třetí salvě píseckého dělostřelectva se sejdou u Zlatého kola. Petr ode dveří pozoruje, jak první žejdlík piva putuje k tlustému radnímu Chvojkovi, bohatému pekaři, pověřenému dohledem nad pěchotou, druhý k děkanovi, třetí k jeho bratru. Vyprázdní piva naráz na zdraví následníka.

„Pojď na velký rynk!“ láká Petra Adam Věžník.

„Přijdu pak!“ Je pyšný na bratra. Také chce co nejdéle pobýt ve stejnokroji. „Jdi!“ odstrčí Věžníka a opře se o dveře.

„K vojně se schyluje. Bavorský kurfiřt prý o pomoc prosí Francouze,“ ztiší radní Chvojka hlas.

Až do Písku se donesly zprávy, že Karel Albert, manžel dcery Josefa I., Marii Terezii za císařovnu neuznává.

„Bude Bavor přát Čechům?“ ptá se Chvojka,

„Vymění ty, kteří teď pořádají trachtaci císařovně!“ usměje se Jablonský.

Rázně, jak se na lajtnanta městského vojska sluší, vejde hromotlucký Václav Pec.

„Dobře jsme mašírovali!“ zaduní statný řezník po prvním žejdlíku.

Nato se oči Čechů stočí k nízkému vchodu. Šenkýřka s úklonou běží vstříc rytmistrovi. Rytmistr a ostatní oficíři písecké jízdy přicházejí připít císařovně a arciknížeti.

„Všechnu slávu strhnou na sebe!“

Nejraději by se Jablonský zvedl a odešel. Jenže dlouhé varty před císařským palácem ho naučily trpělivosti. Však oni i zdejší Němci mají z rozepří mocných pramalou radost.

Kdyby se tak předem vědělo, kdo zvítězí.

Hejtmanovi rytmistr dočista zkazil náladu. Z Pece čpí chmelovina. Dopřává si nadmíru, to od smrti své ženy. Vtom Jakub spatří bratra.

„Cpeš se mezi dospělé?“ Vyjdou na malý rynk.

Petr se v bratrovi vidí. Co je Chvojka? Měch! Co mistr Pec? Řvoun uřvaný! Ale bratr viděl svět jako šmejdíř Vendelín.

„Dám se naverbovat! Vojna je za humny, mám nečinně přihlížet?“

„Utratil bys na vojně mládí. Jako já. To nepřipustím.“

Jakub vzhlédne k Panně Marii na sloupu. Za moru, na jehož paměť sloup zvedli, zemřel bratr jeho otce. Zmohli se na mlýn a polnosti. Vdovu po bratrovi si vzal ovdovělý otec, aby se majetek netříštil, a z toho manželství se narodili Petr a Johanka. Dceru, kterou přivedla do nového svazku, vzal si za ženu řezník Pec. Po smrti hodné mlynářky a otce zbyla dvojčata sama.

„Jseš voják! A voják musí udržet tajemství za zuby. Něco ti ukáži.“

Vejdou do domu. Johanka s hospodyní se šly podívat na tu střelbu a parádemarš a dosud se nevrátily.

V Jakubově komůrce v podkroví odpočívá v truhle rodinná bible a staré knihy, proti kterým káže kaplan Klas.

„V nich je naše síla. Mlynáři Jablonští nikdy se nestali poslušnými beránky. Dívej se, a suď!“

„Ty mi důvěřuješ?“

„Komu bych měl důvěřovat, když ne bratrovi?“ Obdobnými slovy ho kdysi otec zasvětil do rodového tajemství; a pak tu truhlici našel v trámoví mlýna, zakrytou plátnem. „Anně a Johance ani muk! Nikomu!“

Petra se zmocní vzrušení. „Nepromluvím, i kdyby mě pálili, jako kdysi ty knihy!“

Praděd je sbíral, děd jejich počet rozhojnil a otec je uchránil před ohněm. Na bibli se prach neusadil. Hejtman si založil verš z Debořina zpěvu. Jak jsi mohl mlče seděti mezi dvěma ohradami, poslouchaje řvaní stád? Jak mohl tak dlouho v mekotu kněží a mnichů přežít praděd, děd i otec a nevyzradit se?

Něžně, s láskou hladí Jakub Jablonský hřbety knih. „Počkejme si, jak se vypeří bavorský kurfiřt! Jestli nemá v hlavě řezanku, jak říká děkan Liška, pak musí pochopit, že bez pomoci Čechů si českou korunu neudrží.“

Ostatně tu Habsburkové z království odvezli. Hejtman zvolna přivře víko. Dole někdo šramotí. To Johanka s hospodyní jsou z parády doma.

Bratr i sestra si na Jakuba museli zvykat. Neznali ho. Teprve na přímluvu primasa Hanzlíka byl propuštěn z vojny – právě vzniklé písecké pěchotě chyběl zkušený velitel. Mlynář Jablonský byl pruďas, muselo být stále po jeho. K ráně neměl daleko. Jakuba lákal svět, Písek mu připadal těsný; navíc ho nebavilo tahat pytle s moukou. Poslušen jakéhosi volání dal se zlákat bubny verbířů. Mlynář ho mohl z vojny vykoupit, ale zatvrdil se.

Den po návratu klečel hejtman u otcova hrobu a prosil o odpuštění.

„Co ty dřív, to teďka já!“ svatosvatě slíbil.

Měšťanům se zpočátku nezdál. Písek opouštěl vytáhlý jelimánek a z Vídně se vrátil dlouhán s černým tlustým knírem a propadlou tváří. Ta jeho prkenná chůze! Ty temně hnědé oči, které na každém dlouze spočinou. Přitom sepsal vzpomínky na dlouhé varty u císařského paláce a děkan Liška tvrdí, že to peprné čtení je prolezlé čertovstvím. Jakub mate své bližní. Jedno je jisté: život v něm zdaleka nevyhasl. Zjihne, jakmile v předsíni spatří Johanku. Napodobuje jeho slavnostní krok.

Sestra má něžnou kulatou bradu, výrazná ústa a nos malinko zvednutý, prý po své matce, již on, hejtman, nikdy nespatřil; má prý i její chrpově modré oči a světlé hebké vlasy. Je veselá, bezstarostná a jediná myšlenčička se neskrývá za jejím nezvrásněným čelem.

„Tak vysoko zvedám nohy?“ diví se Jakub naoko.

„Tak! A ještě výš!“ Podkůvka drobných bílých zubů se svítivě zaleskne.

„Co já? Koukej, jaký mám mundúr!“ připomene se Petr. Je světlovlasý jako sestra, ale modré oči prozrazují chlad: ne zbůhdarma z něho bude řezník.

„Jsi voják!“ pochválí bratra.

Hospodyně se točí okolo ohně. V sedmadvaceti ovdověla, muž si při pádu z půdy zlomil vaz. Z přinucení si ho vzala, byl vdovec a měl syna. Snad že ji mladý hospodář v chalupě nesnášel, nemohl se dočkat, až bude na gruntě pánem, trochu se o smrti starého hospodáře po Putimi povídalo. Prý to nebylo samo sebou. Místní farář utrhačským řečem nedopřál sluchu a nebožtíka pohřbil po křesťansku. Anně nečinili potíže, když jí přede dvěma roky Jakub Jablonský vzkázal. Byla sestřenicí Petrovy a Johančiny matky, tedy jejich vzdálenou tetou, a Johance je i trochu podobná. Hejtman o ní věděl od Johanky, která si putimskou přízeň oblíbila. Anna je v domě hbitá, je všude a na všechno stačí.

Jedí pozdě. To kvůli oslavám. Petr využije volného dne a odejde za Adamem Věžníkem. Hejtman se zavře ve své komůrce. Slíbil děkanovi, že mu daruje své zápisky. Ať se kutňák přiučí. Uvízne nad dlouhým odstavcem. Popisuje, jak kousek od něho postavil Karel VI. generála do pozoru, a co si o Jeho císařské Milosti vykládala stráž. Netouží v psaní pokračovat. Je čas myslit na to, co bude, ne se obírat tím, co bylo. Co získají, postaví-li se za kurfiřta? Opravdu není jiná možnost nežli živořit v Bavorově područí nebo pod patou Habsburků? Co proti mocným tohoto světa zmůže písecká pěchota? Jako stádo pokojných klisen mu připadají jeho rodáci. Nikde hřebec necení zuby, nikde nevyhazuje kopyty.

Opláchne se ve studené vodě. „Nutno čekat!“ říkával jeho otec. Na co? Až Habsburk zeslábne?

2

Hned jak se proslechne, že francouzské vojsko pod vedením maršála de Broglieho vytáhlo na pomoc Bavorovi, vyšle primas posla ke krajskému hejtmanovi. Lišák Vunšvic, který stejně jako pan podkomoří Netolický z Eisenberka váhá, na čí stranu se přidat, vzkáže Píseckým, aby si zachovali chladnou mysl a nedráždili nepřítele vzpurností, a bude-li dotírat, aby se mu v pokoji odevzdali.

Městská rada, do níž toho říjnového odpoledne hejtmana přizvali, schází se v rozestavěné radnici. Třaslavý rytmistr Schubert rozechvěle primasovi vykládá o jednom tažení prince Evžena Savojského proti Turkům. Stranou, a přesto jakoby ve středu stojí mohutný, dvojím podbradkem hlavu si podpírající děkan Liška s malým, vyhublým kaplanem Klasem. Z hloučku radních se odpojí Maxmilián Chvojka, vůdce odbojně strany, a odvede Jablonského k oknu.

„Čtyřiadvacet bataliónů a šestatřicet eskadron Francouzů táhne na Písek! A kolik Bavorů!… Zle je!“

Z duše rád by Chvojka primasa sesadil a z duše nerad by tratil; drancovníkům je jedno, pro koho jsi, chtějí jíst a pít.

Primas unikne žvatlavému rytmistrovi a požádá městskou radu o pozornost.

„Tohle město bylo nejednou vypleněno, a ne prvně se ocitá tváří v tvář nepříteli bez zajištění. I děla odtáhli. Jízda je na nic. Vyjede – a koně zrekvírují. K ochraně zbyly dvě kompanie městské pěchoty.“

„Komu tedy zachováme věrnost?“ ptá se Chvojka.

Zaskočenému primasovi přispěchá na pomoc děkan. „V evangeliu sv. Lukáše říká Ježíš Kristus: Když jdeš se svým protivníkem k vrchnosti, snaž se s ním po cestě vyrovnat, aby tě snad netáhl k soudci a soudce tě nevydal biřici a biřic tě nevsadil do žaláře. Pravím vám: Odtud nevyjdeš, dokud nezaplatíš poslední peníz.“

Děkana si Jablonský váží. Je vzdělaný a líný, a lenoši a vzdělanci většinou lidem neškodí. Zato štírek Klas může uštknout.

„Tomu máme rozumět jak?“ Chvojka samou zvědavostí doširoka rozevře ústa.

„S každým je třeba se srovnat zvlášť,“ odpoví Liška.

Někomu teď vyhlašovat věrnost je jako šťourat do vosího hnízda. Střelbou z děl a parádemaršem oslavili narození následníka –

„Obranu města svěříme naší městské pěchotě, a najmě hejtmanu Jablonskému!“ chopí se znovu slova primas.

Může odmítnout? Němci se bojí o koně, proto musí Čech dát krk v sázku. „Jaké jsou rozkazy?“ zeptá se stroze.

„Až Francouz přitáhne k bráně, zeptáte se, zda přichází jako přítel, a odpoví-li ano, bránu otevřete.“

„A prohlásí-li, že přichází jako nepřítel?“ zašklebí se Chvojka.

Lišácký úsměv zahraje na primasově tváři „Kurfiřt, jak všichni víme, chce se stát naším milostivým pánem!“

Nebezpečné je vpustit vojsko, nicméně vzdorovat je daleko nebezpečnější. Co když neobsazené hradby vezme Francouz šturmem?

„Proti vojsku jsme bezmocní,“ podpoří Jablonský primasa.

Hejtman odejde s děkanem hned, jak zasedání skončí. Kaplan Klas by se k nim řád připojil, ale je poslán napřed.

Hejtman zacuká hněvivě knírem. „Strká do všeho nos!“

Zapomněl, s kým mluví? „Svatá církev ti snad není dobrou matkou? Nestřeží klid duše paní Anny?“

Před drahným časem v Písku zostudili pannu Johanu, to že si cudnost neuchránila. Přestože rychtářova dcera, šatlavě neunikla.

„Střeží! Střeží!“ cukne znovu knírem.

Ač právě vůči Jablonskému projevil Liška blahovůli, nechová se vůbec jako poslušný syn církve. Je Čech. To je koneckonců i děkan. Leč nikoho tím nepopichuje. Kdyby si Jablonský pěkně vskrytu vlastenčil, nic by se nedělo. Děkan měl co dělat, aby ututlal rvačku u Zlatého kola. Lajtnant Pec, ten řimbuch, tam otloukal o stůl hlavu korneta jízdy. Ta věc s Annou je taktéž na pováženou.

„Manželský vztah je pánubohu milý a vítaný. Svými plecemi tě Pán zastíní a jako štít tě obklopí jeho pravda. Přizpůsob se.“

Bylo by nanejvýš moudré poslechnout děkana, ale rozum se vzpírá. Nepřipraví Petra a Johanku o dědictví, vezme-li si vdovu? Anna bude znát výhradně své děti. Dlouho strádal bez ženy. Avšak v městě je pomlouvali dřív, než se sblížili.

„Než být jako všichni, to raději mít hodně nepřátel!“

Je to postesknutí, ale děkan to chápe jako vyzývavost. „Nic není skryto, co nebude odkryto, ani tajno, co nebude poznáno!“

Hejtman se útoku nenadál. „Nic neskrývám, Důstojnosti,“ zahučí.

„Kdo nechce být jako všichni, něco skrývá před svými bratry.“ Děkan zvýmluvní. „Nestěžuj mi to. Dolehnou na město těžké časy. Všichni musíme mluvit stejně a nesmí mezi námi být roztržek.“

Děkan se vzdálí v nejistotě, zda zasel dobré zrno do úrodné země. Kaplan Klas podezírá hejtmana z bludařství, a tajně, jak se děkan doslechl, označil jeho, děkana, za ochránce bludařů. „Hlupák!“ zašeptá.

Poté zpokorní. „Protege nos, Domine, tuis mysteriis servientes…“1

Jablonskému zatím na cestě za bubeníkem rozdírá srdce svár mezi dvěma povinnostmi. Co byl? Vlastník splasklého měšce a velkých očí, které nejednou přihlížely královským povyražením. Tu noc položila Anna svíci na truhlu v jeho podkrovní světničce. A pak rychlým pohybem udělala tmu. Druhou noc nepřišla. Ani třetí. A ani čtvrtou. Musel ji požádat. „Ty chceš!?“ ptala se i neptala.

Proč se zpovídala Klasovi? Putimská zkušenost ji měla dostatečně poučit o tom, jak svět odplácí důvěřivcům. Proč jejich tajemství vyslepičila právě jemu, slídilovi, ne děkanu Liškovi nebo druhému kaplanovi Ledeckému, který, jak se zdá, je mu nakloněn?

Bubeník žije v koutu zvaném Kozí břesk. Teď tam místo koz vřeští hejno capartů. Zrovna napíná husté pletivo v čtverhranném rámu. Až je hotové vloží do dřevěné ohrádky, vyjde na svět nové řešeto na obilí. Otevřel se mu pravý kotník. Přikládá si na mokvající ránu obklady s odvarem řepíčku, jak mu poradila hejtmanova hospodyně.

„Zacelilo se mi to – a prasklo!“

Že se tak stalo po slavnostním marši na počest narození arciknížete, to jaksi ze žalujícího postesknutí vysvítá.

„Pěchotu je třeba vybubnovat,“ vyhne se hejtman pohledu na hadry obalenou bubeníkovu nohu. „Na malý rynk dneska před setměním, jak smluveno pro případ nebezpečí.“

Řešetář by rád bolavému kotníku dopřál klidu, jenže hejtman v něm odkryl lásku k bubnu, odhalil jeho touhu občas se blýsknout.

„Ta vřískadla venku jsou všecka tvoje?“

„Dvě ze čtyř. Starší jsou někde s mámou. Co se děje?“ odloží spěšně nedopletené řešeto.

„Francouz možná udeří na město.“

„A to se mu postavíme na odpor?“

„Na to je nás málo,“ uklidní ho.

Primas má pravdu: nezbývá, než se vzdát každému, kdo zatluče na, městskou bránu.

3

Zítra jim přivedou dva mladé berany na porážku. Petr obchází sousedy, kteří rádi skopové (i ty, kteří je neradi), a zvěstuje jim radostně jásavým hlasem zprávu o čerstvém, křehoučkém, takměř jehněčím mase. Pec ho proslov nadřel nazpaměť. „Prodává dobře prořízlá huba,“ tvrdí. Po roce a půl štěstí provázel řezník na hřbitov rodičku s novorozenětem. Nedočkal se syna. První týdny po ženině smrti se otupoval pivem. Teď se už z toho dostává.

Petr nikoho nevynechá. Děkan Liška ho obdaroval voňavým, ještě teplým pletencem, jak vyšel z pekařovy pece, a Petr, který s nelibosti nese, má-li ho někdo za nedospělého, si na dozlatova vypečené pochoutce jaksepatří pochutnal. Dobrotu nu za tu jásavou zprávu o porážce dvou skopců nachystá i Dorotka, jediná dcera radního Chvojky, Johančina o rok starší přítelkyně.

Svéhlavá, všemi nedobrými mastmi mazaná Dorotka!

Petrovi holky něco můžou. Nevědí, že svět začíná teprve za Pražskou bránou. Přede dvěma roky škemral u Vendelína, toho toulavce, aby ho vzal s sebou, až zase poputuje, a šmejdíř se vytáčel, prý vrchnost –

K Dorotce skákne až nakonec. „Chceš hrnek smetany?“ nabídne mu.

Přisvědčí. A jak ji saje, hustou a chladnou, dlouho stála ve džbánku ve sklepě, pozoruje sestřinu kamarádku. Johanka je jako bílá sůvička, kdežto tohle je orlice.

„Zavolej Adama!“ zaprosí.

„Z pekárny? Teď?“

Petr se nedruží se svými vrstevníky, snad že je tolik přerostl, a kamarádí se k pramalé radosti bratra Jakuba s pekařským tovaryšem Věžníkem, na kterém není kouska dobra.

„Zasedá městská rada. Kvůli Francouzům.“

S otcem to Dorotka umí. „Na chvilku. Nezdržuj ho. V pekárně je stále moc práce.“

Kdyby Chvojka tušil, jakého hada si pěstuje doma, dávno by s Adamem Věžníkem vyrazil dveře. Jenomže Adamovi je od přírody dána chytrost a přizpůsobivost. Je mužsky hezký, žádný hranatec, bijan, také dovede příjemně mluvit: a z Dorotky oka nespustí.

Z takového zetě by Chvojkoví rohy vyrazily!

Než Dorotka odběhne do denních místností, stačí jí Věžník povědět tři lichotky. Nic ovšem, co by panna Dorotka sama nevěděla. Ví, že je krásná a ztepilá jako laň a plá ohněm, přesto slyšet to třeba i posté vždy potěší.

Adamovi Věžníkovi zdrsní hlas, když s Petrem osamějí.

„Stalo se něco?“

„Nic! Vůbec nic! Zítra porážíme dva berany! Co kdybychom… co kdybychom, až dorazí Francouz, odešli s ním?“

Pekařskému tovaryši se od Chvojky nechce, na jedno pěkné darebáctví si políčil, proto zapochybuje:

„Odejít s nepřítelem?“

„Táhnou světem za rachotu bubnů, dobývají města, a pochodují jistě stejně dobře jako naše dvě kompanie!“

„Viděls je?“

„Neviděl. Co na tom? Vendelín mě do světa nevezme. Budou verbovat! I ten jejich císař potřebuje vojáky! Odtáhnem s nima!“

„Uvidíme. Musím jít, jinak mi těsto překyne.“

Tu věc musí Petr ještě prohovořit s Jakubem. Bratrovi co nevidět bude čtyřicet a na hlavě měl naraženou medvědici. Chce být jako on. Johanka je hodná sestra, ale svede tak nejvýš zatopit pod kotlem, a Anna ho má stále za kluka. Je voják! Umí pochodovat. To ať si uvědomí.

Vtom o kus výš na velkém rynku zarachotí buben. Křaplavým hlasem starý bubeník svolává městskou pěchotu na ryneček u Kozího břesku, aby brány osadila, neboť k městu táhne cizí vojsko.

4

Chudě žila Anna, než ji hejtman přivolal do Písku. Kolik jejích dívčích slz odnesly líné vody Blanice. Provdali ji za sedláka vdovce, který ji měl za děvečku, ne za ženu. Sedlák kradl na panském, a jednou, při ukrývání lupu, žuchl sebou na mlat a v tu ránu bylo po něm.

Nepodtrhla mu žebřík, jak ji zlí jazykové pomlouvali. Byl samá kost, na krku se mu kroutily žíly jako provazy, i nohy měl ztrhané, žilnaté. U pravého oka mu tvrdla černá bradavice.

Otřese se při vzpomínce na nebožtíka muže. Jak záviděla své sestřenici, vyvdané za mlynáře z Písku. Tehdy se Anna sblížila s babkou kořenářkou. Ta ji naučila, že odvar ze sušeného podbělu nasbíraného dřív, než stačil plně rozkvést, je dobrý proti záduše, zvlášť když ho v léčebném účinku podpoří heřmánek nebo lipový květ, že usušený květ trnky napomáhá pocení a že je dobrý při nachlazení. Po mužově smrti Annu nevlastní syn vyplatil a se souhlasem městské rady v Písku jako vrchnosti nad vsí Putimí se odstěhovala.

Hejtman se Anně líbí. Srdce jí radostně poskočí při každém zachycení jeho pokoutního žádostivého pohledu. Snažila se poctivě nahradit matku Petrovi i Johance. S Johankou se sblížila, zato Petr jí občas dává najevo, jako by v domě byla navíc. Jistě to byla chyba, že se začal učit řezníkem, ale než se Jakub vrátil z vojny, staral se Václav Pec starostlivě o sirotky. Řezníkova nebožka žena byla neteří mlynáře Jablonského. Ten ji měl za dceru. Odtud ta Pecova přítulnost k rodu Jablonských. „Jako by to byl můj syn,“ říká Pec o Petrovi a je na něho měkký. Už mistrovi otrnulo. Nedávno jí, Anně, jen tak mezi řečí nadhodil, že by to u něho neměla špatné. Odbyla ho, u Jablonského jí nic nechybí. Dlouho Václav Pec vdovcem nezůstane a Jakubovy výpočty, že Petr přejde jako mistr do zavedeného řeznictví, jsou liché.

A ona? Co ona? Jakub si ji nevezme, dokud nevyvdá Johanku. Dokud nezabezpečí Petra. To je na léta čekání.

To odpoledne, kdy Jablonský dlí v městské radě, Anna se nejprve přesvědčí, co dělí její svěřenka.

Polehává chudinka. „Zatop, než se vrátím, přikáže jí.“

Trvalo, než ji naučila poslouchat. Johanka je v podstatě dobračka. Občas se vzepře jako oslík. Jenomže v odporu nevydrží.

„Nechce se mi,“ zavolá na ni.

Nezatopí. Na tom Anně nesejde. V Putimi se člověk musí ohánět, aby se uživil. Na práci je zvyklá. Ovšem hejtmanovi o tom řekne. Ať sestře vycinká.

Jde za Dorotkou, dcerou radního Chvojky. Loni jí vyrazily bradavičky na bradě, rmoutila se nad tím, div se neusoužila. „Dám ti, co budeš chtít, zbavíš-li mne jich!“ zašla si ta pohledná panna za Annou, jejíž pověst léčitelky v městě narůstala.

Natírala jí je žlutou mléčnou šťávou z nalomených vlaštovičníků a zakrátko jí tvářička opět zrůžověla. Slíbila jí zlatku, ale teď se Dorotka k placení nemá. Pekař, ač známý městský opozičník, je držgrešle a dceru drží náramně zkrátka; matku jí nahradil metlou. Anně dá námahu dostat od Dorotky slíbenou odměnu, ale je vytrvalá.

Dům Maxmiliána Chvojky stojí poblíž Pražské brány. Tam Annu dostihne Klas. „Kam tolik spěcháš, dcero?“ zastaví ji.

Děkan by jistě neodmítl ji zpovídat, už kvůli hejtmanovi, i Ledecký, druhý kaplan, by byl potěšen, ale děkanovi by s klidnou myslí nedokázala lhát a Ledecký je více muž než fráter –

Z mazanosti si vybrala toho nejméně oblíbeného.

Mámil z ní při zpovědi, zda hřeší s hejtmanem, ale upřela na něho přes mřížku nevinné, chrpově modré oči a žasla, jak si něco tak nepěkného o jejím hospodáři může myslit.

„Za Dorotkou. Pohovořit si,“ odpoví po pozdravu.

„Dlouho jsi nebyla u zpovědi. Pamatuj, že skutečná vdova, sama žijící, doufá v Boha a trvá v prosebných modlitbách dnem i nocí.“

„Jak pravíš, důstojný pane.“

„Ne já, ale svatý apoštol Pavel v listu Timothejovi. Se svatým apoštolem by ses chtěla přít?“

Poznala dobrého kněze, toho v Putimi, stál při ní v nejtěžší chvíli jejího mladého života. Tento kaplan však nebyl dobrý, pouze zvědavý a zvědavci se jí naubližovali ažaž, nesnášela je a dokázala je prohlédnout.

Vždyť z ní málem udělali vražedkyni!

„Nepřu se s nikým, natožpak se svatým apoštolem! Jdu za Dorotkou, dcerou radního Chvojky. Znáš ji?“

„Pravdaže znám,“ přikývne kaplan, „i když si netroufám říci, že ji znám dobře.“

Taktéž Anna Dorotku nedocenila. Ani tentokrát z ní slíbenou odměnu nevymámí.

5

Dost se staví. Zesnulý primas Hanzlík nešetřil peněz na zbudování důstojné radnice. Za Karla VI. a jeho předchůdců zde byli kacíři vyhubeni a církev teď nemá koho pronásledovat; aspoň děkan Liška o žádném neznabohu nablízku neví. Konečně nastal čas rozumného panování. Proč si nedopřát trochu lesku? Na místě polozbořených barabizen se kvapem zvedaly pyšné domy. Že se několik smolařů muselo vystěhovat za hradby? Takový je život. Chudší příbytek za Otavou vyhledali i majitelé dvou domků poblíž Budějovické brány. Odkoupil je zbohatlý soukeník. Sotva dostavěl, nemoc sklátila jeho ženu a syna. Ze žalu si sáhl na život. Písečtí umožnili Jablonskému, aby za mírný peníz dům získal.

„Hejtman městské pěchoty nemůže bydlet na předměstí,“ odůvodnil prodej primas. Tak se od řeky dostal za hradby, o což usiloval už hejtmanův děda, ten rebel. Za tu dobu, co dům Jablonský vlastnil, stoupla cena obydlí na dvojnásobek. Tak si ho město zavázalo.

Stavební práce nezastaví ani blízkost nepřítele. Aspoň zastřešit, než přitáhne Francouz. Aspoň zasadit nová vrata.

Od kostela sejde hejtman k Putimské bráně a odtud okolo dominikánského kláštera na velký rynk. V duchu slyší bubeníkův úlek: To my se postavíme Francouzům na odpor? Tak je tomu. Ať je hrdina ten druhý. Co to jenom s Čechy provedli? Ve Vídni takové všeobecné odevzdanosti v něčí vůli nebýval svědkem.

Dobře rozumí kosým pohledům. Přijali jsme tě mezi sebe, a teď se čiň! Nemá tu moc, aby jako Mojžíš vztažením ruky rozdělil moře větrem, přesto Písečtí na něm požadují, aby je jako zákonodárce Izraelitů provedl nebezpečenstvím po souši do bezpečné jistoty. A to s dvaceti sprostými, kteří jaktěživo nepřičichli k prachu.

Než rozvážně dokráčí k Pražské bráně, svitne mu, jaký přetěžký úkol přijal. Mohl odepřít? Primasovi, děkanovi, Chvojkoví, kdekomu je zavázán. Musí jednat podle příkazu městské rady.

Anna uklízí, když vchází do svého domu. Štíhlé koleno se jí zabělá ve vykasané sukni, jak vyskočí svižně z kleku. Obdaří ho upřímným pohledem chrpově modrých očí. Zda si s primasem pěkně poseděl a co je v radě nového?

„Mají nahnáno z Francouze.“

„Hlavně že ty ne. Jsi oficír.“ Pro ni je opravdový muž.

„Cizí vojsko táhne na Prahu. Sotva sem dorazí dřív než zítra před setměním. Kde vězí Johanka?“

„Smejčí ve sklepě. Já uklízela vrch. Co prachu se usadilo na tvé truhle s knihami.“

Až se mu zatmí před očima. „Otevřela jsi ji?“

„Každou knihu jsem otřela a uložila nazpátek.“ Jako by o pečení chleba byla řeč či o kvasu v dížce. „Zadělám na chleba!“ Starost rozechvěje její jindy zvučný, spodním veselím nesený hlas.

Pozoruje ji, jak dokončuje úklid. Třeba si knihy ve spěchu neprohlédla, nebo jí nic neříkají. Pak si připomene Klase. Ta ví dobře, co jí jakoby nechtě vylétlo z úst. K oltáři ho chce dostrkat, aby jim požehnal děkan. Jenže Johanka a Petr jsou podle otcova přání dědicové všeho, to ví děkan, primas, všichni ve městě, jeho dosavadní osudy tu mají jako na dlani; a i kdyby možná v zájmu ochrany svých majetků teď všichni dopustili, aby ztenčil jejich dědictví, ba možná by se nikdo neozval, i kdyby je zcela ožebračil, jemu, hejtmanovi, se to příčí. Proč jenom Anna nechce ponechat věci tak, jak jsou?

Štve ho to. Není žádný uzlík u spodničky, který Anna škubem rozváže. Až do hrdla mu stoupá hněv, a zároveň si jazykem olizuje oschlé rty, jak ta její nahá bílá kolena se pořád před ním odkrývají, neboť nečistota se drží při zemi, a chce-li ji vymést, musí si stále podkasávat sukni.

Jen na ni pohlédne, začne mu do hlavy stoupat opojná závrať.

„Anno, kam jdeš?“ zneklidní, jakmile Anna setřepe smítka ze sukně a posbírá hadry.

„Zadělat na chleba,“ odpoví prostě. „Až Francouz zabuší na brány, těžko se naskytne příležitost k pečení. Chléb voní, a voják jde po čichu. I když bochníky ztvrdnou, budou dobré. Jako všechno, čeho málo.“

„Dopředu uvažuješ,“ přichválí jí. Anna jde po práci.

Hejtman chvilku vyčkává. Je čas jít na ryneček. Slyší zvnitřku Annino volání. Johanka se diví, proč se má zadělávat, hníst a mísit chlebové těsto, když starý chléb ještě nedojedli.

Už nezaslechne, čím ji hospodyně uklidní.

Před úzkým vchodem Kozího břesku přešlapují, pochrchlávají a dloubou se v nosech dvě neúplné kompanie městské pěchoty. Lajtnant Pec se ten ubohý zbytek ani nepokusil seřadit.

Čtyři vybubnovali! A kdyby Petr nepřemluvil Adama Věžníka, dostavili by se tři. Špinavě bílý obvaz na bolavém kotníku bubeníka se uvolnil a vláčí jej za sebou, a tři haranty k tomu; zavěsili se na řešetáře, toužíce ho obrat o paličky.

„Kššš! Lezte dolů! No tak, havěti!“ hudruje.

„Francouzi se nás chystají obsadit?“ vyrazí proti Jablonskému hromotluk Pec.

Hejtman si dá načas, než odpoví. „Co mají za lubem Francouzi, ví toliko jejich maršál, a ani ten to neví přesně. V čase vojny je všechno v pohybu, a kam se vojsko prodere, nikdo nemůže předem uhádnout. Rakouské pluky se z císařství nevytratily! Kde zůstal pan radní?“ obrátí se na bubeníka. „Kde praporečník a kaprál? Byli pozváni?“

„Všici mají až hrůza práce,“ pospíší si s odpovědí bubeník.

To se dalo čekat. I šestnáct sprostých vzalo do zaječích. Zítra se dostaví jedině Petr. „Parádemaršem jsme oslavili narození arciknížete Josefa z rodu habsbursko-lotrinského. Nemám zdání, jakou oslavu si naporoučí Francouzi či bavorský kurfiřt.“

„Jsme tu na nic!“ prohlédne naráz řezník.

„Kdo vlastní klíč od svého domu, stále je jeho pánem, i když v něm má lupiče.“

Příliš složitá filozofie na řezníka. Řemeslům tak jako tak nepokvete. Každý se zabední. „Co za to?“ zeptá se přímo.

„Něco pro vojáky bych mohl vymoci na městské radě.“

„Všichni od toho půjdou!“

Ó, jak se Petr stydí za svého mistra. Kupčík! Co za to? Město je třeba bránit! Načisto zapomněl, že chtěl přeběhnout k Francouzům, aby poznal svět.

„Kdo všichni?“ ozve se přeskakujícím hlasem. „Já ne! Já od toho nepůjdu! A ani Adam ne!“

Věžník se uculuje: Chvojka ho potřebuje u hnětení těsta a vojákování mu raz dva zatrhne.

„Plašit vrabce! To tak můžeme!“ plácne mistr Pec svého učedníka přátelsky do zad.

Jakub Jablonský nasype bubeníkovi něco penízků. „Dejte si každý po mázu piva!“ zavolá na ty dva vyjevence. „Zítra po rozbřesku se tu znovu sejdeme!“ A k Pecovi: „Měšťané se bojí. S vojskem v poli těžko žertovat. Vyplatí se však nezalézat do díry. Neztratíš přehled.“

Jdou na velký rynk. Jakub vyzve bratra, aby se k nim přidal.

Řezník přikyvuje. „O co vlastně se perou ta vojska?“

„Jeho císařská Milost Karel VI., abych tak řekl, doplatil na Čechy. Za něho nám brali řeč i knihy. A Češi, potvory, pilně se modlili k Bohu, aby ho za to ztrestal. Až je Bůh vyslyšel. Uprostřed toho týrání dobrých Čechů si císař uvědomil, že nemá dědice a že pomsta Čechům vyšla a císařovna rodí samé holky. Tak začal objíždět sousední panovníky a cpal jim horem dolem zlato, aby po jeho smrti souhlasili s nástupnickým právem jeho dcery. Marie Terezie. Cizí vladaři ochotně zlato brali, Jenže hned, jak se ten bijec Čechů odebral na věčnost, odvolali a toho bavorského kurfiřta postrkávají bodly ke koruně.“

„Co my v tom víření vojsk?“

„Sebrali nám nejen knihy a řeč, ale i vůdce. Zbývá doufat, že se několik našich výše postavených hlav zvedne. Kdyby se pak o nás mohli opřít, představovali by jistou sílu.“

„Chci ti věřit skrze to povídání o císaři Karlu VI., potažmo o českém králi Karlu II. blahé paměti,“ usměje se Pec. A spěchá připravit se na porážku skopců.

„Jsou to všichni zbabělci!“ vzkypí Petr, jen co se mistr octne z doslechu.

„Bojí se o životy svých bližních. Jak rakouské, tak francouzské pluky je neušetří.“ V tu chvíli se Jakub rozhodne: bude všude brát Petra s sebou. Snadno se nadchne, dá se zlákat k nerozvážnostem – a odvážlivci většinou nepřežívají. „Dohodnu se s Pecem. Když zrovna nebudeš při něm, nehneš se ode mne.“

„Aby se mi Věžník smál?“

„Musím vždy vědět, kde jsi. Vojna, bratře, není klukovská hra. Husar se rozmáchne palašem – a jsi vejpůl! Ne! Ne! Poslouchat budeš!“

Na Petra zatím platí domluva. „Ale na vartu půjdu!“

„Rozhodnu-li tak, půjdeš! Jinak ne!“

Primas přijme bratry Jablonské na radnici hned, jak se ohlásí. Vcelku dá hejtmanovi za pravdu: ostraha městských bran v čase střežení musí jíst a pít na veřejné útraty.

Očekávají je veliké a těžké klíče od tří městských bran.

„Dáš mi vždy včas vědět po spěšném poslu, komu otvíráš, a já si pospíším to vojsko uvítat!“ nabádá Jakuba Jablonského primas. „Kéž by se tu nikdy nadlouho nenakvartýrovalo!“

Jak jednou bojové pluky vpustíme do bran, z tepla a sucha je do zimy vyžene jedině strach! Vždy je na tom lépe ten, kdo je uvnitř, než obléhající! pomyslí si Jablonský, ale nahlas řekne:

„Zbývá doufat!“

Petr uctivě postává stranou, ale primas ho nevnímá.

V noci pak, převraceje se na lůžku, přemítá Jakub o svých možnostech. Pece dokázal strhnout rozhodností, ale je on, hejtman městské pěchoty, vskutku takový, jakého jej vidí Písečtí? Rázný, cílevědomý, smělý, sebejistý? Když v doprovodu bratra Petra, ponocného a zámečníka zkoušel klíče u bran, vystupoval rázně a sebejistě, ale dobře věděl, na nic je ráznost a rozhodnost, máš-li ke střežení bran nejvýš čtyři nevycvičené vojáky.

Anna zatím v přízemku hlídá chlebové těsto, aby neuteklo. Při troše dobré vůle by tak poctivě hlídat nemusela. Za co ho trestá? Že stojí v slovu, které dal otci nad hrobem?

Lásko moje, nevyznám se v tobě. Tápu. Scestné jsou mé myšlenky, obírají-li se tebou. Slábnu.

To povědět jí nedokáže.

Když pak stesk a lítost překryje hojivý spánek, spí tvrdě, jak si navykl po odstátých vartách před císařovým palácem, a probrav se vyskočí do téměř bílého dne.

6

Uvnitř hradeb, které zvedli za vlády Přemysla Otakara II., je zvlášť po velikém stavebním vzedmutí posledních let znát, že kamenný prsten svírá město pět století. Pražské předměstí se od kostela sv. Trojice zvolna rozbíhá až ke kostelíku sv. Václava. Když odtud před více než dvaceti lety Jakub Jablonský odjížděl, mluvilo se všude o neštěstí královského rychtáře Karla Urbanidesa. Jeho dceru Johanu zavřeli tenkrát pro ztrátu nevinnosti na dvě neděle do radniční místnosti jako do vězení. Mravy se tím však příliš neupevnily. Čechy se dál navzájem hašteří. O ševcích se říká, že Krista Pána šlehali potěhem, a mydláři se neznají vzteky, když na nich někdo vyzvídá, proč mají na tyči před krámem kočku místo lva. Z toho poštívání vznikají mrzutosti a nesnáze.

Na ryneček před Kozí břesk se dostavili Adam Věžník a bubeník. Věžníka zlákalo lehké živobytíčko, nejspíš ho unavuje dennodenně válet těsto, proto využil primasova příkazu a načas zmizel z dohledu Maxmiliána Chvojky. Druhým strážným je Petr.

„Chceš druhé nutit a své šetřit?“ dorážel ráno na staršího bratra. Nezbylo hejtmanovi, než uznat bratrovu námitku, a také si říkal, že v bráně bude mít Petra více na očích.

Jakub nedlouho vyčkává, nedostaví-li se přece jen další pěšák. Nebýt Petra a bubeníka, klátil by se před ním jediný Adam Věžník. Dopadl neslavně. Hůř než vetchý rytmistr jízdy, jemuž se vysmíval. Petra si vyžebral na Pecovi. Řezník nemohl pochopit, proč se učedník má flákat, když má do krámu přijít čerstvé skopové.

„Ode dneška je Budějovická a Putimská brána zavřena,“ ohlásí konečně těm třem. „Z pražské strany útok neočekáváme, proto přes most může každý vjet i vyjet. Bubeník vás bude, jak s primasem dohodnuto, zásobovat jídlem. Třikrát denně hostinská u Zlatého kola na útraty města nachystá stravu a přidá pro Věžníka máz piva. Oči musíte mít na stopkách. Jak zahlédnete vojenskou hlídku, bez meškání pro mne pošlete. Zatím o sobě nedáte vědět.“

Bubeník vznese dotaz, zda bude možno zcela výjimečně do městského vojska započítat co se stravy a zaopatření týče, jeho ženu a haranty.

S tím počítáno, uklidní chudáka hejtman. Hned jak obsadí dvě horní brány, dopadnou řešetářovy paličky znovu na buben, aby zbystřily pozornost. Městský písař má na velkém rynku zpravit měšťany o tom, co stejně od včerejška vědí.

Z průhledů Putimské brány vidí Petr na řeku, která volně odplývá ke kamennému mostu podél hradu, na děkanský kostel Narození Panny Marie a křivolaké uličky kolem, a také na lesy směrem k Putimi.

V komůrce je strožok, pár přikrývek a židle se stolem. Je neozbrojen. I Adam Věžník v Budějovické bráně je beze zbraně. To aby nevyprovokovali střetnutí s hlídkou nepřítele. „Křičte, že se blíží!“ kázal jim hejtman.

Přitom útok se očekává od Budějovic.

To je Petrovi jedno. Je na své první vartě. Prvně v životě odkázán jenom na sebe. Hledí průhledem na lesy a pásy polí mezi nimi, je to téměř rovina a vidět je daleko – ale nic se nehýbe, teplý jižní vítr ovívá město a čeří hladinu Otavy.

Co nevidět začne fičet severák. Zatím je venku příjemně. Jistě se po setmění ochladí. Anna doufá, že ho chlad zažene zpátky do tepla domu.

Z varty se neutíká. „Broljé! Maršále! Kde jsi?“ složí dlaně do ruličky. „Ukaž se! Ukaž se, Broljé!“

Čísi hlava pod Putimskou věží se zakloní.

„Co hulákáš? Už přitáhli?“

„Jdi s pokojem! Jdi!“ hodí. Petr kamínek po zvědavci. Naštěstí se netrefí.

Jeho starší bratr zatím vyhledá Pece. Stažení a vyvržení berani visí na hácích. Mistr se mračí, ale ne kvůli tomu, že odvolal Petra, jak se Jablonský domnívá.

„Co pro nás dva kouká z téhle frašky?“ Lajtnantovi to po měšťansku přímočaře začalo myslit.

„Vědět v čase přeměn něco přesně, nejen z doslechu, může zachránit jak náš majetek, tak i naše životy.“ Pec ho pokládá za protřelého chytráka, kterého protáhlí světem. „Neřekl jsem ti včera, že kdo vlastní klíč, je pánem domu? Ve vojsku není zvykem, aby nižší oficír se vzpouzel plnit rozkazy, nic víc.“

To Pec nečekal. „Co přikazuješ?“

„Dostav se co nejdřív na velký rynk v plné parádě. Žluté výložky, bílé prýmky na klobouku, šavli po boku. Aby bylo znát, žes lajtnant. Skopové maso se musí nechat odležet.“

Hejtman se také jde ustrojit.

A koho nepotká? „Pochválen buď Pán Ježíš Kristus,“ pozdraví dost odměřeně.

Zato Klas roztaje v přátelském úsměvu. „Až na věky věkův. Amen. Slyšel jsem, že naši ustupují před Francouzi. Jak je někde moc vojska, nic dobrého z toho nekouká. Pan děkan o tobě včera moc hezky mluvil. Vzpomínal dobroty tvého otce.“

Kdyby se kaplan nebál o krk, nepromlouval by se mnou tak přátelsky! napadne Jablonského. Vojsku na pochodu nic není svaté. Ani kříž.

Rychle se rozloučí. Doma Anna s Johankou vymetají pec. Když se ve své komoře obléká do svátečního, dojde mu to: I kdyby kaplan nakrásně objevil truhlu se zděděnými knihami, netroufne si zaútočit; honby na kacíře se pořádají v čase míru.

Scházeje dolů, hospodyni se sestrou nezahlédne. Je tomu rád. Dává přednost rozvaze, ukvapenost je mu cizí. Rozvahu umí projevovat i navenek. Hejtman je teprve hejtmanem, až když v něm hejtmana opravdu všichni spatřují. Proto rozvahu, zračící se v nehybné tváři s tlustým černým knírem, násobí rozhodností tvrdého kroku.

Ten ho ve Vídni nadřeli bezvadně.

Na velkém rynku vprostřed houfu čumilů statuje Pec. Šavle mu navrátila sebevědomí. Zdálky melduje:

„Písař tu bude co by dup!“

Bubeníkovi poskakují neklidné paličky v pravé ruce. Buben si přidržuje levou jako nepokojného koně.

Jablonský si je zkoumavých, hodnotících pohledů vědom. Sousedy však jako by neviděl. „Měl tu být!“ pronese stroze.

Už také běží, skutečná kancelářská myš, a kus za ním sám primas s kaplanem Ledeckým, který teprve nedávno přibyl do města. Trojici provází nevzhledný tlustý človíček, trochu připosražený, ale s chytrýma živýma očima. Hejtman poznává šmejdíře Antonína Vendelína, který se svým zbožím prošel mnoha zeměmi; v některých se zdržel i rok a většinou prý si tam poseděl v šatlavě.

„Žvatlá jakžtakž po francouzsku,“ přistrčí šmejdíře k Jablonskému primas.

„Trošínku rozumím…,“ ošívá se Vendelín.

„Zapsat mezi strávníky?“ zeptá se věcně hejtman.

Primas se vyleká. „Ne! Město ho… později… jinak odmění…“

Hejtman kývne na bubeníka. Paličky naberou výšku a udeří.

Mekavě, jako by měl poškozené hlasivky, čte písař usnesení městské rady o uzavření dvou horních bran, o osazení věží městským vojskem –

Co ty jsi za ptáčka? prohlíží si hejtman Ledeckého.

Kaplan má zakřivený dravčí nos, ale masitá tvář i tučný krk první nepříjemný dojem změkčují. Proč ho sem poslali? Za trest? Je mu přes čtyřicet. Klas v něm vytušil Liškova nástupce. Děkan těžko dýchá, dobrotivé srdce má zalité v sádle.

Jen co domeká písař a zavíří buben, navrhne primas, aby si poseděli u žejdlíčku, však nadlouho jim milé posezení bude odepřeno. Primas si rád přihne, ale vždycky k tomu musí mít vážný důvod. Přizve Ledeckého a hejtman kývne na Pece. Kaplan je jen o maloučko menší než Jablonský a jen o něco slabší než lajtnant, začas se pěkně zakulatí, takže mrňavoučký primas si vedle nich musí připadat jako ztracený. Pocit malosti ho však zdaleka nesvírá. Nejenže po léta odráží útoky Opozičníka Maxmiliána Chvojky, ale navíc by rád dokončil to, co jeho předchůdce Hanzlík tak zdárně započal: stavbu nové radnice.

Teď, u piva, jim šeptmo sdělí ohromující novinu o tom, že vojska knížete Lobkovice přepadla Francouze a že je zahnali až za Budějovice a maršál de Broglie upadl do zajetí.

„Kéž by Bůh dal!“ pokřižuje se kaplan.

„Že by se padesátitisícová armáda dál než k Budějovicím neprodrala? Kdo rozšiřuje ty zvěsti?“ zapochybuje hejtman.

„Šmejdíř. Pobýval tam právě.“

„Že ho kule netrefí, žvanila! Zastavit vojsko při vpádu je nesnadné, to snad později, až se rozleze po krajině.“

„Co z toho pro nás kouká?“ ptá se i neptá primas. „Habsburkové jsou tvrdí páni, ale ti, go přicházejí, budou shovívavější? Chtělo by se v to uvěřit, ale nějak to nejde. Šmejdíř donesl takové prohlášení… papír… kde jej sebral, nevím… a v něm nám Jeho kurfiřtská Jasnost dává vědět, proč k nám vojensky vpadává. Nejsem z toho moudrý. Dovolává se císaře Ferdinanda I., ten prý skrze svou dceru Annu nějak určil následnictví, jenže kde je pravda, ví bůh! Ten, kdo list skládal, věru česky moc neuměl. Aby Bavor potřel Marii Terezii, spojil se s Francouzi a se Španěly… a se Sasíky… a s pruským králem Fridrichem II. Psi se rvou o kost. A ta kost jsme my.“

„Máš ten list Jeho bavorské Jasnosti?“

„Nemám. Ale že Čechům bavorský kurfiřt psal, je jisto!“

„Habsburkům nevěřím,“ promluví Jablonský poprvé otevřeně. „Všechno zlo k nám přichází z Vídně! Sám císař…“

„Byl dobrý! Jenže slabý,“ zarazí ho primas.

„Kdo ho vychovával? Jezuité! Já císaře osobně vídával, i císařovnu Alžbětu… jako tebe teď…“

Z granátnické setniny, v níž sloužil, vybrali Jablonského pro výšku a sílu, a že tam byli jen siláci! V huňaté medvědici stál u brány ve dne v noci, v dešti i žáru slunce –

„Císař byl zbožný člověk!“ Primas si dobrou vzpomínku na Karla VI. nedá vzít. „Škoda že všechny války prohrál… tu o španělský trůn…, že ztratil Neapol se Sicílií i že si od Turků dal vyrvat země za Dunajem a Sávou…“

„Čechy tiskl!“

„Ne hůř než jeho otec císař Leopold nebo jeho bratr císař Josef. Tisknou nás všichni.“ Primas usrkne piva. „Když je psů moc, kost v jejich tesácích popraská.“

„Každý aby se teď staral o sebe,“ upije lajtnant piva. „Abychom nakonec stěží ubránili své živobytí.“

Hejtman je zanechá v hospodě. Pec to vystihl: každý se nyní bude starat o sebe. Splnil, co po něm žádali, ale všechno je na nic. Jde rozvážným, vojáckým krokem k Budějovické bráně. Jde k Anně. Ta jediná pro něho zůstává jistotou. Napekla chleba. Plní spíž. Jistě už poslala pro novou mouku do mlýna, který Jablonským donedávna patřil. Při tom poctivém křečkování ho ta mrška stačí strašit zpovědníkem i slovem zarýt. Skrývá chtivost stejně neobratně jako kaplan Ledecký.

Zastihne ji v síni. „Poslala jsem pro novou mouku. Už ji mlynářští dovezli. Z peněz jsme se vydali,“ oznámí ve spěchu. „Mouky v městě ubývá. A všeho.“

„Nakup, čeho třeba. Všeho spíše více.“ Nerad pouští stříbrňáky. Tak snadno se rozkutálejí.

„Však zásoby tak jako tak docházejí,“ shrábne Anna stříbrňáky.

Johanka oprašujíc se vyjde z podsklepí. „Tam bylo špíny!“

„Umyj se! A uprav! Půjdeš na velký rynk a poslechneš si, co se povídá.“

Anna se ozve. „Zdaleka nejsme hotovy!“

„Musím vědět, co se povídá,“ pronese tiše. „Pobuď tam. Vyzvěď všechno o našich, o Francouzích…“

Už říká naši. Zpěčoval se užívat toho zájmena. Také nerad hovoří o království. Kde tomu je konec?

„K čemu je ti to nutné?“ lamentuje Anna. „Na rynku se toho namele!“

Nedá se oblomit. „Udělej, co říkám!“ přikáže tvrdě sestře.

Anna pokrčí rameny. Vadí mu snad, že ji přidržuje k práci? Sehne se pro husí peroutku, kterou Johanka odhodila, sleze do podsklepí a upraví skrytou zásobárničku; poschovávala porůznu oblící se pytlíky jako veverka oříšky. Kdysi v Putimi nocoval husarský pluk a co slípek, co selat pak chybělo! Jak se hejtman vztekal, když obstarala vepříka. „Zaprasečíš dům!“ křičel. Což teprve, jakmile se jí zazdálo, že se čuník nadmíru podobá vyhlášenému píseckému pekaři a dohližiteli nad píseckou pěchotou Maxmiliánu Chvojkoví. „Do toho statečného muže se nenavážej!“ urazil se. „Každý se něčemu podobáme!“

On nejspíše čápu.

Jak bude řádit, až na dvorku zameká koza. Ať huláká. Až nebude co do huby, poděkuje jí. Zatím vždy dospěl k názoru, že Anna má pravdu. A má ji. Především v tom, že by se měl oženit. Svobodní muži a vdovy, nemůžou-li žít zdrženlivě, mají vstoupit do manželství. Kaplan Klas jí našel to místo v listě sv. Pavla Korinťanům.

Hejtman hospodyni sleduje zpod hustého černého obočí. Stahuje je k sobě, až je jako prohnutá čára. Ve všední kamizole je Anna taková uvolněná jako selka, nic městsky uhlazeného na ní není. Do šněrovačky se neupíná. Schvaluje jí to. Staří Čechové si také ničím nehyzdili tělo.

Johanka ještě v sednici šramotí. „Už jdeš!“ mrskne zlostně knírem.

„Cos takový nabručený?“ mávne mu sestra před očima černým sametovým rukávcem a chichotajíc se vyběhne ven.

Hledí na Annu. Musí se v tom prostůrku přikrčovat, aby vymetla prach a neprášila přitom.

„Je tu sucho!“ Zhrubl v povolných náručích vojand, věcí okamžitého požitku jako pro Turka byla pro něho dříve žena. „Dobrá skrýš!“ dodá uznale, a jak Anna vylézá pozpátku, po vojácku hrubě ji stiskne.

„Co ty?“ vykroutí se mu. „Proto jsi vyhnal Johanku?“

Umí ranit slovem. „Nevyhnal jsem ji!“ zavrčí. „Poslal jsem ji na rynek… Anno, vojsko se možná ukáže před branami, ještě než se setmí.“

Unikne mu, ale on podruhé předvídá, kam se vrhne, a lapí ji. Dosahuje mu taktak ke krčnímu důlku. Anna odstrkuje jeho lačné ruce.

„Co jestli přijde syn? Pomyslils na to?“

„Ne.“ Někdy z ní začiší chlad, kterého se leká.

„Tak na to mysli!“

Už to, že řekla: přijde syn. Ne dítě. Ne dcerka. Syn. Dědic. Už to ho odzbrojuje.

„Zpovídáš se kaplanovi dočista ze všeho? Klas je nedobrý člověk.“

Neprostála dny a noci u císařova paláce. Tam člověka naučí nevážit si nikoho. Mocní se pod parukami potí strachem, říkával jeden jeho druh. A biskup je takhle maličký. Vždycky je někdo vyšší nahoře. Kníže, kardinál, císař. Někdy má obavu, aby se z něho nestal neznaboh. Ale jeho víra je ukryta ve staré truhle.

Protože Anna mlčí, poprosí ji: „Zpovídej se děkanovi.“

„Tuto neděli ho požádám,“ řekne prostě.

Její pokora ho dožene k neuváženému slibu. „Až vyvdám Johanku, vezmu si tě.“

„Za koho?“ To jako by řekla: však v patnácti má Johanka už načase.

„Který muž v téhle nejistotě pomýšlí na ženitbu? Jakmile se císařovna… nebo ten Bavor usadí pevně na trůně…“

Prodal sice mlýn, ale koupil dům. Přestože ne draho, moc peněz, mu nezůstalo. Jsou na to tři. A s Annou čtyři. Tak to vidí město, a proto se k nim dohazovači nepohrnou. Na hezkou pusinku měšťan moc nedá. Chce výbavné. Připsat Johance dům nemůže, je tu Petr, a dá-li jí peníze, kolik mu zbude? Hotovost se den ze dne tenčí i přes Anninu spořivost. Až Francouz odtáhne, ani na novou hejtmanskou uniformu nebude mít.

„Co ten tvůj lajtnant? Zachovalý vdovec, má živnost, a trochu patří do rodiny,“ nadhodí Anna.

Představí si řezníkovy velké červené ruce, Jak se sápou po korbeli. Jednou, když v horku cvičili, svlékl se do pasu. Záda má porostlá hustou srstí.

„Je urostlý, silný, slušelo by Jim to spolu. Promluv s ním.“ Oči jí zněžněly, vymizela z nich chtivost, zbyla jen oddanost a ochota.

„Promluvím. Udělám všechno, co chceš.“

Zradil Petra. Tu živnost chránil pro něho. Tak prostoduše si to v hlavě sesumíroval. Však Anna má jistě své plány i s jeho bratrem. Kdyby z města odtáhl jako voják, nezlobila by se.

„Všechno, všechno, všechno, co chceš…,“ šeptá.

Jako z dálavy zaznívá tichounký hlásek, slyší jej a současně slyšet nechce, ale hlásek sílí, vyrušuje ho, zlobí, a neslyší jej pouze on, ale i Anna, ruku mu položí na ústa, někdo z uličky ho volá jménem, je to k vzteku –

Anna je už v kamizole. Vyčítavý pohled mezi dveřmi vezme s sebou. Jablonský si přes sebe přehodí kabát, pootevře okénko a vyhlédne.

Dole na něho poulí oči bubeník.

„Vojsko dorazilo k Budějovické a dožaduje se průjezdu…“

„Čí vojsko?“

„Nejspíš naše.“

7

Kam tolik spěchá Johanka? Kam jinam než za Dorotkou, dcerou radního Chvojky. Spřátelily se. Dokud Johanka byla malá a žila s otcem mlynářem a bratrem na Pražském předměstí, neznaly se takřka; přimkly se k sobě až v posledních letech, kdy Johanku dcerky měšťanů přehlížely a Dorotka zase nestála o společnost tlachavých panen.

Dorotka je jako vylíhlá z hadího vejce.

Ze všeho nejdříve prostomyslné Johance otevřela oči. „Jsi husa! Načpak si tvůj starší bratr přivedl hospodyni? To dá rozum, načpak. Vezme si ji. A ty s Petrem spláčete nad vejdělkem.“ Když se tomu Johanka vzpouzela uvěřit, mluvila do ní dál. „Provdá tě za chrchlavého kulhavce! Dům si ponechá! Z kaťat mu čouhá nahá kůže. Vím to od otce.“

Dorotka byla upřímná: radní Chvojka opravdu svým bystrým zrakem odhalil hlavní nesnáz Jakuba Jablonského.

Johanka se od té rozmluvy na Annu občas zamračí, občas jí, poroučivé, i odmluví, ale na větší odpor se nezmůže. Vlastně má Annu ráda.

Dorotka právě cepuje starou služku, když přiběhne Johanka. Radní buď dělá politiku na radnici, nebo dohlíží v pekárně, doma se ukáže vzácně.

„Kdybys věděla…,“ zašeptá vzrušeně Johanka.

„Co kdybych věděla?“

„To ti povědět nemůžu! Ale kdybys věděla!“ vzdychne. „Jak to, že tě bylinářka pustila za mnou?“

„Bratr mě poslal okouknout rynk.“

„Pořád si to pan hejtman štráduje městem! Rovný jako prkno! Teď tě vyšíval na rynk. A zítra bůhvíkam.“

„Nesýčkůj.“

„Celé město si o nich šušká.“

„Kam ty se chystáš?“ odvádí Johanka řeč jinam.

„Já se někam chystám? Jaks na to připadla?“

„Tak.“

„Možná že chystám. Nebuď zvědavá. Ty se máš O tebe se starají. Mně se poroučí: Tohle udělej! Tohle zařiď!“

Dorotka také nemá na růžích ustláno. Nedostane se ani do poloviny svých stesků, když do domu vpadne Adam Věžník.

„To nestřežíš bránu?“ zčervená Dorotka.

„Máš zavřít vrata na hák. Okenice zajistit. Táhne sem vojsko.“

„Vzkazuje otec?“

„Předem mi poručil, co mám dělat, až se vojsko ukáže.“ Věžník si po chlapsku přímo změří Johanku. „Ty běž domů,“ houkne na ni. „Musím zpátky na bránu!“

8

Na plácku před Budějovickou bránou je pusto. Bubeník, pokulhávaje za hejtmanem, tluče si tiše paličkami do pochodu; poskakuje přitom jako chocholouš.

Adam Věžník je vítá u pozorovatelny. Ještě je celý udýchaný.

„Podřežou prý nás jako podsvinčata, jestli je nevpustíme!“ Je spíše rozveselen než rozrušen. „Támhlecten napravo je Čech. Ostatní jsou Rakušáci.“ Docela nablízku, nekryt, postává nevelký oddíl. Podle světle modrých kabátců a rudých spodků by to měli být dragouni. Jenže koní v houfu není víc než sedm. „Řekl jsem jim, že si na našich hradbách ztupí šavle.“

Ten Čech, jakmile na něho hejtman z brány zavolá, potvrdí, že jsou zbytkem granátnické setniny dragounského pluku.

„Chceme projít.“

„Zásoby máte?“

„Nic nežádáme. Jen projít městem.“

Rakušan vedle Čecha horlivě přikyvuje. „Otevři!“ podá hejtman Věžníkovi klíč.

Od krajana se na plácku dozvědí, že jejich pluk Francouz rozmetal. Do boje nezasáhli. Ztratili se. Nezbývá jim, než držet směr.

Velitel by rád v městě přenocoval, ale než o tom může začít, hejtman ho po německu řízně zpraví jednak o blízkosti Francouzů, a pak že krajský Vunšvic kázal Francouze vpustit.

„Ja! Ja!“ pokývne Rakušan a těžce, s odevzdaností do vůle boží, šlape si to středem zvědavců se zbytkem setniny k Pražské bráně.

Přifuní s ústy dokořán Maxmilián Chvojka.

„Rozšavlovali je… na cucky!“ Sytý, blahobytný obličej, v kterém se na lících větví načervenalé žilčičky, pohrdlivě se stáhne.

„To podle několika zatoulanců soudíš na porážku císařské armády?“ Od rozmluvy s primasem u Zlatého kola jako by Jablonský prohledal protiradniční opozici. „Máme si to přát?“

„Máme i nemáme,“ vykroutí se Chvojka.

„Buď bdělý! Přijedou další!“ zavolá hejtman na Adama Věžníka.

Zanechá překvapeného radního na plácku před branou a s klíčem, který si zastrčí za opasek, rázuje si to uličkou obdivných i hodnotících pohledů provázen pokulhávajícím bubeníkem.

Kdo na velkém rynku dává vybubnovávat rozkazy, je pán.

Má dopal na Chvojku. Dům opozičníka se tísní u dolní části hradu, takřka mimo dostřel, kdežto hejtmanův stojí u ohrožené horní brány. Jedna přesná trefa z houfnice, a je chudák. I tak ta pranice, ať se jí sebevíc bude bránit, připraví ho o poslední stříbrňák; v čase ohrožení všechno dvakrát i třikrát podraží. Začas, až mladým vyklidí dům, aby jako žebrák u kostelních vrat prosil o almužnu –

Bledinkou oporou je pro Annu!

„Všiml sis… měli vlčí oči, to z hladu,“ pajdá za ním bubeník.

V městě se žije stále jako zastara, po sousedsku, více ty než vy.

„Všiml. Zato ty se třikrát denně nadlábneš! No, vrať se, starý!“

Řešetář je mu pro tu plnou mísu cele oddaný.

Doma očekává hejtmana sestra s ošatkou městských drbů. Písečtí na něho spoléhají! Ťulpas je! Pro bubeníka a dva sprosté vymohl na radě kus žvance, a pro sebe? Je tak lehké vložit na něčí bedra odpovědnost.

Anna, šukajíc po domě, ani se po něm neotočí.

Zamkne se v komoře. V truhle se starými rodovými knihami hledá odpověď na zmatek v sobě. Dozvěděl se o tomto nebezpečném dědictví od strýce, kterého později skosil mor; to byl ještě výrostek, očarovaný vyprávěnkami vysloužilého granátníka, jenž se občas stavěl ve mlýně na tácky.

Vzdor v něm pokaždé sílí, dotýká-li se tupých hran truhly.

Otevře Starým zákon v místě, kam ruka některého z předků vložila úzký vrbový list. Egyptsky král jako potok se valí, jako řeky, jejichž vody sebou zmítají, nebo říká: Potáhnu, přikryji zemi, zkazím město a přebývající v něm. Je to jistě náhoda, že suchý list ostrou špicí míří k tomuto prorokovu verši, ale Jablonskému připadá, jako by ho před blížícím se zlem chtěli varovat všichni ti, kteří v knize čítali. Nemá kam prchnout. Břímě složené na jeho bedra přičinlivými sousedy svírá ho v mučících kleštích jak žal srdce proroka Jeremiáše.

Anna, jakmile sejde dolů, zeptá se ho svým klidným, do vesela hrajícím hlasem, zda už vojsko prošlo. Dozajista o tom zvěděla od sousedky nebo jiné zvídavé ženské, ale hejtman to chápe jako pokus o smíření.

„To se jen zatoulala granátnická setnina. Takových potáhne.“

„Dobře že nic nechtěli,“ řekne Anna.

Hejtmanův předpoklad nevyjde. Do smráknutí ani jeden zatoulanec nezabuší na horní bránu. V Pecovi, za kterým zaskočí, probudí tato zarážející skutečnost žízeň. Nalije Jablonskému bledou medovinu, tu z lipového květu, která ostře čpí v nose. To teď se ujala móda ostřit ji chmelem. Zamlada pili v mlýně o svátcích tu přičervenalou, chlapskou, silnou jako oheň.

Řezník si napral břich. „Asi se Francouz Písku vyhne,“ odříhne si. „Uvažoval jsem… co jako za službu v městském vojsku. Nic nenabízíš. Nazdobím se zase jako lajtnant, až se bouře přežene.“

Téhle pokleslé hroudě namyšlenosti má obětovat sestru?

„Schovej si šavli na lepší časy!“ přitakne.

Venku se Jablonský střetne jedině s ponocným. Uličky se vylidnily. Teď, kdy řádná garnizóna odpochodovala, nebylo jisté, zda do města nevnikne násilník. Halapartna ponocného jako by ohledávala volný prostor mezi zabedněnými domy. Zřejmě si malinko přihnul u páleníka za sv. Trojicí, bydlí poblíž,

„Halt!“ zahřímá, ale jak pozná hejtmana, skloní zbraň a šněruje si to dál, nakláněje se k pravé straně.

Věru že Písek není pevně střežen. Tenhle opilec někde vkrátku zachrápe, i Petr a Adam Věžník v branách zařezávají. Domů hejtmana nic netáhne. Znedobytněla Anna ve své komoře jako kterýkoli z měšťanských domů, které míjí. Prokoukl ji. Zpřejícní. Probudí v život radostné třeštění. A ucukne. Tak napořád, dokud nebude po jejím.

Dokud neobětuje Johanku a Petra. Dokud sestru nevyvdá za toho nabubřelého měšťana, který namouduši strhá žluté výložky z uniformy i bílé prýmky z klobouku, aby oboje mohl bez bázně vynosit; zato pentle v městských barvách, žluté a modré, uloží pečlivě uhlazené do truhly, aby si znovu mohl zavojákovat, až se ta pohroma přelije přes město.

Ustoupím Anně! leká se.

Strach z vlastní slabosti ho drží v uličkách. Nevzpamatuje se ani na velkém rynku, kde vzduch tolik nezhoustl a není plný podivných pachů. Rozestavěná radnice ho neupoutá. Uhání nahoru kolem kostela sv. Kříže.

Zubatí se na něho jako tlama draka vchod do Putimské brány.

Je zamknutá, chválabohu. Zabuší. Nic. Co kdyby… Buší znovu. A znovu. Konečně se nahoře v měsíční záři objeví bratrova rozcuchaná hlava.

„Co je?“ Protírá si oči.

„Co by bylo? Jenom že hrozně chrápeš! Rušíš klid pokojných měšťanů!“

„Já nespal,“ zalže Petr.

„No, střež bránu dál.“

Co kdyby divocí Chorvati v tichu přirazili k bráně, zlezli ji a vyplenili město? Znepokojen dlouží hejtman svůj beztak dlouhý krok, nezaujme ho ani v měsíční záři nazlátlá došková střecha kostela Narození Panny Marie, dupe tvrdě jako při parádemarši temnými podhradními uličkami, jsa ovládán drilem, tou prkenností, jež se do něho zahryzla.

Vrata Budějovické brány jsou pootevřena.

Než uleví zlosti, přesvědčí ho sluch, že ji strážce neopustil. Protáhne se, aniž v pantech zavrže, zato první dřevěný schůdek ho vyzradí. V znehybnění vyčkává, zda ho Adam Věžník nezaslechl. Obává se zbytečně. Má pekařského tovaryše přepadnout? Jako voják nebýval lepší, žold často promrhal v hospodách. Proto hlasitě zakašle, a mruče si něco pod mocný černý knír, bere se rozvážně nahoru schod co schod.

„Všem tu dobrý večer,“ zahlaholí.

Věžník zakryje halenou dívku. Jablonský ustrne. To není jedna z vojand, které tu po odchodu garnizóny zbyly, aby teď, v čase strachu z francouzského útoku, přišly zcela o živnost, ale přesto jsou plny naděje v zlaté časy, až Francouz konečně přitáhne.

„Takhle držíš vartu?“ spustí zostra – a očima šlehne po vylekané tvářičce, zda ho neklame zrak.

„Posílil jsem stráž. Jsme tu na hlídání dva.“

Adam Věžník nezpokorní, ba vede si přidrzle. Měl by ho sepsout, ale tak jako tak zludraří.

„Hlídej! A dej bůh, aby Bavor nebo Francouz pro tuto noc popřál klid Písku!“

Zprkeněl z toho překvapení, venku, na plácku před bránou, si teprve ujasňuje, čeho se vlastně stal nechtěným svědkem. Dcera předního píseckého radního, pověřeného vrchní správou nad pěchotou, tedy i nad ním, a s tovaryšem. Skrze pekařské umění nabyté na zkušené až ve Vlaších by Maxmiliána Chvojku zbývajících šest pekařů nejraději zamordovalo. Nakupuje u něho sám primas, okolo něhož jako pavouk opřádá síť intrik. Jenže pro samé opozičnictví se podruhé neoženil a dcera mu odmlouvá.

Stačilo by o tom špitnout do oušek zkroušených pekařů –

K pláči je to i k smíchu. Ten osnovatel malých vzpour, strůjce malých podvůdků se pokojně převaluje na širokém loži ve svém domě. Co chybí, aby se mu celé město postranně smálo?

II.

SHÁNLIVÁ PANÍ ANNA ANEB NA POČÁTKU VÁLKY I DOBYVATEL ZA VŠECHNO SLUŠNĚ PLATÍ

1

Na den sv. Evarista, papeže a mučedníka,2 není v kostele Narození Panny Marie k hnutí; v dojatém tremolu se děkan Liška modlí za jednotu obce, za opravdovou shodnost jejich vůlí, a aby Bůh, uštědřitel pokoje, odvrhl od nich veškerá pokušení. Neradostné, až děsivé zprávy docházejí. Rozprášena je císařovnina armáda, husaři rozšavlováni, pobiti panduři. Kde je síla, o niž by se Písečtí mohli opřít? Zbývá jen prosit Boha o osvobození od vlastních poklesků, aby nebyli obtíženi cizími? Nevíra a pochybnosti, hluboko zaklesnuté do duše, brání Jablonskému podlehnout všeobecnému dojetí.

Jako kajícníci ujařmení odpovědností kloní hlavy radní. Jako stádo ovcí tisknou se k sobě měšťané. Ze zášeří kostela stoupá k prosvětlené klenbě jako obětní dým strach.

Bože, ochraňuj nás! Nedopusť naše vyhubení!

Přestože děkan správně je kára za nesvornost a přestože si Lišky váží a má ho rád, připadají hejtmanovi jeho slova jako útěšná vábítka. K houfování ustrašenců, k pokoření vybízejí. To Jeremiáš, v kterém si včera četl, jinak vedl svůj národ: Připravte štít a pavézu, a jděte k boji. Už městský lid tak zhnětli, že v podřízení nachází útěchu. Pro koho nasadit krk! Bavor nebo Francouz jim na svých praporech nenesou svobodu. Proč by? Podílejí se na jejich výbojích? Císařovna taktéž podporu českých poddaných nijak moc nepociťuje. Češi vyčkávají. Modlí se. Ne za vítězství jejích zbraní, ale za své zachování.

Tu hejtman zahlédne u sakristie Annu. Zmocní se ho zvláštní povznešenost. Poslechla. Nepoklekne u Klasový zpovědnice. Jde prosit Lišku. Opojný pocit uspokojení z něho naplno vytryskne jako dobrý pramen ve skalnaté zemi.

Tu jeho a radního Chvojku vyruší kaplan Ledecký. Zda je pravda, že francouzské batalióny před svečeřením připochodují k městu?

Chvojka halasně, aby se kaplana zbyl, začne velebit děkanovo kázání, ale umlčí ho: „Pan děkan se tak snadno dojme!“ Hlas Ledeckého zostří. „Je-li Francouz tak blízko, je třeba něco dělat!“

„A co?“ zajímá se posměšně radní.

Ledecký v sutaně, jak se spěšně vyloupl z roucha, v němž přisluhoval děkanovi, jako by byl nedooblečen vedle radního v pečlivě vydělaném a zdobeném kožíšku. Splývavé černá říza dává vyniknout kaplanově široké hrudi, jež by slušela spíše opřilbenci. Chladně, s přehledem vypočítává na prstech pravé ruky. Připravit špitál. Nemrhat jídlem. Zásobit se na dlouho potravinami. Městská jízda by měla patrolovat na budějovické straně.

„Strach povzbuzuje trávení, mám snad proto, uhasit oheň v peci? Kdo zřídí špitál? Pan převor v klášteře? Kdo zaplatí jezdcům, kteří budou popojíždět před Budějovickou bránou?“

Kaplanův zakřivený nos se jako dráp zatáhne do masité tváře.

„Tedy nemůžeme nic?“

„Nic, na čem bychom neprodělali. Nebo se má sáhnout do městské pokladny na hotovost, kterou dal dohromady primas Hanzlík, buď mu země lehká, na stavbu radnice? To by musel nynější primas… nevím, nevím, s jakou by se potázal!“ Chvojka se nadechne. Zadrží nakrátko dech. Nadme se jako holub. A s výdechem klesne do blahovolné smířlivosti. „Teprve až Francouz připochoduje, ukáže se, jestli by se na něm nedalo vydělat. Dokud tu není, držme se toho, co máme jisté.“

Jablonský oi uvědomí: bez souhlasu toho zabedněnce se v Písku ani jediný prasečí chlívek nezavře; přestože se loni František Hynek z Vunšvic, jeden ze dvou stavovských hejtmanů prácheňského kraje, dal slyšet, že moč a Vykaly těch zvířátek zanášejí odpadové strouhy v uličkách a skrze ten puch pak nemůže dámská návštěva odjinud projít kousek i s ucpaným nosem, aniž by si orousala šat. Ale j&k z radnice, tak opozicí byl umlčen.

Pekař trochu vepře připomíná, Anna má postřeh, sám ovšem Jablonský proti prasátkům ostře brojil – než Anna štětináči podestlala v maštali. Tenkrát: prvně ustoupil její vůli. Aby L3 očistil v očích primasa, který vlastní za Putimskou bránou rozsáhlé pozemky, veřejně a nahlas, a na jedenkrát dal do hlasu, že takový domácí čuník je skutečným požehnáním pro každý dům v Písku: a že se to se smrad3m v uličkách notně přehání.

„Bude se muset za něho provdat!“ zabručí hněvivě.

Přes čuněčí výraz radního Chvojky dospěl Jablonský záhadný m myšlenkovým skokem k osrstěnému tělu lajtnanta Pece. Neboť čeká-li nyní pokorně Anna, až ji děkan vyzpovídá, a že se načeká, jelikož Liška musí vždy mezi dvěma činnostmi posílit tělo hutnou krmí, pak jemu nezbývá, než usilovně, a především urychleně pátrat po ženichovi.

Starostlivý otec Dorotky zvětří: „Za koho sirná která provdat?“

Hejtman znejistí. Neblebtl něco o jeho hezké a veselé dceři? Ne. Jen svíravé starosti vyústily v povzdech.

„Jak Písek uvítá bavorského kurfiřta? Jako svého svrchovaného pána?“ zajímá se.

Maxmilián Chvojka, městský politikus, lišácky se zašklebí.

„Ranní vstávání je mor pro pekaře, a já tvrdím, že po tak dobré mši není nad dobré dřímnutíčko!“

„O koho se opřít?“ zeptá se Ledecký, jakmile se radní vzdálí.

„Jiní tu nejsou,“ dá mu hejtman najevo, že porozuměl skrytému posměšku. „Všem jde o krk. Ledaže vy pomůžete?“

Ledecký se nepodiví: Jak bych já mohl? Čeká.

„O špitálu s panem převorem byste mohl pohovořit.“

„Svěřím se s tím panu děkanovi. Zná se s ním lépe.“

Prohlédl ho, ale nezdá se, že by si kaplana tím znepřátelil. Anna se ještě Lišky nedočkala. Johanka si stoupla na nějaký výstupek; chochol pestrých pentlí zavlaje od jejího světlého copu, vyčuhujícího zpod čepce. Tu její zrak zálibně spočine na urostlém mladíkovi.

Dej si zajít chuť, sestřičko! vztekne se hejtman, jakmile v mládenci pozná Němce.

Petr spí doma. Poté, co ho v noci probudil, hlídal až do svítání. Došlo mu, že varta není to, oč by měl stát. Jablonskému nezbylo, než Putimskou bránu aspoň přes den zajistit nejstarším bubeníkovým synem.

Vtom to řachne. Jako by se někde poblíž zbortil strop. Jablonský spolu s měšťany, kteří se zvolna trousí z bohoslužeb, nakrátko v úleku znehybní – zda za první ranou nebude následovat druhá, třetí, zda, probůh, Francouz město nebombarduje. Tu kohosi přepadne dusivý kašel, někdo se zakucká, věřící se naráz rozhýbají, ucpou vrata kostela, rameny se prorážejí na vzduch, pryč, zajistit se, skrýt.

Jako včely u česna Jablonskému připadají.

Ledecký širokým hrudníkem čelí tomu chvatu, dere se k oltáři, zpoza něhož se náhle vynoří mohutná děkanova postava. Krokem, který řídí důstojnost, ubírá se Liška ke zpovědnici. Musela ho udivit Annina prosba; před mší, jak se slušelo, zpovídali kaplani Klas a Ledecký; a ona že jen jemu se svěří. Času se mu nedostávalo. Do duše chtěl promluvit městským nadutcům. Musel se soustředit. V podstatě je to prostomyslnost, ženin rozmar, slabůstka. Tisíckrát zhřeší a k přijímání nebude moci jít bez nové zpovědi.

Přesto jí to slíbil. V tom zmatku kolem jde splnit slib. Pokyne Anně, jež by také ráda běžela zabezpečit dům, aby vložila na jeho bedra své prohřešky. Ten mírný pohyb ruky hejtmanovi napoví, jak jednat.

V půli cesty k Budějovické bráně potká bubeníka.

„Přitáhli… vzkazuje, že přitáhli…“

„Kdo vzkazuje? Kdes nechal buben?“ zahromuje.

„Věžník. Věžník, vzkazuje.“ Řešetář vypoulí tmavošedé oči, skryté v hlubokých důlcích. „Doma. Žena – že jsem blázen… pořád s bubnem…“

„Přiveď Vendelína. Hned. Dej vědět hlavě města… ne, nemusíš…“

Primas si to k nim pílí. „Tak je tu máme!“ volá zdálky.

V krátkém, jakoby seseknutém nose primasovi poškubává, ale v hnědých očích pod zploštělým čelem, vybíhajícím v pleš, kouká rozvaha. Přes všechno měšťanské pozlátko se v něm skrývá drnohryz – také z půdy žije. Přestože boháč, nezlakotněl. Zprvu ta jeho rozvaha málokoho trkne, v dětství ho málo živili, dost nenarostl, i hlas má tenký a vemlouvavý, ale v Písku se ví, že se jen tak něčeho nezalekne.

„Tedy vpustit?“ ujistí se naposled hejtman. Úlevně, ba skoro posměšně primas vydechne: „Víš o jiném způsobu, jak přežít?“

2

Jako hranatý bělavý blok je vražena do šedi hradeb Budějovická brána, z jejíhož okna na ně cení bílé zuby Adam Věžník.

„Je jich jako máku.“ Rošťácky zamrká na hejtmana. „Takhle na ně vystřelit!“

„Čímpak? Hubou?“ sjede ho Jablonský.

Vylezou po schůdkách do patra. Na pryčně v rohu se povaluje kus zašedlého plátna. Možná že právě jím se zakrývala Dorotka, dcera radního Chvojky.

„Batalión, víc jich není,“ vyhlídne Jablonský střílnou.

Mák má květ červený, kdežto jezdcům, sesednuvším z koní, červenají se jen třásně, jinak svými modrými kabátci připomínají spíše chrpy. Mít hradby osazené děly, rozmetali by je na kaši. Vědí o bezmocnosti měst, proto si tak bezostyšně vedou.

Bubeník leze nahoru se šmejdířem.

„Buben mi žena sebrala…,“ blekotá řešetář zmateně.

„Dobře udělala, aspoň ti jej neukradnou,“ ukonejší ho Jablonský. „Zeptej se, co požadují,“ přikáže Vendelínovi. „A zda jsou přátelé.“

Šmejdíř ovládá deset řečí, žádnou pořádně. Až na němčinu. Ovšem německy brebentí v Písku kdekdo. Vendelín otevře okno, které nedávno prorazili na místě střílny, a něco zablebtá. Francouzi mu nemůžou rozumět, ale zpozorují ho.

Tělnatý kapitán v nažloutlém kabátci smekne třírohý, zlatě lemovaný zelenkový klobouk a popojde dopředu. Něco zaševelí, zpěvavě, téměř až mazlivě, a tlumočník naladí hlas stejně příjemně. Vybavují se dlouze a Jablonskému připadá, že si i rozumějí.

Kapitán je dobromyslnost sama. Směje se, švihá kloboukem, uklání se. A nadmíru mává krátkýma, silnýma rukama.

„Je prý náš přítel,“ přetlumočí Vendelín tu posunčinu.

„Otevři bránu,“ vzdychne primas.

Hned jak hejtmanovi přidělili klíče od horních bran, uvázal si je k měšci. Teď vybere ten pravý.

Než otevřou železy pobitá vrata – zámek by potřeboval promazat – Francouzi se sešikují. Za rachotu bubnů vpadávají na prostranství před bránou. Všude jako po vymření. Kapitán Roubaud seskočí ze skvělého šedáka a řízně a s vojáckou povzneseností prohlásí, že jsou částí druhého alsaského pluku, jehož velitel Antoine Rougue de la Tour přibude se zbytkem co nejdříve za nimi.

„Potěš nás pánbůh,“ uleví si primas, když mu to Vendelín přeloží.

Kapitán se obrací výhradně na tlumočníka, ale ten stále ukazuje na primasa, to je mluvčí měšťanů, a na Jablonského, to že je jejich meč.

Plná tvář kapitána Roubauda s maličkým knírem pod rozpláclým načervenalým nosem pijana se úsměvně roztáhne. Poplácá mocně primasa po zádech a v černých očích mu zajiskří. Přitáhne si Vendelína za cíp kabátce a několikrát po sobě mu něco opakuje.

Pluk Rouguea de la Tour bude v Písku ložírovat, dokud jej neodvelí jinam, obsadí hrad a brány a oficíři se ubytují po sousedech.

„Co za to? Zeptej se ho!“

Primasův posunek nemusí Vendelín překládat.

„Armáda je vybavena dobrými penězi stejně jako dobrými zbraněmi!“

„Dokud budou platit, jsme z nezbytí jejich přátelé. Pověz mu to.“ Primas se zarazí. „To z nezbytí nepřekládej. Prostě jsme přátelé.“

Vendelín je také všude pěkně oplácaný jako kapitán Roubaud, proto si tak rozumějí.

„Je to liška podšitá,“ zašeptá primasovi, „nevěřil bych mu.“

„Jaký opravdu je, ukáže se až při placení!“

S vykulenýma očima se přižene Petr. Když bděl v Putimské bráně, nepřišli, a teď málem příchod Francouzů zaspal.

Oči nespouští z kapitána Roubauda. Smět tak nosit třírohý, zlatě lemovaný zelenkavý klobouk!

Z brány vyklopýtá Věžník. Jeden z nižších francouzských důstojníků ji začal obsazovat. Neurvale smýkli s posledním sprostým píseckého vojska, tvrdě ho nakopli.

„Co odteďka jsem?“ oboří se Adam Věžník na Jablonského.

Hejtmana se nemálo dotýká, že ho kapitán okatě přehlíží, jeho, který je bezpečím, mečem města, a tak vyštěkne na toho božídárka: „Šašek jsi! To, cos býval odevždycky! Seber se a mazej!“

„Pojď!“ kývne Věžník na mladšího Jablonského.

Petra by ani párem koní od té barevné podívané neodtáhli. „Jdi sám!“ mávne na přítele.

„To je mi vděk! Zbabělci jste! Takhle pást krávy!“ vzteká se Věžník.

Má pravdu! pomyslí si hejtman. Současně s tímto ponižujícím zjištěním se v něm ozve tichý hlásek vzdoru: Klíč od brány mi neodebrali! Cosi ho nutí vzepřít se tomu dobráckému kapitánovi, který opět sladce švitoří se šmejdířem, zatímco francouzští vojáci se rozcházejí obsadit Putimskou a Pražskou bránu a hrad a radnici –

„Tak děkuju! A vrátím ti to, hejtmane!“ vykřikuje zpovdálečí Adam Věžník.

Roubaud si zaťuká na čelo, chápe, měšťané mají co činit s bláznem, a šikovně se k tovaryši přitočí a nakopne ho do té části zadnice, za niž se drží.

Zbylí vojáci na plácku se rozřehtají.

„Tajtrlík! Šašek!“ překládá hbitě šmejdíř kapitánovo bujaré pokřikování.

Rozhodně, jak má ve zvyku, projde hejtman vnitřkem brány a zamkne kovaná vrata. Kapitán ho sleduje se smířlivým pohledem.

Pak nastaví dlaň.

Primas se vyleká. „Jsme přátelé. Obsadili brány. Klíče musí zůstat nám,“ strčí do Vendelína, aby překládal.

U přátel nezáleží na tom, kdo má klíče u sebe.

„Ať nám je nebere. V branách má své vojáky. Ti k zámku nikoho z nás nepustí,“ hučí primas do Vendelína.

„Ať praskne, bublina!“ vybuchne hejtman.

„To nepřekládej!“ zarazí včas primas Vendelína. „Pros za klíče!“

Klíče kapitána už nezajímají. Zato plně vezme na vědomí Jablonského. Po masitých, smyslných rtech mu sklouzne mstivý úsměv. Opíše tučnou pravačkou kruh a přátelsky hejtmana udeří.

„Líbíte se mu,“ překládá šmejdíř ne bez potěšení, „a proto se k vám nakvartýruje.“

„Za všechno platí! To řekl! Připomeň mu to!“ dloubne primas do Vendelína.

Kosým pohledem změří hejtman drobného primasa, zda nešpásuje. Ten pouze povzdychává. Francouzi se rozlézají po městě a on tu trčí.

Vendelín spěšně tlumočí primasovu poznámku.

Roubaud ohnivě přikyvuje. Znovu doširoka rozpřáhne své krátké mocné paže a obejme vzduch. Pak něco houkne do hloučku koňařů a snědý černovlasý mladík vyvede jeho šedáka a svou hnědku.

Co hejtmanovi zbývá? Ten nebezpečný kumpán vybyl pro něho. Děkan Liška by ho pokáral: okázalé postoje se nevyplácejí.

Přece se někdo z městských osmělil a sleduje výjev u Budějovické brány. Ale je to jen bubeník, který utekl a zase se vrací. Hejtman se vyhýbá jeho pohledu. Stojí tam na levé noze, pravou, s ovázaným kotníkem, si šetří, bez bubnu a paliček, Jak přikázáno. Vrátit se k řešetům, která teď nikdo nepotřebuje? Oči zpod hlubokých důlků na Jablonského oddaně poulí, jako by očekával ujištění, že si dál může posílat haranty pro stravu do hospody.

„Pověz mu, aby zašel k nám. Anna mu dá jídlo,“ vyšle za ním Petra. „Ale jen pro dnešek.“

Hra na vojáky končí. Roubaud je skutečnost. Na jeho rozkaz Francouz zacílí a vystřelí. Písečtí upadli do područí. Uvědomit si zcela dosah všeho, co před jeho očima probíhá, drásá srdce. Mrskali nohama, rozsekávali vzduch šavlemi – a na co? Kdo je bezbranné vydal napospas vlčím zubům? Namlouval si, že by mohl Písek provést skrze nebezpečenství? Primas se od něho odvrací a i bazilišek Vendelín si dovolí špičkovat. Ta bezmoc v očích řešetářových! Vztek toho darmojeda, když ho Francouz zkopal. A jeho, hejtmanovo, hlupství, že šel zamknout vrata. Jako by ještě na něčem záleželo. Pec se zavčas stáhl do ústraní a udělal dobře. Zůstaly mu sice klíče od horních bran, ale je proto pánem města? Vedou si nájemníky!

Roubaud, kterému neušly Petrovy obdivné pohledy, přivine k sobě chlapce. A pak ho vyhoupne do sedla svého koně. Petr šedáka z rozjívenosti kopne do slabin a má co dělat, aby nesletěl. Naštěstí se chytl pevně hřívy.

„Mais qu’on ne fasse pas de mal a mon petit cheval!“3 uklidňuje kapitán šedáka. Jako by jeho válečnému oři neublížil nerozvážný kluk, ale všichni Písečtí. „Que diable!“4 zahrozí Petrovi, který štěstím září.

„Jakube, Jakube… sedět na hřbetě koně… to je krásné…“

Jen hejtman otevře vrata domu, aby s koňmi mohli vejít, udeří ho do nozder ostrý kozí pach. Pohlédne na Petra, ten přikývne. Nejen čuník, ke všemu ještě rohatec –

Najednou je plný dvůr havěti. Ve Vídni lepší lidi zvířectvo nechovají, ale Anna nepřipustí, aby se mohli počítat mezi lepší. Avšak kde by se tu honorace nabrala? To je pravda. „Naše město při obléhání těžko někdo vyhladoví,“ libuje si často Maxmilián Chvojka.

Kdo by je obléhal, když sami brány otevírají?

Na dvorku pomekává rohatá nestvůra. Anna ji nestačila zavřít do maštale.

„Bé, bé, bé,“ zameká Roubaud a něco zamele. Pak kozu zatahá za bradu, ale ode dveří se mu dostane rázného napomenutí:

„Táhni od naší živitelky!“

Kapitán vypustí přehršel slov, vysekávaje Anně poklonu.

Ta jako by ho neviděla. „Přihnali stádečko putimských koz. Vybrala jsem si tu nejlepší. Koukni na vemeno. Sotva je vleče.“

„Tak je tu máme!“ opakuje hejtman po primasovi.

Anna kapitána a jeho sluhu neuzná pohledu. „Spát budou u koní!“

Kapitánův černovlasý sluha náhle zezadu stáhne Petra z koně. Chlapec se mu mrská v náruči. Voják stiskává víc a víc, až se Petr nemůže ani hnout.

Málem ztrácí chlapec dech, když ho pustí. A řehoní se tomu.

„Blbečku!“ urazí se Petr a skryje se v domě.

Hejtman bezmocně přihlížel sluhovu špásování. Pak se obrátí k Anně: „Ten vařbuchta je oficír… a je rozkaz – že v teple… jako s přítelem…“

„Ty ho taháš do domu, ne já!“ založí Anna ruce v bok. „Abys pak nelitoval!“

„Co já můžu?“ stahuje se hejtman do sebe a sleduje pozvolné klouzání mlsných očí kapitána po jejích příjemně oblých tvarech i jak si jazykem olizuje masité rty

„Quelle bele femme!“5 nasaje zostra vzduch do úst.

„Ne, žena ne. Hospodyně,“ porozumí Jablonský a naznačí, jak se peroutkou smetá prach.

To pro kozu, kterou Anna koupila. Aby věděla, že si moc troufá. Vzápětí své nerozvážnosti lituje. Roubaud je chápavý. Uznale mu poklepe na rameno. Našpulí rty. Pak se mu z hrdla vyvalí pleskavý zvuk, jako když se odspodu vyrazí zátka ze soudku s uleželým vínem.

„Nech si zajít chuť!“ zavede ho Jakub do stáje. „Uvaž koně! Čerte jeden! To je nadělení! Čuník, slepice, husy, koza, koně, Francouzi! Všechno podřezat! Byl by pokoj!“

Tu mu něco zezadu přilehne k ledvinám. Kapitánova pistole ho drží v šachu. Sluhův nůž mu ušmikne koženou šňůru u váčku se stříbrňáky a městskými klíči.

Roubaud zastrčí pistoli za pas a pohazuje si lupem, jako by hádal, co váží víc, klíče, či měšec, pak klíče strčí do kapsy nažloutlého kabátce a měšec hodí hejtmanovi zpátky. Kamarádsky ho chce poplácat po lících, ale ten prudce uhne. Roubaud vyhodí vysoko ruce do stran. Jako by říkal: pro tu malou nezbytnost nepřestaneme být přáteli.

„Před tvými jsem ti umožnil, aby sis zachoval tvář!“

Určitě je to smysl slov, jež chrlí. Hejtmanovi však ztemněl svět. Nejraději by ulehl někde v koutě a hlavu si přikryl pláštěm. Kdyby Anna jako biblická Jáhel mu přiložila ke spánku ostrý kolík a ranou kladiva mu ho prohnala mozkem, byl by jí vděčný v posledním zákmitu vědomí. Neprobudit se do zneuctění jako kananejský vojevůdce.

Jenže je plně při smyslech.

Vyrvat sluhovi nůž, s nímž si pohrává, a vrazit ho kapitánovi do srdce. Nedovolit, aby si z něho tropili šoufky. Jednat. Ale rozum, opatrník, ho varuje: dva bys těžko zmohl. Francouz by za odvetu dal postřílet vše živé v tvém domě –

Vklopýtá do sednice. „Jsou u koní,“ odpoví na Anninu nevyslovenou otázku.

Jediný pohled jí stačí, aby pochopila, že ho ti venku museli ponížit. Rukama hejtman šátrá po něčem pevném, čeho by se zachytil.

Není pro něho jiná opora než ona.

„Johanku jsem zavřela v komoře. Pro tu kozu se nehněvej. Je potřebí zkrmit seno.“

To předloni dal primas u jeho domu složit dvě fůry, sám je neměl kam nacpat, a vzpomněl si na ně až letos po parádemarši na počest narození následníka, a to jenom proto, aby mu sdělil, že čerstvým senem je jeho dům nabit až k prasknutí.

Smáli se tenkrát, že zadarmo přišli k hotovému.

„Tři koně bychom přes zimu uživili, natož kozu! Tamtěm… o senu neříkej!“

„Mají za všechno platit.“

„Stejně o senu mlč. Uprostřed zimy podraží.“

Přivine ji prudce k sobě. „Sebrali mi klíče od horních bran!“

„K čemu by ti byly, když sedí jak na Budějovické, tak na Putimské?“

„Kde je Petr?“

„Sliboval pomstu tomu černému chlapisku. Pak se rozbrečel. Teďka je u tebe v komoře.“

„Drzí jsou, ale my na pochodu do Itálie nebyli lepší. Pro vojáka je všecko kořist.“

Přitáhne znovu Annu k sobě. „Straň se jich!“ Naplno ho zasáhne v měkké poddajnosti jejího silného těla tak blízce poznaná vůně čerstvě nadojeného mléka. „Anno, nesmíš!“ stiskne ji bolestivě.

„Blázne!“ vyškubne se mu.

Totam je její chápavé soucítění. Chladně mu přikáže: „Měl by ses podívat, co dělají. Aby tě nevyloupili.“

3

V maštali zastihne Petr sluhu. Už se vybrečel. To ze vzteku, z bezmoci mu začnou padat slzy. Nemůže za sebe. Má to prý po strýci, otcovu bratrovi, který rovněž plakal, nedařilo-li se mu.

Setřel slzy a řekl si, že buď je baba, nebo muž. A protože Petr najisto ví, že baba není, zašel za Francouzem, aby si dokázal, že je muž.

Tři z alsaského pluku pocházejí z města Castres v zemi Languedoc – velitel Antoine Rogue de la Tour, kapitán Roubaud a jeho sluha Julien Bagard, který předtím, než ho zverbovali, sloužil v Castres u velitelova bratrance, rovněž Roguea, bohatého obchodníka.

Julien právě sundává sedlo z kapitánova šedáka. Něco v ústrety Petrovi zahouká. Zní to jako vyujálalilulá. Pak se sluha několikrát ukazovákem bodne do hrudi. Žilijen, Žulien, Žiljen.

„Žilien,“ bodne ho prstem Petr a zasměje se.

Sluha odkryje krásné bílé zuby. „Žilien,“ opakuje. Není mu víc než pětadvacet. Je snědý, skoro až tmavý. V rozhrnutém kabátci mu černá hustá srst vybíhá až k ohryzku, chlupy mu začerňují i hřbet ruky a prsty. I vous musí mít tvrdý; třebaže nedávno oholen, modře mu vyráží na bradě. Ta je tupá a tvrdá, i rysy obličeje jsou tvrdé, a jak si hodí do úst pár obilných zrnek, nadouvají se mu lícní svaly; v té chvíli se až do směšnosti podobá křečkovi.

Petr hned pozná, že si stejně jako jeho kapitán nepotrpí na rakouský befél. Žádný reglement, nařízení, řád, zvedání nohou a raz a dva, ale dálava, prapor vlající ve větru, buben a písnička. To ví od bratra Jakuba: císařovna Marie Terezie by z Čechů nejraději nadělala Němce – a ti tady? Hnedka je jich všude plno. Veselí, samý špás.

Potáhnu světem s nimi! vrací se Petr ke starému plánu. S Věžníkem nebo bez něho, potáhnu!

„Půjdu s tebou do tvé země, rozumíš?“ dloubne přátelsky do rozesmátého Francouze.

„Trés drôle, mon brave!“6 řehtá se sluha. V klenuté potemnělé maštali se k čuníkově ohrádce taktak vejdou ti dva vojenští koně, a až k nim přibude koza, těžko se v ní bude možné otočit; je to jen maštálka, a spíše ještě nízká přístavba než opravdová maštal, i dvorek, na který Petr vyjde, je protáhlý a úzký, ale i to je přepych uvnitř hradeb, kde se o každý volný kout servou měšťané jako psi o morek.

Hejtman nevidí rád to bratříčkování. „Pojď se mnou!“ houkne na bratra od vrátek.

„Mají krásné koně a jsou přátelští,“ předejde Petr výčitce.

„Ukáží nám tu horší tvář, až se zabydlí!“ Francouzi Jakubu Jablonskému odebrali klíče od horních bran – a vystavili ho posměchu města. „Teprve poznáme, zač je toho loket!“ bručí.

„Odtáhnu s nimi!“

„Oni tak o tebe stojí! Co bys dělal? Hřebelcoval jim koně?“

Postaru rozvážně a nespěchavě se ubírá hejtman k radnici, avšak rozvahu víceméně předstírá, a s přemáháním se snaží vyhlížet i jít jako jindy, a jeho temně hnědé oči, zřídkakdy nepozorné, vědomě nevidí modrokabátníky, jichž je všude plno. Zajde k Budějovické bráně, tam jich je celý houf, vezme to k Putimské, i tam se jich dost hemží, a což teprve před radnicí! Přitáhli asi noví, ztrácí přehled. Kdoví jestli už na radnici nevládne namísto primasa kolonel Antoine Rogue de la Tour.

Mladší ženy nevidět, skryly se bezpochyby jako Johanka, i měštku nezahlédne, zato kluci obdivují bílá lemování na vojenských kabátcích, červené spodky, žlutavé kožené brašny, přezky, přepásání, opasky, meče, dýky, pušky.

„Zůstanu tady!“ ztvrdne na místě Petr.

Jakub před měšťany nevyvolá hádku. Potom mu to ovšem spočte. Na tom Petrovi nesejde. Má svou hlavu.

„Na poražené skopce jsi zapomněl?“ připomene mu Jakub povinnost.

K Pecovi půjde! To zrovna! „Anna už včera ráno poslala Johanku pro hřbet, sotva na ni zbylo!“

„Tak se koukej!“

Vojákům pozornost lichotí. Aby se mu kdysi obdivovali víc, žmolil si hejtman v konečcích prstů zprvu tenoulinký, časem stále velkolepější knír. Až ho teď má jako prut.

„Jablonský, počkej!“

Udiví ho, a dost nemile, když zjistí, že tlumený hlásek náleží lajtnantu Pecovi, vraženému do výklenku za klášterem.

„I k tobě se vnutili? Mám na celé zaopatření lajtnanta se sluhou a koňmi. Dá se to zatím vydržet. Co říkáš? Jdeš za primasem?“

„Jdu.“

„Cpali se také na radnici, ale odrazil je. Říkal, že se to zatím dá vydržet. Radnímu Chvojkoví vyjedli Francouzi krám. Platí hotově. Můj lajtnant si koupil zadní čtvrtku, skopové se na pultě ani neohřálo. A to je neděle!… Co ty, jako hejtman?“.

„Co já?“

„No jestli se to dá vydržet?“

„Dá. Jistěže dá.“

„Bělokabátníci, nebo tihle. Mohli jsme dopadnout hůř. Prostě tě donutí obchodovat i v neděli.“

Tak zbláznivěl, tak nemužně změkl ten svalnatec, až mu to rozvázalo jazyk. Tlachá jako babka z Drlíčova, pomyslí si opovržlivě hejtman.

„Jdu dohlídnout, aby mě nerozkradli…,“ vytratí se řezník.

Z radnice právě vyprovází primas francouzského důstojníka. Docela je potěšen hejtmanovou přítomností. Nad zprávou, že mu zcizili klíče od horních bran, maličký představitel města máchne malou, drobnou rukou.

„To se dalo čekat. Jsou tu pány. Naštěstí se s nimi dá mluvit.“

Ve velké radniční místnosti se hejtmanovi uctivě ukloní šmejdíř. Mění se v nepostradatelné ucho, lecjaké městské tajemství se před ním poodkryje. Také ví, že toho, kdo hrbí hřbet, potěší pohled na něčí shrbená záda.

„Dohodli jsme se: nakrmíme batalión plukovníka Roguea de la Tour, udrží-li oficíři vojáky na uzdě,“ šveholí primas, „a neudrží-li, zavřeme štědrou dlaň.“

Město dlaň nezavře, i kdyby Francouz v kázni povolil, na vetřelcově slově nelze stavět. Nahlas hejtman řekne: „Rozumné dojednání!“

„Pravdaže rozumné. Odkoupí ode mne oves. A seno.“

„Později podraží.“

„Později třeba nebudou ochotni platit.“

To Anna nedomyslila. „Slyšel jsem, že radní Chvojka pro ně kvapem peče nejbělejší chléb.“

„Podívej se, jak si v uličkách vedou. Jestli dodržují dohodu,“ požádá primas Vendelína. „Vrať se brzo. Chci tě mít u sebe.“

Jen šmejdíř vypadne, začne primas opatrně o znovu vybudování městského vojska. Až zlé časy pominou. Teď o tom ovšem nemůže být řeč.

„Střežils císařský palác, víš tedy o možnosti, jak proniknout dovnitř?“

„Stával jsem tam. Ale proniknout k Jejímu Veličenstvu je namouvěru pro obyčejného smrtelníka těžké, ba nemožné.“

„Slušelo by se naší slavné panovnici vzkázat, že se město přátelí s dobyvateli naoko, z donucení a kvůli zachování našich životů a majetků, jinak že jsme nadále jejími věrnými poddanými.“

Jakub Jablonský poočku sleduje toho mužíčka. Pomátl se na rozumu, nebo špásuje? Nepomátl. Nešpásuje. Primas na rodinu Jablonských nedá dopustit, zahrnuje do ní i Annu, která mu odpomohla od žaludečních potíží sušenými drinky.

„Ve Vídni by tomu nemuseli rozumět,“ pokusí se ho hejtman snést k zemi.

„Tenhle Francouz je dobrý, maršrúta ho odvede jinam, a s novým se po lidsku nedohodneš. Anebo se přiženou naši. Začnou výslechy. Kdo přikázal otevřít brány? Kdo Francouze zásoboval obilím? A ke zdi.“

„Krajský Vunšvic přece sám…“

„Pan František Hynek je kam vítr, tam plášť. Vlísá se zase do minulosti. Co my? Co Písek? Habsburkové se tu jaksi už vydováděli, zklidnili se, dá se pod nimi žít. Jenže co ten nový, ten kurfiřt? Ujme-li se vlády, povede si krutě. Včera to bylo takhle, zítra to nařídí jinak. Copak se přeonačíš za rok? Vídeň Čechy otesává po svém déle než století! Taky si říkám: aspoň oves a seno prodat. Jestli se tahle válka protáhne, dojdou oběma stranám peníze a bude konec se zdvořilostmi.“

Šmejdíř snad ani neproběhl velký rynk, vbrzku je zpátky.

Jablonský odejde od primasa částečně uklidněn, strach ze zodpovědnosti, kterou na sebe vzal, a nemožnost dostát městské radě v slovu v něm však přetrvává. Zvítězí-li Vídeň, zřídí Marie Terezie vyšetřovací komise a ti z jejích úředníků, kteří si teď hoví v teploučku a bezpečí, budou klást nepříjemné otázky. Všechno se bude vidět jinak.

Písečtí se podobají ovocnému stromu v předjaří, slunce chvílemi připaluje, ale čas květenství ještě nenastal. Zít podle zvyku, pracovat a prodávat, družit se, anebo se zmenšit v téměř nebytí?

Hejtman nevěří Roubaudovi, a proto spěchá domů. Klase včas zahlédne, je však zpozorován a nestačí uniknout.

„Snažíš se, jak vidím, být v každém čase městu ku prospěchu,“ zatarasí mu cestu. „Ale nejsou jen tyto městské zdi, je i život věčný.“

„Pamatuji na to.“

„Byls u zpovědi? U svatého přijímání? Tvoje hospodyně byla?“ zahraje kaplanovi na rtech sladký, neupřímný úsměv. „Svatý apoštol Pavel v listě Kolossanům radí umrtvovat vše, co je v lidských údech pozemského – smilstvo, nečistotu, chlípnost, zlou žádostivost –“

Francouz obsadil město a tenhle flanďák, plížil a slídič, zatvrzele lpí na neměnnosti tohoto světa, aby si dodal důležitosti a aby měšťané, probůh, nezapomněli, že on je hlavní střežitel jejich počestnosti, neboť pozbyv dohližitelského úřadu, čím by byl? Na to, že on, Klas, je sloupem pravé víry, zapomenout nesmějí. Zlá žádostivost popadá tebe, ne mne, pohlédne Jablonský zasněně na kaplana, a zeptá se nevinně:

„Nevíš, důstojný pane, který podbiskup dosadil do Písku Ledeckého?“

Kaplan zneklidní. „O jakém podbiskupovi mluvíš?“

„Já mluvil o podbiskupovi?“ tváří se Jablonský nechápavě. „Já o kaplanu Ledeckém…“

Ať se Klas stará, aby mu prebenda neulétla. Vidí do něho. Když Jablonského povolali mezi granátníky, připadala mu Vídeň jako Sodoma a Gomora. Oficír byl pro něho polobůh. Natožpak císařpán. Tehdy mu otevřel oči jeden krajan ze Šumavy, který zažil ústup před Turky na řece Sávě. „Pozoruj je. Vytrvale,“ radil mu. „Jak se cpou, div nepuknou. Jak se nadnášejí před lidem. Jak lezou po kolenou před každým větším panákem. Nevyvolil si je Bůh. Klaní se oni tobě? Oč jsi horší?“ Po půl roce společného vartování přítele probodli ve rvačce.

„Někteří sousedé otevřeli krámy – v den odpočinku. Když se ptám: Kdo povolil, že se sedmý den nebude světit, neví. Hamižnost je žene.“

Klas by se rád vybavoval, ale hejtman spěchá.

Roubaud se uvelebil v sednici. Vyloupl se z kabátce, jen tak po domácku se vyhřívá u pece. Dokonce i z jezdeckých bot se vyzul.

Julien se míhá mezi dveřmi tu se džberem vody, tu s dřevem, Anně je k ruce.

Co nejhoršího – Johanka právě schází ze schodů, našňořená, opentlená jako ve svátek.

„Proč sem nalezli?“ Knír hejtmanovi hněvivě poskočí. Zato hlas z opatrnosti nezvýší.

Anna se nelekne. „Měls je vzít do tepla a jednat s nimi jako s přáteli? Čemu se divíš? Sám se pozval. Jaks odešel, usadil se tu ten páprda. Pohodlí si udělal a v jednom kuse švadroní. Vím já co?“

Ten páprda ho má obměkčit. „Melhuba!“ hodí hejtman po kapitánovi zlým okem, ale ten doširoka vyhodí ruce, aby dal najevo, jak je nadšen příchodem pána domu.

Hejtman zle koukne po Johance. „Kdo jí dovolil sejít?“

Anna se ohradí: „Jí se ptej! Ne mne! Tebe snad poslechne.“

Johanka se právě rozhodla, že hospodyně, ta lepší služka, byť z přízně, nebude si osobovat práva macechy. Zít je hejtmanovi ve dvojím ohni. Naštěstí má důvod k spravedlivému rozhořčení.

„Kvůli tomu lancknechtovi ses letěla převléci? Zmátořilas? Roztahují se tu jako kdovíjací páni, a ty – pentle!“

„Nestrpím, aby mne Anna zamykala!“

„Nestrpíš! Hm! Říkej: paní Anna! Než se mi zapálí ruka!“

„Nech ji,“ zasáhne Anna. „Budu nosit na stůl.“

Ne prvněkrát ho proti sestře popíchla a také ne prvněkrát, kdy Johance vyčinil, se jí zastala. Pak je on ten špatný.

„Je tlustý,“ ukáže Anna bradou na kapitána, jenž výměnu názorů mezi nimi kupodivu napjatě sledoval.

Můjtypane! Do nozder se jim vrazí omamná vůně. Už na prkénku zlátne šťavnatá skopová pečínka jako velký vzácný kámen.

„To on donesl od Pece,“ odpoví Anna na hejtmanův tázavý pohled. „Kousek hřbetu, který jsem včera koupila, jsem přenechala sousedce.“

Francouz umí pokořit: vposléz aby mu byl vděčný za kus žvance. Anna je sladká žena, jedině bůh ví, jak je sladká, ale hrdosti se jí nedostává. Hlavně že sousedce posloužila. A nepřišla přitom zkrátka, samozřejmě. Upekla Francouzovo maso. Proto také toho páprdu, toho dědka usalašila u pece.

„Kampak jdeš?“ lekne se, jak hejtman prudce vstane.

„Ten tak něco daruje a nic nevezme,“ mručí si pro sebe hejtman. „Kde je Petr?“

„Mne se ptáš?“ sleduje ho.

Rovně jako při parádemarši, s toporným stažením zad, šlape po schůdkách. Sledují ho až ke stěně, na niž je přitlučena polička s Anninými pytlíčky. Hejtman má sto chutí chrastivé seníčko vysypat na hromádku a pomíchat; stejně vedle zeměžluče proti choleře, rdesna hadího kořene proti zmijímu kousnutí, anýzu proti jakémukoli jedu, průtržníku dobrému na kýlu, je ukryta bylinka, kterou ho očarovala. Až k podpůdí slyší ustrnulé, úžasem nabité bezhlesí dole, ať se dohadují, proč se utrhl, bezčestný vandrák je to, ten kapitán, žvástal, hejtman hledá rozmáchle v tom bezladí, v tom nepořádku, který ještě Anna nevymýtila, a tu se mu pěkně zakulatí v prstech, řezník Pec, dobrý Čech a strašpytel, přebral dobrého uherského vína a uniklo mu, že druhý soudek zůstal plný.

Vyrazí špunt. „Nezkyslo!“ vdechne blaženě.

Jen hejtmana spatří se soudkem, zakáchají ti dole jako kachny, je to šelmovina, ne truc. Anna spustí ruku, již si mimovolně položila na hruď, a vydechne.

„Bude pijatyka!“ houkne hejtman na kapitána, který se chňapavýma tučnýma rukama zmocní soudku a zvysoka si přihne. Víno čúrkem stéká do jeho dutého hrdla, dlouho, předlouho, až s heknutím utne proudeček a vrátí soudek hejtmanovi, který si také zavlaží vnitřnosti, ale jen kratince.

Neopije se, s tím ať ten zloduch nepočítá!

„Žilien,“ pokývne Anna sluhovi, otálejícímu u dveří, aby si k nim přisedl.

Kapitán přivřeným černým okem, ze strany a zkoumavě, si přeměří hospodyní. Mlaskne. To jako by doochutnával víno. Pak halasně, po francouzsku, přizve k nim Juliena Bagarda.

Jablonský, aby kapitána nahněval, podá mladíkovi soudek.

„Lokni si řádně! Jemu na vztek!“ zasměje se.

Julien padl do oka nejen jemu, ale i Anně; z její strany jde povícero o ochranný mateřský pud, jehně zahnali na louku mezi vlky, a ten dareba – a musí to být pěkný dareba, drží-li se Roubauda – vystihl podobu, kterou mu přisoudila, a snad by i své tuhé ležaté vlasy jako zčernalá sláma nakudrnatil, aby se v jejích očích víc poberánčil. Což o to, pracovitý je. I přizpůsobivý. V Castres u toho zbohatlého Roguea ho též naučili chování. Necpe se, kam nemá. Pro tento druh šibalů měl hejtman odjakživa pochopení. Snad proto k nim tíhne, že sám bere život až bolestně doopravdy.

Lícní svaly se Bagardovi nadmou jako pytlíčky, to jako by se obilní zrno octlo v jeho vlčím skusu, a z drtě slov vypadne zkomolenina.

„Do-bše… dop-še…,“ opakuje několikrát snaživě, a smích, který vyvolá, probudí chuť k jídlu.

„Ať nevychladne!“ vyplaší se Anna a už jim odkrajuje z pečínky.

Kapitán nelení a znovu si přihne.

Anna odmítne. Nepije. Johance Roubaud soudek nenabídne. Ostatně ji skoro nevidí. Jako by hejtmanovi naznačoval: buď bez obav.

Zuby rozmělňují křehké skopové, přikusují voňavý chléb, soudek po vojácku koluje mezi muži, hejtman a Bagard ucucávají s mírou, zato kapitán si přihýbá. Je vinař. Na téhle dlouhé štrece mu chyběly – buď za to dík Francii a maršálu de Broglieovi – jedině pravidelné ranní doušky.

Nahne se a nečekaně poplácá hejtmana po tváři, jako před jízdou popleskává šedáka, je to projev uznání, víno je skvělé, nasytili se, je jim spolu dobře.

„Ožral ses,“ odvrátí se hejtman, ale Vtom se kapitán znovu k němu nakloní a příval políčků vytleská na jeho pohublé tváři čvachtavý zvuk vzdálené střelby a zažehne ji v udivující rychlosti do červena.

„No! No!“ ožene se po něm hejtman.

Bagard přiskočí, podepře svého velitele, nabobtnalého vínem a potlačovaným smíchem, pomůže mu k houním, jež Anna s Johankou ve spěchu rozprostřely u pece, a naplno se zazubí na hejtmana:

„Dobše! Dobše!“

Jablonský se na sluhu neusměje, ač se mu chce; z toho, co se stalo, viní jedině Annu, to pro kus skopového usadila tlusťocha u jejich stolu, selská hamižnost jí nedá spát; provrtá ji i Johanku odsuzujícím pohledem, hekne: „Já bych…!“ a celý zdřevěnělý, jako by mu v kloubech srostly nohy, vykročí ke schůdkům.

V komoře ho vztek naráz přejde.

A dostaví se lítost. Co měla, chudák, dělat, když jí sám naporučil, aby Francouze držela v teple a nehudrovala na něho? V jádru je hejtman jako vosk, který roztává při sebemenším jejím dotyku. Miluje Annu. Pro všechno, co nesvede a co ona vykonává neokázale, s bohulibou samozřejmostí. Kdyby se nestyděl, seběhl by k ní a přede všemi vyznal, čím je pro něho.

Potřebuje se zklidnit, najít odstup. Pár hltů vína ho rozehřálo. Rozloží papír na stolek, přitáhne si kalamář a přiřízne brk. Spát se mu nechce. Ne pro děkana Lišku, ale pro sebe ve zkratce zachytí, čím žili v tento sváteční den.

Přivře oči. Znovu vidí tučné podkrčí Liškovo na kazatelně. Slyší ránu, která rozhýbá kostel. Rozmáchlého Roubauda před Budějovickou bránou. Věrného bubeníka. Vytřeštěné oči bratra Petra. Ustaranou tvář primasovu. Znovu vidí sousedy, kteří – aby přátelsky vyšli s Francouzi – odhodlávají se porušit sváteční klid, aby mohli cizí penízky přihodit do měšců. Brk uvážlivě vykresluje písmenka.

Je mu vše to znovu prožít, být zase při tom, ozlatit jednoho a přičernit druhého, taková je výsada písmáků. Opojně a naprosto se hrouží do dějů, jež sotva byly odžity.

Vtom se Petr neslyšně vplouží do komory. Adam Věžník neprominul Francouzům nakopnutí, ani že ho hejtman Jablonský před nimi seřval, a nebyl ochoten se s Petrem bavit o toulkách světem. „Táhnout do nečasu? Blázníš, Petře?“ poškleboval se mu. Petrovi nezbylo, než z hradeb u Budějovické brány sledovat, jak se cizí vojsko chystá přenocovat. Plukovník Rogue de la Tour neustále přicházející oddíly už do města nevpouštěl.

„Tulák se vrátil! To brzo!“ loupne po něm Jakub. „Jedls?“

„Ne. Nemám hlad.“

„Aspoň neubude. Jdi spát.“ Neposlušnost hejtman jen tak nepromíjí; musí si chlapec uvědomit, že on, Petr, spolu s ním, Johankou a Annou, tvoří jeden celek.

Noc sevře město. Hejtman se znovu ponoří do psaní. Brána zeje dokořán jako dračí chřtán. Tu sykot, šustot nastupujících bataliónů naruší nepatřičný zvuk, jako když do hukotu vodopádu zakřehotá havran. Zdlouhavě, ztěžka se odtrhuje od děje. Zaposlouchá se. V přízemku někdo překotil lavici u stolu.

Julien se odebral spát ke koním. Petr chrápe za pecí. Johanka má svou komůrku, letí mu hlavou. Anna ponocuje, dům chce uvést do pořádku –

Roubaud tiskne Annu ke zdi. Mohutnou levou prackou jí přidržuje ruce a pravou zacpává ústa.

Skokem je hejtman dole.

Odtrhne ho od ní, a zatímco Anna prchá v slzách, kapitánova zdivočelá tvář se jakoby trhem promění opět v dobráckou, něco opile zabrblá, odvalí se k peci a svalí se na houně.

III.

SLIČNÝ DAREBA ANEB AŤ ŠŤASTNÉ PANUJE A DLOUHO ŽIV JE ČESKÝ KRÁL KAREL III.

1

Černá mračna, přihnaná severním větrem, znehybní v náhlém bezvětří a v uctivé výši nad věžemi města, jako by se obávala jejich ostrých špicí. Nečisté pachy vymetl severák nahrubo z těsných uliček, a než se do nich vkrade poctivý smrádek, dýchají měšťané plnými plícemi jako někde v lese. Ostatně k smrkům, jedlím a borovicím mají jen skok, obklopují údolní město koldokola, jsou jeho bohatstvím i záštinou, jako je chrání Otava, vtékající pod hradby ze stínů buků, vrb a olší. Přemostili ji a učinili schůdnou pro kupce i armády. Dvě věže, střežící kamenný most, málokdy zabránily jak kupcům, tak i vojům nepřátel v postupu na Prahu. Pokusili-li se o to měšťané, zachovali si na to krvavou vzpomínku. Ně na kupecké karavany, které se tudy odnepaměti ploužily, cinknuvše penízkem do nastavené dlaně za mostné, ale na útočná vojska, jež božím úradkem jsou předurčena k ničení a boření, zabíjení a konečnému ovládnutí vytčeného místa.

Jakuba se při pohledu na tu černavu zmocňuje neklid. Léta Páně 1620 započala Vídeň, jak mu na radnici připomněl primas, otesávat Čechy po svém, její soldateska vyvraždila v tomto městě téměř všechno mužské obyvatelstvo. Rodu Jablonských, usídlenému na Pražském předměstí, před stojedenadvaceti lety vyhořel mlýn, opětně jej zvedli z trosek, a zvěst o té krvavé řeži se přenášela z děda na vnuka. Živil v sobě nenávist k Habsburkům, věřil v odplatu. Musel-li nyní nerad, strašně nerad přiznat jistou shovívavost Vídně, nestala se pro něho tato skutečnost oporou. Útlak poznovu zesílí, až Marie Terezie odrazí nájezdníky. Něco jeho vojácké duši napovídá, že se bavorský kurfiřt rozhoupal k tažení až v čase plískanic. Udeří-li stejně kruté mrazy jako loni, kdy v Čechách pomrzlo tisíce ovcí, vyžene ho ze země mráz a hlad. Hejtmana leká mírné veselí, jemuž propadají Písečtí. S Francouzi se prý dá vyjít. Bídák Roubaud se podobá více labužníkovi ze země Languedoc než krvežíznivci, také je více mlsal než zabiják, ale postačí, aby se zachmuřilo čelo Roguea de la Tour, a bude palašem půlit lebky svých nynějších hostitelů.

Zajde za děkanem. Tomu třes rozechvívá tučný podbradek, sedí schlíple s nateklýma, pokojně složenýma rukama na rouchu. Zastihne u něho kaplany.

„Umírá?“ odvede stranou Ledeckého.

„Nesmí teď umřít!“ Ač pokrytec, tohle myslí druhý kaplan opravdově.

Pouhé vědomí, že ten snášenlivý vlídný stařec ještě dýchá, dodává Jablonskému odvahu.

Klas ho doprovodí před děkanství. „Umírá,“ ujistí ho, jako by mu to před okamžikem četl ze rtů. „Proto ještě mocná ruka Páně nebude ukrácena!“

Před měsícem by se hejtman výhrůžky zalekl, nyní mu pouze odkryje malost prvního kaplana. „Záleží na tom, kdo trestný meč Páně svírá!“

Liškovi mohl odporovat, aniž v jeho očích upadl mezi kacíře, tomuhle zarytci ne.

Vzápětí se hejtman odebere na radnici a mluví před primasem pro Ledeckého.

„Město skučelo jako v řetězech, když tu děkanoval vymycovač bludařů Bilovský. Avšak obchod upadal a městské věci byly vepsí. Je tomu tak vždy, hledají-li se chybující tam, kde nejsou. Ledecký se občas přioděje hubeňoučkým plátýnkem světce, ale je jím jen podle slov, časem ztloustne jako Liška. Netouží obrodit město, ale jen a jen být děkanem.“

Nato odtuší primas:

„O volbě děkana nerozhoduji já, ani městská rada.“

Jablonský ví: město se nehodnému duchovnímu pastýři může vzepřít.

Primasa tíží stále totéž: „Měli bychom najít skulinku, jak proniknout k naší královně. Měla by vědět o věrnosti Píseckých.“

Hejtman by se z toho vztekl. Cožpak už pražský arcibiskup vložil českou korunu na hlavu Marie Terezie v Svatovítském chrámu?

„Císařovna si je věrností svých měst jista!“ ubezpečí primasa.

Petr ž řeznického krámku zahlédne bratra Jakuba: jde rozvážným krokem k radnici. „Je to panák! Nic víc!“ řekl o něm Adam Věžník, který hejtmanovi neodpustil kopanec u Budějovické brány. Petr také čekal, že se bratr postaví Francouzům, ale současně mu zdravý rozum napovídá, že by Jakub nic nezmohl proti takové přesile. Váží si dál Jakuba, a čím dál méně uznává svého mistra.

Maso z krámu zmizelo. Pec zneklidněl: prodávalo by se, jen kdyby bylo co. O ovečku za hradbami nezavadíš. Dobytek po vůkolí vykupují Francouzi. Jak to vypadá, nebude zakrátko do čeho kousnout.

„Nadělalo by se peněz!“ lamentuje Pec.

Teď má mistr jinou starost: ztratil se jeden z dlouhých řeznických nožů. Snad podesáté vyslýchá Petra:

„Opravdu jsi ho neviděl?“

„Viděl. Ale dneska ne. Včera.“

To Adam Věžník Petra navedl, aby mistrovi štípl nůž. „Všimni si, jak se Francouzi naparují. To proto, že mají zbraně. Aby ses jich bál. Jenže když budeš mít při sobě zbraň, je to jiná písnička!“ Věžník pro Petra ukradl půl košíku sladkých pletenců. Podělil se o ně s Julienem.

„Jak se někdo mohl dostat k našim nožům?“ přemýšlí nahlas Pec. „Nechci mít opletačky s Francouzi! Takový dlouhý ostrý nůž vjede do břicha jako do hrudky másla.“

„Viděl jsem jej naposled včera,“ vytáčí se Petr.

Na velkém rynku se rozplácnou v prachu první kapky. Taktak stačí hejtman doběhnout pod stříšku. Nahnědlá voda se řine uličkami, střetává se ve vírech, rozlévá se do kaluží.

Užuž se zdá, že stovky potůčků svými úhořovitými údery podemelou hliněné hrázičky u vrat domů a zalijí dvorky, když tu černé mračno postoupí nad Čížovou.

„Kdes byl?“ zeptá se hejtmana Anna.

Vysmála by se mu, kdyby se jí svěřil, že se byl podívat na oblohu z velkého rynku?

„Za primasem.“

Do městské politiky Anna nevidí, Primas je pro ni panstvo a k panstvu je třeba mít úctu.

Johanka vyjde na práh se džberem vařící vody.

„Kde jsou slepice?“

Hejtman ustrne: snad Anna nezarmodovala kvůli mlsným jazykům Francouzů pár nosnic, které si ponechali na jaro?

„Pomátla ses? S jakou námahou jsi hejno ‚dávala dohromady!“

Najednou se nemůže zříci tří slípek! Anna mu chce pádně po putimsku vysvětlit, jak se to s jejich slípkami má, ale Johanka ho usadí:

„Naše jsou v kurníku! Tyhle,“ ukáže na zakrvácené bílé bochánky, „se připletly Žilienovi pod kopyta jeho hnedky.“ Johanka je poddajná, mírňoučká ovečka, opět uznává Annu, má ji skoro za matku.

„I laň, co mu včera visela u sedlá, srazil koněm?“

„Nejspíš.“ Johanka si tím neláme hlavu.

Rychle se ten čerchmant otrkal! Pošetilky! Jsou snad Písečtí raněni slepotou? Nevšimnou si, do kterých vrat tahá Francouz kradené? Včera Julien přitáhl pytel mouky. Odkud? Jen se zubil: „Dobše. Dobše.“ Je snaživý a učenlivý, i česky se pokouší mluvit. Přeje si Anna, aby jeho, hejtmana, později obvinili ze spřeženectví s cizáky? Ne nadarmo se primas bojí vyšetřovacích komisí.

„Hlídáš snad Žiliena? On pytlačí, ne ty!“ podpoří Anna Johanku.

„Nynčko mají sousedé ocásky stažené, ale pak –“

„Vojsko odjakživa loupí. Dokud my nic nepostrádáme, nestarala bych se o to.“

Kapitán stráží okolí, je víc pryč než v Písku. Odsypal něco peněz Anně za ubytování, ne moc. Alsasan se nepředá. Neprodělají na něm, ujistila hejtmana Anna. Snědli sice všechen chleba, ale na nový obstaral mouku Julien!

Kdykoli hejtman neví, jak dál, zavře se v komoře. Po chvilkách skládá své povídání: když ne pro Lišku, tak pro koho? Sám neví. Vše podstatné, čím město teď na podzim žije, v řádcích chybí. Kapitán to ráno po tom, co v opilosti obtěžoval Annu, mu uštědřil přátelskou herdu do zad. Nejraději by Roubaudovi vyškubl černý knírek, nebo ho popadl za to načervenalé kachní šlápnutí, které má místo nosu.

Den nato k němu přivlékl kapitán Vendelína.

„Líbí se mu tvoje hospodyně, a ty mu bráníš!“ překládal.

Mohl přiznat, že má o Annu zájem on? „Není pro kdekoho!“

Kapitán bodře poplácal po zádech nejprve tlumočníka, pak hejtmana a naladil tvář na vážno. Je oficír.

Šmejdíř se výborně bavil: celé město ví, anebo se dohaduje, že se hejtman s Annou přátelí.

„Pověz tomu pupkáči, že můj dům je poctivý! A že žijeme v křesťanské zemi! Francouzi slíbili nesekýrovat obyvatelstvo!“

Dost možná ho chtěl Roubaud zesměšnit před Píseckými, od toho večera si k Anně hic nedovolil; aspoň kdykoli hejtman pobývá doma, a doma se snaží být vždycky, jakmile se v přízemku rozvaluje Roubaud; přesto se každý večer ukládá na houni přede dveře ženské komory.

Anna se pousmála. „A co okno?“

Přitloukl je. Nadto sestru a hospodyni zamyká. Roubaud jedinkrát vycupital nahoru, ale jak ho zmerčil, vrátil se. Doufají zřejmě všichni, že to brzo hejtmana přestane bavit. Spí se mu nepohodlně. Prochladl. Začal kašlat. Anna mu vaří čaje z březových listů. Nejhorší je, že ráno musí klíč Anně odevzdat. Zámečník jí snadno může udělat náhradní. K velké smůle vyniká Jakub Jablonský zvlášť tvrdým spánkem. Kapitán ho mohl potřikrát překročit – V jasných chvílích to zavrhuje jako nemožnost. Anna přece spí s Johankou. V prvních týdnech v Písku Anna často vycházela Putimskou bránou do polí. Potajmu se za ní jednou vypravil: Nestýkala se s Putimskými, jak ji podezíral, ale docela obyčejně sbírala bylinky.

Vyrýpávala k jeho úžasu pampelišky i s kořínky a otřepané je ukládala do mošničky. Byl teprve duben, ale stráně už přehřívalo slunce. Stáhl se neviděn za hradby. Když pampelišky dávala sušit na vrch pece, vyptával se jí zprvu, jaké bolesti utišují. Ty od žlučníku, odtušila, a tu jí opatrně vytkl, aby shromažďováním toho kozího krmení pověřila některou putimskou tetku, pro ni, napůl měštku, se něco takového nehodí, a také pobuda by ji tam mohl přepadnout.

„Já bych se dala!“ odbyla ho, ale vícekrát za hradby nešla.

Petr si zase povšiml Julienových kradmých pohledů: a ty směřují k Johance. Ještě jí není šestnáct, ale v bocích je statnější než Dorotka.

„Žilien na tobě může oči nechat,“ řekl jí.

„Oči jsou na koukání,“ cukla sestra povýšenecky ramenem.

Jakubovi o tom Petr nepověděl. Totiž ani trochu by se nezlobil, kdyby Roubaud odvedl Annu. Je pro hospodyni kluk. Peskuje ho. Zato kapitán ho už dvakrát vyhoupl do sedla svého šedáka. A Julien Petrovi naznačil, že pro něho, až dojde k mele, ukořistí koně.

Stříbrňáka nebo pstružáka, nebo koně jablkové barvy, možná plesniváčka, tříročáka běhounka, bujného, vzdorovitého, nepokojného, větřivého janka.

Občas je Petr z touhy po koni docela špatňoučký. Jakubovi se svěřit nemůže. Francouzi bratra zklamali stejně jako Habsburkové, zatvrdil se. Jakuba Jablonského děsí klid, který uklinkává měšťany do spokojenosti. Chtěl by s každým zatřást. Písek je na ráně. Je překážkou.

V komoře, kde právě je, ho hluk dole upozorní na Roubaudův návrat. Kdyby mohl…! Ale co může?

Nevrátil se kapitán, ale Julien. Zamoučil si mokrý vojenský kabátec, očisťuje se na prahu.

„Pšší… pšíí…,“ odkryje bílé vlčí zuby.

„Už se vycákalo!“ kývne na něho hejtman. „Co přitáhl?“

Anna odklopí poklici z hrnce a bodne nožem do slepice, je-li měkká.

„Dozvím se to?“ zvýší hejtman hlas.

„Mouku. Přece vidíš.“ Anny jako by se to netýkalo. „Neříkám mu. Odtáhne čertvíkam, nám mouka zbude.“

„Chytnou ho!“

„Jeho pověsí, ne tebe!“

„Dobše… mouka… Žilien dobše!“ zubí se Bagard.

Až sem vrazí vojáci a prohledají dům, na co se on, hejtman, vymluví? Krátkozraká, chtivá Anna! Roubaud pochopitelně o ničem nebude vědět. Je to past. Mouku koupil ‚francouzský nákupčí a není určena pro batalióny v Písku a v okolí, ale pro vojsko, které teprve připochoduje.

„Neber nic! Je to francouzská mouka, slyšíš?“

„Neřvi na ni! To má za to, že se stará!?“ Johanka vpluje dovnitř se závanem chladného vzduchu.

Zesílila sestra tolik v bocích, nebo má spodničku navíc? Vyspívá rychle, skoro před očima.

„Neřvu,“ opraví ji mírně. „Jenom se snažím předejít neštěstí.“

„Zahřej se!“ přistrčí Anna sluhu k peci.

Pěkně do hněda se vypražil v Alsasku ten čiperný, nenechavý, docela hezký dareba. Hejtman chvilku pozoruje Annu, zda se k němu příliš nemá – ale nemá se.

„Voják… móc móc pššít… kaptén bojí… zima… moc voják…“ Z námahy nabíhají Julienovy žíly na silném krku.

Co měšťané mohli Francouzům prodat, aniž by sami přes zimu strádali, už prodali; primas nedal na hejtmanovo varování, že armáda, jakmile pocítí v čemkoli nedostatek, začne si brát vše potřebné násilím.

Tu Julien vyskočí od pece a uhání ven.

Anna ruče odstaví hrnec a Johanka, s prkénkem v ruce, lísá se k ní jako kočka. Zčervená. Patrně od páry, která se vyvalí. Bystře ten záludný tlustý frejíř odhalil, co na Annu platí. Tu flák hovězího. Tu srnec. Tu mouka. Tu slepice. Prohledá ho. Ví, Roubaud určitě ví o Julienových kouscích, kryje ho, a jako o nich neví.

Hřmotně, se smíchem vpadne dovnitř kapitán.

Houkavě napodobí fujavici venku, zkřehlé ruce hned zakládá do podpaží, hned jimi cvičí a přitom jakoby nechtě pohladí Annu. Ta ucukne. Roubaud dál nenaléhá, svalí se za stůl a s bujarým vřískotem poplácá hejtmana. Johanka se směje i Julien ‚i Anna a hejtmana může čert vzít, když mu nová dávka políčků prokrví tvář.

„Nevšímej si ho! Vidíš přece, že přebral!“

V chrpově modrých smavých očích Anny se zatřepetá prosba: copak já za něj můžu?

Jenže kapitán ne a ne se nabažit toho bratření, i lechtat se hejtmana pokouší, palci mu zajíždí pod žebra a chechtá se přitom jako pominutý. Jablonský plácne po drzých prackách. Roubaud se svíjí smíchy. Pohrává si s ním jako s mrzutým kocourem. Snad to nemyslí zle, ale je to únavné.

Anna zvážní. „Odsedni si,“ radí mu.

Kapitán se v tu ránu na něho znovu nalepí. Není kam se hnout. „Ty narvaný, prskající ohavo!“ ožene se znovu po něm Jakub. Když však kapitán s ním dál tak nepěkně laškuje, zvedne se a toporně, s rameny staženými do lopatek, stoupá po schůdkách.

Nahoře si uvědomí: právě tohle udělat nechtěl.

Ten neomalenec se raději přecpe, než by mu nechal stehno. V tyhle rabijáky skládali jakoustakous naději. Česká věc! Kručí mu z ní v žaludku. Jak si mohl něco prostoduše namlouvat o vlastnících klíčů? Vyklidil drzounovi pole, přestože věděl, že právě o to mu jde. Uloupit Annu, to chce. Roubaud není opilý. Opilost předstírá. Aby si mohl dovolovat. A on, hlupák, se urazil a vyrazil nahoru jako na divém koni.

Dole se cpou! Naštěstí se včas vrátil Petr, takže si dá. Na vojně Jablonského krmili hrachem. Kdyby se mohl aspoň napít vývaru! Buď snese kapitánovy hrubosti, anebo bude o hladu. Kdyby se vzepřel, nasadil by mu do domu deset žroutů.

Starej se, živ Francouze, když si chceš hrát na rebela!

Z hladu a nepřízně osudu hejtman nakonec usne. Probudí ho vrznutí dveří. Dům oněměl. Vposledku se mu stává, že usne, jen sedne. Stárne?

„Co se stalo?“ promne si oči.

„Přinesla jsem ti trochu jídla.“

Dosud Anně nezačal vyčítat, že využívá tísně, v níž se octlo město, aby ovládla dům. Tak daleko nedospěl. Neušlo mu sice její sebejisté vystupování, dříve nedávala všem tak okatě najevo, že je tu paní; neušlo mu ani její postupné sbližování s Johankou, ale byl zcela zaujat tichým soupeřením s Roubaudem, že tomu nepřikládal důležitost. Naopak to vítal. Utlumovalo to výčitky, které pociťoval vůči sestře a bratrovi.

Teď k Anně vzhlíží s pokorou v duši. Z kouřící misky s vývarem čouhá stehno.

„Cos takový pruďas?“ mluví do něho, zatímco se sytí. „Jsou tu, to nezměníme. Musíme být chytří nanejmíň pro sebe. Zítra nebo pozítří přitáhne jejich maršál a odvelí kapitána. Nic mi po něm není. Páchne po kořalce. Sluhy bude škoda. Ten se vyzná. Nu co, přijde jiný. Možná ještě víc do světa. Ber, když dávají. Sousedi nejsou lepší, nemysli si. Možná že nemají štěstí na tak šikovné nájemníky. To není naše starost.“

Přesvědčivě zní to, co říká. Měkkoučké maso samo odpadá od kosti.

„A jestli ho neodvelí?“

„Věčně tu nebude. Sám víš, jak to na vojně chodí.“

„Chce tebe!“ vyhrkne: „Očima tě hltá!“

„Mně ty jsi milý. Věř mi.“

Už ho zase má cele v moci. Stačí jí k tomu úsměv a hřejivé slovo. „Petr je doma?“

„Ne. Chytá se Věžníka. Od toho nic dobrého nechytí.“ Petr! Nemá na něj čas a chlapec zlotří. „S Pecem jsem ještě nestačil o Johance promluvit… Vybarvuje se tak nějak nedobře. Přesto s ním promluvím.“

„Nemusíš. To počká.“

Do hlasu se jí vloudil hluboký, mazlivý tón. Je v něm odhodlání i pokora i její víra v něho jako v muže. Co je proti němu nějaký přivandrovalý kapitán? Je skála, je trvání, je jistota.

„Budeš muset jít znovu ke zpovědi…“

„Zpovídám se přece děkanovi, a ten je upoután na lůžko. Prý blouzní. Vyzpovídám se mu ze všech hříchů, až zase bude při smyslech.“

2

Adam Věžník zkouší na palci ostří dlouhého řeznického nože. Sedí u hradeb za dominikánským kostelem. Slézají se s Petrem Jablonským v koutě, kde se hloučí pichlavá trnka a hlohoví, jsou tam jen stopy po zatoulaných psech a klid.

„Koně? Skutečně ti slíbil koně?“

Petr přikývne. „Jak mne slyšíš! Až se pošavlují s Rakušany, koní bude habaděj! Plesniváčka mi Žilien slíbil. Divokého.“

„Co s koněm? Zaberou ti ho. Buď Francouzi, nebo naši.“

„Slíbil mi koně!“ trvá Petr na svém.

„Otravovals, tak slíbil. K čemu je ti kůň? Toho sena, co sežvýká. Teďka má cenu jedině mouka. Staří říkají, že válka je hlad.“

Přiženit se k Chvojkoví, to by Adam Věžník z duše rád. Ale Dorotka ucukne. Je to potvůrka. Zkrotí ji, c to nic, až bude jeho. Jen jestli bude. Pro pekaře je tovaryš méně než nic. Chléb se teď peče pro známé měšťany a klérus. Už zvedl, zatím maličko, pekař cenu za bochánek. A zvedne ji ještě, a ne jednou, nevypadá to, že by se z pevných zdí hnali Francouzi do zimy. Kdo začas bude vlastnit mouku, toho měšec ztěžkne.

„Jen co mi Žilien obstará koně, poprosím kapitána, aby mě vzal k svališérům.“

„Nejsi poddaný jejich krále, nemůže tě vzít.“

„S koněm můžu jet, kam mne napadne! Uvidíš!“

„Kapitánův sluha si z tebe utahuje. Všiml sis, Petře, štajráků, těch lehkých vozů s košatinou? Včera projížděly Putimskou bránou. Tam někde zřídili Francouzi dočasný sklad obilí. Převezou obilí a mouku za hradby, to dá rozum.“

„Skupují obilí a seno, vůbec všechno. To říká Jakub.“

„Pan hejtman! Ten do všeho vidí! No a co? ‚Jak se ke skladům postaví stráže, je zboží uvnitř francouzské.“

Mlynář mu za pšenici dobře zaplatí. Od mlynáře ji rád odkoupí Chvojka. Proč by na bochánku měli vydělat dva, když můžou tři? Kdyby před pekaře vysázel na stůl tolary, ten chytrák by se neptal, kde k nim přišel; vyzná se v řemesle, živnost by nezanikla a Dorotka si někoho musí vzít.

„Kůň je jen pro zlost, žrát chce, ale nůž –,“ Adam Věžník přejede palcem po jeho ostří: „Nůž, Petře, nežere, lehko jej skryješ, k ledasčemu ti dopomůže. Nač uždibovat ze štěstí? Nic polovičatě, všechno najednou. Kam s koněm? K Uhrům do Translajtánie? Čapnou tě!“

„Čapnou, a zase pustí. Všechno lepší, než tady hnít.“

„Mouka, to jsou tolary! To můj mistr dobře ví. A já s ním. Máš tolary, máš všecko.“

„Vezmou mě k svališérům! Kapitán se přimluví.“

Sedí v koutě za trnkovými keři a hložím a povídají si. A přitom jeden druhého neposlouchá.

3

Vyčasí se. Dokonce vysvitne slunce. Ztiší se vítr, který přiháněl po několik prvních listopadových dní mraky nad město. Pestrobarevné shluky listnáčů svěže a jakoby vymytě září v záplavě jehličnatých lesů. Julien Bagard provází kapitána na objížďce a stále se obezřetně ohlíží. Co když se husaři vklíní mezi ně a Budějovickou bránu? Co zmůže čtyřicet jezdců? Kapitán to pokládá za nemožné. Větší jízdní oddíl by neušel bdělosti hlídek na věži děkanského kostela. Jenže Bagard ví, že na vojně je možné všechno. S příchodem velkého francouzského kontingentu končí blažené lenošné dny. Čertvíkam je pošle Rogue de la Tour.

Jestli se Bagardovi někde líbí, pak v Písku. Z kopce, na který vyjedou, mu připomíná obrovskou nakupeninu kamene, z níž vystupují, oblí se i hranatějí bašty, brány a věže. V ničem se nepodobá Castres. To je dobře. Jestli se někam netouží vrátit, tak do země Languedoc. Čím tam byl? Nejopovrhovanějším človíčkem u Fernanda Roguea. „Krev nesmí ztučnět,“ říkával s oblibou ten ctihodný obchodník.

Pochod za Rýn Bagard uvítal. Bylo mu z duše jedno, zda s nimi nastupují k útoku Sasíci a Bavoři, zda temně modří pruští granátníci postupují k severu Čech. Vytáhli v svět, protože nevěděli, co s nahromaděnou silou. Vědomí o převaze Francouzů se ujalo i v Bagardovi. „Jen ať se ta vojna protáhne,“ říkal si, „a mne ať nevyženou z teplé maštale!“ Připomínal se domácím lidem službičkami. „Učinit se nepostradatelným,“ učil své podřízené castreský Rogue. Za morousovstvím kníratého domácího pána se skrývá dobrota, to poznal. Kvůli Roubaudovi a trochu chamtivé Anně si to s ním nerozhází. Petr je kolenatý kluk, který se dá utáhnout na vařené nudli. Opravdový zájem projevuje Bagard o modrookou Johanku – a jí jediné si nevšímá. Za rok dva se kolem ní začnou točit nápadníci. Bagard v ní rozpoznává příští dobrou ženu.

Aniž to tuší to patnáctileté parádivé vyžle, vstoupila do jeho plánů. V Castres je nula, v Castres vládnou Rogueové, ale jako člen rodiny Jablonských by se stal současně i někým v tomto městě.

Pozoruje, jak se Johanka vybarvuje v krasavici. A jediná cesta, jak do rodiny proniknout, je prokázat jí velikou službu. Čeká na příležitost. Jablonský ho přesně odhadl: je vykutálený, všemi mastmi mazaný darebák. Snad by i jeho láska k neviňoučké panně tak prudce nevzplála, kdyby mu neumožňovala najít po válce sama sebe.

„Ve své štěstí neuvěří jedině hlupák,“ říkával Fernand Rogue.

A protože o pravdivosti pouček svého castreského pána nikdy Bagard nezapochyboval, zákonitě by se ho mělo držet štěstí. Věděl-li Roubaud o pytli kradené mouky, pak nevěděl o druhém, věděl-li o srně, nevěděl o pytli pšenice, a vděčnost hospodyně se odráží v tom, že smí jíst s domácími. Pokaždé Bagard paní Anně něco přiveze. Potřebuje ji jako spojenkyni do budoucna.

Když se svážela mouka do francouzských magacínů za Putimskou bránou, ztratily se ne jeden, jak věděl Roubaud, ale tři pytle; třetí skončil na půdě šmejdíře. Jak se Julienovi naskytne volná chvilka, dřepí u Vendelína a učí se česky. Týž večer, kdy se zpil Roubaud, složil Bagard Anně poklonu:

„Ty… krásnáááá…“

Vytahala ho za vlasy. „A ty jsi drzoun!“

Cvičí se v užívání milostných slůvek, střádá si je pro Johanku.

Roubaud není sdílný. Julien se pouze z náznaků dohaduje: jako bezvousý mladík prožil milostné dobrodružství s ohnivou šenkýřkou Pauletou na ostrůvku Il de Ré, který je na dohled pevnosti La Rochelle; od jiných Julien ví, že jeho dobrácky se tvářící velitel na sebe jako voják upozornil krutostí a smělostí, hraničící se šílenstvím. Jako by vyhledával smrt. Kapitánem je šestým rokem, a zřejmě ani tahle vojna ho nevynese výš. Zopatrničěl. Najednou se mu nechce hrdinně zemřít. Otékají mu klouby. Ta bolest v chladných dnech je nesnesitelná.

Na poli, k němuž dojedou, leží v nízké trávě spousta slehlých krtinců. V tom se jeden zvedne, zapanáčkuje a uhání ostošest pryč. Kapitán spoléhá na bdělost strážců na ochozu věže kostela Narození Panny Marie. Krátký štěkavý povel a jezdci se rozjedou kruhem. Většinou jsou to venkované, honička na zajíce je jim blízká.

Za jízdy se shýbají pro ostré kameny.

Zajíci peláší hned napravo, hned nalevo, kličkují mezi kopyty koní. Všude číhá smrt. Tři z té popolední sešlosti doplatí na přesnou trefu.

Julien dřív, než si je přiváže k sedlu, každého pro jistotu sekne za slechy; jsou to statní, vypasení macíci.

Roubaudovi, pochechtávajícímu se nad dobrým úlovkem, který jistě vyloudí úsměv na Annině tváři, naráz jakoby zaskočí: na protější stráni spatří cizí hlídku.

Naštěstí nesvítí bíle. Nejsou to císařští.

Bavorský styčný důstojník Roubaudovi oznámí, že v druhém sledu jede sama Jejich bavorská Jasnost, Také drobet pobledl: jasně modré kabátce Francouzů mu zdálky připomněly dolmany uherské jízdy.

4

„Tak si to Jejich Veličenstvo pěkně zblízka okoukneme!“ Ne bokem a potichounku, ale jako k nahluchlým to zahřímá Chvojka. Primas leknutím až povyskočí: otevřeně se tu někdo hlásí k Bavorovi, nebo si Jejich bavorskou Jasnost dobírá? Plná, nehybná tvář radního tento dvojí výklad připouští.

„To se nás sešlo!“ vede si dál pekař hlučně. „Chybí vůbec někdo?“

Docela vpředu se tlačí místní Němci. O hlavu a kus je převyšuje bývalý rytmistr městské jízdy. Nezdá se však, že by nyní ta pocta Němce kdovíjak těšila.

„Ty ses dostavil,“ usadí pekaře k potěše všech primas, „a to jako by tu opravdu byli všichni!“

Jablonský podezírá primasa, že k uvítání vzácného hosta, který se ubytoval v domě U zlatého kříže, přizval vskutku každého, jen aby některý z bohatších měšťanů nemohl později říci, že on se vítání nezúčastnil. Tu vytáčku se rozhodl primas neposkytnout nikomu; a nikdo se také neodvážil nepřijít. Podpírán kaplany Klasem a Ledeckým hroutí se v křesle děkan Liška; jediný sedí. Nepřítomnýma, zamlženýma očima hledí v místo, odkud k nim nový český mocipán promluví.

„Skoro nejí, a přesto nehubne. Vodnatí.“ To šeptmo sdělil hejtmanovi Ledecký, k němuž se podle všeho doneslo, že v jeho prospěch mluvil před primasem.

Po pravici prvního radního, všem na očích, vypíná se Antonín Vendelín. Od vpádu Francouzů ten ochotný obtloustlý mužík jako by o stupeň povyrostl a i nadále hodlal růst; i tak je o ždibek větší nežli primas.

„Nějak zdůstojněl, nezdá se ti?“ upozorní na něho hejtman Pece.

„Darebák!“ Pro bývalého lajtnanta písecké pěchoty jsou teď všichni darebáci; a největší je francouzský oficír, jenž ho se svým sluhou soustavně vyjídá. „Snad konečně odtáhne!“

„Kdo?“

„Francouz! Nakvartýruje se ti do domu, a živ ho! Můj žere za dva a jeho sluha za tři. Penízek nedá.“

Zatím jsou na rynku sporé francouzské jednotky v záplavě Bavorů a Sasíků částí špalíru, jímž projde kurfiřt od domu U zlatého kříže k radnici. Rachot bubnu všechny napřímí.

Kruh měšťanů v radniční síni se roztrhne a posune se ke zdím, jejichž strohost už narušuje několik zdobných stolků, sekretář a krásná, bohatě řezaná konzola. Také křeslo s děkanem posunou. Něčí tlumený hlas za hejtmanovými zády se dojetím zlomí.

„Blíží se český král!“

Jablonský namoutěduši neví, proč by měl být dojat. Kdo údajnému Karlu III. stojí špalírem? Měšťané? Ne. Francouzi. Bavoři, Čechy jsou pro Bavora zbožím.

Přesto v čekajících stoupá napětí. Ať milostivý či krutý, přece jen je to někdo všude proslulý. Touží se jim vnutit do přízně. Když na to nahlížejí z jasnější strany, je to první vpravdě významná návštěva od dob, kdy tu hostovali čeští králové. Kde těm je konec? Raději nevzpomínat.

„Támhle jde! Ten vpředu!“ šeptají si od úst k ústům.

Důstojným, neuspěchaným krokem si jde pro hold píseckého měšťanstva ten trochu žensky oblý představitel slavného domu bavorského. Na mocné hlavě s vysokým čelem mu sedí stříbřitě bílá paruka s ruličkami po stranách. Na dlouhém zlatém řetízku mu zvonivě na zlatě lesknoucím se kyrysu poskakuje lorňon ve zlatém obroučku. A zjištění: kukuč nemá vyloženě zlý, spíše matný, neurčitý, který klouže po všech a po nikom zvlášť; ruka, svírající kord, je měkká a přetékající ne tvrdá, vojenská. A pátrají: provází Jejich bavorskou Jasnost krajský Vunšvic? Pana Františka Hynka nevidět. Že by zůstal věrný Marii Terezii? Možná že je někde vzadu.

Záda příštího Karla III. kryjí kyrysníci. V přívalu bavorských a saských oficírů vytvářejí Francouzi ostrůvek.

K Jablonskému přitlačí proud šmejdíře.

„Vidíš toho francouzského oficíra vedle kapitána Roubauda? To je Viktor Frangois de Broglie, syn maršálův.“

„Je tu jako ozdobný přívěsek našeho nového pana krále?“

Vendelín se světácky ušklíbne. „Ne jako přívěsek, ale jako drahokam. Rod de Brogliů pochází z Chieri, to je v Piemontě, je to napůl italský rod, přes pět set let je znám. I otec nynějšího maršála byl maršál, a maršálův bratr Viktor, po kterém nosí tento švihák jméno, padl před čtrnácti lety rovněž jako maršál. I tenhle mladý oficír si bezpečně vyseká maršálskou hodnost.“

„Vypadá na to,“ přisvědčí Jablonský.

„Bagard říká, že ho k tomu sláva předků přímo vybízí!“ Je to až s podivem, nakolik se šmejdíř za těch pár posledních týdnů stačil pofrancouzštět.

Všichni napínají krky. Padne primas a městská rada na kolena? Ale Bavor se teprve hodlá dát v Praze korunovat, proto se představenstvo města pouze hluboko, přehluboko ukloní.

Trvá chvilku, než se doprovod stěsná za kurfiřta.

„Ja pšišla osvobodit vas od ta usurpatorka… byt vas kral… wie es Karl I. war, wohlevollend seiner gedenkend…7 ja zatlačit ta vojska uzurpatorka… ja… bestätige ich alle Euren Rechte und sichere Ruhe und Wohlstand im Lande.8“

Karel Albert se otočí zprudka k pobočníkovi, až mu cůpek u paruky poposkočí, jako by na něco pozapomněl, co určitě chtěl říci, ale zřejmě vyčerpal zásobu českých slov a německy, byť do popředí byli vtlačeni Němci, hovořit nechce.

V uších Jablonskému více než ta podivná čeština utkvívá pisklavý, nemužný hlas kurfiřtův. Zatím trapné ticho narůstá. Proč měšťanům předem neřekli, co mají volat? Tu ze samého středu kurfiřtova průvodu se ozve vojensky nakřáple:

„Ať žije český král!“

K provolání slávy se přidruží zprvu jeden, pak druhý nesmělý hlas těch vpředu, na něž je dobře vidět, volání nabývá na síle, ať dlouho živ je a šťastně panuje, slévá se v chór, posíleno o hlasy Bavorů, mohutní a sem tam i nějaká paže letí vzhůru.

Nato kyrysaři začnou zvolna vytlačovat hosty.

Ve volném prostoru zůstává primas s několika radními a děkan s kaplany Klasem a Ledeckým. Liškova hlava klesá k rameni. To ještě stačí zahlédnout Jablonský, než ho kyrysaři vytlačí na rynk.

Chladný podzimní vzduch všem zchladí hlavy.

„Provolávals mu slávu?“ nalepí se Pec na hejtmana.

S hanbou si Jablonský přiznává: strhli ho, se všemi řval sborem. „Provolával,“ dozná ochable.

„Zběhlo se to všechno tak nahonem,“ prohodí řezník, a jako by se za něco styděl, běží máchaje rukama k masným krámům.

Hejtmanovi je čím dál víc trapně. Jak jen mohl řvát: Vivat český král? To nedomrlé bavorské knížátko – a český král? Dokonce jako pokračovatel v díle císaře Karla IV., kterého – aby zdůraznilo návaznost – nazvalo Karlem I. Bavoři se rozlézají do uliček, hladově všechno okukují.

Tu hejtman zočí bubeníka. Dolézá za ním. Je to svým způsobem vydírání, ale nechce to tak nazývat. Julienu Bagardovi viseli včera u sedla tři ušáci, jednoho v nestřežené chvíli odřízl a hodil řešetáři. Bagard pak po hejtmanovi koukal, ale neřekl slovo. Také Annu mátlo, že místo tří jsou dva, a žertem vytkla Julienovi, že neumí počítat.

„Já všecko uměl!“ zubil se Bagard.

Řešetář přiťapká a škemravě, vlezle, krade se ohlížeje, projeví obavu, zda ještě někdy se písecká pěchota za rachotu bubnu vyznamená.

„Skřípli nás, skřípli,“ pobrekává a úkosem sleduje svého dobrodince.

Jablonský se na něho oboří: „Táhni mi z očí!“

Vylil si zlost na chudákovi! Štve ho, a jak ho štve, že byl vytlačen kyrysary z radniční místnosti jako nějaký sprostý.

„Ponížit nás chtějí, ti i oni,“ drtí mezi zuby.

Z radničních vrat vykoukne písař. A kyne Jablonskému, že se ho dožadují. Vzpřímen vyrazí vpřed tvrdým, toporným krokem. Neví, co si od jednání s Bavorem slibuje, ale nechce si připustit; že ho městská rada odstavila a znemožnila mu jakkoli zasahovat do dění v městě.

V radniční místnosti zatím odložili úsměvy jako něco přebytečného. Přestože téměř všichni uvnitř rozumějí německy, bavorský tlumočník přičinlivě překládá.

„… pšipravit dvacet tisic porci pro vojak a patnact tisic porci pro koně, šika pan general…,“ zaslechne Jablonský.

„Oves, seno, mouku koupil francouzský intendant,“ vytáčí se primas. „Netušili jsme, že je tu víc armád…“

Bavorský generál se s dotazem obrátí na maršálova syna.

„Co říká?“ ptá se prostomyslně primas.

Viktor François de Broglie a jeho společník de Víc na generálovy výtky neříkají nic. Příští český král Karel III. v slavnostní zbroji se usadil u stolku poblíž krásně vyřezávané komody. Ťuká podrážděně prsty do desky.

Kousek od něho hnípe v křesle děkan. Kaplani jako opory církve a města stojí rovně po Liškově levici a pravici.

Z Němců se vypíná rytmistr písecké jízdy, víc vosková figurína nežli živý člověk, a i on kroutí odmítavě hlavou.

Jablonský se připojí ke skupince radních, jíž vévodí rozložitý Chvojka, a podotkne ani ne příliš nahlas, ani přehnaně tiše:

„To je moc!“

Kupodivu s jeho poznámkou tlumočník seznámí generála. Ten zahafá. A přidá dva tři další štěky.

„…pan general šika, že to neni moc. Chtit českeho krale a nechtit platit? Pan generál se divi.“

Chvojka požádá tlumočníka, jestli jsou Bavoři ochotni se vyrovnat.

„Vy nestydět brat peniz od českého krala?“ převede obratem tlumočník generálovu odpověď do bavorské češtiny.

Primas se setká s chytráckýma očima svého městského odpůrce a ten kývnutím naznačí, že je čas odtroubit. Jestli je to všechno, co bavorská armáda požaduje, pak to není přehnané, a zdráhal-li se kývnout, to proto, aby požadavky Bavorů nestouply nad snesitelnost.

„Co nám zbývá? Utrhneme ze svého!“ spustí primas okázale ramena. „Pověz panu generálovi,“ obrátí se na tlumočníka: „Dvacet tisic porci pro vojak a patnact tisic porci pro koně.“

Právě se s hřmotem zvedá kurfiřt, aby rázně dal najevo, že jednání skončilo, a tak primasovo šibalství neunikne jedině hejtmanovi a – snad – kaplanu Ledeckému.

5

Julien Bagard vyslechne Roubaudův rozhovor s komisaři Chateauvillarsem a de Vikem, kteří včera přicestovali; špatně je bavorská armáda nejen vycvičena, ale i zásobena, navíc se dobyvateli hrubě nedostává peněz. Chateauvillars se obává zimy, de Vic moru. Maršál upozornil na stav spojeneckých armád Paříž, ale odtamtud se mu dostalo nevrlého poučení, že výsledek tažení závisí výhradně na jeho vojevůdcovských schopnostech. To je nepřímá hrozba. Přitom se kurfiřt plete do velení, a jednou, naštěstí v nepodstatném případě, změnil i maršálovu dispozici; a tak do jeho štábu nasadil de Broglie syna, aby věděl o každém rozhodnutí nového světapána.

Jsme něco lepšího! S Bavory nepečeme! usoudí Bagard.

Když si to nechá projít hlavou, cvičenou v přemýšlení obchodníkem Roguem, dospěje k dvojímu poznání. Za prvé: teď na něho kapitán nebude mít čas,; protože jak ho zná, pokusí se vetřít do přízně maršálova syna a armádních komisařů; za druhé: ta spousta armád, jež se zatím nestačily ani přiblížit k Písku, vyjí kraj do smahinky. Oblíbil si paní Annu. Není předpojatá. Také mu došlo, že je v domě paní pouze po právu své rozhodnosti. Navzdory všemu hýčká Julien překrásný sen o skromné šenkovně, kdekoliv, hlavně co nejdál od Castres, a nejraději tady, v tomto městě, kde je mu dobře. Šenkýř s holým zadkem je ovšem smutný případ. Tolik zatím nenakradl, aby mu to stačilo do začátků. Na dlouhém provázku u krku visí zlatý prstýnek s matným žlutým kamínkem, stáhl jej z ukazováčku mrtvé dívky, již ubili násilníci. Ač chudý, sen o šenkovně nese v sobě jako prapor naděje: a tady, u té hodné paní, do něj opět zadul silnější vítr.

Jde z práce do práce, toho si Anna jistě povšimla. Jestli jeho pracovitost uniká Johance, nemůže vědět; třeba zrovna to není pro měšťanskou dceru důležité. Ráda se u něho zastaví. Jako právě teď, kdy podestýlá koním.

„Á… panna Johanká…,“ protáhne mile. „Nechodila ven… tam… pfíí, pfííí, pfíííí…“

Líbí se jí, jak se prokousává řečí jí samozřejmou. „Pokliď hospodynin dobytek!“ požádá ho. Nebo ji Anna pošle, aby jej sama obstarala.

„Chro… chro… kvi… kvi… kvi…,“ napodobí Bagard čuníka.

Sám je chlupatec a podobá se vlku, ale je i smíšek. Johanka se zvonivě směje. Tmavý je jako čert, i oči má čertovsky dovádivé, smělé.

„Ty krasnááá…,“ odkryje bílé rovné zuby.

Oblékla se jako na ven, ale opustit dům jí Anna zapověděla.

„Říkáš to všem, i Anně!“

„Šíkám krásná panna Johanká…“ Nečekaně přeškubne provázek u krku, a než se dívka vzpamatuje, navleče jí prsten.

Smích skončí vyjuknutím. „Žiliene, kdes jej sebral?“ otáčí si okouzleně zlatý proužek s matným žlutým kamínkem na prostředníku levé ruky.

Upíná na ni čertovské černé oči. Pak něco po francouzsku zpěvavě zacvrliká a jde – jak mu ráčila přikázat – poklidit zvířectvo.

Dosud pro ni byl Julien jen a jen žvatlavým kapitánovým sluhou, avšak nejde cennost přijmout a neodvděčit se. Nezmůže se ani na díky. Tolik ji popletl.

Utíká za Annou. Ta právě váhá nad hromádkou zaječího masa. Roubaud vyhodil psům do uličky všechno kromě hřbetu a zadních běhů obou zajíců, zbytek vykostil a maso nakrájel na plátky. Zařezničil si funě blahem.

„Poctivé jídlo z těch řezanců nepřipravím,“ postěžuje si.

„Podívej!“

Hospodyně jí prstýnek stáhne a nasadí na svůj malíček – má dost baculaté prsty – a zálibně nastaví matně žlutý kamínek světlu, pak prsten sejme a svěřenku okroužkuje.

„Žilien ti jej dal?“

Johanka prudce přikývne. „Jen tak. Zničehonic.“

Požaluje-li na ni, nebude se znát hejtman vzteky, a stejně nic nepořídí; také ho nechce popíchnout proti hostům, kteří zase tak moc ukrutní nejsou.

„Ponech si jej. Před bratrem o tom ani muk. Žilienovi se odteďka vyhýbej.“

„Nehnu se od tebe,“ přitírá se k ní Johanka.

„Skoč mi nahoru… k pytlíkům… hned ten druhý odzadu je s jalovcem. Odsyp deset zrnek. Pokusím se to zpotvořené maso zachránit.“

Zatím Bagard si v maštali pozápasí s kozou, čuníkovi prodře štětiny a dřív, než osedlá hnědku, hrábne do sena pro vojenskou čutoru. Neuloupil kořaličku z fasuňku kapitána, ale spadla mu v nestřeženém okamžiku ze zásob komisaře Chateauvillarse do vaku jako přespočetná.

Julien pije střídmě, spíše koštuje, a přesně odhadne, kdy má dost; jenom šenkýři s neomámenou hlavou kvete živnost. Dopřeje Johance bohatě času, aby mu mohla dar vrátit; její otálení ho přesvědčí, že svůj malý a doposavad jediný majetek dobře uložil.

Dům Jablonského je dost rozlehlý, zdaleka ne nejmenší v městě, navíc v blízkosti rušné brány; stačilo by prorazit stěnu –

Tak daleko Julien v myšlenkách nedospěje. Je cílevědomým, sdostatek tvrdým a bezohledným žoldákem, přitom natolik protřelým, aby svou zvlčilost navenek kryl přítulností k paní domu.

V ulicích Bagard naráží na Bavory. Všude nahlížejí. Roubaud své mordýře drží zkrátka, nedopustí, aby se rozutekli.

Před francouzským magacínem udržují střelci spojenecké vojáky v uctivé vzdálenosti. Bagard tam také zahlédne Petra a hezkého mladíka. I je poutají zásoby francouzské armády. Včera v noci sem magacín přemístili. Do svítání drnčely vozy skrze Putimskou bránu.

„Hele, tvůj Žilien…,“ upozorní Petra Adam Věžník.

Bagard dobře slyší: a pekařský tovaryš se mu od první chvíle nezdá. Zloděj! hádá.

„Moc… moc ne dobrý voják… Petr!“ zazubí se na chlapce.

Bagard se dá do hovoru s velitelem stráže. Vyfasovali spojence, jen co je pravda. Během hlasitého stýskání putuje čutora k seržánovi a od seržána pytel na hřbet hnedky. Bagard přiváže náklad k sedlu a přehodí ho dílem plachty. Je to poslední mouka, o kterou ožulil magacín, nemá už čím uplácet a seržán se právem bojí vyzrazení.

„Viděls?“ dloubne Adam Věžník do Petra.

„Viděl.“

„Je tam mouky, že by z ní Chvojka mohl péct chléb pro město pět let, a ještě by zbylo dost plných pytlů.“

Bagard vede loudavě hnědku za uzdu. Netuší, že dům jeho hostitele je obléhán. Neboť Anna neodolala pokušení.

Bavorovi se oči zalévají slzami a stále opakuje, že má hlad. To na ni nezapůsobí. Jenže prosebníku v dlani zlátne peníz. Rozpomene se na dva ztvrdlé pecny chleba. Z ruky do ruky jde ten obchod, ale vojákovým druhům, skrytým za rohem, právem připadá, že je ošidila.

Taktak přibouchne prvnímu před nosem. Dorážejí, buší do vrat, hrozí vylomením; zanedlouho je jich plná ulička. Naštěstí se u toho namane řešetář a nemeškaje letí varovat Jablonského, otálejícího na velkém rynku.

„Bavoráci ti zamordují hospodyni!“

Hejtman přiběhnuv se marně pokouší dotěravce uklidnit. Spíše je rozněcuje. Je pokořující doprošovat se Roubauda, co jiného však zbývá?

Tu se objeví Bagard. Uzdu hodí Jablonskému, zpod pasu vytáhne jezdeckou pistoli a natáhne kohoutek. Laje vojákům do prašivých psů a bavorských sviní – vkrátku vyčistí prostůrek před vraty. Povykují na něho německy, ale té řeči hlaveň jeho krátké pistole odmítá rozumět.

Zatímco je Bagard vytlačuje z uličky, zavolá Jablonský na Annu, aby otevřela.

„Málem jsme přišly s Johankou o život,“ zaleskne se jí na tváři falešná slza.

„Víš, co volali? Že jsi zlodějka! Rozuměl jsem jim! Nejen já!“

„Starám se jenom o sebe? Kdyby bylo po tvém, dnes bychom sušili hubu!“ Anna se dostává do ráže, jako vždy, kdy se necítí v právu. „Že tys nám pomohl! To až Žilien…“

„Víc než dvacet se jich dobývalo! Co já, obyčejný Písečák…“

„Donedávna ses pokládal za oficíra!“

Než by se hádal, zavře se v komoře. Vytušil, co se kulatí na hřbetě hnědky. Jak jenom se vyhnout závislosti na Anně? Ač hejtman mluví do městských záležitostí, je chudý. Pranic nepodniká, aby hrozivé narůstání úpadku alespoň pozdržel. Peníze za mlýn jsou utraceny. Mají podlehnout naléhání primasa a prodat mu to velké pole za Putimskou bránou? Ne! brání se Anna. Hejtman si zoufá nad svou bezmocností. Kdyby se neozbrojen postavil dvaceti cizím vojákům, projevil by se jako hlupák. Možná že se jim představit měl. Když řval vivat bavorskému kurfiřtu, jak mu potom bylo? Kousavé úšklebky sousedů zpochybňují včerejší svaté pravdy. Ctnost upadá. Čeho se držet? Liška by odpověděl: zákona božího. Děkan je na tom tak, že mu to povědět nemůže. Neotevře ani jednu ze starých knih, které ho až donedávna posilovaly ve víře. Nedočte se v nich, odkud se snesla smršť do duší lidí. Co vyčítá Anně? Že neklesá pod tlakem, který láme?

Měl by sejít dolů dřív, než za ním přijde Anna v hrané pokoře. Však pokory je v ní pomalu. To si musí uvědomit: jednou by ji ty jeho věčné útěky nahoru mohly přestat bavit.

6

Bagard prvním úderem Bavory zatlačí a střelhbitě se stáhne. Dlouho si pak přes vrata spílají.

„Ta voják pryč…,“ zazubí se Julien na Annu, jakmile řvouni konečně odtáhnou.

Anna je ještě celá zkoprnělá – jako dobračisko vyhlížel ten Bavoráček, mohla tušit, že je návnadou? Zlaťák ji hřeje v dlani. Všechno, co vyláká od sousedek za léčení, odkládá stranou. Nechce přijít do domu s prázdnou. Pověděla to Jakubovi, tenkrát se tomu smáli, v dohledu je však chvíle, kdy její hotovost převýší jeho. Těší se na to: Ne aby hejtmana pokořila, ale aby mu dokázala, jakou statnou ženu v ní najde. Také mu prozradila úkryt, neboť v čase války lidé scházejí ze světa rychle.

„Jsi hodný, Žiliene,“ polaská sluhu. „Doráželi jako vosy!“

Julien si chce přehodit pytel přes záda, ale Anna jej sama zvedne.

„Nosila jsem těžší,“ uklidní ho. „Postarej se o koně, Žiliene!“

Prokázal Anně nejednu dobrou službu a neustále dává znát, jak si jí váží. Těší ji to, jenže v Písku platí odjakživa: něco za něco. Anna se bojí těch, kdo za úsluhy nic nežádají. Ani Julien, jak se zdá, nepomáhá jí pro nic za nic.

Johanku, která jí chce pomoci, hrubě odbude: „Pohovoř se Žilienem! Zachránil nám životy!“

Johance zacuká v nevýbojné kulaté bradě. I v malinko zvednutém nose jí cukne. Jako by větřila nebezpečí. Nepřikázala jí Anna potom, co od Juliena přijala prsten, aby se sluhy střežila? Kdyby jí alespoň Julien napověděl, co dělat. Sluha se na ni zaculí a odvede hnědku. Má za ním jít do maštale, nebo běžet za hospodyní? Dorotka, by jí pověděla, co a jak. To jí Anna dělá naschvál. Něco přikáže, jenže jak si ve skutečnosti má počínat, jí nepoví.

Co si má počít se svými ťuklými neostřílenými patnácti lety?

Řekla, abych s ním pohovořila! rozhodne se jít.

Julien hřebelcuje kapitánova šedáka. Ani se po ní neotočí.

V Castres a cestou sem pošpásoval s nejednou děvečkou. Také tu je přichystána kupka sena, měkoučká a vábivá. Ale skrze tuhle měšťanskou dcerku vede stezička k šenkýřství. Je to škudlivá, zazobaná rodina. Přestože by si přál, aby Johanka se zvedla víc po Anně, přece jen její chrpově modré oči stejné u ní i u Anny dávají naději, že nepadla daleko od hnízda. Přiučí se. Šenkýřka nemůže být dobráckou. To by brzo pohořeli.

„Žiliene, kolik bylo Bavorů?“ vyjukne na něho.

Na tváři se mu nadouvají boule. Žvýká žito. Nasype si plnou pusu.

„Voják zlý… nic pro Johanká…“

„Nebál ses jich?“

„Žilien pfif pfif…,“ ťukne do jezdecké pistole za pasem. „Žilien ne-bát…“

Dráždivé chvění jí běží po těle. Má z Juliena docela strach. Podobá se čertům z obrázků, které tu loni prodávali komedianti.

V odkryté hrudi mu černá hustá srst vybíhá skoro až k ohryzku.

„Radši půjdu,“ vyhrkne.

„Kam jít… Johanká…,“ a snědá, černými chlupy zarostlá ruka ji uchopí pevně za růžovoučké zápěstí. „Ty krásná…“

Kolena se jí strachy podlamují.

„Ty krásná…,“ a jeho černé oči, smavé a přející, hledí do jejích přímo a dlouze.

„Žiliene, prosím vás…,“ zavyká mu.

Ucítí silný stisk jeho rtů, škrabe ji jeho tvrdý vous, musí naklánět hlavu, šimrá ji to a vzrušuje, nakrátko přitiskne dlaně na jeho tuhé ležaté vlasy, a rudá až k palcům u nohou se mu vyškubne a vyběhne pomuchlana a rozdychtěná na dvorek.

Ráno po prozření nenarážejí už Písečtí na ryncích do pušek srovnaných do jehlanců. Jejich bavorská Jasnost v čele svého vojště vyrazila ku Praze.

„Mohli jsme dopadnout hůř!“ zamne si primas spokojeně ruce a jeho odpůrce Chvojka s ním výjimečně souhlasí:

„Pořídili jsme tu náramnou slávu tak říkajíc za babku!“

Jablonský je ukřičen sousedy, když namítá, že vojska je málo na dobytí Prahy a že přímá cesta na Prahu pro Francouze jinudy než přes Písek nevede.

„Pro koho naplnili magacíny moukou, ovsem a senem?“

„Tvá Anna si ještě dost nenahospodařila? Tobě jsou Francouzi k užitku, proto se jich nemůžeš dočkat!“

„Jsi hejtman, ale na provázku!“

Jedovaté poznámky se Jablonského dotknou, zvlášť ta poslední. Co zmůže hejtman bez pěchoty? Ztichne, aby je nedráždil.

Doma sleduje, jak se Roubaud bezostyšně dvoří Anně. Vystihl ji, zkušeným vojáckým okem rozpoznal, jak na ni – co jí jako velitel může vymoci to Anna má. Druhý čuník si spokojeně chrochtá s prvním – zakuchnou ho v lednu, druhého o měsíc později. I stádečko koz se rozrostlo.

Čtyři u koní pomekávají. „Seno musíme zkrmit!“ řekne Anna, ačkoli hejtman nic nenamítá.

Právě na to seno si vzpomene primas. Vzkáže jim, že si pro něj přijedou. Anna neztratí hlavu. „Vyřiď svému pánovi,“ řekne pacholkovi, „že nám seno už dávno zabrali Francouzi!“

Hejtman se obává, že na něho primas skrze to seno zanevře, ale představitel města se jen pousměje.

„Kradou jako straky – ti Francouzi! Potřebuji dopravit náklad do Putimi. Požádej svého kapitána o vojenský doprovod.“

„Vidíš! A tys měl strach!“ zazáří Anna a vymůže na Roubaudovi vojáky pro primasa.

Juliena uvolnil kapitán zcela ze služby – je nyní více sluhou Anny než jeho. Maštal je teď jeho působiště – a k potěše hospodyně stačí krmivo pro své svěřence obstarat i odjinud. Její dobyteček z eráru přibývá na váze.

„Dobše! Dobše?“ směje se Julien na hejtmana.

Dobré to zdaleka není, brachu! myslí si Jablonský.

Těžko usíná. Ztrácí půdu pod nohama. Nemůže Annu vyhnat. Vysmála by se mu. To spíše ona ho může vykázat. Proti Francouzi městská rada své právo neuplatní. Zatím do Písku docházejí špatné zprávy. Nový pan král se chystá uvalit na své nové poddané kontribuce. Také rozkouskovat zemi by chtěli. Karel Albert má prý dostat Čechy a Rakousko, saský kurfiřt Moravu a Fridrich II. Slezsko. Prušák si pospíšil, vyrazil už na jaře a u Molnic porazil na hlavu rakouskou armádu. Slezsko dobyl a je při chuti. Možná že se nakonec on dá prohlásit českým králem. Z Čechů se nikdo neozývá. Přikrčeni čekají, jak tahle mela skončí. V Praze prý arcibiskup Mauric Gustav z Manderscheidu nacvičuje v chrámu sv. Víta slavnostní mši k uvítání Karla TIL Zpráv mnoho, ale co pravdy na nich –

„To věru pak raději… ta uzurpátorka…,“ říká si hejtman, a nemůže přijít na kloub tomu, jaký cíl sleduje v Čechách Ludvík XV.

Asi chce francouzský král oslabit Rakousko, uvažuje hejtman. Je to nabíledni. To jenom my utřem hubu! A ještě nás oškubou!…

IV.

ZAMILOVANÝ KAPITÁN ANEB VELKÉ VOJSKO PŘICHÁZÍ A ODCHÁZÍ, A JEŠTĚ VĚTŠÍ SE VRACÍ

1

Roubaud se s Píseckými sžije. Podařilo se mu skrze známost s plukovníkem Rogueem de la Tour udržet svůj batalión v městě, zbylí Francouzi odpochodovali s vojskem kurfiřta Karla Alberta. Píseckým došlo, že vlastně teprve odteďka je tu kapitán neomezeným vládcem. Poskytne ze své pravomoci vojáky primasovi i radnímu Chvojkoví na přepravu zboží, a nadále jejich prostřednictvím doplňuje francouzské magacíny uvnitř hradeb.

„Dobrý měšťan nedokáže nezbohatnout!“ dá se slyšet koncem listopadu Maxmilián Chvojka.

Francouzský velitel není hlupák. Část peněz na nákup potravin a píce, které přivezl Chateauvillars, skončí v jeho měšci. Zařídí, aby výhradně Chvojka pekl chléb pro francouzskou posádku; následkem čehož se starý opozičník stane široko daleko jediným pekařem, který má z čeho péci, zbývající se jeden po druhém pokládají. Tak Francouzi za přispění několika předních měšťanů vytvářejí v okolí Písku podmínky pro vznik hladomoru. Neboť si počínají jako biblický Josef, rádce faraónův: vydají-li v čase nouze lidem mouku, lid hlady nepomře, nevydají-li, pomře. Přitom během krátké doby můžou Francouzi své magacíny přemístit jinam. Tak zkušený maršál de Broglie uvádí v život jedno ze zlatých vojenských pravidel: zvítězí ten, kdo v teple a v dostatku přezimuje.

Když lvice uloví antilopu, nasytí se ze zbytků i šakal.

Nové a naveskrz silné postavení, do kterého se pojednou dostal Roubaud, nemůže se neodrazit na postavení jeho hostitelů. Zlato občas cinkne. Kapitán si je vědom, že přeplácí, ale činí tak vědomě.

Jablonský sleduje hospodyni, jak mince shrnuje do kapsáře, i kapitánovu ruku, která jí zabloudí k pasu. Anna se mu vytočí se smíchem.

Kapitán poplácá hejtmana smířlivě po tváři a něco zažbrblá.

„Kupuje si tě!“ odstrčí hejtman tučnou ruku a sklidí kapitánův bouřlivý řehot.

„Ještě nekoupil! A nekoupí!“ uklidňuje ho.

„Ví, co chce! Je vytrvalý!“ Vlastně hejtman Roubauda chápe, těží z příležitosti, na jeho místě by nebyl jiný, zato Anna se vybarvuje.

„Vytrvalý být může!“

„Bez jeho ochrany by sis nemohla tolik dovolovat!“

Šušká si o Anně celé město. Přestala péci chléb od chvíle; kdy se v Písku jakžtakž drží nad vodou pekař Chvojka. Julien si k němu jezdí pro erární bochníky. Přiváží okoralé a všelijak polámané skrojky pro koně, kozy a čuníky. Rozkřiklo se to: jestli nikde, u hejtmanovy Anny chleba seženeš. Trousívali se za ní už předtím za léčivkami, teď k ní putují znovu, přestože od ní získávají chléb dražší než u Chvojky; ten má krám věčně vyjedený.

„Nevidíš, jak si přední města vedou, jak primas, jak Chvojka bohatnou? Jim nic nevyčítáš? Netyjí z Francouzů?“

„Okrádáš sousedy!“ A je to venku.

„Kdo to říká?“ vzkypí. „Vypomáhám jim v tísni. Já sem Francouze pozvala? Mám nečinně přihlížet, jak chudneme? Řešetáři jsi podstrčil bochník zadarmo! Nejsem slepá! Zůstaň si hodný a spravedlivý, ale mně nebraň, abych tobě, Johance a Petrovi pomáhala vzhůru.“

Hejtmana sice Anna usadí, proto však nebezpečí nezmizí.

Vendelín ji den nato varuje: „Někteří měšťané si stěžovali primasovi, že se s chlebem v městě nehospodaří poctivě. I kapitán zaslechl ty pomluvy a varoval primasa, že kdo se o hejtmana otře, to jako by napadl jeho.“

Tlumočník ze stálé blízkosti Francouzů zblahobytněl a přitom se tak pofrancouzštil, až z toho dostává strach; vyhledává s oblibou stejně postižené, aby se ujistil, že v tom nelítá sám.

„Hejtman s tím nemá nic společného!“ odbude Anna šmejdíře.

Umírní se. Zásobuje přebytky pouze některé, jiné odbývá: „Nosíte své stesky po ošatkách primasovi, ať se vám on postará o obživu!“

Hůř a hůř odolává Anna kapitánovi. Uhání ji, počítá s rozkazem k pochodu. Včera se ji v maštali pokusil svalit na kupku sena. Zatímco ji levačkou přiškrcoval, pravačkou se jí hrubě dotýkal. Naštěstí ji osvobodil Julien, který tam nečekaně vrazil a nedal se odehnat. Roubaudovi nezbylo, než ji pustit.

Sluha to od kapitána pořádně schytal.

Anně je jako zvířátku zahnanému vesničany s vidlemi do rohu sýpky. Kdo ji ochrání? Ví přitom: nepodvolí-li se kapitánovi, zatrhne jí obchůdky. Hřešila-li s hejtmanem, pak jedině jako se svým příštím mužem, a věrnost, ať se Roubaud nemýlí, je jí dána. To děkan Liška jí po poslední zpovědi o hejtmanovi řekl: „Je zaslepený. Není pro něho lepší ženy nad tebe. Povím mu to.“ Asi to Jablonskému už nepoví. Umírá za zavřenými okny děkanství. Anna musí být opatrná jako lištička. Všude teď bere s sebou Johanku. Obchází ji strach z obhroublého, věčně rozchechtaného břichatého Francouze.

V děkanském kostele Narození Panny Marie, kam Anna uteče pro útěchu, zastihne kaplana Ledeckého.

„Chceš se vyzpovídat, dcero?“

„Ne, důstojný pane. Jen pomodlit jsem se přišla.“

„Hrozí ti nebezpečí?“

„Jste hodný, důstojný pane. Chci se modlit k Panně Marii.“

Rád by se kaplan sblížil s Píseckými, ale na rozdíl od Klase ho ustavičně mají za cizího a vykají mu.

Modlitba jí neulehčí.

„Kupčila jsem, ale pro dobro těch, s kterými jsem srostla,“ žalovala Panně Marii. „Odpusť mně, hříšné!“

Kapitán nepřipustí, aby z něho dlouho někdo dělal hlupáka. Pokud ví, slušně na něm Anna vydělává, a ještě víc na tom, o čem neví. Přes Písek odkodrcalo za Bavory něco dělostřelectva. A sem tam ojedinělý útvar. Pokud to byli Francouzi, zásobil je na cestu, Bavory odbýval, že ohledně nich nemá příkaz, a nedal nic.

2

Petru Jablonskému se do toho ani za mák nechce. K čemu mouka? Tu jim obstará Julien! Jenomže Adam Věžník ho nazval babou.

„Já – a baba? Až vyrazíme do světa, poznáš, co je ve mně!“ Petr čeká na slíbeného koně od Juliena. Zatím však v okolí Písku nedošlo k šavlovačkám. „Žilien mi slíbil ohniváka, takového, jako je kapitánův sedák.“

„Kdybys tu herku i dostal, v což nevěřím,“ utrhne se na něho Adam Věžník, „vaše Anna ji podřízne, nebudeš ji mít čím krmit, a Písečtí koninou nepohrdnou!“

„Neboj, vydrndám na Žilienovi dva koně!“ nedá se Petr zviklat.

„Čert vezmi koně! Než vyrazíme do světa, musíme dát dohromady obstojnou sumičku! Z čeho bychom asi tak žili? Ze vzduchu? Za mouku dostaneme dost.“

Plán Adama Věžníka je prostý: Francouzi, snad pro případ rychlého odsunu, uskladnili v magacínu jenom část zásob, zbytek ukryli za košatinami štajráků, stačí naříznout plachtu –

„Sklad střeží i v noci,“ namítne Petr.

„Francouzíček se sem tam u ohniště zapovídá, a nás nic nehoní! Vyčíhnem chvilku, kdy stráž zachrápe nebo si nějak uleví.“

Petrovi se to nezdá. Nekradl dosud, a tohle není nic jiného než loupež! Proto se nemůže svěřit Jakubovi, určitě by byl proti, nesnáší Adama Věžníka. Mohl by upozornit Roubauda, co pekařský tovaryš zamýšlí. Zradí-li však Petr svého druha, kdopak s ním odjede do světa?

„Dobrá,“ svolí, „ale jak začne jít do tuhého, uteču!“

„Oba jsme králíci, naše spása je v nohách!“ souhlasí tovaryš. „Ničeho si nevšimnou. Nepůjdem každou noc, ale každou druhou! Peněz na cestu bude třeba vrchovatě.“

Tu noc Petr na peci předstírá spánek. Na lavici, přikryt houněmi, chrápe kapitán. Nahoře bděl bratr Jakub, ale i on se rozvalil na měkkém u dveří ženské jizby. Petrovi a kapitánovi připadá směšné, jak střeží nevinnost Anny a Johanky. Roubaud se několikrát ťukl do čela a ukázal na Jakuba. Jako že je blázen. S Petrem se tomu smáli. Kapitán je čtverák.

Čeká. Konečně Venku třikrát po sobě zahouká sova.

Petr opatrně sleze z pece a vyplíží se na dvorek. Juliena probudí sebenepatrnější nepatřičný šramot. Naslouchá. V maštali trhne kůň ohlávkou. Ticho. Měsíc je v úplňku. Neškodí, bude-li trochu vidět. To je výhoda nejen pro stráž, ale i pro ně. Adam Věžník myslil i na to.

Přehoupne se přes zídku. Nikde nikdo. Slyšel dobře? Vtom se na protější straně uličky pohne stín.

„Sem poběž, Petře!“

Hlavu Adama Věžníka zakrývá kápě. „Tumáš!“ podá mu také pro něho.

Průstřihy pro oči jsou dost vysoko, Petr si musí kuklu stáhnout do čela, aby viděl.

„Připraven?“ zablýskne se v tovaryšově pravačce dlouhý řeznický nůž.

Vyhlížejí strašidelně. Petra roztřese chlad podzimní světlé noci. Sklady umístili Francouzi co nejblíž Pražské bráně, to pro případ náhlého ústupu. Obsadili i prostory bývalého hradu. Stačí výkřik – a seběhne se jich jako mravenců.

„K čemu je mi blbá mouka?“ hrozí se Petr při pohledu na stráže, které sklad, jakoby připláclý ke zdi v prostoru po dvou loni zbouraných domech, obcházejí ze dvou stran a vždy u ohniště se střetnou.

Kryté vozy tvoří ve dvou řadách okolo magacínu půlkruh.

„Vidíš? Klábosí spolu!“ šeptá Věžník.

Štěstí Adamovi přeje. Oheň dohasíná. Starší vousáč opře pušku o zídku a jde pro polínka, mladší si v kleku nahřívá ruce.

„Teď!“ popostrčí Věžník Petra.

Proběhnou nespatřeni nedlouhý prostor k vozům. Vousáč se vrátil s polínky. Prohrabuje ohniště a něco mladšímu vypráví. Ten se dutě směje. Věžník se vyhoupne na záď vozu a jedním vodorovným a dvěma svislými řezy v napjaté plachtovině se dostane k pytlům. Ale ouha! Pytle chrání zástěna. To nepředpokládal.

„U všech rohatých!“ zakleje tiše a zkusí pevnost proutěné ohrádky.

Drží pevně, Francouzi se zabezpečili. Co zkusit dostat se k pytlům z boku? Věžník se sune opatrně k rohu, ale sklouzne a noha se mu zachytne o postranici a při pádu uvízne v loukotích kola.

Zařve bolestí. Petr nečeká. Běží k uličce, ale průstřihy v kápi se mu posunuly do strany a nevidí. Než si kuklu stačí strhnout, tvrdá vousáčova rána na bradu ho srazí k zemi.

3

Anně ovšem ráno neušla Petrova nepřítomnost, ale k srdci svého svěřence se jí nepodařilo najít stezičku. Už ho ani nekárala, i když vyváděl alotria. Také jí neuniklo, že podlézá kapitánovi i Julienovi. Mrzí ji to kvůli Jakubovi. Petr v ní spatřuje satorii, která po něm jde. Dostal se do vzpurných let. Jistě se někde toulá, nejspíš s tím Chvojkovým tovaryšem. Něco je mezi tím čertovským chlapíkem a Dorotkou. O tom je lépe nic nevědět. Proto neřekla Jakubovi ani slovo o Petrově prázdném místě na peci.

Roubaud se ohlásí u primasa. Oznámí mu, že hlídky dopadly u magacínu dva výrostky a zajistily je. Písku hrozí hlad. Zatím se kapitán nerozhodl, jak rozkrádače potrestá. Odmítl je jmenovat. Česká jména není s to si zapamatovat. Primas zneklidní, ale je hned ujištěn, že věrným Čechům od Francouzů žádné nebezpečí nehrozí. Doporučí primasovi, aby k sobě pozval Jablonského a projednal s ním znovuzřízení městské pěchoty.

„K zajištění pořádku, a tak vůbec!“

„V jakém počtu? Zeptej se ho, v jakém počtu!“ dloubne primas do Vendelína. „Měli jsme dvě kompanie. Každá po deseti sprostých.“

Jedna kompanie stačí. Kapitánovi se rozmarně zvlní knírek. Samo sebou to nemyslí vážně, ale primas, který to chápe jako jisté uvolnění, ochotně vyšle pošla pro Jablonského.

K poradě nakomanduje Roubaud svého lajtnanta. Ten má rozkaz zdržovat jednání až do jeho příchodu.

Na západním pobřeží Francie, v kraji Vendée, zrovna naproti přístavní pevnosti La Rochelle, vynořuje se z vln oceánu ostrůvek Il de Ré, a tam pro námořníky šenkovala krásná Pauleta. To ještě Roubaud neztloustl, nezesurověl, nezlhostejněl. Anna se Pauletě podobá asi tak, jako Johanka Anně – jako by ty tři byly z jednoho rodu. Pauleta utonula. Roubaud, tehdy devatenáctiletý holobrádek, se do ní bláznivě zamiloval; posluhoval v tom šenku. Šenkýř byl jeho strýc, ale Roubaud s Pauletou spřízněn nebyl. Povídalo se, že Pauletu bodl opilý námořník a hodil do vln; pro něho tenkrát představovala nedostupný ideál ženství, a přitom mu za života nevěnovala úsměv. Přesto tu holku ze špeluňky vídával ve snech jako Panenku Marii. Takovou čisťounkou, nevinnou, milostiplnou –

Teď pro něho znovu ožila v Anně. Utekl ve dvaceti z domova, to když se jeho rodina z Castres přestěhovala do Saint Avoldu v Lotrinsku, a Pauleta, potlučená a obalená chaluhami, jak ji mrtvou vyvrhly vlny na břeh, stala se vidinou, přeludem, něčím drahým, co ztratil. Anna voní po Pauletě. I úsměv má její. I chůzi. Každým pohybem je to Pauleta. Dotkne se Anniny teplé hebké kůže a krev mu vzrušením proudí do spánků.

O Roubaudových životních osudech Jakub Jablonský nic neví, a ani netouží vědět, neví také nic o dvou mladých vězních. Prvně po dlouhém čase se hejtman přistihne, jak si v zrcadle v oválném zlaceném rámu – jedinou věc, kterou si dovezl z Vídně – nakrucuje svůj už trochu pokleslý černý knír. Časný vzkaz primasův ho vzpružuje. Chybí mu, přiznává si to, těch dvacet sprostých, kteří tvrdě dupou.

Anna v maštali podestýlá s Julienem dobytku. Zručně se ohání vidlemi. Po pravdě řečeno – spatřil přece kus světa! – Písek je spíše než město velká kamenná vesnice; koní, prasat, koz a drůbeže je v ní dvacetkrát víc než u sousedů, a když zaprší, uličky jsou jediná smradlavá břečka.

Jakub je v povznesené náladě, když se u ní staví. „Nezlob se pro to, co jsem říkal. Nemyslil jsem to tak.“

Jako když ustoupí, ale dnes je mu z toho více veselo než smutno.

„Škemrají, žadoní – a pak po tobě plivnou!“

Co jejích pár bochníčků, které prodala nenasytům, je proti primasově dobré úrodě? Odkoupili ji Francouzi a nic primasovi nesejde na tom, že se později bude městu obilí nedostávat.

Hejtman poplácá hnědku a zasměje se na Juliena: „Dobše? Dobše?“

Primasa zastihne Jablonský na radnici ve chvíli, kdy si pohrává u konzoly s městskými pečetěmi. Za zploštělým čelem prvního radního, dloužícím se v pleš, sevřenou v ohrádce nazrzlých, kudrnatějících se vlasů, uhnízdila se jedna utkvělá myšlenka: dostavět důstojné sídlo pro městskou radu. Dokončit dílo předchůdce. Zatím radniční síň, kde holdovali Bavorovi, vyzdobil několika kusy drahého nábytku, jež město získalo z pozůstalosti pražského šlechtice, který v Písku dožíval. Sám pro sebe z výhodné koupi urval překrásný sekretář se zlacenými atlanty místo předních nožek a pohovku s gobelínovým potahem.

Hejtmana vzruší jedině v rohu stočený žlutomodrý prapor městské pěchoty, jehož jasná modř nebe v něm probouzí naději.

„Že by opět naše dvě kompanie v plné zbroji –“

„Slíbili obnovit jednu.“ Primasův tichý, nevtíravý hlas jako by byl zastřen povědomím o vlastní nemohoucnosti. „S touto pečetili za slavných časů Přemysla Otakara II., a touto dnes,“ pozvedne pečetě. „V síle a moci stačily městu ve znaku dvě věže a hradby s otevřenou bránou, nyní, kdy nic neznamenáme, vypíná se na pečeti náš dvojocasý lev ve štítku nad bránou s hřebenem.“

Kdyby primas nebyl tak dobrý počtář, podezřívali by ho občas radní, že se mu v hlavě něco pomíchalo. Hejtman hledí ze své granátnické výšky na scvrklou hnědě tečkovanou žlutou kůži pleše toho človíčka, který žije bez dědiců, neboť jeho jediná sestra se už léta ubírá, jak se ve městě ví, snaživě před soudnou stolici boží. Je prý drobátko ťuklá. Jak opravdu na tom primasova sestra je, těžko vědět, z domu nevychází; navštěvuje ji pravidelně kaplan Klas a ten mlčí.

Proto se primas tvářil neurčitě, když před ním hejtman mluvil pro Ledeckého.

„Kdo má pečetě, má i právo,“ řekne Jablonský.

„Práv máme habaděj. Za jistých okolností není však radno se jimi moc ohánět.“

Zatímco čekají na tlumočníka a francouzského lajtnanta, Roubaud se prochází městem, v němž je pánem. To nepotrvá věčnost. Musí tvrdě zasáhnout. Má v rukou život a smrt Petra Jablonského! Pauleta le Becqe se spřáhla s podloudníky, někdo z la Rochelle si s ní vyrovnal účet. Byla hrabivá a přelétavá ve svých přízních. Roubaud na protáhlém ostrůvku s písečnými dunami a tamaryšky prodlel pak ještě měsíc v strýcově šenku.

Ať byla jaká byla, pro něho se změnila v sen. S jejím jménem na rtech vstoupil do služeb Ludvíka XV. Po téhle zatracené válce by si rád koupil dům v Castres. Fernand Rogue se podílí na zásobování armády za Rýnem, kapitán vidí do jeho kšeftů, colonel je mu také zavázán, už teď je tichým společníkem Rogueů. Kapitálek nahromadí obstojný, což o to, ale se zdravím je na huntě. Hazardoval, vydržel spát v zimě na holé zemi, bojí se nehybnosti. Najednou mu klouby vypoví službu. Musí si obstarat pečovatelku, dokud jeho těžké tělo drží pohromadě. Ne Francouzku. Pokornou Němku nebo Češku, tak se rozhodl ještě v Alsasku. Kapitán má vážné úmysly s Annou.

Váže se k ní vzpomínka na hříšnou Pauletu!

Společenství s klanem Rogueů, slušný dům v Castres a přítulná, poslušná žena – ne bláhovost, ale splnitelný sen.

Opatrně se protáhne. Suché prasknutí v kříži by mohlo předcházet bolesti, která vystřeluje bodavě do lýtek. Nic. Sláva Bohu. Raz a dva. Rozhýbe se. Zamíří k Budějovické bráně. Annu s Julienem stihne v maštali. Pořád se ta Češka teď někoho drží, jen s ním nebýt sama.

Prohlédne šedákovi kopyta. Přikáže Bagardovi, aby doprovodil hospodářovu dceru k plukovnímu magacínu a vyfasoval pro ni pytlík bílé mouky. Zatím pouze Antonína Vendelína za jeho služby Francouzi takto vyznamenávají. A zdrží tam dívku. Ať nezapomene, že u něho má vroubek.

Julien by Annu rád varoval, ale kapitán z něho nespouští oči.

Sluha popadne džber. Vypadá to, jako by šel ke studni pro vodu. Oblíbil si Annu i Jablonského, s oběma počítá ve svých dalekosáhlých plánech, ale Roubaud ho s prvním francouzským oddílem, který se tu objeví, pošle vstříc dělům z pražských bašt, jestli nesplní rozkaz.

Koneckonců se o tom Jakub Jablonský nemusí dozvědět.

Pro Roguea je užitečným kmánem, ničím víc.

Nahoře Julien nikdy nebyl, přesto ví přesně, kde Johanka spí.

Tiše, bez zavrznutí otevře komoru žen.

Duchna spadla. Jak sebou Johanka házela, vyhrnul se jí rubáš dost vysoko a Juliena cosi ponouká, aby ho povytáhl o kousek výš. Všecko by pokazil. Není kozel jako Roubaud. Chladně bílé nohy panny nad, koleny baculatěji, jednou pořádně rozkyne, to z ranního dospávání. Přinutí ji, aby se hýbala. V šenku zchudne raz dva. Přitesá ji podle svého. Dělat Johanka bude! A perně! Koní si Julien váží více nežli žen. „Kůň ti parohy nenasadí,“ říkával castreský Rogue.

Dívka vypoulí na Juliena nebesky modrá hloupá kukadla. Tak nějak hledívá žába na chřestýše, než mu skočí do rozevřené tlamky.

„Kaptén šek… mouka Johanká vzít magacín… Mouka dobrá…,“ odkryje bílé lesklé zuby.

„Kde je Anna?“

„Kaptén šek… jít magacín… Mouka, moc mouka… Žilien jít s Johanká…“

Stydí se, že ji zastihl v nedbalkách, a zároveň si uvědomuje, jak jí to sluší. Vůbec se nepomuchlala. Proniká jí svěžest až do palců nohou.

Pohne jimi. Je jí veselo.

„Počkej dole, Žiliene!“ přikáže mu.

Sousedky se budou otáčet, vede se s Francouzem, zase o ždibek mravy v městě upadly, jenže ona se s Julienem nepovede, bude cupitat vedle jeho roztáhlého vojenského kroku, ne ze své vůle, ale z příkazu pana kapitána a pro mouku, která je teď tolik vzácná, stále dobíhat vlastně Juliena bude, a to je zcela něco jiného, než se s ním vést.

Anně při práci nejen unikne dlouhá Julienova nepřítomnost, vskutku se domnívá, že šel pro vodu, ale přestane vnímat i kapitána. To její malé hospodářství ji cele vstřebáván Kozy obdarují čuníky mlékem, čuníci je na oplátku zásobí na zimu masem a sádlem – chytrá hospodyně se drží této zkušenosti předků.

Vtom uslyší Roubaudův sípavý dech. Černý knírek se mu láme, to jak posměšně stahuje masité krevnaté rty.

„Anna…,“ pokusí se po česku vyslovit její jméno.

Dovtípí se: Nedovolá se nikoho. To on odvolal Jakuba na radnici. Bude-li mu po vůli, nedá najisto hejtmanovi znát, že je paroháč, také Julienovou mlčenlivostí si může být jistá, ovšem co jsou tyto záruky proti tomu, co jí odmala vštěpovali: Nezabiješ! Nesesmilníš! To není jako: Nepokradeš! nebo: Nepromluvíš proti svému bližnímu křivého svědectví! nebo: Nepožádáš domu svého bližního! Krást, pomlouvat, leccos si přisvojit, co nám neříká pane, to je lidské, děje se to napořád a děkan Liška rád udělí rozhřešení, ale zabít někoho nebo smilnit, to jsou hříchy smrtelné a těch se nedopustila.

A nedopustí. „Táhni za městskými hambářkami, je jich tu dost! Mne vynech!“ couvá před ním.

Za ní už je jen ta kupka sena.

„Anna…,“ chňapá po ní tučnýma rukama.

Tu tenoulinkou ostrou dýku s jemnou rukojetí odkoupila ještě v Putimi od dragounského korneta, prohrál v kartách a potřeboval peníze; co je vdovou, visí jí v pouzdérku u kapsáře a už jednoho dotěravce zašimralo její ostří u krčního důlku.

Kapitán znehybní. Minuly doby, kdy se bezhlavě vrhal vstříc smrti. Ta ženská mu dýku vtlačí do hrdla.

„Anna…,“ medovatí mu hlas.

Možná že by ji obelstil. Spíše by však vykrvácel. Zahrabala by ho jako pošlé sele. V téhle válce se počítá se zabitými, jako ostatně v každé, svědectví Juliena by si koupila –

Věru že chtěl po dobrém. Ale když na to přijde, nezalekne se jí.

Anna bude zpívat jinou, až zjistí, že Petru Jablonskému jde o hlavu. Pro přátelství s ní chtěl zlodějíčky propustit. Tak to ne!

Černé mstivé oči nakrátko překryje víčky. Něco zasilvuplétuje. Převezla ho. No dobrá. Brzo převeze on ji, s tím ať počítá.

Supě vzteky vyvalí se Roubaud na velký rynk. Dřív než vpadne k primasovi, zajde na hrad mezi své: vyštěkne rozkaz na seržána, který má službu.

Na radnici zatím nedospěli k závěru ohledně kompanie písecké pěchoty – jak francouzský lajtnant, tak i primas si vydechnou při kapitánově vstupu.

Roubaud se už stačil uklidnit.

O píseckém vojsku nemůže být řeč, dokud měšťané nepřestanou Francouze okrádat o obilí, jež armádní komisař Chateauvillars od nich odkoupil za slušný peníz. Bezpříkladná loupež vyžaduje odstrašující trest.

Seká slova. Vyprchala z nich všecka líbeznost, tentam je i šarm. Šmejdíř se potí a zadrhává.

„Chtěli krást, ale nic ukrást nestačili,“ namítne primas.

„Pro výstrahu dám staršího zastřelit, o osudu mladšího teprve rozhodnu! Ani jeho nemine trest! Obilí je nedotknutelné!“

Sotva Vendelín přeloží jeho slova, rozkřikne se kapitán nanovo: Ať pošlou pro kněze! Nedá Píseckým možnost, aby ho uprosili. Opustí rázně s lajtnantem zasedací síň.

„Na to nemá právo!“ vybuchne Jablonský.

„Ovládli město. Rozhodují tu i bez našich pečetí se lvem i bez lva.“ Primasova pleš se zavlní ve věnečku nazrzlých vlasů. „Jdi za kaplanem Klasem. Pověz mu, co se od něho očekává. Ať si pospíší,“ požádá tiše šmejdíře. „Vrať se brzo. Snad se s kapitánem dá ještě mluvit.“ Primas dlouze pohlédne na hejtmana, jako by od něho očekával, že právě on mu poví, co tak Roubauda rozzuřilo.

Stejně jako Anně to hejtmanovi dojde: odlákal ho sem, aby se jí zmocnil. A neuspěl.

„Nemyslil to od počátku vážně s městským vojskem. Hledal záminku.“

„K čemu?“

„Aby se mohl mstít.“ Hejtman ví: za Annu, ale taktéž ví o druhém možném výkladu. „Třeba čekal úplatek od městské rady za mouku, co armádě prodala.“

Zásoby města zůstaly nedotčeny, mouku Francouzům prodali primas a jeho městský odpůrce Chvojka a ti měšťané, kteří vlastní pole za hradbami.

„Pojďme! Je třeba jednat!“ zvedne se primas.

Velký rynk se plní vojskem.

Na kraji volného čtverce u zdi blíž k masným krámům sebou klátí s rukama spoutanýma za zády vytáhlý pekařský tovaryš Adam Věžník. Vyděšeně zírá do nehybných tváří modrokabátníků a sousedů, kteří se odevšad sbíhají.

Maxmilián Chvojka se prodere k radnici. „To je můj tovaryš! Co provedl?“ A když mu hejtman sdělí, že chtěl ukrást mouku, radní se ohradí: „Pro mne nekradl!“

Jakubu Jablonskému nic nedochází. Od Adama Věžníka se to dalo čekat, myslí si leda. Vtom se někdo dotkne jeho lokte. Je to sestra.

„Žilien zjistil, že ten druhý je náš Petr…“

Johanka pro slzy nevidí. Když šla s Julienem pro mouku, dozvěděl se to od strážných. Drží ho ve sklepení hradu.

„Má nás v moci, ten všeho schopný darebák!“ zaskřípe hejtman zuby.

Primas pátrá po kapitánovi, ale ten už tlačí do volného čtverce šmejdíře s kaplanem. Klas si právě s poctivostí sobě vlastní připravoval nedělní kázání. Zastupuje teď ve všem Lišku. Jeho útlé tělo se jen s odporem podvoluje Francouzovu popohánění.

Adam Věžník upře na Klase nevědomé, nechápavé oči. Co se děje? Do čtverce vpochoduje deset střelců. Bože můj! Z čeho se má zpovídat? To jemu kaplan poskytuje poslední útěchu?

Roubaud pozvedne do hlasité kaplanovy modlitby pravou tučnou ruku s otevřenou dlaní.

„…pro loupež… a aby se příště nikdo neodvážil sáhnout na majetek francouzského krále… odsuzuje se k trestu zastřelením…“

S jazykem dobyvatelů se šmejdíř doposud mazlil, také se v něm v posledním měsíci dost pocvičil, a teď on, který si ze znalosti francouzštiny udělal výnosnou živnost, poprvé platí za své dobré bydlo.

Jeho bortící se hlas zanikne v šumotu měšťanů. Zpovědník odstupuje od zmatence, kterému francouzský lajtnant váže oči šátkem.

Hejtman si snaží všechno pečlivě vrýt do paměti. Johanka mu pláče na hrudi. Roubaud předvádí svou moc. Zastrašuje ho. A Annu. Tu hlavně.

„Zabiji tě, neřáde!“ hrozí mu v bezmoci.

Pětice střelců pokleká. Jakási ženička vedle Jablonského si zakrývá tvář. Velitel popravčí čety sekne šavlí a kule provrtají hrudník prvnímu sprostému písecké pěchoty.

„Pane na nebesích!“ zaúpí ta ženička.

Francouzi se chvatně stahují na hradní nádvoří. Písečtí je mlčky pozorují. Do ticha zřetelně a nahlas pronese primas:

„To nebylo zapotřebí!“

Maxmilián Chvojka opustil velký rynk hned, jak třeskly výstřely.

V uctivém polokruhu si Písečtí prohlížejí zastřeleného. Nahrblý v polosesuté poloze se opírá o zeď s pokleslou hlavou. Nebýt loužičky krve, byl by jako opilý žebrák, který tu zachrápal.

Nečekaně se objeví převor.

„Chudák!“ pokřižuje se. „Nemůžeme ho tady nechat ležet!“

Jablonský se ohlíží po řešetáři. Je nablízku jako vždy.

„Pochodoval s námi! Zaslouží si, abychom mu posloužili,“ řekne bubeníkovi.

Do dominikánského kláštera, kam Adama Věžníka odnesou, provází je primas. „To neměli! To neměli!“ opakuje několikrát.

To pro mouku, která se nota bene ani neztratila?

Snad primasův otevřený postoj, snad hněv nad zbytečnou vraždou odrazí se druhý den v kázání prvního kaplana na ranní mši. Je dvacátého listopadu, církev si připomíná sv. Felixe z Valois, a Klas, hovoře o něm, prosí Boha, aby tohoto svého velkého vyznavače opět povolal z pouště, aby je, vězněné, vykoupil z jejich trpkého údělu.

Měšťanům připadá kázání odvážné, dovolávat se ochrany francouzského světce před francouzským vojskem, některým nakrátko se stane přijatelnější ten jindy tak podezíravý a slídivý kněz, jenže jejich obdiv má krátký dech: zrovna na den sv. Felixe z Valois nové silné bavorsko-francouzské vojsko připochoduje k Budějovické bráně.

4

Žádná armáda se nedá beztrestně připravit o zásoby. Roubaud pošle Petra před popravčí četu a Rogue de la Tour ho pochválí za ostražitost. Taktéž pro maršála de Broglia je neznámý písecký kluk méně než moucha. Tak to hejtman vysvětlí Anně. Jsou v pasti. Roubaud jen odložil Petrovu popravu, a pustí ho, bude-li mu hospodyně po vůli. Vyslyší-li Anna kapitána, ztratí navždy Jakuba.

„Je to bídák! A provede svou!“ zoufá si hejtman.

Zabije ho. To jí Jablonský řekl. Copak to je řešení? Zabije Roubauda a bude zastřelen. Jednat, jednat je třeba, jinak nedej bože se jí ten zlotřilec zmocní. Jediný člověk může překazit Roubaudovy spády. Jenomže proč julien Bagard má riskovat, že půjde ke zdi namísto Petra?

„Je tu jedna možnost…,“ nadhodí Anna.

„Dát peníze Roubaudovi? Nemáme jich tolik!“ Vzpomene si, že primasa ani Chvojku nenapadlo Adama Věžníka vyplatit.

„Petra může zachránit jedině Johanka!“

Poví mu o prstýnku, který jeho sestře věnoval Roubaudův sluha. Hejtman je otřesen. Všeho všudy pár týdnů bytují v Písku Francouzi a rodina je v rozkladu. Johanka! Vždyť je to dítě! Ta kuplířka by se nestyděla –

„O tom nechci slyšet!“

Zavře se ve své komoře. Koukání do knih mu tak pomůže! Zabije Roubauda! K smíchu! Přestože si hejtman nemužně vede, Anna ho miluje. Vyhoví mu. Nepřeje si být zpraven o tom, jak dostane Petra z Roubaudových spárů. S tím tlusťochem se vypořádá sama. Chce být paní v domě a musí dokázat, že po právu.

Johanku najde na lůžku utopenou v slzách. Přitulí se k ní. Dívce tolik chybí matka.

„Ustupovali jsme Petrovi ve všem – a vidíš ty následky! Spřáhl se s lotrem! Zítra ho zastřelí.“

Johanka si zastřela oči, aby neviděla Věžníkovo tělo, svažující se k zemi po salvě. „To ne! Kleknu před panem kapitánem…“

„Nedá ti tu možnost! Dnes určitě přenocuje jinde!“ Aby ji, Annu, učinil povolnější. „Přesto bratrův osud je v tvých rukou!“

Naučila se už Anně důvěřovat, je o tolik zkušenější než ona, ona navíc kromě plakat, padat na kolena a žadonit nic pořádného nesvede.

„Žilien v tobě nachází zalíbení, líbíš se mu, jsi mu milá, a je to opravdový muž! Tobě se taky líbí.“

Johanka dost dobře neví, líbí-li se jí Julien, ale tvrdí-li to Anna – „Co mám dělat?“ setře si slzy.

„Žilien je v maštali. Pamatuj, líbíš se mu. Vyhoví-li tvé prosbě, nesmíš, ani v budoucnu, zapomenout, že mu vděčíš za bratrův život.“

Anna neztrácí čas. Útěk je jedna věc, druhá, daleko závažnější, je, co pak. Dorotkou smrt Adama Věžníka otřásla. Zatímco Anna jde těžit z nečistého svědomí Johančiny přítelkyně, Johanka sama, aniž o tom jakkoli přemýšlí, volí tu nejúčinnější zbraň.

Nový proud slz se vyvalí zpod načervenalých víček.

„Johanka… ty krásná… bude dobše, bude dobše…,“ a Julien je jejím nehraným žalem opravdu zaskočen, ačkoli si přesně spočetl, že ho vyhledá.

Vine se k němu, plačíc, je muž a je její opora, a ač jméno jejího bratra nepadne, oba vědí, oč jde.

Proniká jím teplo dívčina těla. „Neboj, Johanká… bude dobše, bude dobše,“ konejší ji. „Kde paní Anna…?“

Hospodyně se vrátí brzo. Strach z Francouzů a ještě větší strach z otce uhnětl Dorotku do povolnosti. Ukryje Petra v jejich domě a vyšle člověka do Selibova, kde mají přízeň, a ten člověk bude po tři noci u rybníka Luskavce v lese Hůrkách, kam je ze Selibova, coby kamenem dohodil, Petra očekávat.

„Jenom, probůh, ať se o tom otec nedozví!“ zapřísahala ji Dorotka.

„Hůř by vyváděl, kdyby se doslechl o jiných věcech!“

Julien to Anně nanese rovnou: chtělo by to moře pití, ale jelikož to je vzácné a drahé, musí to jít i bez kořalky.

„Johanka tě má ráda!“

Ovšemže ho má ráda, jak by ne! Je chlapík! Castreský Rogue říkával: „Zlodějna si žádá světlo!“ Všem na očích.

„Johanká… ráda Žilien…,“ kývá na souhlas a ví: zachrání-li chlapce, nezbude jí, než ho opravdu mít ráda.

Jak ale Petra osvobodit z kobky? Noc Julien propřemýšlí. Osvítí ho až rachot bubnů blížící se posily. Je konec s Roubaudovou nadvládou nad městem, svitne mu. Pěkně po řadě oddefilují po velkém rynku vyšší hodnosti, pro štáb armády je Roubaud bojovým kapitánem, tedy jednotkou kdykoli nahraditelnou, a kdekterý poručík pošilhává po kapitánské moci.

Současně Julien chápe, že teprve nyní je Petrův život doopravdy ohrožen. Roubaud Annu jen zastrašoval, nemínil chlapce připravit o život, ale maršál de Broglie sebenepatrnější odpor místního obyvatelstva proti francouzské armádě nemilosrdně potlačí. Bez záchvěvu napraví Roubaudovu chybu a postaví mladičkého pošetilce před jícny pušek.

Julien neváhá. S nebetyčnou drzostí se vydá na hrad. Z velkého rynku se rozlehlá budova podobá kasárnám. Je to přístavba, skutečně hradní prostory skrývá vnitřek.

„Johanká… Žilien rád Johanká…,“ brebentí po česku a směje se na vojáky. Přitom chladně uvažuje: Těžko bude u dveří ajnclíku hlídkovat modrokabátník!

Volají na něho: Maršál je v městě! To znamená pochod a boj! Odpovídá jim vesele, že de Broglie to Rakušanům spočítá. Nikdo ho nezadrží v tom všeobecném veselí. Ve strážnici se zmocní svazku těžkých klíčů.

Ve sklepní, chodbě u zamčených kobek nikdo nehlídá.

Ťuká na dveře. „Petr! Petr!“ volá.

Chlapec se ozve u čtvrtých dveří. Na třetí pokus najde Julien správný klíč.

„Žiliene!“ rozpláče se chlapec.

Julien mu dlaní zacpe ústa. Zamkne znovu kobku, jakmile se Petr ztiší. Naznačí mu, aby ho následoval. Proniknou na dvůr, teď zbývá projít vjezdem.

„Jdi, Petr… Neboj… Marchez, sacre nom…,“9 popostrčí chlapce, který se zalekne francouzských uniforem.

Když strachy zkoprnělý Petr není s to se hnout, tvrdě ho nakopne.

„Allons, vite, vite!“10 pobídne ho.

Už jsou ve vjezdu, už zbývá pár kroků k pootevřeným dveřím Chvojkova domu, vtom před nimi stane Roubaud.

Konec! prolétne Julienovou myslí, ale kapitánovy černé oči uhnou stranou, nevidí je. A dokonce na někoho v okně zavolá jménem, aby se k nim mohl otočit zády.

5

Maršál François Marie de Broglie na statné bílé kobyle přehlíží na píseckém velkém rynku armádu. V Paříži dlouho váhali, nemají-li velení svěřit Mailleboisovi, který Ludvíku XV. lépe vyhovuje, je více dvořan než vojevůdce, ale do králova váhání zasáhl Karel Albert – požádal o Mailleboisa. Pro de Broglia mluvila především jeho zkušenost ze střetnutí s Rakušany v Itálii, také se připomínalo, jak statečně si vedl jako generál jízdy v bitvě u Malplaquetu; závistivci namítali, že první událost je stará sedm let, a druhá dokonce třicet, že de Broglie je spíše diplomat než voják, to proto, že v Londýně před sedmnácti lety sjednal mír, a tak Ludvík XV., aby si nepohněval příslušníka staré šlechty a současně se zajistil proti případnému nezdaru, určil mu za spoluvelitele Karla Ludvíka vévodu de Belle-Isle, s nímž společně de Broglie překročil rýnskou hranici.

Tažení do Čech a Rakous, které Ludvík XV. zpočátku bral jako zábavnou vycházku pro svoji armádu, naráželo od počátku na nepřipravenost spojenců, bavorský i saský kurfiřt zbabrali, co se dalo, také Španělsko se odtahuje od tohoto válečného dobrodružství, pro něž horovalo ještě na jaře; nic divného pro de Broglieho, který ví, že otec Marie Terezie boj o španělské dědictví sice prohrál, přesto se v Madridu udrželo jistě u moci dost jeho stoupenců; takže jedině mazaný Fridrich II. na téhle válce hodlá vydělat, a také vydělá. Ve Versailles to nemůžou spolknout. A tak teď maršál de Belle-Isle čelí královu hněvu, a protože má čich na maléry, sotva ho de Broglie v Čechách kdy spatří, a ježto nerozhodný Maillebois, velitel bavorské armády, příliš ustupuje před náladovým Karlem Albertem, stalo se, aniž pro to de Broglie hnul prstem, že teď řídí ve svých sedmdesáti operace spojených francouzských armádních sborů.

Aby si naklonil Ludvíka XV., musí maršál dobýt Prahu stůj co stůj.

Sedí nehybně na statné bílé kobyle v modré, zlatě lemované generálské uniformě s červenými klopami, v bílých spodcích, vražených do přehrnutých jezdeckých bot. Bílé husté vlasy, svázané v cůpek – na válečných taženích odmítá nosit paruku –, překrývá modrý třírohý, zlatě lemovaný klobouk. Nepozorovaně, zato s vytrvalostí, která děsí, se maršál scvrkává, zmenšuje, ještě u Malplaquetu býval dost statný a vysoký, ale kůže mu vysychá, na stehnech a pažích masíčka téměř nenahmátne, všude jen svrasklá žlutošedá kůže. Bílé rukavice pokrývají kostičky, a když ho sluha ukládá na lůžko, je to jediná bída. Bohudík tělesná zchátralost nepostihla mozek: zatraceně mu to myslí.

Uchází mu smysl tažení do střední Evropy. Měli rakouskou říši napadnout přes Itálii, aby Francie nevyšla s prázdnou, jenže Ludvík XV. se domnívá, že francouzská armáda je skvělá, ať bojuje kdekoli. Nyní, aby se nemohlo tvrdit, že francouzský král naletěl Španělům a Prusům, musí de Broglie chybu Paříže zvrátit ve vítězství. Od syna Viktora Françoise ví, že jak Maillebois, tak i bavorský kurfiřt se zastavili před Zdicemi, kde na něho odevzdaně čekají.

Jenomže ten nekonečný proud pěchoty, lehké i těžké kavalerie, dělostřelectva, Bavorů i Francouzů, který sestupuje k Pražské bráně a mostu přes Otavu, představuje pouze část armády, zbytek uvízl u Budějovic. Na první pohled každý rozezná sevřené útvary Francouzů od roztáhlých, špatně obutých oddílů Bavorů. Co řekl Karel Albert? „Moji věrní Češi mi korunovaci zaplatí!“ K smíchu! Kdyby na svých bodlech chtěli dosadit na český trůn nějakého pocizáčtělého Čecha, pak snad by Čechy strhli, ale de Broglie válčí s menšími časovými mezerami přes padesát let, začínal jako obyčejný lajtnant v poli, ač jeho otec byl také maršál, leccos zažil, a proto na nadějeplné řečí stěží naletí. Hlásili mu hned po vjezdu do Písku, že tu včera museli zastřelit zlodějíčka.

Vzhlédne k mrakům. Ty ještě chyběly. Déšť.

Kalužemi se šinoucí pěšáci. Do bahna zapadlá kola děl. „Čekáme vás netrpělivě, hrozí napadení uherskou jízdou,“ dovolává se ho bavorský kurfiřt. Dva tři dny potrvá, než se padesát tisíc vojáků vzpamatuje z únavného pochodu a než dorazí opozdilci. Maillebois mu po pobočníkovi vzkázal: neotevře-li pro spojence francouzské magacíny, pomřou. Také Viktor François se přimlouvá. Vydal rozkaz: ani odměrku mouky, ani hrst ovsa pro Němce.

Ať chcípnou!

Přicválá pobočník. Vojsko se ukládá k odpočinku v prostoru od sv. Václava k Topělci. Výzvědné hlídky se rozjely do všech stran.

Maršál se ohlédne po své svitě. Zašermují mu před očima ocásky bílých paruk.

„V městě zůstane pluk kyrysarů. V hradbách přenocují pouze oficíři od hodnosti plukovníka výš.“

Požádá nejbližšího pobočníka, aby přivolal purkmistra nebo co tu mají.

Předvedou primasa s Vendelínem před stařečka s nelítostnýma, pronikavýma očima.

Primasovi se zalije potem pleš v ohrádce nazrzlých vlásků.

Francouzi tyranizovat město nebudou, vojsko se utáboří za hradbami, ale sebemenší útok proti francouzské přítomnosti v kraji – a včera se o tom přesvědčili – potrestají střelbou naostro.

Po zkušenostech, které Písečtí získali, osmělí se primas zeptat, kdo město ochrání před Bavory.

Váš příští král. Maršál se ušklíbne. Je ztuhaný a chce se mu spát. Drobet ho rozveselí šmejdířova špásovná francouzština. Uvolní radní pro něho a pro jeho nepočetný doprovod několik místností?

V domě U zlatého kříže ráčila přespat Jejich bavorská Jasnost.

Nezbytné rozkazy maršál už vydal. Do zítřka jeho dispozice nezmění ani Ludvík XV., jeho pán. Tři dny téměř neslezl ze sedla.

„Kde oddychovalo Jejich královské Veličenstvo Karel III., český král, odpočine si i prostý francouzský maršál,“ obrátí se s úsměvem ke své svitě.

Generálové a plukovníci se vtipu zdvořile usmějí.

Zato tvář bavorského generála Karla Piesasquea se protáhne. Zítra se kurfiřt Karel Albert dozví, jak nevhodně se o něho otřel maršál.

„Tak ať!“ pobídne de Broglie bílou línou kobylu.

6

Písečtí spíše než francouzského maršála sledují s obavou zaprášené a zarostlé vojáky. Donutí-li de Broglie městskou radu připravit padesát tisíc porcí na hlavu a koně, vyjedí město do dna. Dorážejí na primasa, spěchajícího na radnici, jak je hodlá chránit a co Francouz požaduje.

„Nic. Ubytovat generály a plukovníky přikázáno. Vojsko akorát prochází. Klid, sousedé. Pro jistotu se na noc zajistíme.“

Jak se zajistí? Zatímco přední města provolávali slávu Karlu Albertovi, Bavoři v uličkách jenjen rabovat. Zlatí Habsburkové! Ti věděli: z úlu se nesmí vybrat všechen med, jinak včely pod sněhem zhynou. Zlatý Vunšvic! Němce by z nich rád nadělal, ale cizího majetku se nikdy nedotkl. Zajistit se! Jak? Jak? Před tolika vojáky! Z děda na vnuka se přenáší zvěst o hrozném mordu: před sto jedenadvaceti lety tu císařští vyvraždili sousedy takměř do jednoho. Generállajtnant Buquoy sice za to své vrahouny ráčil vlastnoručně zřezat holí, ale ubité nevzkřísili.

Primas k sobě obeslal Jablonského.

„Dohodl jsem se s plukovníkem kyrysarů, který panu maršálovi ručí za klid v městě, že nelítostně zasáhne, kdyby se vojáci pokusili loupit,“ sdělí hejtmanovi, jakmile osamějí v radniční síni.

„Utečou dřív, než se pan plukovník rozhýbe.“

„Proto souhlasí, abychom zřídili stráž ze sousedů k pochytání drancovníků.“

Aspoň takto chce primas obnovit městské vojsko, na něž byl skoro tak hrdý jako na rozestavěnou radnici.

„Jestli sousedé neposlechnou?“

Každý má svůj rozum, každý je sám sobě velitelem: všechno, všechno, jenom ne se podřídit rozkazu.

„Jde o jejich ženy! O jejich děti! O jejich majetek!“

„Adama Věžníka dnes pohřbili!“

„Zastřelili zloděje, ne měšťana! Budou-li Francouzi i nadále zloděje střílet, proč jim to zazlívat? Tenhle maršál, nemyl se, hejtmane, dá postavit ke zdi ne deset zlodějů, ale sto!“

Ani slovo nepadne o Petrovi, kterého se šťastně podařilo propašovat za hradby. Francouzi u mrtvého Věžníka pohodili dlouhý řeznický nůž, aby naznačili, že byl ozbrojen. „Pěkně se mi Petr odvděčil!“ lamentoval Pec. „Budou pátrat, jak Věžník přišel k noži!“ Ale nikdo o nůž neprojevil zájem, a proto si ho přisvojil řešetář.

„Stačí deset sousedů,“ chlácholí hejtmana primas. „Tvé služby městu nebudou zapomenuty!“

Sliby! poušklíbla by se Anna. Přesto se do Jablonského vlévá nová síla. Roubauda zahlédl zdálky: jako býk, jen sklonit rohy a vyrazit. Anna mu svěřila, že kapitán přistihl Juliena, když osvobozoval Petra, a že mu umožnil útěk. Hejtman nevěří.

Teď jsi nic, nic, holé nic! Jseš nula, Roubaude! zatmívá se hejtmanova mysl. Sám vojákoval a ví, jak je vojákovi před odchodem do pole.

Anna s Johankou se točí okolo Juliena, který odvádí koně.

„Kaptén s vojáky… tam pffí pffí moc…“ V sluhových očích se zaperlí slza. „Moc voják… ach krásná panna Johanká…“

Hejtman sleduje sestru, jak Julienovi snáší pecny chleba a poslední uzené, které jim z loňska zbylo.

„Vyprovodím ho!“ vhrknou do Johančiných očí slzy.

„To nedopustím! Museli bychom se stydět před sousedy!“

Anna si bojovně založí ruce v bok.

„Chléb z mouky, kterou pro nás kradl, ses nestyděl jíst? A že zachránil Petrovi život, tos zapomněl? Doprovodí ho k bráně! Už jednou s ním šla pro mouku k francouzskému magacínu a zbořil se svět? Žilien je dobrý!“

„Jdi s ní, aby zbytečně neupadla do řečí,“ ustoupí hejtman jako vždy.

Válka rozlučuje milence. A přestože Johanka zdaleka není Julienovou milou, sžil se sluha s domem i rodinou; také se přičiňoval, aby se mohl stát jejím členem, teď všechno jde do háje, práce, zásluhy i sny, všechno, všecinko, bubny víří, nespokojení kapitáni si vyřvávají hlasivky, ó, svět špatně odplácí za prokázané dobro.

„Johanká… Žilien rád Johanká…“ Nejraději by se Julien Bagard zahrabal do sena na půdě hejtmanova domu, ale strach z maršála je velký.

Dívce se koulejí slzy po tváři; snadno se dojme, ke všemu si na Juliena zvykla, živě si dokáže představit samu sebe jako jeho ženu.

Ačkoli zpočátku by se ho asi bála. „Žilien… Žilien…,“ šeptá vzrušeně, ale to se nezdá Anně:

„Mysli na Jakuba! Sousedé vejrají!“

Jakub Jablonský zpovzdálečí trojici pozoruje. „Sejde z očí, sejde z mysli,“ uklidní se.

Maršál je skvělý už proto, že mě zbavil Roubauda! pomyslí si cestou za sousedy.

Tentokrát jejich ochotu primas špatně odhadl. Pokochali se rádi pohledem na pestrobarevný proud vojska, valícího sé k Pražské bráně, vzápětí však zaraženi tou spoustou, spěchají uzavřít se za pevná vrata.

„K čemu patrol?“ namítají. „Na větší domy vybude generál nebo plukovník! A možná seržán s třemi vojáky. Bojí-li se primas nebo Chvojka o majetek, ať si najmou pacholky a ozbrojí je!“

Zvlášť pekaři hlasitě remcají. „Z čeho chléb péci není, a o tohle se pan primas stará?“

Primas nezájem sousedů nechápe. „O ně běží, ne o mne! Jsem vdovec, bezdětek, mám jen sestru. I kdyby mne na kost ohlodali, zbude mi. Jediné mi dodává sil čelit nevděku: musím dostavět radnici, aby tu stála, jak si přál nebožtík Hanzlík.“

Jablonský je spokojený – věru nerad by měl pod komandem měšťany!

Je to výsměch osudu. V mezičase, kdy Pražskou bránou neprojde ještě poslední pěšák a kdy se kyrysníci teprve zabydlují v hradních prostorách, přepadne horda hladovců řezníkův dům.

Umožní to nepřímo francouzský lajtnant, který u Pece žil a který ze vzteku proti maršrútě k Topělci za sebou ani nezabouchne. Zatímco se řezník na rynku při pohledu na Francouze a Bavory rozněcoval do běla, vsunula se chátra za nepřibouchlá vrata. Ne nadarmo Jablonský podezírá Pece, že je trochu natvrdlý. V mysli se mu nepropojily dvě na sobě závislé zprávy. Rozkaz de Broglieho, že v Písku se ubytují pouze vysocí důstojníci, způsobil okamžitý odchod nižších z tepla do chladu. Než se na rynku rozkřikne, že vojsko loupí, hejno hlodavců by řezníkův dům lépe nevyčistilo; ani kůrčičku, natožpak flák hovězího nezanechali majiteli k očichnutí.

„Vyloupili mne! Vyjedli!“ vytřeští Pec oči.

Jistě je možné hodnotit rozhodnost, s jakou krátce nato plukovník se svými kyrysary očistí uličky od opozdilců; býkovci je před kopyty těžkých ořů shánějí k mostu. Avšak když Pec plukovníkovi ukáže na svůj pustý dům, pokrčí Francouz rameny; je mu líto, ale k podobným nenáležitostem při přesunech velkých armádních celků občas dochází.

„Jak přečkám zimu? Kde je spravedlnost? Proč zrovna mne to potkalo? Dával jsem si tolik pozor, abych se do ničeho nezapletl!“

Nedůstojně si vede lajtnant písecké pěchoty, Jablonský se za něho stydí; co v takové chvíli pomůže lamentace? Prostory mezi holými zdmi je zapotřebí urychleně něčím zaplnit, aby se tam vrátil život.

„Nevyj!“ okřikne ho. „Jsi zdejší. Pomůžeme ti.“

Kdyby v čase míru Pec vyhořel, sběhlo by se sto ochotných pomocníků, oheň se rychle šíří, teď však, jen hejtman začne o pomoci, sousedé se rozcházejí. Každý má zboží i jídla tak akorát, jednou denně se v rodinách jí, ne dvakrát nebo třikrát jako dřív. Chléb je pod zámkem.

Anna o daru pro Pece nechce slyšet.

„Vždyť přece…, jsi počítala, že on a Johanka…“

„Spokojí se s bohatou vdovou s bradavicemi na nose! Horší věc se stala: v tvé sednici se usadil host. Plukovník Růže nebo tak nějak.“

Cukne hněvivě knírem. „Proč jsi ho usadila zrovna u mne?“

„Měla jsem ho dát spát k sobě a Johance? Nebo se sluhou u koní? Třeba nesnáší kozí pach! A močůvku!“

„Mám nahoře knihy…“

„Ten ti v nich tak bude číst! Moc řečí nenadělá. I jeho sluha je takový nijaký… Uvidíme.“

Jakmile nový nájemník sejde do přízemku, uzná hejtman, že ho vskutku nelze uložit na houni u pece jako Roubauda. Ten tělnatý, po šlechticku vyšňořený padesátník s unylým obličejem poživačníka, který okusil radosti života a jemuž teď všechno smrdí, bere je od počátku jako své služebníky. Obstojně hovoří německy, což ho přivedlo do blízkosti maršála de Broglieho. Stručně oznámí Anně, jaké služby od ní očekává i co za to. Hledí jako očarovaná na jeho třírohý klobouk, bohatě zdobený bílým peřím, na bílou, do stříbrna hrající paruku s ruličkami, na nichž se během pochodu neusadilo ani smítko, jak však plukovník začne o penězích, zpozorní, a ač suma, kterou nabídne, je slušná, přesto hned s nářkem připomene, že ti ohavní Bavoři město vybrakovali. Hejtmanovi se prosebná slova při překládání do němčiny vzpřičují na jazyku a tváří se odmítavě; copak může za hospodyni?

„Pověz mu, že si dnes pochutná na srnčím hřbetu!“ V kůlně visí poslední smeček, kterého uštval Julien.

Je navýsost spokojena. Neboť plukovník zaplatí za ubytování i za stravu pro sluhu i za seno a oves pro koně i za ustájení –

Antoine Rogue de la Tour je členem bohatě rozvětvené castreské rodiny. Jeden jeho strýc je kanovníkem, druhý, bohužel, už nebožtík, dokonce si krátce zabiskupoval, starší plukovníkův bratr slouží jako pobočník u vévody de Belle-Isle. Plukovník zdědil po matce značné jmění, které zpravuje nejchytřejší z castreských Rogueů mladší, bratr Fernand. Jsou tři možnosti: buď to Antoine dotáhne na generála a dál bude sloužit Ludvíku XV., nebo mu tažení do Čech ke generálské hodnosti nedopomůže, a pak zbytek života prožije v slunné zemi Languedoc. Třetí možnost, že by ho tu trefila kule, nepřichází v úvahu; batalióny vstříc ohňům z bašt povedou vždy kapitáni, nikdy ne on: připadal by si směšný.

Srnčí hřbet musí Anna protknout špekem a posypat několika kuličkami pepře a spíše jej dusit než opékat, a vínem, aby nevyprchalo, jej zalije až těsně před stažením z ohně.

Jako děvče (brzo se sestrou osiřely) vypomáhala v chřešťovickém zámku a ledasčemu se z kuchyně pražských pánů biskupů přiučila; možná by tam i zůstala, ale po třech letech si pro ni poslala starší sestra, provdaná v Putimi. Našla jí ženicha: o hodně staršího, udřeného a chamtivého sedláka.

Plukovník nasaje dlouhým zašpičatělým nosem vůni srnčího na víně, ale Anna ho hned upozorní, že kousek špeku se najde, ale kde vzít pepř a víno? Obojí jí donese sluha. Na druhý den ať naseká do paštiky zbytek srnce. Vůbec na paštikách si colonel nejvíc pochutná, ať už jsou z úhořů, tetřevů, kachen, nebo holubů.

„Zeptej se ho, kde to potvorstvo mám nabrat? Copak jsi pytlák? Kdyby u něho sloužil Žilien!“

„To je tvoje věc. On že ti platí.“

Na plukovníkově pobledlé laločnaté tváři se svislými koutky u úst nelze poznat, co si myslí. Šedomodrýma bystrýma očima ulpívá na hostitelích s netečností, jež je staví do patřičného odstupu; ani náznak roubaudovského plebejství, které tolik popuzovalo hejtmana.

Jablonský jde za Pecem, aby ho aspoň slovem potěšil, když jinak nemůže, a Rogue se k němu připojí. Přitlumeně a jako muž muže se ho dobrou němčinou ptá, kde by tu našel drobnou rozvernou dívčinu. Jablonského prosba zarazí. V Písku se dosud mravy tak neuvolnily, a dokud bude kaplanovat Klas, bohdá ani neuvolní, aby se městské panny veřejně spouštěly, proto plukovníkovi naznačí, kde najde řemeslnice lásky, ale prostopášník se odmítavě zakření: hledá pružnou dívenku, ne vojandu.

Obtěžoval-li Roubaud Annu, co Rogueovi zabrání, aby se nesnažil dobýt Johanku? Je spíše pomalá, a ne pružná, spíše statná, a ne drobná, spíše vážná nežli rozverná, přesto z nouze by jí mohl vzít za vděk.

Přitom hejtman ví o jedné, která je comme il faut11, jak si žádá plukovník, upadaje vzrušením do mateřštiny.

Dřív než hejtman vysloví jméno, připomene si, že Chvojka prodal s výdělkem mouku Francouzům, pranic se neohlížeje na sousedy, jimž nyní hrozí hlad, že podle zapřel Adama Věžníka. Kdo hříchu okusil, je mu přístupný, varuje ne darmo městské panny kaplan Klas.

Pružná, drobná a rozverná Dorotka, dcera mocného radního, by snad neodmítla přízeň francouzského důstojníka s bílým peřím na třírohém klobouku, jenže Maxmilián Chvojka sotva přijme dceřino zneuctění.

Svislé koutky u plukovníkových úst se posměšně zvednou. Válka ho naučila dobývat horší pevnosti, než je čest jedné písecké panny. Příslušně si natočí hejtmanovu dlaň a spustí do ní louisdor.

V první chvíli mu chce hejtman hodit zlatý peníz pod jezdecké boty. Než však k tomu najde odvahu, Antoine Rogue de la Tour kolébavě odchází vnutit se do přízně bohatého měšťana.

Na malém rynku pozvedne hejtman zrak k Panně Marii na sloupu.

Ty víš, že jsem to učinil ne pro cizí zlaťák, ale abych zachránil sestřinu čest! Dorotka, jak, rovněž víš, o poctivost přišla na pryčně Budějovické brány. Jelikož dvakrát o tutéž věc přijít nelze, je spravedlivé, aby si štědré příchylnosti Francouzů užil i pekař.

S povzdechnutím spustí cizí zlatou minci k několika stříbrňákům ve splasklém měšci.

7

Záhy Petr Jablonský sezná, že po široširém světě se nelehko špacíruje s děravou kapsou, baže světu je spíše na překážku než k užitku. U rybníka Luskavce v lese Hůrkách na něho opravdu čekal ten člověk ze Selibova, ale kromě toho, že ho doprovodil k Putimi a obral o pár penízků, co měl u sebe, dál se o něho nestaral; a tak Petr k Annině sestře dorazil hladov a bez prostředků.

Všechno se událo v náramném chvatu. Tu noc, kdy je hlídka zadržela, strčili je do cimry s vysokým čtverhranným okénkem, kterým by se neprotáhlo dítě. Věžník si třel vyvrklou nohu a obával se, že je proženu uličkou, že si na jejich zádech smlsnou lískové hole. Když pro Věžníka přišli, věřil, že jde k výslechu. Petr doufal v Roubauda. Přece ho svezl na svém šedákovi! Nikdo jiný než kapitán také neposlal Juliena. Děkuje kapitánovi za život. To už od Dorotky věděl, jak skončil jeho druh. Kaťata měl Petr plná strachu, jak měl hledět, aby ho Anna vybavila penězi? Možná dost to provedla i naschvál, aby si řádně osahal a povyzkoušel lákavý svět venku.

Z mlatů bylo slyšet pravidelné údery cepů, úrodu svezenou pod střechu už nemohly pobít kroupy, blížil se čas meluzín a táček, kdy na mléko a chléb mají nárok pouze ti, kdo se na jaře a v létě lopotili na poli.

Annina sestra jeho příchodem není nadšena.

„Pozdrž se den… dva – a spánembohem!,“

Kam má jít? Písek proměnil ve své sídlo maršál de Broglie, a mimo Písek nikoho nezná.

„Kdo mne bude živit?“

Annin nevlastní syn svou macechu pomlouvá, prý ho chtěla připravit o majetek, jeho otce prý očarovala kouzly, takže ho pomýšlel poslat na vojnu.

„Kdo? To nevím. My ne.“

Dva dny pobude Petr u Anniny sestry. Pomáhá jejímu muži vybírat senkruvnu. Zesmrádne jako kozel. Také si první noc ustele poblíž toho rohatce.

Třetího rána ho selka časně vzbudí. „Tumáš!“ podá mu uzlík s buchtami.

Kde je plná mísa, k níž denně usedal? Kde vyhřátá pec? Ze škrpálu mu vyčuhuje palec.

Je mrazivo. Jde nazdařbůh po cestě, kdovíkam směřuje. Anna se mne potřebovala zbavit! zatřese se zimou. Ne! Ne! Naletěl hloupě Adamu Věžníkovi. A že bratr Jakub po něm nepátrá? Nevzkázali do Putimi, jinak by ho selka nevyhnala do psoty.

Tak takhle vypadá svět? Potom mu může být klidně ukraden! Touží po teple, po jistotě hradeb, nedůvěřuje holým polím.

Tu před ním nečekaně v mlžném svítání vyvstane kaplička u rozcestí, a před ní postava v černém hávu.

„Kam vede tvá cesta? Do Kestřan?“ osloví ho neznámý.

Pravé oko mu překrývá černá páska, levé, doširoka rozevřené, jako by Petra celého pohlcovalo; plášť, který mu zdálky připadal černý, je povícero šedý, možná jen špinavý, kdysi mohl být i bílý. I ostatní části oděvu připomínají výstroj hulána.

„Že jdeš do Kestřan?“ nespouští z něho pátravé oko vysloužilec.

„Jdu nejdu, nevím, kam jdu,“ zmůže se konečně Petr na odpověď.

„Tulák neví, kam jde. V Němcích mi říkali Sonderling. Jak mě zvali tady, vypadlo mi z kebule po seku tureckou šavlí. Někde tady mě zverbovali. Snad ve Štěkni. Dobevi. Možná v Drahonicích. Poznávám ten kraj.“

„Utekl jsem před Francouzi.“

Sonderling neslyší. Pozvedne své jediné oko k jasnícímu se nebi. Udá se zázrak a Panenka Maria ve výklenku kapličky promluví. „Sonderlingu, zverbovali tě v Cehnicích, jseš druhorozený syn tamějšího sedláka.“ Panenka Maria mlčí.

„Co máš v uzlíku?“ vrátí se Sonderling ke skutečnosti.

„Buchty.“

„Za támhletím trnovím vyvěrá pramínek. Najíme se. Jak chutnají buchty, už nepamatuji. Pojď.“

Vyfasoval jsem pěkného společníka! pomyslí si Petr. A jde.

8

Liška vydechne naposled před rozbřeskem a ve stejnou chvíli, kdy se de Broglie osvěžen nečekaně dlouhým spánkem probere do druhého dne v Písku. Radostně si uvědomí: Žiji! Dennodenně si to maršál radostně uvědomuje.

Na děkanově těle vyrazily bělofialové skvrny.

Každé ráno, než Klas opustil děkanství, nehybného starce nakrmil a napojil, očistil a převlékl – vposledku Liška neudržel stolici. Snášet útrapy a protivenství je prvnímu kaplanovi milé, uvádí ho to do veliké povznesenosti ducha; jí málo, téměř hladoví; a myslí si, že půst, vynucený Francouzi, měšťanům prospěje.

Trápí se, užírá myšlenkou, jak spasit město. Sv. apoštol Pavel v listě Římanům napsal: Prosíme pak vás, bratří, abyste dávali pozor na ty, kdož působí různice a pohoršení proti učení, kterému jste se vy naučili. „Bludaře tu vyhubili, nejsou,“ odbýval ho předtím děkan. Tehdy Liškovi připomněl, že snášenlivost a shovívavost vyvolává rozkol a neznabožství. Jako z citlivých prstů hrnčíře je vyveden do oblé dokonalosti džbán s úzkým hrdlem, tak i on svěřené hříšníky nyní vyvede těsnou bránou po úzké cestě ke spasení. Francouze bere Klas jako bič boží, jako sarančata nebo jako mor. Nebýt války, děkanoval by po Liškově smrti nejspíše Ledecký, kterého jak mu napověděl Jakub Jablonský, protěžuje nějaký prelát. V čase ohrožení musí konzistoř dbát posloupnosti, ačkoli tam nijak Klase pro jeho zapálenost ve víře nechovají v lásce; nádherymilovná císařovna prý nenásleduje ve zbožnosti svého zvěčnělého otce, a jaký císařský dvůr, taková církev.

Kam se podívá – bludaři.

Skrytí, potměšilí, vyzývaví, plni zlé vůle číhají na slabost věřících. Děkan se mýlil. Jsou tu. Nepovede křesťany jako děkan po prostorné cestě blahobytu do záhuby, ale skrze Francouze, skrze to navštívení boží se mu najisto dostane vnuknutí, jak zachránit Písecké.

„Napravím, co tys ve své neuvážené dobrotivosti pokazil,“ promluvil první kaplan k mrtvému.

Sotva se de Broglie vyhoupne do sedla bílé kobyly, dusot od Pražské brány ohlásí kurýra. U Zdic pociťují Bavoři nejistotu, postupovat ku Praze je vražedné, stáhnout se není kam – ať si Jeho Excelence pospíší.

Maršál pokyne Rogueovi.

Císařští se nenalepili na Mailleboise u Zdic, ale dotírají na trén a raněné, je tedy spíše tísněn on než Maillebois a Jeho kurfiřtská Jasnost. V maršálově hrdle jako by se o sebe dřely kamínky. Vyrazí nejpozději pozítří, a dá-li Bůh dobré počasí, možná zítra, sdělí kurýrovi. Koldokola se houfuje uherská jízda, velkovévoda František je nedočkavý změřit si s ním sílu. Nezasvěcenému by mohlo připadat, jako by on, de Broglie, bral před Lotrinským do zaječích.

De Vic, útlý čtyřicátník s nápadně vysunutou bradou a sraženým umíněným čelem, nakloní se k růžolícímu, dobromyslně vyhlížejícímu Chateauvillarsovi a něco mu zašeptá.

Chateauvillars s úsměvem přikyvuje: ani na dohled se slavný velkovévoda k Francouzům nepřiblížil.

Kurýr de Brogliovi vyřídí osobní prosbu Karla Alberta: aby konečně už zavládlo opravdové, ničím nenarušované bratrství a spojenectví mezi oběma armádami –

Maršál Bavorovu úpěnlivou prosbu o otevření francouzských skladů pro hladovějící kurfiřtovy vojáky přeslechne: v čele svity zamíří k Topělci.

Tu nečekaně – poblíž masných krámků – vyřítí se z uličky horda povykujících kluků za nejstarším řešetářovým synkem, a ten, nevěda kam prchnout, bezhlavě se vrhne rovnou pod kopyta maršálovy brůny. Jeden z rozjívenců po pronásledovaném vystřelí z praku a ostrý kamínek zasáhne zadek kobyly. De Broglie ji zvedne na zadní a udrží ji, dokud řešetářův syn neproběhne. Pak, následován svitou, která ztuhla hrůzou, že se maršál vyválí v prachu, cválá k Pražské bráně.

Nezbeda skončí v náručí Jakuba Jablonského.

„Proč tě honí?“

„Nevím.“ Z jiskrných očí chlapce je znát, že si vůbec neuvědomuje nebezpečí, kterému unikl; jen po řvoucím hejnu kluků pátrá, a hejtmanovi se hned vyškubne, jakmile ho zmerčí jeho pronásledovatelé.

Před domem U zlatého kříže osamotní Rogue s bavorským kurýrem. Jablonský si včera s plukovníkem pochutnal na srnčím na víně a Anně se dostalo chvály. O Dorotce Francouz ani nemukl. Teď by se hejtman plukovníkovi rád vyhnul, jidášský louisdor mu beztoho přinese smůlu –

Nemá ponětí, kde je teď Petr. Dorotčin člověk vskutku na něho čekal u rybníka Luskavce v lese Hůrkách, ale zavedl ho do Putimi k Annině sestře; v tehdejším zmatku se upokojili nakrátko vědomím, že je v bezpečí. Takovou zlomyslnost Dorotka Anně vyvedla! Když po bratrovi pátral, vzkázali z Putimi, že hoch odešel neznámo kam.

Kde je? Z čeho žije? Dostal se do blízkosti Francouzů? Hejtman je bezradný. Přitom Anně ani nemůže dost dobře něco vyčítat. Ani Johance.

Vtom od Putimské brány, jako by čekal na maršálův odjezd, v čele několika jezdců harcuje Roubatid. Zdálky je vidět, jak se mu škodolibě stahuje knírek nad masitými rty.

Jablonský není jediný, kdo kapitána sleduje. Z nicnedělání stali se z měšťanů skvělí pozorovatelé; z maličkosti dokáží nezřídka uhádnout, že se schyluje k něčemu důležitému.

„Koukej na toho rabijáka! Asi po někom půjdou!“ zahučí hejtmanovi do ucha soused.

Jablonský chce zmizet, než si ho Roubaud všimne, a octne se naproti bývalému lajtnantovi městského vojska. Ze všech měšťanů právě teď Pece nejneraději vidí. Ždibek po ždibku z hejtmana opadává stará vojáčka hrdost.

„Náš pan děkan za rozbřesku dodýchal.“ Z řezníkova hlasu se vytratila všechna dřívější naléhavost a zvědavost. „Děkanovat bude Tomáš Klas. Tomu neunikneme.“

Před půlrokem by hejtmana Liškova smrt tvrdě zasáhla, ale skutečnost, že kapitán Roubaud s jezdci obklopil Roguea, ho znepokojuje: po kom jdou? Zná jedinou odpověď: po Anně!

„Byl to dobrý člověk,“ pokřižuje se hejtman. „Dopřál nám klid.“

Měl by běžet domů, zabednit se, skrýt Annu i Johanku, ale ví, že to nemá význam. Už si nic nenalhává. Nic o tom, že je svědek, který jednou vypoví o nynějších nepravostech. Proti šavlím a puškám je jedinec naprosto bezmocný.

Alsasané, sledováni Píseckými, – sjíždějí k Pražské bráně, ale nedojedou až k ní. Seskočí z koní před rozlehlým domem Maxmiliána Chvojky. V čele s kapitánem vtrhnou dovnitř. Rogue se zatím před domem U zlatého kříže věnuje bavorskému kurýrovi, a to, že tu bleskovou prohlídku plukovník nařídil ve chvíli, kdy generalita je mimo, svědčí, že jde spíše o nátlak na bohatého měšťana, než o pokus odhalit pekařovy tajné skrýše obilí. Plukovník si vybral pravou chvíli. A vybral si pravého člověka. Jakmile Chvojka spatří Roubaudovu nadulou tvář, připomene si, kdo dal popravit Adama Věžníka.

A změkne.

„Louisdor se mstí,“ bručí si hejtman a pozoruje vyděšeného radního, kterého vyvádějí v dlouhém bílém rubáši.

Jakmile není z čeho péci, pekaři si bohatýrsky přispávají.

Co Chvojka provedl? Kam ho vedou? K výslechu? Či na popravu?

„Ne! Ne!“ pokusí se radní vyškubnout modro kabátníkům.

Čtyři s ním mají co dělat. Rumrajch nevzbudí plukovníkovu pozornost. Jeden z měšťanů přivádí šmejdíře, který si oběma palci stírá ospalky.

Naprosto bez důrazu, skvěle už odposlouchanou francouzštinou, upozorní Vendelín Roguea na mírně nevhodné chování jeho vojáků. Plukovník rázně pobídne koně ostruhami.

Radního zatím dovlékli skoro na radnici.

Rogue je pohoršen, nadmíru pohoršen zpupností svého kapitána. Řeřavým hlasem, který zní libě uším Píseckých, vytkne Roubaudovi nekázeň. Ba svévoli. Ať se klidí! Písečtí se zadostiučiněním naslouchají šepotu šmejdíře. Jen ať colonel toho narvaného tlusťocha seřve! Co jsou to za způsoby, vývést po ránu nedooblečeného předního měšťana před jeho dům? V Alsasku by se Roubaud sotva mohl tak po turecku rozpínat.

Osvobozenému Chvojkoví, jak si povytáhne natržený rubáš, vykouknou bílé Svalnaté nohy.

Plukovník seskočí, a nedbaje údivu bavorského kurýra ani úžasu měšťanů, odvádí vyděšeného pekaře do jeho domu.

Ta pocta!

„Ať jsou, jací jsou, přese všechno u nich vítězí spravedlnost!“ pozvedne Vendelín výstražně ukazovák pravé ruky.

Mýlí se, to Jablonský naprosto jistě ví. Docela obyčejně se smluvili. Rogue chytře využil zlé pověsti, které se Roubaud v městě těší. Co Chvojka neučiní pro svého zachránce? Z vrahových drápů ho doslova vyrval! Přitom se Rogue jakoby nic seznámí s Dorotkou! U pekaře bytuje sice generál Piesasque, avšak ten někde u Topělce mámí z maršála obilí pro své regimenty.

Jak za tu službu plukovník odmění svého kapitána?

9

Karl Piesasque nepřiměje de Broglieho, aby Bavorům otevřel francouzské magacíny, přesto jistého ústupku dosáhne. Maršál svolí, aby se jejich spojenci zásobili z přebytků obyvatelstva. Současně rozkáže plukovníkovi kyrysarů, aby v Písku rozestavil stráže před domy, v nichž jsou ubytováni vysocí důstojníci.

Téměř ve stejnou dobu, kdy Rogue zepsuje Roubauda, dostaví se de Vic k primasovi, aby mu sdělil tu otřesnou novinu.

Než první radní docapká na velký rynk, dozví se od Vendelína, jak o vlásek unikl potupné smrti Maxmilián Chvojka. Vyděšen snad více než jeho městský odpůrce, zapřísahá primas armádního komisaře, aby město nevydával v plen vojsku. Ten je udiven, že ho maršálův rozkaz předeběhl, i když, pochopitelně, smysl rozkazu zkomolili; suše toho človíčka uklidní, jde o odprodej přebytků, a to nikoli Francouzům, nýbrž vojákům příštího českého krále Karla III. Primas pochopiv, že naletěl ustrašenému šmejdíři, zalomí rukama. Kde by se vzaly přebytky? Přísámbůh žijí ze dne na den a zima, zdejší tuhá zima, zatím neuráčila se ani ohlásit. Nato de Vic výhrůžně vysune bradu a chladně se ho zeptá, zda by měl něco proti tomu, kdyby ho na radnici vystřídal někdo s oddanějším vztahem k nastávajícímu panovníkovi.

Vendelín nemusí dvakrát překládat.

„Rád odstoupím… tuze rád…“

Tak málo ten malý plešatec věří ve vítězství kurfiřtových zbraní, že je pro něho nanejvýš výhodné upadnout načas v nemilost nového mocipána. Taktéž zmínka o tuhé zimě, ohrožující armádu Ludvíka XV., je víceméně drzost, jenže de Vic má zvlášť vyvinutý čich na sebenepatrnější smrádek. Nejpronikavěji z důstojnictva Jeho Milosti francouzského krále páchne kapitán Roubaud. Též de Broglie kolem sebe šíří pižmovou vůni smrti. Kam zavítá zrak armádního komisaře, samá špína a hnus a kal; zchoulostivěl natolik, že se nenapije z nemyté misky a neulehne do špinavé postele. Zvláštní: oplešatělý mužíček nesmrdí. Očichal ho z dostačující blízkosti, aby si tím mohl být jist.

„Moc nemudruj! Splň rozkaz!“ doporučí při odchodu primasovi.

Vždy úslužný šmejdíř se na de Vika přilepí. „Abychom věděli, na čem jsme,“ řekne omlouvavě.

Primas rázuje po síni, jež je dostatečně dlouhá, takže nemusí krátit krok. Očima hladí nábytek, o který se obohatil; až zemře, přisunou sem i kusy z jeho domu.

Má zneviditelnět pro Francouze? „Ať se na rožni smaží zase jiný!“ uleví si nahlas. Je katolík věrný Habsburkům. Přitom je nezaujatý ve víře, střízlivý v odhadu a rozhodný v činu.

Před radními však, které nahonem svolá, krotí radost. Nejprve vděčně pohovoří o mrtvém děkanovi. Nato jim přednese de Vikovu žádost. Je načase, aby předal moc nad městem radnímu zkušenému, znalci městských práv, a navíc člověku, který to, jak se zdá, s Francouzi umí.

Douškou na závěr pokazí výsledný dojem ze své odstupní řeči. Však tu vědí, že to s Francouzi koulí stejně obratně jako Chvojka. Také pekař, který se dostavil jako poslední, pochopí, že to on se má městu postavit v čelo.

„Každý ze svého městského úřadu a také jako měšťan to s nima musí umět, a v tom je naše spása!“ Načervenalé žilčičky na jeho naducané tváři ztemnějí, to jak se mu při chůzi na radnici rozproudila krev.

„Pravdu díš!“ přikývne primas.

„A že to bavorské vojsko se do bran vrací, neřekls!“

Kolikrát si takhle ti dva změřili ostrost svých jazyků!

Chvojka klouže očima po radních. Zná je, přikyvovače! Ať se neutěšují marnými nadějemi! I před týdnem, kdy se cítil silný a nenapadnutelný, odmítl by tu poctu. Natožpak nyní, kdy mu vrah Roubaud předvedl, že je nickou, již lze vytáhnout z rozehřátých duchen a kamsi neurvale vláčet. Nyní teprve se nedá zlákat na místo, kde by se později, až se poměry zvrátí, mohl stát středem nežádoucí pozornosti.

Třeba zrovna císařovniných úředníků! Jak chytrý je primas, je i on. Zajistil se – před Bavory ho chrání generál Karl Piesasque a před Francouzi jeho nový nájemník plukovník Rogue de la Teur.

„Ten, jehož život visí na vlásku, musí se starat, aby se vlásek nepřetrhl!“ Pekařův hlas zní dutě, téměř jako ze záhrobí. „Starost o město by měl teď převzít měšťan, který je čistý v očích všech.“

Nejedná ústa se stáhnou v úšklebku: vrátil to primasovi.

„Chce někdo z přítomných sejmout tu tíží z mých ramen?“ ptá se první radní sklopených hlav, a protože ani jedna se nepozvedne, a protože i Chvojkova ústa se samou zvědavostí doširoka rozevřou a odkryjí tak černou hloubku jícnu, ohlásí stroze:

„Pošleme pro hejtmana našeho městského vojska!“

10

Hledá Sonderling opravdu rodnou ves, nebo je to záminka, aby se mohl volně toulat krajem? Blízkost cizích armád mu nahrává: každý se teď více stará o vezdejší život než o blázna. Petrovi brzo dojde, že to jeho druh asi nemá v hlavě v pořádku.

Vysloužilec zabuší na selská vrata, strhne si černou pásku z pravého oka a krom zaschlého očního důlku odhalí, udivenému zraku i zhojenou sečnou ránu nad pravým spánkem. Tady sjela turecká šavle. Vždycky něco vyžebrá, byť jen skrojek ztvrdlého chleba.

Když mu Petr naznačí, že se mu příčí žít z milosrdenství, poučí ho Sonderling, že vesničanům oplácí dobrým slovem.

V Cehnicích poprvé Petr statuje při jeho kázání.

„K čemu to všeliké rozpínání a rozmáhání se? Statek obroste polmi a lesy, a ejha: dědice sklátí zlá nemoc. Je po síle statku, pole a lesy odkoupí sousedi. Nesmírnou říši zdědil císař Karel VI. a jednu zem po druhé ztrácel v bojích i bez boje, už se mu jistě chtělo plakat nad tou bídou, a říše se zmenšuje dál, králové a kurfiřti jsou při chuti, zabírat chtějí a nabobtnávat, a říše začas bude zase jen malým knížectvím jako na počátku. Tak i člověk: křečkuje, syslí, tu vojna se přižene od severu nebo od jihu, marné je všechno pachtění a hamonění, nezbývá, než doufat.“

Doufat, že zrovna je válečná smršť nesmete. Jinou naději Sonderling nedává. Je zmatené to, co káže, napřeskáčku z různých mouder sesbírané, ale naslouchají mu dychtivě: touží nějak se vyznat v tom zmatku kolem.

Sonderling se nezdrží nikde dlouho, vnitřní neklid ho pohání z místa na místo, a když si to nasměruje k Vodňanům, Petr se od něho trhne. Nechce se příliš vzdálit od Písku.

K ránu pokrývají louže ledové škraloupy. Severní vítr uhlazuje zemi pro sněhovou pokrývku. Petrovi se nedostává Sonderlingovy výřečnosti, a jelikož běženců přibývá, okorala srdce venkovanů; proto chlapce chlad a prázdný žaludek táhne, k Putimské bráně. Snad potká primasova nebo Chvojkova kočího či radních, kteří vlastní pole na té straně, a dozví se noviny z města, popřípadě vzkáže Jakubovi.

Kousek za Putimí je dostižen francouzskou jízdní hlídkou. Minula by ho bez povšimnutí, kdyby se znenadání nedal do běhu. To proto, že narazil na Francouze na nejneočekávanějším místě. To ho vyplašilo.

Svážou mu ruce vpředu a táhnou ho na provaze jako dobytče. Co když s ním naloží jako s vyzvědačem? letí Petrovi myslí. V patnácti mi kule provrtají hruď jako Adamu Věžníkovi! Rozpláče se. Věru se mu chce žít. Strašně, moc, hrozně se mu chce žít.

Jezdci až k místu u lesa, kde ložírují, jedou krokem, teprve na dohled zrychlí v cval a Petra proženou.

Modrokabátníci je obklopí. Z jejich středu se k chlapci prodere mohutný vousáč. Tlemí se, hlasitě kohosi přivolává. Petrovi spadne srdce do kalhot: právě tenhle vousáč ho přiškrtil tu noc, kdy s Věžníkem kradli. Vousáčův druh, vojáček s přihlouplým úsměvem, se také řehoní: samozřejmě Petra poznává.

Měl odejít se Sonderlingem na Vodňansko! Teď ho čeká kulka.

„Žilien… Žilien…,“ ohlíží se po Julienovi.

Náhle se vojáci rozestoupí a ztichnou.

„Sacrebleu!12“ zakleje radostně Roubaud.

Úzké vztahy se vytvořily mezi kapitánem a Roguem de la Tour. Hned jak maršál umístil v městě kyrysary, Roubaudův oddíl se nestáhl k Topělci, ale zaujal pozici za Putimskou bránou. To Chateauvillars a de Vic, armádní komisaři a Rogueovi přátelé, napravili hbitě maršálovo malé opomenutí; až kyrysaři vyrazí ku Praze, francouzské zásoby nemůžou zůstat nestřeženy. Tak Rogue zabezpečil sebe i své vojáky.

Kapitán je na smrt oddán ne de Broglieovi, jak by se patřilo, nýbrž colonelovi; naprosto se mu nepříčilo drobátko poškádlit radního Chvojku, aby pekařova dcera měla být zač Rogueovi vděčná. Přitom ovšem nepřestává Roubaud hlídat své zájmy. Nevzdal se Anny. Bagardovi je vděčen za zachránění chlapce: mrtvý by mu byl na nic. Ale měl na sluhu zálusk za to, že nezvedenci dopomohl k útěku.

Teď mu samo nebe přivádí nazpět mladšího Jablonského.

11

Jakub Jablonský sleduje zpovzdálečí Roubauda až k Pražské bráně a vida ho sjíždět k mostu, upokojí se. Kapitán jistě nemá odvahu postavit se před Annu po zavraždění Adama Věžníka! Netuší, že Petr je v moci toho neurvalce. Dlouhým, rozvážným krokem, jakému přivykl, s lopatkami po vojensku staženými vzad, s hlavou vztyčenou a s černým knírem, jehož zašpičatělé konečky prorážejí chladný vzduch, živený větrem od Tálína a Semic, vrací se hejtman zamračen na velký rynk. Neboť se nedá říci, že by se mu kdovíjak dařilo. Ale komu se v tomhle bezhlavém čase daří? Jenže Anna na něho dotírá jako vosička, prý jej více stravuje starost o město než o vlastní bytí, a zdali si všiml Johančiny trudomyslnosti, z jídla sotva uždibne a vejrá pořád do prázdna.

Baže si všiml!

Je od Anny záludné, že kaši, již sama připálila, mu nastavuje pod nos. Aby Julien Bagard ukradl, co mu pod ruku přišlo, přimhuřovala oči. A Johanka kňourá: Žilien! Žilien! Bůhsuď, jakou škodu Annina hamižnost ještě napáchá! Nic jí jsou starosti města. Aby čuníci přibývali, aby kozy měly co prežvykovat, o to se stará. Že českou zem dupou vojska Francouzů, Bavorů, Prusů, Sasů, ji nezneklidňuje.

„Odjakživa tu bylo vojsko posádkou,“ řekla včera.

Liška by řekl: Svatá prostoto!

Hejtmana čeká řada nemilých povinností, ale ze všeho nejdřív by se chtěl o samotě rozloučit s děkanem. Je jeho dlužníkem. Není mu to však dopřáno. Kaplan Klas, kterého zastihne před kostelem sv. Kříže při rozmluvě s převorem dminikánů, mu dost úsečně sdělí, že děkana připravují na jeho poslední pouť.

„Rozloučíš se s ním nad hrobem jako my všichni. Jako my všichni,“ zdůrazní Klas. „Byl blízký stejně nám jako tobě.“

Převor vzdychne: „Slyšels, hejtmane, že máme Bavory napakovat na cestu? Že klášter se má stát útočištěm raněných? Naši na ně dotírají, uherská jízda… od Budějovic…“ přejde do šepotu. „Bůh nás ochraňuj! Aby město nezačali dobývat!“.

Že by se už přiblížil čas volat: Hoch Österreicher!13 uvažuje hejtman.

„Plevel bude Vypleněn!“ poznamenává Klas.

„Copak plevel!“ vzdychne převor. „Dominikánské zboží je ohroženo!“

Převorova upřímnost kaplana pohorší. „Bedlivě se chraňte všeliké lakoty! nabádá nás Pán. Neboť i kdyby měl někdo nadbytek, nezáleží jeho život v jeho majetku.“

Špitál v klášteře! Hrůza! V těžkém duševním rozpoložení unikl převorovi smysl kaplanovy poznámky o plevelu. Zalapá po dechu. „Vždyť jsme si nic nepřinesli na tento svět; jisto, že si také nic nemůžeme odnést. Máme-li pak živobytí a oděv, buďme s tím spokojeni.“

„Varujte se kvasu farizejského, to jest pokrytectví!“

Jablonský se zavrtá očima do tváře prvního kaplana. Dosud pro něho byl ten vyhublý kněžík jedině protivníkem, který neskrývá ne, chuť k němu. Tak ho bral. Teď ze strany patří hejtman na vysoké čelo, jež prudce klesá od nakrátko přistřižených světlých vlasů k štíhlému vystouplému nosu, jakoby střeženému yášnivýma, do zelena hrajícíma očima, od nozder téměř pád k úzkým bezkrevným rtům a odtud opět výstupek hranaté a rozhodné brady. Mimo sutany, značně ošuntělé, nic kaplan nevlastní, co dostane, rozdá potřebným, a tělo týrá půsty.

Hejtman rychle se rozloučiv spěchá domů. Jistotně Klas mluvě o plevelu, který musí být vyplet, mluvil o něm. A že nesmyslně zaútočil na převora, nutí Jablonského, aby si o něm poopravil mínění. Už ne dotěravec a slídil, ale vášnivec, který je s bludaři ajncvajdraj hotov.

Tu na rohu uličky zahlédne nemotorného Rogueova sluhu. Vláčí plukovníkův kožený vak.

„Ty, kam?“ postaví se před něj.

Pro toho hejhulu je vzduch. Kliďánko si počká, až hejtman poodstoupí a hekaje námahou, táhne dál svůj náklad.

Co se jenom děje? Kam se šine ten pecivál?

Zrychlí. Na růžku stane jako přimrazen, jako by dostal klackem mezi oči. U vrat domu hrabe kopytem šedák. Ne on Roubauda, ale Roubaud jeho sledoval od Pražské brány.

Přes dvorek nemůže, zahlédli by ho. Naštěstí směrem od Budějovické brány v místech po zrušeném parkánu se táhne úzká chodbička, směřující k jeho maštali; dohodl se na jaře se sousedem, že prostůrek svévolně zaberou a rozšíří o něj dvorky. Pak se slavilo narození velkoknížete Josefa, nacvičoval slavnostní pochod, sešlo z toho…

„Vystrnadím ho, a třebas by i namířil pistoli!“ živí v sobě hněv na Roubauda.

Dozajista nijak nectí bývalého granátníka a hejtmana městské pěchoty plížení podél zdi, avšak k čemu je důstojnost, když neví, zda teď kapitán k sobě netiskne Annu? Žárlivost mu vrátí mrštnost mladých let. Obalený pavučinami, zaprášený se přehoupne přes zídku a krátce naslouchá. Nic. V maštali, do níž nakoukne, vzhlédne k němu oddaně trojice koz.

Potichounku, jako tchoř do kurníku se vplíží do předsíňky. Není to Annin ani Roubaudův hlas, který se k němu nese. Posune se blíž k pootevřeným dveřím. U pece stojí rozkročen Roubaud, blíž k Anně, jež sedí za stolem, kolébá se vykrmený šmejdíř.

„Říká, že tam venku… v té slotě… moc přemýšlel,“ překládá Vendelín. „Jako o vás dvou. Na mne se zlobit nesmíte, popadl mne na rynku a hybaj!… a že vás má k smrti rád… miloval kdysi ženu vám podobnou, jenže ta už léta pěje aleluja mezi anděly na nebesích.“

Ne Vendelín, ale Roubaud vkládá do slov něco, co by hejtman nikdy od něho nečekal. Aniž mu rozumí, chápe, že je veden citem a pravdou, a že opravdovost z kapitánovy promluvy nemůže setřít ani šmejdířovo zadrhávání.

„… sejří ho, že se k vám nechoval vždy jako kavalír… člověka popadnou zničehonic jako radního Chvojku a mazej a nemluv… chce si koupit v zemi Languedoc malý statek, usedlost… přijede si pro vás po skončení té prašivé vojny, jako že je Francouz a muž…, a jestli si jako může sem pro vás přijet…“ Vendelínova zmatenost z postavení, v němž se octl, projeví se navenek vykáním Anně; jako by byla jednou stranou moci, jíž je vydán na milost i nemilost.

„Slibte mu to… to… to nic neznamená,“ zaškobrtne, „nebo se rozkatí! Víte, jak dopadl ten tovaryš!“

Hejtman by nade vše rád věděl, zda Anna hledí na kapitána nebo na desku stolu něho do neurčitá. Jestliže se její velké chrpově modré oči vpíjejí do černých očí Francouze, pak není třeba slov.

Zlobí ho stejně jako šmejdíře, že mlčí.

„Přikývněte mu, zítra ho stejně někde rozšavlují,“ dotírá na ni ten dobrák. „I kdyby se sem nakrásně po vojně vrátil, nebude tu už pánem. Chce, aby se mu přikyvovalo. Přikývněte.“

Anna o sobě nedává vědět. Tu opět promluví Roubaud hlasem překypujícím vroucností.

„Říká, že nechce být dotěrný, ale chce slyšet ano, nebo ne.“

„Ne.“

Annino odmítnutí je tak jasné, že Vendelín ani nemusí překládat.

„Pak vás musí upozornit, že jeho vojáci zajali Petra Jablonského, který, jak jistě víte, byl přistižen s Adamem Věžníkem při loupeži… Máte znovu zvážit svou odpověď! Bože, ženská, vy jste hloupá, kdybyste prve přikývla, nic by vás to nestálo, a on z vděčnosti by Petra pustil na svobodu! Takhle…?“

Hejtman taktak odskočí ode dveří, které Roubaud zprudka rozrazí. Vyběhne hned za ním, ale zahlédne jedině zadek šedáka, řítícího se uličkou k Putimské bráně.

12

Petr řičí zimou, bolestí a blahem. Julien s vousáčem ho ve studené vodě potoka drhnou jemným pískem a něčím mazlavým a pěnivým. Pak ho nahého polévají z vědra. Vousáč mu kudlou přiřízne vlasy vpředu i vzadu a Julien přes něho nakonec přehodí koňskou houni.

„Petr… Dobše?… Dobše?…,“ směje se.

Vystrojí ho jako vojáka. Jeden z nich, zřejmě krejčík, nepatrně mu modrý kabát zúží v pase a podšije mu nohavice; ani moc ubírat nemusí, Petr je chlapák na svůj věk; i boty pro něho najdou přiměřeně velké a pevné, náramně pohodlně se v nich šlape.

Petr šlape už docela obstojně, když se na šedáku přiřítí Roubaud.

V prvním momentě, kdy kapitán spatří Petra, navlečeného do vojenského stejnokroje – byl to jeho nápad! – má sto chutí zchladit si žáhu na chlapci, zbít ho, zřezat jako zjankovatělého koně, ale chladná mysl člověka, uvyklého životním zvratům, převládne, knírek se mu zavlní nad masitými rty, které stáhne do křečovitého úsměvu. Vida! Jaký skvělý voják! Žiliene, to je tvoje dílo? Bravo!

Seskočí ze šedáka, kterého chytne za uzdu voják, a jde k potoku. Chrstne si studenou vodu do obličeje, aby mu to svěže, myslilo. Ta ženská má v těle ďábla! Jako Pauleta le Becqe! Proč mu neslíbila, že na něho počká? Že s ním potáhne ke všem čertům? Nic by ji to nestálo a on, jelikož má široké srdce, vrátil by jí Petra. Svým rozhodným NE! dokázala, že o ni stojí bojovat. De Broglie zajatce nebere, nepřátele buď střílí, nebo pouští na svobodu, nikoho za zaplaťpánbu neživí z francouzských zásob. To by byla jedna z cest, jak ji propašovat do Francie. Tam změkne. Jako každá v cizím prostředí, ve všem všudy bude odkázána na něho. Nyní ji pod ochranná křídla Ludvíka XV. může dopravit jedině s pomocí Roguea de la Tour, přesněji s pomocí jeho přímluvců Chateauvillarse a de Vika, nebo obou: ale to Anna musí chtít. Bude to složité, v prohru však Roubaud nevěří. V tom je dobrým de Broglieovým učněm. Vždycky jde bojovat dál. Jen chtít. Má Petra. Dokud chlapce drží, musí Anna bedlivě vážit svá rozhodnutí. K narovnání s Jakubem Jablonským také dojde. Nakonec je Anna vdova, hospodyně, tučný váček louisdorů zdolá často hradby, natož chlapa, který je peněz potřebný a který si, jak kapitánovi svěřil colonel, cení i drobínku zlata.

Chrstne si znovu vodu do obličeje a vydá rozkaz.

Tu nevysokou plavou kobylku docela obyčejně ukradli krátce po překročení hranic, Julien ji v noci potajmu vyvedl ze stáje Němce, který jim den předtím poskytl přístřeší; je poddajná a krotká, mírné povahy, proto kapitánovi k srdci nepřirostla, potrpí si na tvrdošíjné a lekavé, kopavé a kousavé rychlouny s pěkným údělkem, kteří našince utahají, ale dopřejí bohatě i radosti; plavka je mírnost sama, jako stvořená pro nejistého jezdce.

Petr nevěří svým očím. Je jeho? Opravdu je plavka jeho?

„Taková krása! Ten lesk v očích!“ Do puntíku se splnilo všechno, o čem s Adamem Věžníkem sníval u hradeb! Uzdění, sedlo, třmeny – jen naskočit. Pravdou však je, že se Petr několikrát projel na kapitánově šedáku nebo na Julienově hnědce, ale koně vždy vedli –

Nedat na sobě znát strach! Ne před kapitánem! Ne před vojáky! Julien ho vyhoupne do kozlíku, upraví mu brašnu a povolí třmeny, aby v nich mohl stát. Když Petr zpozoruje, že plavka pokojně stojí, nabude odvahy a zatáhne mírně za stíhlovou otěž, zda ho, kůň poslechne.

Plavka cukne hlavou a Julien Petra česko-francouzsky poučí, jak jí upravit uzdění, aby ho poslouchala a Petr jí přitom nepůsobil počátečními nemotornými škuby bolest. Pak Julien naskočí na hnědku a kobylka se za ním sama rozeběhne. Julien je trpělivý učitel, proto po třetím okruhu je Petr s to objet čtvrtý sám.

Zdá se, že ne on, ale plavka ví, co má dělat.

Nehrbit se! Narovnat záda! přikazuje si.

Kapitán ho po první cvičné jízdě poplácá po tváři. Troufnout si! To je heslo maršála de Broglieho. Petr plavku odsedlá a vyhřebelcuje ji.

Má chuť se štípnout do dlaně, jestli se mu to jenom nezdá, ale ví, že je to skutečnost. Je voják.

„Ty můj koníčku! Ty moje plavko milá!“ rozčesává krásnou plavou hřívu své nové, a zatím jediné lásky.

13

Písečtí s obavou hledí na proud vojska, který se ve spěchu valí po mostě k otevřené Pražské bráně. Jako by to vojsko bylo ještě větší a mohutnější než to, které včera toutéž bránou před očima svého maršála vypochodovalo ven.

„Vojsko se vrací!“ jde od úst k ústům.

Nejvíc je návratem. Bavorů vzrušen Václav Pec. Právě Bavoři z něho udělali takřka nuzáka, ale kupodivu je to právě on, kdo to spěchající vojsko předběhne a na velkém rynku i na malém, v Kozím břesku i před kostelem Narození Panny Marie, všude, kudy ho jeho rychlý krok vede, varuje sousedy, že okrádači znovu vnikli do města, aby se zajistili a neotvírali, i kdyby bušili na jejich vrata sebevíc.

„Je jich jako písku! Jako písku!“ bouří na poplach.

Jablonského dohoní řezník kousek za Putimskou bránou. Při uvážlivé chůzi, jejíž pomocí hejtman účinně skrývá každý neklid, zvažoval své postavení v Annině srdci. Její dlouhé mlčení na Roubaudovu nabídku ho zviklá. Dosud věřil, že on je jejím vyvoleným a že je jenom otázka času, kdy jim kněz požehná. Třeba ji unavuje čekání. Anebo zapochybovala o jeho čestných úmyslech. Miluje ji. Miluje ji teď více než kdy předtím.

Jinak mu okamžité nebezpečí od Roubauda nehrozí. Pravdu má světošlap Vendelín: někde pod Prahou ho rozšavlují, a do Písku se po té všivácké válce může jedině vrátit, upevní-li svou moc Karel III. Pakliže bavorský kurfiřt nezvítězí, prolitá krev Adama Věžníka zabrání Roubaudovi v návratu. Přitom hejtman ví: ač statek ve vzdálené zemi Languedoc je pravděpodobně kapitánův výmysl, a vůbec všechno je to více toužebné přání než skutečnost, to, že jí před šmejdířem z duše se deroucími slovy nabídl společný život, muselo rozrušit Annino dosud pokojné nitro.

A vězní Petra! „Vrah Roubaud! Vrah Roubaud! Vrah Roubaud!“ Jméno soupeře se v něm rozeznívá jako zvony.

„Vojsko se vrací! Bavoři! Před domy radních vartují kyrysníci!“ zahřímá mu do ucha Pec. „Kde ses zaprášil? Jsi celý od pavučin!“

Než se hejtman očistí a než ta hlásná trouba, bývalý lajtnant městské pěchoty, lapí jiného souseda, aby ho varoval před hladovými Bavory, najde Jablonského konečně poslíček.

„Neprodleně? Na radnici? Tak poroučejí páni radní?“ dá ostře najevo nevoli.

Zapomněl, že sídlí v Písku z milosti městské rady? Že bez její blahovůle (a zvláštní přímluvy pana primasa!) by uvízl někde na předměstí?

Opravdu na něho přední města čekají.

„Jak je? Provázejí vojáky oficíři?“ dotírají hned na něho. „Za co nakupovat – mají! Nedobývají se násilím?“

„Sotva jsem je zahlédl cestou sem.“

Primas radní utiší. „Však jsme podali protest! Co nás pár zmůže proti puškám? Neprodlužujme jednání! Zavolal jsem tě, hejtmane, abys po dobu, co tu bude armáda, převzal městský úřad.“

„Městský úřad?“ Jablonský si pod tím slovním spojením nedokáže nic představit.

„Abys naším jménem jednal s Francouzi!“ Tady, v této zasedací síni, primas se ho důvěrně ptal, jak podat zprávu císařovně, že jí Písek zůstává přese všechno věrný.

„Potom se řekne, že já jednal s Francouzi!“ obrátí primasova slova.

„Co ty jsi?“ vybuchne Chvojka. „Tebe se tak někdo bude ptát!“

„Co když se přesto zeptají?“

„Odpovíš, že ti od nás tak bylo přikázáno!“ Primasova lysinka v ohrádce nazrzlých vlásků se zavlní. V krátkém, jakoby zaseknutém nose mu několikrát cukne. Ale hnědé oči hledí na hejtmana nadále přátelsky. „Přede všemi tu říkám: máš o město zásluhy!… V náš sluch se dostaly ověřené zprávy,“ ztlumí příjemný, vemlouvavý hlas, „že Francouze netrpělivě u Zdic očekává bavorský kurfiřt.“

„Jde o to, přečkat tuto noc, a možná ráno.“ V těžkých chvílích vždy prvního radního podržel jeho městský odpůrce.

Zase zahnali hejtmana do kouta. „Dobře,“ svolí. „Co přikazujete?“

„Až se dostaví ta chvíle, a nejspíše v noci, probudí tě poslíček nebo šmejdíř, ten, který z těch dvou služebníků bude právě po ruce, a ty se za nás, za město, s francouzskými generály rozžehnáš. Možná že odtáhnou i bez spánemhohem.“

Opouštěje radnici, tuší hejtman, že to asi tak jednoduché nebude. Jinak by se radní rozloučení s de Brogliem tolik nezpěčovali. Po odchodu z radnice se všude střetává s Bavory. Obtíženi nákupy spěchají v ležení. Velké oči bázlivce spatřily jich tisíce, a zatím jen nepočetná skupina nakupovačů a nosičů byla Francouzi vpuštěna dovnitř.

I nevázaný smích se ozve: kvičící prase vysouká nožičku z provazu a nový vlastník ho nemůže dohnat.

„Schnell! Schnell!“14 uhýbají vojáci splašenému vepříku.

Zatímco přední města v klidu – jejich domy střeží stráže – nájezd Bavorů přetrpěli na radnici, chudší neodolali lákadlu stříbra a zlata. Vydávali se z posledních zásob. Opravdu chudnouce, bohatli. Málokterý se zbavoval toho ušetřeného, toho uškudleného pro zlé časy uvážlivě.

Hejtmana ve vratech vítá Johanka,

„Čuníka, toho menšího, co kulhal, Anna prodala. A dvě kozy! Pětkrát tolik dostala!“

Nevidí sestřiny modré, výhodným obchodem rozzářené oči. Jako přikován tupě civí na prsteník její levé baculaté ruky.

„Ty se nestydíš? Bratra ti Francouzi drží kdovíkde! A ty… prstýnek!“

Johanku při pohledu na zlatý kroužek s matným žlutavým kamínkem zažehne červeň, jako by ji k sobě přivinul Julien Bagard.

„Daroval mi jej Žilien,“ řekne. „A nic nechtěl!“

14

Hejtman dřepí ve své komůrce a čeká. Sám neví nač. Nejméně na poslíčka z radnice. Smráká se teprve a do noci maršál svá vojska nepovede. Jako přechodně tu usazený si Jablonský ve svém vlastním domě připadá. Zmatek vládne v království, ve městě, v něm samotném. Není se čeho přidržet. Hejtman městské pěchoty! K smíchu! Bídný primasův přisluhovač! Bez žoldu! Za dobré slovo!

Anna jistě nespí, ale chlap se nedoprošuje. Ani nemukla o Roubaudovi. Šmejdíř, kterého potkal na cestě z radnice, tahal z něho rozumy, co v městské radě a tak, ale neutrousil slůvko o tom zlotřilci. Hejtman si připadá jako kuklička, jež se po vylétnutí motýla bezmocně kývá na dubové větvi; to dlouhatánské kníraté vojačisko, měřící uvážlivým krokem uličky Písku, to dávno není on, jen schráň, to, co ji vyplňovalo, chátrá, trouchniví.

Tuší a spoň Anna, jak je Jakubu Jablonskému?

Šukajíc po spodku, ohlíží se Anna po jeho komoře. Má zaťukat? Nemá? Z porušení šestého přikázání se Klasoví, ani Ledeckému zpovídat nehodlá!

Poznenáhlu objevuje Anna svou cenu. Ať sebevztekleji Jakub práská knírem, nad vodou je drží ona. Často teď bývá hodně maličký. Tomu se těžko přivyká. Lituje ho, a namouduši si nepřeje, aby znepatrněl a ztitěrněl duševně jako ten chlupáč Pec. Chce Jakubovi stát po boku. Ne poslušně za ním capkat. Jako hloupá městka, jako slepice. Dcera radního Chvojky o ní posměšně mluví jako u statné venkovance. Dorotka je sice útlá v pase, zato pekař zvědět, co se o ní šušká, rval by si vlasy.

Ať je po selsku rozložitá, Jakubovo blaho má na mysli. Napřed ale musí Jakub ne veřejně, ale sám sobě přiznat, že bez její chytré hlavy by na tom byli jako většina. Jak opovržlivě řekl v prvý den Roubaudovi: To je jenom hospodyně! Nedokázala se s tím pošklebkem dost dlouho vyrovnat. K smíchu jsou jí Roubaudovy námluvy. Zato z Petra má strach. Něco jí však napovídá, že se kapitán neodváží nakládat s ním zle.

Věří v Juliena. Tomu darebovi v Johančiných očích narostla andělská křídla. A kde je kapitán, tam je i Bagard.

Vymete prach a pak ještě z pytlíčků odsype v dubnu sbírané a na peci zvolna sušené pampelišky i s jejich drceným kořenem pro primasovu sestru – tu zbožnou duši sužuje žlučník – březový list pro radního Chvojku, a současně pro pana radního mochnu husí, aby jeho žaludek snáze strávil v té všeobecné bídě všechno, čím ho přes den naplní, a pro Antonína Vendelína zrníčka pivoňky červené: smíchali jejich vývar s vínem a medem, sejmou z něho noční můru. Probouzí se – svěřil se jí – zpocený a š tlukoucím srdcem ze zrůdného snu: zakaboněný de Vic ho staví ke zdi u masných krámků a oči mu zakrývá černým páskem. Přede dvěma řadami vojáků s puškami si vykračuje smraďoch Roubaud s tasenou šavlí.

Zájemců o její lektvary přibývá. Neboť ti, kdo prodávali vojákům, jsou při penězích. Nemnoho jim odlehčit, to není hřích.

Anna se přesvědčí, že všechny závory pevně drží, opláchne se v chladné vodě a vodu pak ze škopíčku vyšplíchne na směs obilí, zvětralého chleba a svrasklých jablek pro zbylého čuníka, který v lednu půjde pod nůž, dlaní zacloní plamínek lojové svíčky, aby nemusela poslepu do komůrky, kde odkopána zdravě pochrupuje Johanka. Má to život, děvče!

V skrytu si pěstuje smutínko po Julienovi. Snílkuje si, duchem je stále mimo.

Přehodí přes ni pokrývku. Moudrý pánbůh nedopustí, aby se taškář Žilien v Písku usadil.

Znavena denní robotou, upadne Anna ihned do bezesného spánku. Jablonský, zaslechnuv předtím na schůdkách známé duté zvuky, zatají dech.

Teď! Teď se tiše pootevřou dveře, pečlivě promazané, aby nevrzaly, a Anna v bílém rubáši –

„Francouz ji pobláznil!“ zahuhlá, jakmile mine nadějeplný čas.

Na truhlu s knihami uložila Anna při úklidu pár listů; tenkrát, koncem října, chtěl pro děkana Lišku popsat všechno, čeho jsou očitými svědky. Zachytil pouze vstup Roubauda do města. Dál se nedostal. Tu noc se kapitán pokusil prvně o Annu.

Má význam v psaní pokračovat, když děkan leží na márách? Má. Musí brát to, co se kolem úprkem žene jako povodeň, proti níž nic nesvede, ale i jako tvrdou zkoušku pro něho i pro Písek. Zesílit by měl po tom všem, ne zeslábnout. Sebrat se musí, vzchopit, znovu najít. Že zbabštěl lajtnant Pec, nemusí jít proto všichni do kleku. Sebralo je to všechny. Skříplo. Načas i vychýlilo. Ale pokládat se nesmí. Až do předjitřní hodiny sbírá v sobě hejtman sílu k vytrvání, k nepodřízení se bázni, k rozhodnosti. Až do projasňování v okenici, kdy předměty nenásilně vystupují z tmy do pološera, až do zakokrhání prvního splašeného kohoutka hledá v sobě odvahu svých předků, těch zarytců, kteří po staletí odolávali a odolávali nátlaku.

Z hloubi uličky ho poslíček kníkavým hlasem vyzývá, aby stál ve slibu městské radě. Zahučí, že slyší a aby se kníkavec nestaral! Vycházeje do prvního zákmitu bezdeštného listopadového dne, Jakub Jablonský stáhne lopatky dozadu, vypne hruď, a jak se na bývalého granátníka sluší, vykročí vstříc maršálu de Broglieovi.

Stařec pohnípává na statné brůně před domem U zlatého kříže. Jako by se ho to hemžení kolem netýkalo. Nepodlehl tlaku Mailleboisa a bavorského kurfiřta. Vojsko si odpočalo, zkaznilo se. Zimničně se chvěje; ani kožich, do něhož je jeho kostnaté tělíčko zabaleno, nedokáže ho zvětšit.

Jablonský v maršálově svitě poznává zamračeného de Vika, usměvavého Chateauvillarse, generála Piesasquea – ti se už stačili zapsat Píseckým do paměti.

Stranou, s rukama spuštěnýma, stojí šmejdíř. Zívá. „Už aby táhli!“ pronese tiše k hejtmanovi.

Nemůže si to moc přát. Tyl z Francouzů.

Z hradního nádvoří vyjíždějí kyrysaři v sevřeném útvaru.

Rogue de la Tour zavětří dlouhým špičatým nosem.

Vendelín mu správně nevoní.

„Pan maršál děkuje městu za pohostinství. Na důkaz přízně vrací Píseckým klíče od horních bran.“

Šmejdíř poulí oči na plukovníka. „Řekni mu, že děkujeme,“ pobídne ho hejtman.

Je šťasten. Prvně až k zbláznění šťasten od chvíle, kdy mu klíče odebral Roubaud. Opět je má v ochraně. Chladné, velké, těžké. Jak to řekl řezníkovi? „Kdo drží klíče od bran, je pánem města!“

Plukovníka kyrysarů provázejí dva jezdci s volným neosedlaným koněm. Rogue bílou šlechtěnou rukou ukáže na Jablonského. Kyrysníci seskočí, jedním trhem vyhodí hejtmana, který sotva stačí roztáhnout nohy, do výše a pod břichem koně ho sevřou ve smyčce provazu, aby nesletěl; nezbývá mu, než se rychle zachytit hřívy. De Broglie se v kožichu zavrtí, a aniž pohlédne na kteréhokoli ze svých důstojníků, mírně pobídne v klus statnou bílou kobylu.

15

Z okenic a zpoza rohů sledují Písečtí odchod Francouzů. Úchvatný je pohled na těžkou jízdu ve světlajícím ránu. Ze stříbřitě se lesknoucích kyrysů až zrak přechází. Vendelín, poblázněný radostí, že nedopadl jako Jablonský, přimotá se do cesty valící se hromadě lidí a koní a málem ho srazí jančivý hřebec.

Kaplan Ledecký toho rána nemohl dospat. Stále hůř a hůř vychází s Tomášem Klasem. Včera zašel na faru bavorský polní kněz Valpach – zpovědník generála Piesasquea – a notoval si s Klasem: bludaři, dosud přiskřípnutí, vystrkují všude růžky, a to jednak umožňuje to neřádstvo, tahle vojna, a také lenost některých kněží, již zapomínají pást jim svěřené stádce boží ochotně, a ne z mrzké ziskuchtivosti. Kdo tomu potřeštěnci skýtá právo, aby jeho, Ledeckého, napomínal ústy sv. Petra apoštola?

Kaplan Ledecký se zalíbením hledí na kyrysníky (Bůh s nimi!). Jeho všímavým očím neunikne přitom hezká tvářička za závěsem jednoho okna. V tom okamžiku se také svislé koutky úst Roguea de la Tour narovnají a vykrouží mnohoslibný úsměv, jemuž rozumí jedině Dorotka, jež se rychle skryje, aby snad toho chlípníka nenapadlo poslat jí vzhůru polibek.

Annu s Johankou rachot odcházejících vojáků vyláká k Pražské bráně. Nevědí, že vpředu, svázán na koni, harcuje Jakub. Vtom se lavina vojáků přetrhne: doprostřed voje, jak přikázal maršál, vkliňují se plachtami kryté zásobovací vozy.

„Podívej!“ Johanka úžasem otevře pusu dokořán.

Na sedáku pozvedá kapitán Roubaud do výše třírohý, zlatě lemovaný klobouk a hluboce se jim uklání.

Bylo by nezdvořilé nepozdravit bývalého nájemníka. Pročpak ne? Víckrát ho nespatří. A očima stejně jako Johanka pátrá po Julienovi.

„Žilien!“ rozzáří se Johance oči.

„Johankááá…,“ zpozoruje ji také Bagard.

Anna chce i jemu zamávat, když vtom si všimne vojáčka po jeho pravém boku.

„Božínku!“

Petr na plavce sedí jako přibitý. A vidí i nevidí sestru a Annu. Zato ví, že ony vidí jeho.

Divte se! Obdivujte mne! Ano! Ano! Jsem to já, Petr Jablonský! říká jeho šťastný úsměv.

Primas nechce sestru probudit, ale probudí ji.

Co se děje? čte z její bledničkovité tváře.

„Francouzi se sešikovali a opouštějí Písek. Jdi spát. Je časně na vstávání.“

Pořád se sestra něčeho leká. Tmy, stínů, zvířat. Snese jedině kaplana Klase. Před sousedkami se uzavírá, mohly by ji uřknout.

Dusot koní na velkém rynku doznívá. Jsou pryč! Pryč! zaplesá primas v duchu, a tu hromová rána otřese městem.

Nejspíše vyhodili most do povětří! lekne se.

Něco přes sebe narychlo hodí a uhání ven. Sousedé se hned kupí kolem něho. Nespali, jak by také!

„Kde to prásklo? Neostřelují město?“ hádá Pec.

Řešetář, který si nechtěl dát ujít, až francouzští tamboři spustí do pochodu, pokulhává odspoda, od Otavy, kam se nikomu nechtělo.

„Sud s prachem zapálili, sakramenti! Kousek od kostela sv. Trojice!“ halasí. „Ďas aby je spral, žertýře!“

„Jako by nám připomínali: Vrátíme se!“ vydechne uvolněně Pec. „Teda – takový rambajs! Člověku spadne srdce do kalhot!“

„Čuchni k němu! Nemá je plné?“

Ještě se měšťané nestačí dosyta nasmát šmejdířovu vtipu a od horní brány se ozve rázné bušení.

A střelba!

„Kde jsou klíče?“ rozpomene se primas. „Kde uvízl Jablonský?“

„Na grošáka ho Francouzi vsadili. I s klíči,“ odpoví šmejdíř. „A to jim za ně napřed pěkně poděkoval.“

Bušení i střelba z hořejška mohutní.

„Od Semic dorazili k Budějovické bráně císařští rejtaři! Vztekle se dožadují vpuštění!“ zvěstuje primasovi odtamtud přiběhnuvší mydlář.

Primas se ohlíží po Chvojkoví: zalezl! Nos nevystrčí!

„To je nadělení! jsme bez klíčů!“ poškrábe se primas na plešce, a příšerně se přitom zašklebí. Tak šikovně to zařídil: a prokletí Francouzi mu hejtmana odvezou! „Když nikdo… tak já…“

Vysadí ho na hradby.

„Schiessen sie nicht! Schiessen sie nicht!“ volá na tu masu bělošedých plášťů pod sebou. „Die Französen haben die Schlüssel abgeführt! Wir hernmen die Tore aus!“15

Hubený obrst mu zprvu nechce rozumět. Láteří, pěstě zatíná. Lišák de Broglie se zase včas odpoutal a – ač od Budějovic před nimi v nepořádku ustupuje – teď – rovněž na útěku před nimi – spořádaně přesouvá své vojsko ke Zdicím, aby se spojil s Mailleboisem.

Z toho by jednoho ranil šlak! „Also los!“ zrozumní obrst, jakmile se vyrve. „Machen sie nur! Oder schiessen wir hart!“16 „Selbstverständlich! Gleich! Gleich!“17

Jen primasa snesou dolů, rozklepou se mu kolena. Z vojáků má nahnáno. Copak může vědět, zda po něm nějaký janek ze špásu nepráskne? To všechno pro Písek! Před očima mu zacinká bambule na noční čepici řimbucha Pece.

„Co koukáte! Přiveďte zámečníka! Musí přetnout skoby!“ Primas se stydí za svůj ječivý hlas, který se k němu tolik nehodí. „Sundej tu parádu z hlavy!“ vyjede už mírně na Pece.

Strach je tentam. „Řvát umí, ten obrst!“

Obrst Sigmund Streif ze Strahlendorfu počítá každý úder kladiva. Ať si Písečtí pospíší, nebo jim to spočte. Zrádci! Poslal vzkaz jízdě, ženoucí se od Smrkovic, aby se stáhla sem. Jejich stařecká Sešlost zase vycenila své umrlčí zuby! Kéž by zcepeněl de Broglie! Rozťal by ho vejpůl! Ale dohnat ho!

Konečně, konečně Písečtí odtlačí vrata ke straně.

Obrst jako první prosviští kolem na skvělém plnokrevníku, za ním jako andělé zhouby s vlajícími bělošedými plášti vlomí se do brány další a další –

Kulaťoučký dominikán vykoukne pohoršen ze dveří kostela sy. Kříže, kdo se od božího rána už potolikáté odvažuje rušit den mučednice Páně sv. Cecilie, a spěšně za sebou přibouchne.

„Sancta Caecilia, ora pro nobis!“18 zaběduje.

Zatímco na mostě přes Otavu od kopyt koně po krvi žíznícího obrsta Streifa odletují jiskry, předvoj francouzské armády se blíží k Miroticím. Od Topělce, Zlivic a Bošovic, kde se soustřeďovala největší síla Francouzů, vypochodovávají a vyjíždějí bataliony, a eskadrony a slévají se v modročervenou řeku lidí, koní a povozů. Všude vládne pořádek.

Jablonský, komíhající se na grošáku, kterého vede kyrysar před ním, vnímá všemi smysly to vzrůstání roztroušených jednotek v armádu. Něco důvěrně známého, ztraceného se ho dotkne. Alarm za svítání. Zbraň ani brašna s náboji ještě neztěžkla. V mlze se objevují a ztrácejí tváře kamarádů.

Po mlze ani památky. Tři dny nesprchlo. Zem ztvrdla. Po krátkém výstupu vjedou kyrysaři doprovázející maršála do rovinaté krajiny, vroubené po stranách lesíky. Před nimi na zeleném vršku, který zprudka stoupá z polí, zvedá se k nebi ostrá špička čížovského kostelíka. Maršálova svita se zmenšila. Plukovníci dohánějí své pluky, mašírující kdesi vpředu. I Rogue zmizel.

Vtom za jejich zády vyvstane dílek ohnivě červené koule a ozlatí hrazené město, jež opustili; kdykoli se jezdci ohlédnou, a ohlížejí se často, vždy q kus povyskočí. V jednom jediném okamžiku, který Jablonský nepropase, chladné ranní slunce ulehne na pichlavé lůžko z hradeb, domů a věží.

V té slavnostní chvíli ukáže de Broglie na řídký borový lesík a už k němu klusem míří eskadra dragounů. Jablonský ještě spatří, jak jedni zavádějí koně do boroví a druzí zalehávají za blízký pás šípkových keřů.

Kam až mě povlečou? leká se hejtman. Ne rukou, zbůhdarma se nevydává ze sil, jen kostnatým prstem maršál na něho zacílí.

„Nemohl mne slyšet! A stejně by mi nerozuměl!“ pronese k sobě užaslý hejtman.

Kyrysar mu odváže nohy a strčí do něho. Spadne do žlutavé trávy jako přebytečné zavazadlo. Chce okamžitě vyskočit, aby si Francouz nemyslil, že je pápěrka, jenže v kolenou poklesne.

Znehybnělýma nohama projede křeč. A mravenčení. Nezbývá mu, než ležet a čekat, až to přejde.

Hluk a třesk vzdalující se armády se prolínají s křikem havranů, odkudsi slétnuvších na větve puklého dubu, vytrácí se a zase sílí, až se k sluchu Jablonského nese pouze slabounký rachot bubnů s přeskakujícím výskotem píšťal.

Bolest v nohách poleví.

„Domů! K Anně!“ Stiskne majetnicky velké klíče od Budějovické a Putimské brány a svižně vyšlápne.

Navraceje se z Vídně se domníval, že bude jako ti krajánkové, které poznal v otcově mlýně, při večerních táčkách vyprávět o vojnách s Turky, jichž se nezúčastnil, ale o nichž toho hodně slyšel, že bude pomalu ve všeobecné vážnosti stárnout, namísto toho však ho strhl život. To způsobila Anna. Chytlo ho to víc, než myslil.

Slunce už ozařuje lesíky, stráně a osamělé duby, kterých je tu požehnaně; ozvláštňují holá močálovitá luka, táhnoucí se od Bošovic skoro až k Chlaponicím. Zrovna dobíhá k jednomu bohatě rozvětnému dubu, vypínajícímu se na nízkém kopci, když v dolině před sebou spatří rakouskou jízda.

Sehnuti v sedlech s napřaženými kopími, splývajíce v bělošedý potok, vyjíždějí s mocným rykem na ten povlovný vrch. Ze všech nejrozhodněji se prodírá k vyvýšenince hubený, vzteklý obrst Streif. Jeho zpěněnému drahému plnokrevníku odstřikuje od huby pěna. Mladý lajtnant rytíř Kromberg, jeho chráněnec, se opožďuje, nestačí.

Dohnat toho úskočného lišáka, který tolikrát od poloviny srpna, kdy vtrhl do Čech, měl namále, tisknut rakouskou armádou a Uhry ze všech stran, a který přesto jako zázrakem vždy ze sevření vyklouzl. Zdeptat tu snůšku obmyslností, klamu, triků, šalby, podfuků, intrik a neprůhledných manévrů, vloženou do toho potměšilého, krutého starce ďáblem, srazit to zimomřivé tělíčko z bílé klisny, rozsekat je na kousíčky a ty dát pozřít hladovým psům.

„Vorwärts! Vorwärts!“19 ječí obrst.

Tu ze šípkových keřů poblíž borového lesíka vyšlehnou ohně.

Streif se kácí. Kronberg by ho podržel, ale je sám zasažen. Druhý, třetí, čtvrtý oheň ze šípkových keřů kosí Rakušany.

Skryt za dubem zahlédne Jablonský úprkem běžet francouzské dragouny k boroví, v němž ukryli koně; musí dostihnout zadní voj armády dřív, než se rakouská jízda, smetená z návrší, opět seřadí k útoku.

V.

NÁVRAT LSTIVÉHO MARŠÁLA ANEB JAK JEDNI POBILI DRUHÉ A JAK DRUZÍ TO TĚM PRVNÍM OPLATILI

1

Před pěti lety, zrovna, v roce, kdy byl slaven sňatek dědičky české koruny Marie Terezie s lotrinským vévodou Františkem Štěpánem, tedy LP 1736, usedl primas ve svůj úřad. Starostlivý Hanzlík, jeho předchůdce a vzor, ho znal jako neochvějného zastánce městských práv, Vunšvic jako trpělivého urovnavače sporů mezi městem a sedláky, Pískem a královskými úředníky, Němci jako umírněného představitele většiny, Češi jako umírněného vlastence, měšťané vcelku jako bohatce, jehož jmění je souměřitelné s majetkem Maxmiliána Chvojky. Přes všechny vlivy, které ho před pěti lety vynesly v úřad, není primas zabedněnec, ale hlava otevřená, a i když je trochu opatrník a trochu i ziskuchtivý, Písku věrně slouží. Ač si občas rád stýskne, že by raději sedlačil, než proplouval mezi různými proudy, jež v těchto kormutlivých časech se pokoušejí strhnout Písecké na tu či onu stranu, sedlákem je jen po předcích, a to dávných, a přestože vlastní nejvíce polností za hradbami, sedláku se podobá pramálo. Ten zjemnělý pán si vede značně po pansku. Všichni si šeptají o jeho závěti, v níž – přežije-li svou nebohou sestru – dům, pole i hotovost odkazuje Písku s přáním, aby peníze stržené za jeho veškerý majetek byly využity k dostavění radnice. Teď, po odchodu Francouzů, nevidí primas stav města tak ponuře, jako někteří měšťané včera po pohřbu děkana Lišky. Hladu se obávají. Moru. Proti božím ranám je arci bezmocný, zato městské sýpky zůstaly nedotčeny a při velké hospodárnosti a šetrnosti přečká město zpola syto, zpola hladovo do příští sklizně.

Víc ho leká, že se dosud nevrátil hejtman Jablonský s klíči od horních bran, bez něho může těžko pomýšlet na obnovu městské pěchoty. Vystrkují růžky všelijací lotříci, tovaryši jako by odvykli práci i poslušnosti, také povětrných ženštin sem nalezlo víc než zdrávo. V hospodě U zlatého kola je pořád natřískáno, ovšem pro radní se tam teď nenalezne důstojné místo. Pustne, divočí město.

Konej úřad, když z úřadu nejde strach?

Včera nad děkanovým otevřeným hrobem si uvědomovali ztrátu toho rozumného duchovního vůdce; a mnozí to i nahlas vyslovili. To popíchlo Klase. Zčistajasna napadl radního Chvojku, který ke všemu na pohřbu ani nemukl; má svých starostí dost, péci není z čeho, nač by rýpal do kněží? Klas ho před sousedy lživě nařkl, že Francouzům prodal městské obilí a že jeho bohatství zásluhou toho shnije a jeho roucho bude prožráno moly.

Klas s oblibou užívá příměrů z Nového zákona a kaplan Ledecký ochotně poučil ty, kteří o tb jevili zájem, a jak by nejevili, šlo přece o Chvojku!, že tentokrát použil nabádavých slov sv. apoštola Jakuba k zatvrzelým boháčům. Kdekdo tu pohanu mocnému radnímu přál. O Klasoví se mezi chudšími měšťany začalo hovořit jako o odhodlaném bojovníku proti rozpínavosti bohatců.

Teď ten malý, hubený kněz stojí před primasem a probodává; ho vášnivýma, do zelena hrajícíma očima.

Dokud pražská konzistoř nerozhodne o děkanovi v Písku, těžko ho může primas jakkoli postihnout, a Prahu obléhají Francouzi! Navíc primasa ovládá zbožná sestra: a ráno ho varovala, aby se neodvážil jakkoli znevážit toho horlitele proti městským nepravostem. Klas z ní vytáhl dost peněz, ale všechny, to si primas zjistil, rozdal potřebným. Děti bubeníka městské pěchoty by pomřely hladem, nebýt jeho darů.

„Svatý apoštol Pavel v listě Timothejovi napomíná boháče, aby bohatli v dobrých skutcích! Aby dobře činili!“

„Nažijeme v časech svatého Pavla apoštola!“

„Zákon Kristův platí tehdy jako dnes! Jedni tu žijí i po odchodu francouzských vojsk v sytosti, zatímco druzí nemají co do úst.“

Teď teprve chápe primas Liškovu velikost: za jeho děkanování to býval šedý kněžík, únavný leda svým dorážením na lidi, jinak neškodný.

Jak vyrostl! „Otázku rozdělování obilí z městských sýpek ponechte na městské radě!“

„Hlad otevírá cestu bludařům!“ vysune Klas bojovně hranatou bradu. „Svatý apoštol Jan o nich říká: Z nás vyšli, ale nebyli z nás. Neboť kdyby byli bývali z nás, byli by zůstali s námi.“

Před Klasem ho varoval Jablonský, dobře si na to primas vzpomíná, a také převor, člověk mírný a hledící si jedině prospěchu svého řádu.

„Těžké je vyvracet slova svatých apoštolů, jsou správná, a i když, což připouštím, rozmáhá se ve městě skryté hýřilství, přece jen my dva tu nejsme od toho, abychom město v této strastiplné chvíli rozvraceli.“

Kaplan se kousne do úzkých, bledých rtů. „Rozvraceli?“

„Jmenujte bludaře!“

„Brojí proti církvi pokoutně. Jsou chytří.“

„Označte jménem aspoň jednoho!“

Mohl by primasa odbýt, že věc bludařů je věcí církve, ne světských úřadů, jenže ho dlouho mrtvý děkan ponižoval, vysmívaje se jeho svatému zápalu, že se nyní, kdy mu ten obojetník nemůže bránit v nelítostném boji s nepřáteli církve, nedokáže přemoci.

„Jakub Jablonský!“

Primas nevěří svým uším. „V čem se projevil jako bludař?“

„Všichni to vědí, že žije v nemravném spojení se svou hospodyní!“

„Všichni to vědí?“ obživne primas. „Já to nevím.“

Kaplan upřesní: „Všichni, kterým leží na srdci dobro církve.“

„Chceš naznačit,“ přejde primas vítězně k tykání, „že mně dobro církve na srdci neleží?“

Opět a opět se dává Klas unášet nevraživostí k bludařům a přitom sv. apoštol Pavel právem kárá věřící, aby krotili jazyk.

„Něco ti povím, kněze: děkanem zatím nejsi, a nebudeš-li se mírnit, sotva kdy jím budeš. Písek je příliš tučná prebenda. Loni tudy projížděl pražský arcibiskup hrabě z Manderscheidu a hostinu pro něho uspořádal radní Chvojka. Hejtman městské pěchoty bludař není, to dosvědčím. Jdi a upokoj se. Zbývá ti v nenápadné tichosti vyčkat, až se ti v pravý čas dostane toho, co ti po právu náleží.“

Kdyby primas svedl čísti v cizí duši, zhrozil by se. Ne pokora v očekávání darů v nenápadné tichosti ovládá kaplana, nýbrž všespalující zášť.

Kdo napomáhá bludařům, sám bludař! letí Klasovou rozpálenou myslí.

2

Andělé z nebeských kůrů, shlížející z bezoblačných výšin na Písek, neshledávají na něm nic neobvyklého. Prosebně se k nim zvedá špice děkanského kostela Narození Panny Marie. Tichá Otava podplouvá kamenný most a vine se, než se před ostrůvkem odchýlí, podél hradeb, a koldokola lesy, lesy, lesy. Libé ticho stoupá k uším andělů s pryskyřičnou vůní borovic ráno co ráno v modravém oparu. Vydechli si měšťané po odchodu vojsk a sbírají síly k nové dřině. Avšak nebeský klíčník světaznalým, hněvivým okem šlehá po tom zdánlivě přičinlivém a Pádném ruchu pod ním. Nejen v stálém trmácení se za lepším poznává po nápravě netoužící hříšníky, daleko více sv. Petra leká osamělost, do níž upadají. Vzdalují se sobě navzájem. Prudce tepe krev v Silách malého nápravce hříchů, toužícího nastolit v městě opravdový boží pořádek, pýchou se dme statná, vojácká hruď druhého kaplana, jehož zve nyní ke stolu Maxmilián Chvojka, jenž přemýšlí, jak to zaonačit, aby zlato a stříbro, zanechané v městě Francouzi a Bavory, skončilo bezpečně v jeho kované truhle s pevnými zámky. Štíhloboká lištička Dorotka Ledeckého obsluhuje. Do světice jí chybí všechno všecinko a s lítostí si sv. Petr uvědomuje, že dívka je sice překrásně vybarveným, leč žravým červem napadeným jablkem.

Vzpamatuj se, hříšnice! volá na ni tenoulinkým nebeským hláskem, takže není divu, že ho Dorotka ve víru odsouzeníhodných, nízkých myšlenek nezaslechne. Na okamžik, kdy hospodyně hejtmana Jakuba Jablonského odtáhne ž města s dlouhým nosem, těší se dívka dlouho.

„Až bučíš, jak jsi hloupá!“ zpracovává Dorotka Johanku. „Však Anna si najde způsob, jak se tě zbavit. Petra už má z krku! Tebe provdá za vetchého starce, jen když bude mít našetřeno, a jí všecka zbude!“

Johanka je taková: věří na slovo vždy tomu poslednímu.

„Co dělá Anna s utrženými penězi za léčivé byliny, za kozy, za vepříka…“

„Nevím.“

„Ukrývá je. Aby jednou mohla tvému staršímu bratrovi říci: Já jsem v domě paní, neboť si všechno tady můžu koupit! Je vychytralá! Varuji tě ne prvně: ta s tebou, holka, vyběhne! Teď, kdy neví, co je s hejtmanem, musíš Anně ukázat, žes opravdovou paní!“

To je jedna z věcí, které Johanka zaboha nesvede. Dorotce sice hlásí, jak na hospodyni pouští bubáky, ve skutečnosti však se její odpor projevuje v jednom jediném: na práci nesáhne a jen lítá za svou rádkyní. Potom ze strachu, že jí Anna něco zlého provede, vyslepičí jí všechno, co o ní Dorotka říká.

Jak ji proti ní navádí. „Jsi prý chamtivá, jednoho mého bratra ses zbavila a s druhým máváš, jak se ti zamane!“

„Pro lásku, kterou chováš k Žilienovi, důvěřuj mně, ne Dorotce!“ řídí její myšlení Anna.

Slíbí, svatosvatě Johanka Anně slíbí, že vícekrát za Dorotkou nepůjde. Ale jde za Dorotkou a slíbí, svatosvatě kamarádce slíbí, že tentokrát Anně ukáže, kdo je u Jablonských skutečnou paní.

Sotva slyšitelný šum andělských křídel na modré nebeské báni, který z ní smetá listopadovou šeď a přizdobuje ji jako do léta, neujde bystrému sluchu hejtmana Jakuba Jablonského.

Jsem živ! Jsem živ a celý! raduje se, procházeje bránou.

Kdo se to po něm otáčí? Je to opravdu primasova sestra, ta zbožná duše? Cože si sama vyšla? Ten obrovitý chlap v lajtnanské uniformě, ale bez žlutých výložek a bílých prýmek na klobouku a mašlí v městských barvách, je Václav Pec? Je to on. Z hladu nějak ztloustl.

Nezastaví se. Ať na něho řezník vejrá jako sysel. Běží, klopýtá ke svému domu poblíž Budějovické brány.

Buch! Buch! Buch! na vrata.

Anna štěstím rozšířenýma, chrpově modrýma očima se vsává do temně hnědých očí vytáhlého poutníka.

„Jakube!“

Tolik se vylekala, když jí šmejdíř líčil, jak jejího druha Francouzi odvlekli, hořce si vyčítala svou odměřenost k němu, a jak minul druhý a třetí den a nevracel se, tu si teprve začínala uvědomovat, že v něm přichází nejen o ochránce, který jí zaručoval právo v domě, nezávislost na Johančiných náladách, ale i prvého, jí opravdu blízkého člověka.

„Jakube můj, milý můj, kde ses toulal?“ vtáhne ho dovnitř, vrata zavře na petlici a běží před ním do domu. „Ohřeji vodu! Páchneš smrdutinou!“

„Smrtí jsem načichl!“

Chce jí pomáhat, ale nedovolí to. „Seď. Odpočiň si,“ laská ho očima.

Vypráví jí, zatímco zatápí a plní hrnce, co se s ním venku dělo. Jak mu Francouzi rozvázali nohy pod grošákem, bezhlavě uháněl domů, k ní, a nebýt dubu, který ho zaštítil, byli by ho Rakušáci zšavlovali. Maršálovi dragouni nadělali v jejich řadách paseku, a ujeli! Rakušáci ho však čapli a s několika lapenými běženci musel na návrší, kousek od borového lesíka, kopat hroby. Dva hluboké v kamenité zemi pro pana obrsta Streifa a jeho lajtnanta, tři o něco níž v měkčí půdě pro jezdce.

Oficíry pohřbili v bílém a se šavlemi na rozstřílených hrudích, sprosté dočista nahé; zvlášť o jejich neošlapané jezdecké boty byl zájem.

Jakmile vztyčili dřevěné kříže, doufal, že ho nechají běžet. Zmýlil se. Stejně jako Francouzi vhodili ho na koně a slezl až před čimelickým zámkem, kde se vzdali pronásledování de Broglieho. Vyslýchal ho rudovousý rytmistr, zajímal ho počet Francouzů, a zda podle mínění Jablonského před nimi prchají nebo ustupují. Čert ho ponoukl: maršál před nimi neprchá ani neustupuje, ale s padesáti tisíci vojáky postupuje tvrdými denními pochody ku Praze. Šlehl ho za tu drzost bičíkem.

„Proč jsi mu neřekl to, co chtěl slyšet?“

„Rytmistr mi něčím připomínal Roubauda!“

Anna se rozpomene na káď, do níž sbírají dešťovou vodu; je nová, letos na jaře ji bednář stloukl.

„Nač ten přepych?“ vzteká se, když ji společně rvou dovnitř.

„Aby se z tebe smyla ztuchlota!“

Uvnitř je teploučko. Anna nešetří dřívím.

„Svleč se!“ vybídne ho.

„Johanka je nahoře?“

„Kdepak nahoře! To by seběhla. U Dorotky je.“

„Cože?“

„Chodívala za ní i dříve, ale zřiďoučka, teď je u ní pečená vařená. Že tobě se to líbit nebude, na to nedbala. Je tu paní.“

„Tak to řekla?“

„Tak. Nezlob se na ni. Nemá z toho rozum.“

„Ten jí dodá pekařova dcera!“

„Svěřila mi Běta… pod slibem mlčení… ta Běta, co je u Chvojky služkou, že pan plukovník Růže Dorotku navštívil v komůrce… a pekař chrápe jako dudek…“

„Nám do toho nic. Johanku přitáhnu, neboj se. Vdám ji. Rozumný, věkem vhodný ženich se najde. Třeba vdovec. To Žilien, ten lotr, ji rozpálil! Chce být svou paní, ať jí tedy je.“

Kosti mu všude vystupují. Není porostlý pravidelně jako Pec, ale halabala; na předloktí je chlupatý až po loket, ale paži a ramena má holé, také hruď, zato na zádech mu vyrážejí ostrůvky dlouhých chlupů.

Anna si stýskne: „Jsi jako smrtka!“

Naplnila do poloviny káď a ještě škopík, který přisunula.

„Stoupni si napřed do něj!“ vybídne ho.

Heká blahem i bolestí, jak ho drhne pískem a plochým dřívkem z něho stírá špínu.

Také to modravě hrající světlo, letně ošlehující nebe, donutí Johanku, aby se na chvilku zaposlouchala do svátečního ticha, jež je provází.

Božínečku, jak je krásně! vzdychne, a potom se vyleká. Zase propovídala s Dorotkou spoustu času. Co jenom Anně slíbí, aby jí odpustila?

A co! Teďka jsem já paní! povzbudí se.

Kolena se jí strachy roztřesou, když pohřešovaný starší bratr jí vyjde vstříc na dvorek. Vykoupal se, osvěžil, černý knír mu opět na vyhublém obličeji výhružně trčí do prostoru.

„Kde ses toulala?“ spustí břitce. „No pověz! Šla sis pro rozum k Dorotce? Odteďka se z domu na krok nehneš! Anně budeš pomáhat! Však nejsi kněžna, aby ses práce štítila!“

Johanka sklopí hlavu. V skrytu duše je ráda, že Jakub opět vnese pořádek do jejího malého života. Neboť je ovečka, která skotačí jen vprostřed svého stáda.

3

Už za týden vnímá Petr francouzštinu po sluchu. Řve-li seržán amókomanmánasamlemá, je to povel k nástupu, a uhání k duzienbatalion, k místu, kde se řadí Rogueův druhý batalión, zavelí-li seržán amókomanmámaršé a počítá-li én d én d, potom vyrazí raz dva, raz dva do pochodu. Vybafne-li Musterffiels kuse, bací sebou do bláta, při debú se vypne jako svíčka. Ze seržána má vichr i Julien, natožpak Petr. Sám de Broglie hlásá, že seržán je co do rozsahu moci hned po něm, a pro vojáky je seržán nad maršála. Vytřeští-li ten divous oči na Petra a vyštěkne vuzetkó, chápe, že mu spílá do blbců, ale nechápe, co po něm žádá, a rozběsní-li se nad jeho nechápavostí a označí ho za to tetdekošó, za prasečí hlavu, propadá se Petr hanbou. Musterffiels ho nešetří. Nepotřebuje vojáčky pro parádu, ale do šturmu. Nutí ho více než jiné prohánět plavku. Petr má brzo zadnici jeden oheň. Bolestí zasténá, jen se vyhoupne do kozlíku. Za Zdicemi si seržán všimne jeho utrpení. Houkne na vousáče a ten Petra k pobavení vojáků strčí holým zadkem do džberu s ledovou vodou, a to opakuje po každém sesednutí.

„Maminko!“ naříká Petr a vojáci se řehtají.

Než Petrův batalión dorazí ku Praze, zadek mu ztvrdne jako správnému rejtarovi. Je už k nerozeznání od ostatních. Musterffiels ho staví do hlídky většinou s vousáčem, a ten si rád schrupne, takže Petrovi nezbývá, než hlídat i jeho bezpečný spánek.

„Kaptén šiká, boj ne…,“ zpraží Julien Petrovo bojové nadšení: rád si představuje, jak se na plavce žene s napřaženou šavlí za prchajícím nepřítelem. „My… magacín… pfí pfí… Rozumíš, Petr?“

Bagard využívá každé chvilky, aby se od Petra učil česky.

„Budeme hlídat vozy s obilím, nepůjdem do útoku!“

„Kaptén šiká,“ přisvědčí Bagard.

Také kdovíjaký boj o Prahu nevzplane: spoléhal snad rakouský velitel, že de Broglie to obrovské město začne na zimu poctivě obléhat? Maršál postaví před francouzské batalióny odpočaté Mailleboisovy Bavory a – hurá!

Párkrát se vystřelí; aby se neřeklo, a Praha je vzata de Brogliem, Zadní voj, který střeží zásoby francouzské armády, nachází se v osudné chvíli někde za Berounem. Když plné vozy dostihnou předměstí Prahy, je už hlavní město Českého království celé v moci Karla III.

Povinností nových poddaných je nasytit mnohatisícovou spojenou armádu Jeho Veličenstva. De Broglie nedovolí sáhnout na francouzské obilí; také by to byla hloupost, když je voják vycvičen, aby se víceméně v dobyté zemi obživil sám.

Jakmile jsou kryté vozy sraženy k sobě a rozdělena stráž, uvolní seržán Juliemi, Petra a vousáče, aby se poohlédli po blízkém okolí.

Vousáč má přes rameno přehozené dva splasklé pytle. U prvního stavení se zastaví. Nikde živáčka. Petr Julienovi podrží pušku a s vousáčem mu pomůže přehoupnout se přes zídku. Chvilku je ticho. Potom Julienův tichý hvizd je vyzve k následování. Kupodivu je vousáč i přes svou váhu mrštný. Petr mu ani nemusí nastavit záda.

Petr následuje druhy jako třetí. Je to dvorek, kam doskočí. V malém okně vidí rodinu za stolem. Otec mu připomene Jakuba: pěstuje si také knír.

Vpadnou dovnitř zadními otevřenými dveřmi.

„Já pšítel…!“ zazubí se na muže Julien. „Jdi! Jdi!“ strká matku s dcerou ke stěně. „Hezká…,“ šlehne očima po malé tmavovlásce.

„Co chcete?“ staví se malinko na odpor otec.

„Já pšítel,“ přistrčí ho tvrdě ke stěně Julien. „Neboj… Nič se ti nestane! Neboj…“

Vousáč už pronikl, do spíže. Všechno z poliček smetá velkou prackou do pytle. Druhý, prázdný, hodil Petrovi.

„Neberte nám to, proboha!“ rozpláče se žena.

„Neboj! Já pšítel!“ konejší ji Julien. „Slipky! Káchni! Jdi!“ ukáže Petrovi na dveře, vedoucí na dvorek.

V kurníku objeví Petr jedině slepici na hnízdě, popadne ji a šup s ní do pytle. V růžku dvorku, za malým plůtkem, ráchají se v bahýnku tři kačeny. Zrovna cpe do pytle poslední, když se přihrne vousáč.

V kurníku objeví hnízdo s vejci.

Petr vláčeje poloplný pytel s úžasem sleduje, jak vousáč vajíčka roztlouká o kůl a žloutky s bílkem zasyrova hltavě polyká.

Vtom v dřevníku kvikne prase.

„Kvi! Kvi!“ zajásá vousáč.

Prasátko je hubené, chudá pečínka. Vousáč je už nadzvedl za zadní nožku. Julien pozpátku s namířenou puškou ustupuje na dvorek.

„Z čeho budeme živi přes zimu? Ne! Ne!“ zoufá si žena. „Obrali jste nás o všechno! Co nám zůstane? Jenom košile… a ta do hrobu!“

Žena se chce vrhnout ke kvičícímu prasátku, ale vousáč ji odhodí.

Petr si představuje: to je Jakub, to Anna, to Johanka. Když Julien přivážel z nájezdů na venkov slepice, plesali radostí.

Teď Julien povalí vepříka a vrazí mu nůž do krční tepny. Pracuje odborně, nepostříká se krví.

„Vrazi! Vrazi!“ běduje žena.

Julien vepříka, jen co vykrvácí, hodí přes zídku. Přes ní se s pytli přehoupnou Petr i vousáč.

„Já pšítel! Neboj!“ drží Julien rodinu v šachu nabitou puškou, dokud proviant není v bezpečí.

4

Uličky Písku se během několika klamavých, jakoby letních dnů a za přispění dvou vydatných nočních dešťů promění v kalné smrduté potoky. Kozí bobky, kravince a koňský trus jsou polévány močůvkou ze stružek pod vraty, a to vše spolu s bahnem a všelijakými zbytky, promíseno nohama měšťanů, vylučuje pach, před nímž není úniku. Město se začíná podobat otevřenému vředu, který zlovolně opět vykvetl na pravém řešetářově kotníku, je to živá mokvající rána, na níž krouží několik masařek, probuzených, předčasně horkým sluncem ze zimního spánků.

„Panno dobrotivá! Královno bez poskvrny prvotního hříchu! Svatá Maria, oroduj za nás!“ klečí bubeník před obrázkem Matky Spasitele, který si přibil, na zeď. „Oroduj za nás, svátá boží rodičko!“

Rána se nejen nehojí, ale kruhovitě se rozrůstá a obklady z řepíčku už ani od bolesti neulevují. Horší žal však svírá řešetářovo srdce.

Druhý den synek dodýchá.

Sotva nejmladšího pochová, řídká žlutavá stolice odejme všechnu jarost i jeho dvěma starším synům.

Kmotřička Smrt odvolá na věčnost i trudomyslnou primasovu sestru.

Zvlášť děti běhavka navštěvuje: oči se jim zatáhnou jakoby povlakem, přestanou jíst, schoulí se do sebea umíráček klinká k letu na nebesa bílé holubici.

„Ab insidiis diaboli, lebera nos, Domine,“ modlí se hlubokými hlasy dominikáni, jejichž klášter se zvolna mění ve špitál. „A peste, fame et bello…“20

Jakubu Jablonskému, obklopenému Johančinou pokornou úctou a blaženému v příjemném Annině náručí, vrací se odhodlání a síla. Nevěří v účinnost modliteb mnichů. Jídla se městským nedostává, proto umírají. Bůh s lidským zármutkem nemá nic společného. To císařovna, kurfiřt, Ludvík XV., pruský král, de Broglie, ti jsou vinni! Jejich chtivost, jejich neústupnost –

„Musím si vydechnout,“ řekl primasovi, když mu předával klíče od horních bran.

Hejtman nechce slyšet o obnově městské pěchoty. Nechce slyšet ani o neštěstí, které postihlo bubeníka. Když kladli tam před Čížovou do jámy rakouského lajtnanta rytíře Kromberga, uvědomil si, hledě do sličné tváře mladého šlechtice, jak bezmocný je člověk proti hře posvěcených hlav. Lidé se podřizují vůli boží, osudu, a zatím to není vůle Pánaboha, ale několika nadutců. K tomuto přesvědčení hejtman dospěl. Dragoun vystřelí a je po tobě. Přesto jedním si byl jist: Rakušan tam leží právem, protože sám ze všeho nejvíc toužil zabíjet.

A byl zabit. Proč ho litovat? Všechno se v hejtmanovi vzpřičuje. Co do země, která připustí; aby se po ní beztrestně proháněli nepřátelští jezdci? Co do města, které se každému poddá? Primasovo umění prošmikávat se úžlabinkami, nástrah připadá mu najednou nehodné úcty. Zmírají-li měšťané, zmírají po právu, neboť vyčkávají a násilí se nestavějí na odpor.

S novou žádostivostí otevírá Jablonský knihu Jozue a s planoucíma očima, tahaje se přitom hněvivě za černý knír, čte o mazaných Gabeoňanech, kteří sice vyzráli na Jozuu a unikli krvavé řeži, zato se však stali opovrhovanými služebníky Izraelitů.

„Nechť jsou živi a drva sekají, a vodu nosí všemu shromáždění!“

Jako z hroznů vína pod tlakem vytéká z těch slov šťáva opovržení.

Už ne pro mrtvého děkana, ale pro sebe chápe se znovu brka. Musí pochopit, z čeho vyvěrá slabost Píseckých.

Kapitán Roubaud dává právě postavit ke zdi u masných krámů Adama Věžníka, když Johanka, zčervenalá vzrušením, ohlásí hosta.

„Kdo by se nadál…“ ustoupí hejtman před vzácným návštěvníkem. „Sedím tu a píši…“

„Žádost císařovně?“ chytne se hned primas.

„Není o co prosit. Tak. Píši. Hlavně o tom, co se zde dělo během tohoto vlahého a slunného podzimu.“

„Tím maříš čas? Ty, hejtman městské pěchoty? Muž činu?“ Primas si neváží písmáků ani za mák. Báchorky si vymýšlejí, pomlouvají.

„Z něčeho musím čerpat sílu!“

„Síly je třeba. Nám všem.“ Nic primasa doma ani na radnici neudrží. Sestra mu chybí. Nemá teď o koho se starat. V klidných časech by poseděl se sousedy u korbele piva v hospodě U zlatého kola – ale teď? „Lidé skapávají jako mouchy. Rodina jircháře Vížka u sv. Václava vymřela celá. Nepomáhá vykuřování domů, ani modlitby… Z psaní čerpáš sílu?“

Johánka hned zmizla, jak host vstoupil, ale dveře zejí dokořán. Hejtman je zavře a uvážlivě, bez spěchu odkryje víko truhly.

„Z psaní,“ přikývne. „A z tohohle dědictví po otci a dědovi a po těch, co tu císařští skoro před dvěma stoletími zamordovali.“

S odporem a trochu i se strachem, jako by se dotýkal chladné zmijí kůže, vyjímá primas jednu tlustou knihu za druhou, spěšná jimi listuje, aniž by vnímal text, a vrší žlutavou kůži v ohrádce nazrzlých, kudrnatějících se vlásků. Že ten kacířobijec Klas má ale čich! Některým, přátelům se nesvěřujeme, abychom o ně nepřišli.

„K čemu to?“ spustí primas poslední knihu na její výstálé místo. „Bitva o tuhle pravdu je dávno prohraná. Musíme hledat to, co nás spojuje, a ne rozděluje. Rozptýlené ovce vlci zdolají. Čerpej sílu, z čeho chceš, hejtmane, ale neuzavírej se!“

„Co vyzískáme z téhle války?“

„Nač mluvit o zisku, my ji přece nevedeme? Udržet město a přežít, a spoléhat na vděčnost Jejího Veličenstva!“

S tímto stoupencem Vídně se hejtman neshodne, na jeho mlčenlivost se však může spolehnout, neboť ovce, jak řekl, nesmí se rozptylovat. Cítí se trapně a hloupě, zbytečně se holedbal svým tajemstvím; z bezmoci a z beznaděje si tak vedl, jako by na ničem nesešlo. Ten nevysoký bázlivý mužík projevuje více odvahy i víry ve spravedlnost než on: však ta se prosadí, neponechají-li ji na, holičkách. To poznání hejtmana zahanbuje. Je slabošské rozdírat si srdce nedávnými křivdami, zatím co trvá trýzeň, jež je vyvolala.

„Přijdu na radnici,“ skloní hejtman hlavu. „Jak přikazuješ.“

5

Loupežné výpravy zabírají Bagardovi, vousáči a Petrovi čím dál víc času, zdroje obživy se vzdalují, a tím stoupá i nebezpečí, že si na ně okradení počíhají; už podvakrát narazili na chlapy s holemi a vrátili se s prázdnou. Přitom na colonela Roguea a kapitána Roubauda musí vždy vybýt dobré maso, kuře, bělavá husička nebo kýtka od podsvinčete. Ber kde ber! To aby se uštvali! Na Petra loupežnické řemeslo tíživě doléhá. Bědování oloupených sráží jeho válečnické nadšení. Rozumí jim, u čerta! Jenom košile jim ponechali, jenom bílé rubáše do hrobu. Což teprve malí košiláčkové, děti! Stále má Petr před očima tu první rodinu, k níž vtrhli. Tolik mu připomínala jeho vlastní. Cítí se být spíše jedním z ožebračených než Francouzem!

Svěří se Julienovi. „To děvče, Žiliene, jako by byla Johanka,“ snaží se působit na jeho city.

„A kaptén… co jíst? Petr… co jíst? Johanká… tam Johanká… tady kaptén, co jíst? Co voják jíst?“

Je to zapeklitá věc, ten člověčí žaludek, trvá na svém právu, chce být naplněn, jinak, tělo a hlava rebelují. Voják především musí poslouchat. Otázka proviantu se zvolna, zato s trvalou platností dostává na přetřes na poradách spojeného velení francouzsko-sasko-bavorské armády.

„Situace v zásobování začíná být složitá,“ vyjádří jemně to napětí Chateauvillars a de Vic to vysloví naplno: „Čeká nás boj s hladem a nekázní!“ Téměř osmdesát tisíc vojáků a nejméně deset tisíc koní ožírá, ohlodává krajinu; jak dlouho potrvá, než se promění v holou, vyprahlou pláň? Z Paříže vzkázali, že nové zásoby jsou na cestě, jenže nežli doputují – jestli vůbec doputují!

Pro Bagarda je to veliký den, kdy maršál de Broglie vydá rozkaz, aby se začal péci chléb z francouzské mouky. Roztočte se, žentoury! Drťte obilí! Rozehřejte pece! Plukovník Rogue je hostem Maxe Steffeka-Peregrina a dvoří se jeho nosaté neteři. Rytíř, který panství nedávno levně, koupil (a zakrátko je výhodně prodá), s Francouzi nekolaboruje, otevřeně se hlásí k Marii Terezii, ovšem proti síle slavných francouzských zbraní je nemohoucí.

„Vysmejčili mi sýpky,“ dodá skromně Max Steffek-Peregrin na adresu rakouské armády.

Šest pytlů ječmene, které jedné noci shodí Bagard s Petrem z vozu u správcova domku, a dalších šest, které tam shodí následující noci, vzbudí obavy Petra Jablonského.

„Je to kradené obilí! Za krádež obilí zastřelili Adama Věžníka! Přitom neukradl ani zrníčko!“

„Neboj, Petr… Kaptén ví…“

Julien bez Roubaudova vědomí ukradne ještě pět pytlů a začachruje je správci.

„Žilien… ha!… Johanká…,“ zlíbá tloustnoucí měšec.

Jestli to obchodně zdatně myslí Roubaudovi, Bagardovi to zapaluje dvojnásob. Petr byl nejednou svědkem, jak prohrabával truhly v domech, do nichž násilně vnikli. Přitom jak Roubauda, tak i Bagarda kryje Rogue de la Tour, jenž je zadobře s Chateauvillarsem a de Vikem. Od nich se plukovník včas dozví, že míra maršálovy trpělivosti je dovršena; brutálně se rozhodne vypořádat jak s rozkrádači obilí, tak i s komandy trýznitelů pokojného obyvatelstva.

„Mohla by nám vzplanout vzpoura v zádech,“ prozradí Chateauvillars plukovníkovi hlavní důvod náhlé maršálovy ohleduplnosti k místním.

Bagard sebe i Petra naráz včlení do masy vojáků, na niž Musterffiels zařve maršépadžimnastik, a ta se poslušně rozeběhne klusem.

Vousáče dopadne patrol už druhý den ráno. Neodsypal armádní mouky moc, jen větší pytlík, a to pro blondýnku, a po blondýnkách je on, snědý, černovlasý Burgunďan, celý žhavý.

Rogue de la Tour dá seřadit svůj druhý batalión do čtverce, aby každý jeho voják viděl, jak dopadne, ukradne-li byť i jen špetku mouky.

Popravčí četě velí kapitán Roubaud.

Petr stojí s puškou spuštěnou na zem vedle Bagarda. Dostává se mu další lekce v kruté škole života.

Vousáč proklíná Alsasany, ty zrádné psy, a jejich zlotřilého plukovníka, hromy a blesky vrhá na hlavu arcizloděje Roubauda, vysmívá se de Broglieovi, té sušince na bílé klisně, a zrovna spílá necudně Panence Marii, když žíhavý oheň ukončí jeho vojácký život.

6

Zpráva o dobytí Prahy Francouzi dojde do Písku současně s příkazem nového českého krále Karla III. o kontribucích21. De Broglie vzal hlavu Českého království tak říkajíc na pochodu; vnikl do ní jako lišák do nestřeženého vlčího doupěte a pevně se v ní usadil. Pro Vídeň to je rána. Maršál vyslal de Vika do břevnovského kláštera, v jehož zdech si zženštilý Karel Albert v rozčilení okusoval nehty.

„Francouzské vojsko uvolnilo pro Vaši Jasnost český trůn!“ vyřídil mu armádní komisar maršálův vzkaz.

Tlusťoch s bílou, stříbřitě lesklou parukou si dál okusoval nehty. Český král zdaleka není císař! Bavorsko odkryl vpádu Rakušanů, kurfiřtská pokladna je prázdná. Ten vychrtlý stařec s ním jedná jako s nějakým kaprálem! Uvolnil pro něho trůn. Jakkoli se zdá, že kurfiřt se blíží ke konci svého snažení, ve skutečnosti se dobírá konce svých možností. Češi se k němu nepřidali, rovněž Uhři nevyužili možnosti uniknout z tenat Habsburků; předpoklady nevycházejí, navíc kdejací pronárodové svými křivými šavlemi zahrazují Marii Terezii.

„Sieg? Wenn es doch Sieg wäre!“22 usměje se trpce na de Vika.

Slabý král! pomyslí si armádní komisař, ale přesto na něho magické slovo král působí. Až budou zítra v chrámu sv. Víta bavorskému kurfiřtu holdovat české stavy, nebude to sice vznešený král jako Ludvík XV., ale přese všechno to král bude: a králi přísluší úcta.

To, že Karlu Albertovi jako českému králi Karlu III. požehnal sám pražský arcibiskup, málem zmate píseckého primasa. Váhat člověk může. Vždyť Habsburkové zrovna neprosluli láskou k Čechům. Kdyby si královskou korunu vsadil na požehnanou hlavu vysoký český šlechtic, zbyl-li jaký, pak by možná i primas zakolísal, jenomže po spatření toho povýšence bylo po váhání.

„Třeba pomazán, je uzurpátor!“ Tak otevřeně a jednoznačně se primas projeví před městskou radou.

Radní však více než otázka pravosti volby českého krále zajímá výše kontribucí. Královští výběrčí objíždějí města. Pospíšil si pan král.

„Tři tisíce šest set dvacet florénů!“ vysloví jeden radní zřetelně tu cifru a druhý ho doplní: „Šest miliónů florénů na království!“

„Za to by se postavilo hrazené město!“ stýskne si třetí.

Ale nedej! Písecká pěchota je sice obnovena, jenže hejtman Jablonský velí zatím třem sprostým.

„Zaplatíme?“ ptá se Chvojka a sám si odpoví: „Zaplatíme. Co zbývá?“

Primas bojovně nakloní zploštělé čelo. „Platili jsme Francouzům,“ řekne. Radní jeden po druhém otevírají ústa. Cože? „Městská hotovost je malá,“ pokračuje primas. „Skládá se povícero z úpisů…“ Radní zalapají po dechu. „Potrvá jistý čas, než budeme s to žádanou částku zaplatit.“

„Ach tak!“ prohlédne Chvojka. „Nu což, zkusit se to může. Jenže výběrčí mají vojáky. A s vojáky –“

Všichni tu vědí, jakou zkušenost učinil s vojáky kapitána Roubauda.

„Zkusíme to,“ rozhlédne se primas po radních: všichni ho zradí. Ale má Písek kvůli velikášským plánům Karla III. přijít o radnici?

Druhý den přicestuje královský výběrčí. Nosí krátkou paruku a hovoří česky. Těžkopádnost a hranatost vyvažuje důstojností; téměř nezvedá nohy a kupředu se posouvá jako něco neživého a příliš hmotného.

„Žádá na nás nemálo náš nový pan král,“ začne primas odvážně, ale pod sevřeným pohledem výběrčího měkne. „Splatíme všechno, žádáme pouze odklad… Francouzi…“

„Žádný odklad! Já ani moji vojáci se tu nemůžeme zdržet!“

„Královi vojáci střeží vybrané kontribuce,“ nedá se primas. „Neohrožují měšťany!“

„Vezmeme si panem králem předepsanou částku sami z městské pokladny!“

„Provedeme likvidaci, nic jiného nám nezbývá… kdo z měšťanů dluží obci… oškubali je Francouzi, těžko z nich vymůžeme dlužné peníze…“

Královský výběrčí rudne hněvem. „Žádám hotovost! Žádné odklady!“

Primas se vidí v okrouhlé hradní věži – hrozná představa! – ale chladný mozek ho uklidňuje: ten ťulpas by musel v městě zanechat vojáky, aby ho střežili, a tolik zbrojných nemá!

„V městské pokladně zbylo málo po Francouzích!“ lže dál statečně, „Pan generál Karl Piesasque se nejednou ohrazoval proti jejich svévolnostem.“

Buď jméno bavorského generála, nebo primasova neochvějnost způsobí zvrat v komisním myšlení toho neohrabance. Po otevření pokladny najde všeho všudy kromě hromádky úpisů osmapadesát zlatek.

„Polovinu můžeme panu králi poskytnout ihned…“

Královský výběrčí, rozrušen primasovým neohroženým postojem, nepídí se po městské účetní knize, a zabaví celou hotovost proti potvrzení, jež si primas vyžádá, ale napřed sám přiměje primasa, aby se písemně zavázal splatit zbytek dlužné částky do tří měsíců.

Kde tobě bude konec! vydechne si úlevně primas a závazek podepíše.

7

Nezbytnost obnovit městskou pěchotu pochopí všichni. Horní brány je nutno střežit, zavést jakýs takýs pořádek do uliček, neboť za hradby pronikají pobudové a tuláci. Za sprostého se dá zverbovat Václav Pec. Řeznický krám zavřel, a jíst se chce.

„Mají do mne kopat Francouzi nebo naši, co na tom?“ řekne.

K Pecoví se přidá soukenický tovaryš Dosužka, rváč a lehkoživka, a jako třetí poskakuje uličkami za těma dvěma řešetář. Znemluvněl. Snad mu před tmavošedýma očima hluboko zapadlýma v důlcích skotač jeho sopláčci smrkáčci. Co chvíli poplašně zvedne hubené ruce, jako by se chystal spustit paličky. Buben ukryl doma, k čemu plašit Písecké? Jeho otevřený pravý kotník pronikavě zapáchá, odtahují se od něho.

Doma se hejtman utrhl na Annu, že ho odmítá zadarmo léčit. Bránila se, že ten špindíra spotřeboval všecken její řepíček. Anna neuznává nikoho blízkého kromě jeho a – snad – Johanky a Petra. Do cizích jí nic není. Dopustí-li Bůh, aby se k němu někteří sousedé předčasně odebrali, je to veskrze záležitost boží, a ještě tak kaplana Klase.

V hospodě U zlatého kola – jako už dávno ne – posedí primas s několika předními města.

„Že ty zlé časy minuly, blahořečme!“ vydechne po žejdlíku světlého piva.

„Úzko bylo nejednomu!“ dozná Chvojka.

Naráží na svou neblahou zkušenost s Roubaudem nebo na primasův souboj s královským výběrčím, který teprve ráno dal vale Písku? Pekař peče bochánky z městské mouky, na každého vybude obden jeden.

„Děkana nemáme!“ hodí jeden ze soustolovníků špíček pekaři, který údajně orodoval u pražské konzistoře za Ledeckého.

Primas se zachmuří. Klas nedbá jeho varování a dál se otírá o mocné. Tvrdost, s jakou se Jablonský se svými sprostými vyrovnal s přivandrovalci, označí z kazatelny za běsnění římských biřiců. „Zastrč svůj meč, kam patří!“ Všeobecně se soudí, že Ježíšova slova tentokrát obrátil hrotem proti samotnému primasovi.

Jablonský usrknuv piva čeká, jak šťourala usadí.

„I děkan časem bude,“ odtuší primas mírně.

Nezdrží se. „Však aby měl otevřené srdce jako děkan Liška blahé paměti!“ dodá na odchodnou.

„Tak! Tak!“ ožije Chvojka.

V noci hejtman klidný v nedočkavosti – od návratu z Čížové s Annou žijí jako manželé – přemýšlí, proč se primas otevřeně nepřikloní na stranu Ledeckého. Na truc pekaři.? Nebo ho váže slib daný nebožce sestře? Pro měšťany je lepší kněz, který si hraje na světce, než vášnivý pronásledovatel bludařů. Na řadě jsem já! bleskne mu hlavou. Nebezpečné knihy mohl dávno spálit nebo někde zakopat. Ale natolik ještě nezbaběl. Zmarnit tuto rodovou pýchu znamenalo by připravit se o vědomí vlastní nezdolnosti, a to jako by zbořil dům, v němž žije.

Dokud Anna dobyteček neobstará a spodek nepoklidí, nepřijde.

„Nač máme čekat na Johančiny vdavky?“ svěřila se mu včera. „Je klid v městě. Měl bys jít za panem farářem a říci mu, že si mne bereš.“

„Za kterým panem farářem mám jít?“

„Kdo je tu nynčko na místě děkana? Nestav se hloupým.“

„Než jít za Klasem, to raději si jazyk vyříznu!“

Do ženitby se hejtmanovi nechce. Dokud trvá válka, klid v městě je pomyslný. Co Anně chybí? Johanka zposlušněla, zase je jako ovečka, Dorotce se vyhýbá. Že ji sousedky pomlouvají? Ať se ty drbny raději starají, aby měly jako ona zásob ne na jednu, ale na dvě zimy.

To jako na potvoru se musel Klas plížit uličkou, v níž Pec vláčel bahnem za pačesy pobudu, který doufal zkysnout v Písku nadosmrti.

„Pusť toho nebožáka!“ napadl kaplan řezníka.

Ve Vídni jinak s vandráky nezacházeli. Vykopat je! tak zněl befel.

„Pryč s ním!“ přikázal Pecovi, jako by kaplana nebylo.

Strana primasova má teď vrch.

„Běda vám, kteří jste syti, neboť budete lačněti!“ vmetl hejtmanovi do tváře Klas.

V hněvu svírá první kaplan rty tak silně, až se mění v mstivou čárku. Chvílemi hejtmana z toho malého kněze jímá hrůza. Čas války nezřídka bývá i časem vyrovnávání účtů. Kde je klid, o němž bájí primas? Anna se hněvá. Minul čas její štědré milosti. Zase aby se jí doprošoval.

Záleží tolik na tom, zda jim požehná kněz? Komu je potřebný vysloužilec? Co si o sobě hejtman namlouvá? Město ho přijalo na milost. Je tu trpěný. Chyběl opravdu krůček, aby se v ničem nelišil od těch, které tak zprudka vyprovází za brány.

„Anno! Anno! Bude po tvém! A třeba Klas, co na tom? Někdy musí člověk sklopit hřebínek, aby přežil.“

Za svítání probudí hejtmana bušení na vrata. Stíraje si ospalky z očí kolébá se zahnat rušiče. V hlavě má prázdno, usnul až dlouho po půlnoci.

„Kdo je?“ zahučí navztekaně.

Za vraty se ozve laškovně šišlavý hlas Juliena Bagarda.

„Pan Jablonský… moc voják tady… Žilien a kaptén pšišel…“

V uličce se na rozespalého hejtmana zubí snědý Roubaudův sluha. Za uzdu drží svou hnědku a kapitánova šedáka.

„Kde je Petr?“ zatřese s Julienem hejtman.

8

Postavení Francouzů v Čechách se začátkem prosince léta Páně 1741 stává neudržitelným. Ludvík XV. mylně předpokládal, že dobytím Prahy donutí Marii Terezii ne-li k odstoupení, tedy alespoň k rozumnému narovnání s jeho spojencem. Nic takového se nestalo. V Paříži sílí hlas odpůrců tažení za Rýn. Nic nepřináší Francii. To Fridrich II. účelně využívá tísně, v níž se zmítá rakouské císařství. De Broglie vypracoval pro svého krále rozbor situace: nedá-li se francouzská armáda spěšně na ústup, rozpadne se pod údery husarů a pandurů. Zatímco maršál čeká na vyjádření svého krále, zapřísahá ho Karel III., aby držel Prahu do posledního muže. Český král spěchá do Frankfurtu, kde má být korunován na, císaře Karla VIL Neradostné zprávy ho dostihují cestou. Uzurpátorka dobyla zpět Horních Rakous a chystá se vojensky ovládnout jeho kurfiřství, aby i jí mohly v Bavorsku holdovat stavy jako své vládkyni.

Dříve než rozhodnutí z Paříže, kam, vyslal jako posla svého syna Viktora Françoise, stihne maršála hlášení vyzvědačů. Velkovévoda František v čele jízdy se chystá přetnout mu ústupovou cestu k Budějovicím. Po prudké výměně zorů s Mailleboisem, který trvá na tom, aby splnil přání Karla III. a Prahu neopouštěl, rozhodne se de Broglie Rakušanům jejich úmysly překazit.

Měnit svévolně představy králů je krajně nebezpečné, proto v Praze setrvá Maillebois s Bavory. Maršál sebeméně nepochybuje, že velkovévoda František už obsadil Písek. To silně hrazené město může sloužit jako pevnost i jako zimoviště. Oboje potřebuje. Je pevně rozhodnut dobýt město stůj co stůj.

Snad prvně za celé tažení zachytí růžovoučký, zdravím kypící komisař Chateauvillars na mrtvolně bledé maršálově tváři něco jako úžas. To když mu hlásí, že Písek je v jeho moci.

„Les Français sont des bons enfants!“23 sjede mu z bezkrevných rtů.

Dlouhými nočními pochody dosáhne předvoj francouzské armády Písku už 7. prosince. Ale dříve než Alsasané z pluku Roguea de la Tour vjedou za svítání po mostě přes Otavu do nikým nestřežených, pokojně spících uliček, dojde k události, která hluboce zasáhne Juliena Bagarda.

Jak se zásoby obilí tenčily a jak vojákům docházelo, že nové přes Budějovice těžko kdy dorazí, začali rabovat, trýzněni hladem a zimou. Vousáčova smrt je nezastrašila. Toužili přivézt milým ve Francii cennou věcičku jako památku na tažení do Čech. Zlatý křížek nebo prsten, stříbrnou misku, cokoli. Dokonce si mezi sebou tyto drobnosti vyměňovali a kupčili s nimi. Bagardova brašna div nepraskla, tolik do ní vtěsnal cenných tretek, a nabádal Petra, aby nebyl hloupý a zabíral také.

„Nechci!“ odbyl Juliena.

Zúčastňoval se sice s Bagardem loupežných výprav, ale byl na jejich účasti donucen, i obilí šel s Adamem Věžníkem krást z hlouposti než z potřeby, a obilí z magacínu pro Maxe Steffeka-Pelregina odcizil Roubaud, a ne on. Petrovi se zatím nedostává Jakubovy pevnosti, ale pochází z rodu staré víře oddaných mlynářů Jablonských, a je v něm ten vzdor, ta trvalá nechuť podřídit se zlu.

Prohledal: Francouzi, Roubaud a ten svět venku, který tolik toužil poznat, je stejně násilnický a kořistnický, jako býval jeho domov v Písku. Na slovo poslouchat musel tady i tam. Místo seržána nastoupí mistr Pec! Poznával: Ač je Julien zloděj jaksepatří, přesto jeho, Petra, má upřímně rád; přitom více než šaškovat s puškou si přeje obsluhovat městské v sebehorší špeluňce, která by byla jeho, a žít si tam s Johankou.

Den předtím, než de Broglie, aby zachránil armádu, vydá rozkaz ke zpětnému pochodu, zaútočí nečekaně na druhý batalión panduři. Kde se vzali, tu se vzali, najednou se na Francouze Hnali s náramným řevem.

Petr v pracném nabíjení předovky nezískal dosud zručnost, houf útočníků se blížil a on už chtěl vzít nohy na ramena, když tu štěkavé „Feu!“24 seržánů srotilo řady. Nabil a vystřelil nazdařbůh. V úseku, kde zaklekl, poštěstilo se těm ďáblům prodrat se skoro až k němu. Zblízka jako omámen hleděl Petr do tváře divého Chorvata, na jeho zvednutý palaš – a kdyby kule z Julienovy pušky útočníka nesrazila, rozťal by Petrovi hlavu.

Panduři se stáhli. Zanechali na bojišti tři mrtvé. Petr si zblízka prohlédl pandura, který na něho najížděl. Už si nepamatoval, jakou barvu měl jeho kůň. Představil si sebe na jeho místě. S dírkou po kuli v čele. Julien by pověděl Jakubovi, kde ho zahrabali. Možná ani nepověděl, protože kdoví jestli se ti dva kdy setkají. Kapitán Roubaud poslal o střetu vítězné hlášení. Francouzi z něj vyšli beze ztrát. Petr pozoroval kapitána, jak nohou ve vysokých kožených botách obracel zabité.

Seržán ho upozornil, že jednomu z nich visí na krku amulet.

„Vraiment?“25 zatvářil se pobaveně Roubaud.

Ve škapulíři, ve dvou sešitých ústřižcích látky, která visela mrtvému na krku, našli svitek s modlitbami.

Roubaud nevěří v amulety, ale ve svou šťastnou hvězdu: má podobu nevelkého sice, zato úpravného statečku v slunné zemi Languedoc.

Petr si kapitána zošklivil. Přestože mu daroval plavku a zpočátku se mu snažil i ulehčit službu.

„Žiliene, proč mne kapitán chrání?“ zeptal se ten večer Bagarda.

„Kaptén rád paní Anna…“

Víc mu Julien nesvěřil, Petrovi to však stačilo. Dokud jeho, Petra, Roubaud ovládá, může Annu donutit k čemukoli. Ta si jistě nepřeje jeho smrt. I Jakub ustoupí. Vydírat chce hospodyni!

Rozhodl se, že Roubaudovi neposlouží za nástrahu.

Před vstupem do Písku utábořil se druhý batalión kousek za Ostrovcem. To ještě Francouzi netušili, že město není Rakušany obsazeno. V noci se Petr rozloučil s plavkou a namířil si to lesem k Třebkovu. Odtud chtěl pokračovat na Dobev a Štěken. Doufal, že někde potká Sonderlinga.

U výběžku lesa odhodil Petr třírohý klobouk a serval všechnu vojenskou okrasu. Přesto byl dost oblečen a la français26. Bál se, aby ho sedláci neutloukli klacky. Přežívala v něm vzpomínka na zimničné dny pod Prahou. Jenomže ti ztrhaní, otupělí a hladoví vojáci, kteří se vraceli v zimoviště, ač stále titíž, v ničem se nepodobali těm vojákům, kteří tady za všechno slušně platili a před více než měsícem se vypravili vzít ztečí Prahu.

Proto mu žádné nebezpečí nehrozilo.

9

Kde je Petr? Zběhl. U Ostrovce. Julien Bagard to nemůže pochopit. Plavku svěřili jinému vojákovi. Koho by to napadlo? Kousek před Pískem! Nikdo mu neubližoval. Nikdo. Téměř nastejně to dojde Bagardovi i Jakubu Jablonskému: Teď nemůže Roubaud použít Petra jako hůl proti Anně a hejtmanovi!

„Kaptén moc zlý… Kde Petr? Moc zlý!“ Alsasan něco žvýká. Snad obilná zrna nebo chlebovou kůrku. Na černé zarostlé tváři mu nabíhají boule jako křečkovi.

„Uvidíme! Snad o sobě Petr dá vědět!“

„Dobše? Dobše?“ Bagarda viditelně těší, že se tu opět scházejí s nepřelámanými hnáty.

„Kde u čerta vězí tvůj kapitán?“ Jedině to teď hejtmana zajímá.

„Kaptén pšíde… moc voják u ženeral d’Broljé… pšíde!“ ujistí ho.

„Znáš to tu. Chovej se jako doma. Annu potěší, až tě spatří. I Johanku.“

„Á! Johanká!“ zaskotačí sluhovi v očích lotříci.

Obě budou celé bez sebe! O tom hejtman nepochybuje. I on ho koneckonců vidí rád. Ovšem Bagard je také prodloužená paže Roubaudova. A je vrahovi Adama Věžníka oddán.

Zimničné slunce se teprve dere na tmavošedou oblohu někde za Bechyní, když hejtman ne rozvážně a loudavě, ale kvapem uhání na radnici, Tak silně stahuje černé husté obočí, že se mu jako čára táhne souběžně s knírem.

„Proč já hlupák se rozhádal s Annou?“ V rozrušení hejtmanovi unikne, že ho někdo uchopil za kabátec a cloumá s ním.

„Přitáhli! Budou loupit!“

Strach v řezníkových očích narovná hejtmanovi hřbety

„Co hulákáš? Vojsko vždycky pochoduje odněkud někam. O co by tebe mohl Francouz ještě obrat?“

Až na velkém rynku setřese toho žvanila. Francouzská kavalerie uvolněně cválá k Budějovické bráně. De Broglie se rozhodl využít liknavosti Rakušanů a obsadit Hlubokou. Jablonský vběhne do mezery mezi dvěma eskadronami. Ze soukenického tovaryše, který bránu střeží, klíč dozajista vyklepali.

Nikdy primas neviděl hejtmana raději. Zatímco maršál spěchá zajistit si co nejvíce silných opěrných bodů, armádní komisaři zabezpečují ty, jež se octly v jeho moci. De Vika doprovází Vendelín a upjatý proviantní důstojník de Freqval.

Šmejdíř obdaří Jakuba Jablonského významným pohledem: na radnici jste světošlapa přestali zvát, spílali mu do patolízalů, teď mu zase budete pro změnu líbat ruce!

Ty vykuku jeden! usměje se na něho naplno hejtman.

Primas se kroutí jako sele na rožni. De Vic ho před nedávnem sesadil z úřadu, a ten útlý čtyřicátník s nápadně vysunutou bradou umíněnce vládne bezpečně skvělou pamětí.

„Splníme požadavek francouzského velení, jenomže… přelož mu to!“ zamračí se na Vendelína „… za prvého pobytu vojska jsme zásobovali Bavory, přispěli jsme i našemu novému panu králi… rovněž měšťané takřka měsíc jsou živi z městských zásob…“

De Vlka to nezajímá. Písek připraví tři tisíce porcí chleba a masa a sedm set porcí ovsa a sena.

„Do zítřka!“ zdůrazní de Vic ústy tlumočníka.

„Zeptej se ho, kdo to zaplatí,“ zahučí primas.

„Vyhotoví potvrzení… doklad…“

Primasa návrat Francouzů zaskočí. Před měsícem je bral jako bouři, která se žene krajem. Teď se nemůže utěšovat jako předtím: Slunce zase vysvitne! Vydrží nemocemi a hladem oslabení měšťané nový nápor bezpráví?

„Přilezou znovu a budou slušní, a slušní budou potud, pokud je budeme krmit,“ postěžuje si hejtmanovi po odchodu důstojníků a šmejdíře. „Odmítneme a hned znevlídní a zezlostní a začnou vyhrožovat. Nakonec i přes náš odpor všechno zaberou.“

Hejtman suše poznamená: „Koně bez ovsa a sena pochcípají a vojáci bez chleba a masa jakbysmet.“

„My bez mouky přečkáme zimu?“ Nevyspalýma hnědýma očima klouže primas po umně vyřezávaných křeslech, po stolku, u něhož v plné zbroji odpočíval Karel III., po konzole –

Vybavení zasedací síně pro něho zosobňuje moc, bohatství i slávu města. „Hrát dál, co nám zbývá?“ brumlá si pro sebe. „Snažit se Francouze přehrát. Možná odtáhnou. Buď po ruce. Znají tě. Přivykli ti.“

Zítra bude primas opět svůj, mine chvíle slabosti, a Jablonský má sám dost starostí, než aby nad tím bloumal.

Musí být u svých vojáků! utěší se při vzpomínce na Roubauda.

Krutě se mýlí. Maršál nejspíše proto, že Rogue první ztekl hradby, nežene Alsasany dál k Hluboké; pluk se rozloží v prostoru od předměstí sv. Václava k Topělci, kde zaujme listopadové postavení Francouzů.

10

Předpeklím i peklem pochyb prochází Roubaud od chvíle, kdy vyznal lásku Anně. Zachoval se jako hlupák. Zajatý Petr byl trumf! Kdyby tenkrát položil otázku: buď se mu Anna poddá, nebo kluka utratí, poddala by se mu. Místo toho se zamiloval! Petr je teď čertvíkde. Koho by napadlo, že ten klouček mu vypálí rybník? Roubaud miluje Annu. Ten tlustý, směšně oknírkovaný pijan opět propadl všespalující vášni jako kdysi na ostrůvku Il de Ré. Učinila by ho šťastným Pauleta le Becqe? Ženy zrazují. Užírá se vztekem. Přesto se mu nejednou v dobyté Praze zazdálo, že Anna je nevinná. Zvlášť když se napil. Ráno, kdy mu ovíněná hlava třeštila, věděl najisto, že Anna je vtělená šalba a proradnost.

Jako prvý – proti rozkazu Roguea, který se obával skrytých střelců na píseckých věžích – vstoupil na most s několika smělci a déšť kulí je nesmetl do chladného proudu. Jeho předjitřní nerozvážnost si přisvojil jako zásluhu plukovník. Roubaud nestojí o věhlas. Ať se v přízni de Broglieho sluní Rogue! Kapitán je schopný oficír. Hned po vjezdu do města obsadil vojáky dům Maxmiliána Chvojky, kde předtím bydlel bavorský generál Karl Piesasque, a vyslal sluhu za jablonským.

Musí vědět o každém hejtmanově kroku. Kapitána najde Julien v dominikánském klášteře. Jistě se hejtman půjde podívat za pochodujícími vojáky, sám se přece namrskal nohama ažaž.

„Nepropas ho! Nebo –!“ pohrozil Bagardovi.

Jednoduché plány bývají nejlepší: zbaví-li Annu ochránce, zlomí ji. Poblíž Cerhonic napadli Uhři jejich boční zajištění; na třech vozech vezou pod plachtami padlé. Jedna mrtvola navíc se v tom množství ztratí. Hůř nežli nepřítel kosí Francouze běhavka.

I kdyby de Broglie ustupoval tichounce jako myška, po čichu ho Rakušan vyslídí.

Bavorský kněz Petr Valpach do sebe nechá strkat, ale nehne se od Chvojkova domu. Mermomocí phce zajistit nocleh pro svého zbožného generála.

„Brigand, tu me la payeras!“27 vrazí do něho kapitán předstíraje, že jím byl předtím napaden. Valpach volá na Maxmiliána Chvojku, aby mu dosvědčil, že v jeho domě Karl Piesas que se ubytoval dřív než Francouzi, ale pekař se při pohledu na Roubauda rozklepe strachy.

„Ich bleibe hier!“28 ječí kněz.

Pokračování strkanice zažehná Rogue de la Tour svojí velkomyslností. Když mu jeho kapitán zajistil komoru v sousedství ložničky panny Dorotky, nic nenamítá, aby pekař poskytl přístřeší i bavorskému generálovi a jeho zpovědníku.

„U mne je dost místa pro všechny!“ rozplývá se radní.

Čím vyšší oficír v domě, tím větší měšťanova bezpečnost. O tom se přesvědčil. Z chumlu na velkém rynku se vyloupne šmejdíř. Chvojka na něho vposled nasazoval, pevně věřil, že de Broglie odtáhl nadobro.

„Vyvádějí moc?“ přivolá ho.

Vendelín prozřel: služebníčkování nevítaným hostům vyvolává nelibost měšťanů, navíc teď Francouz nemá na rozdávání.

„Armádní komisař Chateauvillars, který vypadá jako rozjasněné sluníčko, nastěhoval se na děkanství. Pan děkan Klas…“

„Je děkanem, jako já jsem panem králem!“

„Pan kaplan Klas,“ opraví se rychle Vendelín, „mu uvolnil sedničku. A raněné, pomlácené a všelijak nemocné skládají u dominikánů. S panem převorem se dohadují, brání se, nechce, aby klášter proměnili ve špitál.“

„Přijď si pro bochníček, pro tebe se najde!“ propustí ho Chvojka v milosti.

Přirazí brány za posledními jezdci, ženoucími se k Hluboké. Jako předtím se tu i nyní usadí důstojnictvo. A ranění. K tomu v uličkách do sebe vrážejí sluhové, stráže, kuchaři a těžcí kavaleristé, kteří obsadili hrad.

Jablonský se ohlíží po Roubaudovi.

Scházeje od Putimské brány ke klášteřišti netuší, jak je mu blízek. Přes nářek převora hloubí vojáci v klášterní zahradě jámy. V soudcích vytahují na provazech hlínu, tak hluboko se zavrtali.

Kapitán by tlustého mnicha, drmolícího modlitby, nejraději nakopl, nevycepovali v něm úctu ke kutně, jenže Rogue mu nařídil, aby to, co je nezbytné provést, provedl rychle. Přivezli třicet mrtvých od Cerhonic. Přinejmenším dalších pět zkápne do večera, a kolik v příštích dnech? Zem ještě nestačila ztvrdnout, proto vojáci vykopávají jámy do zásoby.

Je veta po tichu při zbožném rozjímání. Krásná zahrada je zkažena! To se muselo stát právě před svatvečerem neposkvrněného početí Panny Marie, na den sv. Ambrože29.

„Sancta Virgo Virginum, sancte Ambrosi, omnes sancti Angeli et Archangeli, orate pro nobis…,“30 ševelí převorovy rty.

Kapitán ho dobromyslně poplácá po tučném zátylku.

V těch jámách já ani vy neshnijeme! naznačí mu. Ale schopný oficír musí být předvídavý.

Roubaud očekává Bagarda. Bylo by dobré zbavit se soka, dokud se město nevzpamatovalo z přepadu. Pohřbil by ho zde. Dopřál by mu čest ležet vedle padlých.

Je Julien Bagard cele oddán kapitánovi? V boji a během únavných přesunů jistě. Také společných zlodějen se neodříká. Potřebuje kapitál do začátků. Jenže skrze Petra a Johanku přimkl se k rodině Jablonských. Tak říkajíc se počítá už za jednoho z nich. Věrnost ke kapitánovi se v něm tluče s věrností k Jablonským. A touha osamostatnit se, a láska – co převáží?

Jakmile si Johanka, která z Juliena nespouští zamilované modré oči, někam odskočí, řekne Anně:

„Kaptén pfí pfí pan Jablonský… nemá rád pan Jablonský…“

Hned jak se s hejtmanem střetl u vrat, měl uhánět za kapitánem. V Praze i cestou sem slyšel Roubaudovy temné hrozby. Zná ho, nehrozí naplano. Až po krk má Julien téhle prašivé vojny. A vojny vůbec. Jekotu píšťal, řvaní kaprálů a důstojníků, sténání raněných, palby i krve je syt.

Co jsem v Castres? opakuje si posté. Zloděj!

Když se nyní podivnou hrou osudu podruhé ocitá v tom tichém domě vprostřed lesů, nedostanou ho pryč ani párem volů. Houby je mu do panstva, chce se zařídit pro sebe. Pro svůj sen zradí nejen Roubauda, ale každého, a třebas i Ludvíka XV., svého krále.

„Já pro panna Johanká… já vás rád… kaptén pfí pfí pan Jablonský…“ Žíly na krku mu naběhnou, tolik se snaží.

Anna se nelekne.

„Kde na něho čeká, Žiliene?“

11

Těžko Petr Jablonský přivyká osamělosti. Se Sonderlingem se nepotká u Kestřan ani u Dobevi, snad putoval od Vodňan dál k Prachaticím a na Šumavu, protože na jeho kázání o naději nejsou v ohbí Blaníce už sedláci zvědavi. Kdo je vrchnost? Písečtí radní, nebo Francouzi či Uhři, kteří u Cerhonic Francouze pošavlovali? Sedlák vyroste v pána rychleji, než dozraje slunečnice: a hned se chtivě otáčí po slunci. Bída města je štěstím pro drnohryza. Ukryl obilí. Dokáže být neúprosnějším pánem, než je písecký primas nebo Chvojka.

V Putimi na Petra Annin nevlastní syn vypustí psa.

Krindapána! Jen taktak unikne vyceněným ovčákovým zubům. V břichu mu kručí. U Francouzů mohl počítat s fasuňkem, s nevelkým přídělem jídla denně, tady ho nechají hlady pojit.

„Přestaň drandat a koukej drandit!“ odbude ho jiný sedlák.

Stmívá se záhy. Studený severní vítr žene před sebou černá mračna. Pro hloupý vrtoch, kapric, rozmar se vzdal jakés takés naděje na přežití! Však by si bratr poradil s Roubaudem i bez něho. Dokázal by se Anny zastat. Nemůže se vrátit do Písku, pokud jsou v něm Francouzi, pro seržána a celý Rogueův druhý batalión je zběh.

Za Putimí začne hustě padat sníh.

Zrychlí krok. Směrem k Tálínu se táhne smrkový les. Musí najít teplou skrýš na závětrné straně, jinak zmrzne. Pleská se do zad a do ramen, aby se trošínečku zahřál.

Zahlédne je příliš pozdě. Zkušenost s Francouzi ho poučila, že utíkat nemá smysl. Na koních ho doženou. Lépe je předstírat, že je nevidí. Netuší, že husaři, ukrytí za stromy, přepadli u Cerhonic ze zálohy francouzský trén.

Nejspíš by je minul bez úhony, neměli zájem na sebe upozorňovat, zradí ho však barvy jeho mundúru.

Skrývá les padesát, nebo sto husarů? To může být Petrovi jedno, dva na něj stačí, a pravděpodobně i jeden. Jsou to vousatí sršatci, zdobní, vysocí a urostlí; a nejvyzdobenější z nich a také nejvyšší a nejurostlejší přiburácí z hustého křoví.

Drsnou řečí pusty, uherské stepi, vychrlí na něho příval slov. Ukazuje přitom na Petrův modrý kabátec. Naštěstí husarské pluky naplňují i zbojníci z uherské horní země31, pročež se náhle před zadrženého postaví blonďatý husar, stěží dvacetiletý, s měsíčkovitou usměvavou tváří. Kupodivu mu Petr rozumí. Má veliteli povědět pravdu. Kdo ho navlékl do modrého kabátce? Kam si to vyšlápl takhle vyparáděn?

„Povedz pravdu,“ vybídne přátelsky Petra. „Je to hrubián a nie sú s ním žiadne žarty, to ti hovořím.“

Petr ze strany, jedním okem jako husa, koukne na toho prachzatra velitele. Mezi Francouzi se otrkal, není fňukal, zmužněl, a to ví, že nesmí dát najevo strach.

Napřímí se a po vojensku stručně vypoví, jak se octl v druhém bataliónu Roguea de la Tour, i proč utekl.

Velitel z Petra nespustí oči. Lže mladíček? Nelže?

„Ja som Jurko. Jurko Machula,“ představí se zatím Slovák. „Urobil si dobře, že si povedal pravdu. Husaři si nežijú špatne. Je lepšie bojovat, ako byť mrtvy. Pokial žiješ, máš nadej.“

Nehlásal Sonderling, že je nutno do poslední chvíle doufat? Než se Petr nad tím stačí zamyslit, rozburácí se znovu husarský kapitán:

„Nézzétek! Francia! Nem Francia Czeh! Osztrák! Mária Terézia alattvalója! Lelövetlek! Áruló vagy!“32

Jurko nestačí Petrovi ani tlumočit, co říká, a kapitán se rozhoduje jinak:

„Veszteségeink voltak! Áttkozott de Broglie marsal! Nem végezlek ki! Nem! Harcolni fogsz a mi uralkodónkert! Úgybizony! Adjatok neki lovat! Kardot is! Egész felszerelést! Huszár lesz belölled! Nádasdy generális úr büszke lesz rád!“33

Dva husaři se Petra chopí, už se rozžehnává se životem, když tu třetí přivádí hřebce světlé srsti s tmavými okrouhlými skvrnami, tříletého běhouna, kterému se, při stažení uzdy, zabělá v hubě vlčí zub. Asi bude odbojný! A shodí mne! pomyslí si Petr, tuše léčku, ale jablečňák, jak ti dva vysadí Petra do sedla, se nehne, a stojí nehnutě, dokud ti dva upravují postroj.

Plavka byla mírná kobyla, ale Petr si díky seržánovi zajezdil i na plašivcích, nebál se, že jablečňáka neudrží, ale jak ti dva odstoupí, hřebec se ho nepokusí shodit, naopak ho poslouchá.

Jakou asi záludnost na mne ušili? Petr je ve střehu. Tu jeden z husarů vytasí šavli, nadhodí ji a chytí téměř u špice, a nabídne ji Petrovi.

Srdce se Petrovi až zastaví, ale šavli pevně uchopí.

Už se notný kus dál na poli rozjíždí husar na šedáku. Vytočí kolečko, zvedne koně na zadní a tasí. Zůstane-li Petr na místě, husar mu v rychlosti vyrazí šavli z ruky a poválí ho.

Očima zkušeného válečníka sleduje Petra kapitán Vas László. V nejbližších okamžicích se ten obr rozhodne, jak s ním naloží. Petr si znovu ověří, že ho kůň poslouchá. Jako by i on byl v pozoru. Už se husar rozjíždí. Sníh hustě padá. A jak husar zrychluje, sklání se s napřaženou šavlí k šíji koně. Je si sám sebou naprosto jist, vždyť proti němu postavili jelimánka. Chce ho srazit z pravé strany jedním zkušeným úderem. Provést nečekané! radíval Petrovi Julien. Petr vyrazí teprve, až když se na něho žene husarův šedák v trysku.

Přetne útočníku dráhu. Aby musel koně strhnout do strany a zaútočit na něho přes ruku. Tak zkušený jezdec nedopustí, aby se srazili. Také husar, překvapen Petrovým manévrem, koně strhává, a tím umožní Petrovi, aby se k němu dostal z levé strany.

Ocel jen slabě třeskne.

Husar ho podcenil, to bylo Petrovo štěstí, a vítězství je, že manévr, který s ním nadřel seržán Musterffiels, dokáže i dokončit: prudký obrat a už se na překvapeného husara řítí zprava.

Kapitán zvedne ruku na znamení, že zkouška je u konce. Tentokrát šavle třeskly silně.

„A holtakat mesztelenül temettük el! Lovak is maradtak! Öt lovast tudok felszerelni nem eggyet!“34

Petr z rozesmátých tváří husarů uhaduje, že huszárszázados35 ho přijímá mezi své. Sníh se hustě snáší na les, pole, koně i jezdce. Kdyby Petra Musterffiels nenacvičil trik s přetětím dráhy útočníka, válel by se v krvi na poli. Snad by ho dorazili, aby netrpěl. Nemůžou mezi sebe přijmout nedochůdče. Jejich boj je tvrdý a nelítostný, stejně jako byl i jejich život předtím.

Teď se na něho husaři smějí. I ten, který na něho najížděl, se přátelsky tlemí. Na to tata je v zimním husarském obleku. Ď, jak hřeje kožíšek! Ó, jak praská sníh pod vysokými botami s kožešinou uvnitř.

Jurkova měsíčkovitá tvář zář.

„Ako ti hovoria? Petr? Dobre. Budeme priatelia, Peter!“

12

Pobratří se. Jurko pomáhá Petrovi, jak může. Neboť husarské řemeslo musí zvládat za jízdy. Zatím se Vas László vyhýbá Francouzům, kteří mají v dobré paměti Cerhonice. Když kapitán zařve lealórol!, je poblízku řeka, je nutno sesednout a napojit koně, když fekidj!, zalehnout, to se v dálce objevili cizí jezdci, když eršégbe!, je čas střídat stráž, a když kapitán zahuláká lóra!, vskočí na hřbet jablečňáku a ujíždí, kam velí špice kapitánovy šavle.

Zima nejen hubí de Broglieovu armádu, neméně krutě řádí i mezi Rakušany a Uhry.

Obrovská síla Nadasdyho husarů je zatím na nic, protože seno v Čechách spořádali francouzští, bavorští, pruští a saští koně, a také ve vyjedené zemi není z čeho krmit nové jezdce. Nadasdy vyslal kupředu několik nepočetných oddílů, aby znepokojovaly vetřelce, ale generál přitom věděl, že to pro de Broglieho není ani jako bodnutí včely. Jako na spasení čeká na jaro maršál i Nadasdy.

Vas László neuvažuje, zda ho jeho obdivovaný generál obětoval, sena v plátěných rancích ubývá, i špeku zbývá málo, Vas László má všednější starosti. Vykličkovat k životu se může pokusit, teprve až znovu pokosí aspoň dvacet Francouzů, aby se svému generálovi mohl podívat směle do očí.

Zatím si Petr mezi husary zvyká. Zvlášť je vděčný kapitánovi za jablečňáka, který patřil zabitému husarovi jménem Dobos Péter. Péťa, jak hřebce pojmenuje na paměť nebožtíka, je vytrvalý, nenáročný a spolehlivý. Však o něj Petr pečuje tak, že by mu plavka jistě záviděla.

„Koň je ako dievča, pozná, či ho máš skutočne rád. Ver mi. Doma sme mali tiež koně, dva, na zvážanie dřeva z hory,“ vzpomíná Jurko. „Tu sa mi nepáči. Nie sú tu hory.“

Jurkovi Machuľovi se na Písecku nelíbí: pole a vesnice a řeka a lesy, zase lesy. Je horal. Jako sedmnáctiletého ho zverbovali v dědině nad Ružomberkom.

„Generál Nadasdy vyslal niekolko skupiniek jazdcov, aby ako vosy dobiedzali na Fřancúzov. Dvakrát prekabátime my ich a tretíkrát oni nás. Ide nám o hlavu, priateľu. Kam utečieš. Kde sa skryješ.“

Ani rochu se vojna Jurkovi nezamlouvá.

„Až porazíme Francúzov, vrátim sa domov,“ poví mu jindy. „Hovoří sa medzi husármi, že generál Nadasdy, keď sa niektoré město rýchlo nevzdá, vydá povel, aby ho dobili a vydrancovali. Postavil by som chalupu.“

Panenko Marie, chraň před námi Písek! zaprosí v duchu Petr.

„Máš dievča? Nie? Si ešte zajac. Ja mám Zuzku. Zoberiem si ju, až sa vrátim. Už aby ta vojna skončila. Pät nás padlo u Cerhonic. Zato my sme ich pobili. Nabudúce posekajú oni nás. Vedia o nás. A nie je čo do papule. Ja si myslím, že nás pán generál odpísal.“

„Odepsal neodepsal, jsme v tom až po uši!“ míní Petr. I jemu se vojna čím dál víc zajídá.

Přitom teplá postel a teplé jídlo je tak blizoučko!

Jednou Jurko lišácky přimhouří oči. „Najskor si bojoval proti nám, teraz sa biješ za nás. S kým budeš držať potom?“

„S kým poručí! Co já můžu, Jurko?“

„Hovoříš: S kým rozkáže. Keď sa to tak vezme, máš pravdu. Mne tiež rozkázali. Ale najradšej by som bol doma. U Zuzky. A staval by som chalupu. U nás je krásne. Zatvorím oči a běžím so Zuzkou do kopca. Vidím před sebou tie naše polia a hory.“

Z Jurka přímo kape stesk po horách nad Ružomberkom. Stesk po Zuzce. Až mu Petr závidí. Tu Zuzku. Je zajíc, to má Jurko pravdu. Děvčata ho doposavad nezajímala. A jestli jsou všechna jako Dorotka, dcera radního Chvojky, ještě ho dlouho zajímat nebudou.

Má Péťu. K němu se vine, k němu se přitírá! Láska k hřebci mu pomáhá snášet útrapy. Sníh, který ho vítal v prvý den u Nadasdyho husarů, brzo roztál, oteplilo se a cesty se proměnily v řeky bahna.

Poblíž štěkeňských lesů narazí nečekaně Vas László na francouzské kavaleristy. Přiharcovali směrem od Dobevi a vše nasvědčovalo tomu, že o nich vědí a že se pokusí zahnat je do polí.

Husaři znehybní. Petr v podmračnu sleduje let krahujce. Vtom Vas László zařve:

„Vágtába! Kardot ránts!“36

A husaři v divém letu s napřaženými šavlemi se ženou na Francouze, kteří předpokládali, že se pokusí uniknout k lesu.

„Előre! Előre!“37 řičí vpředu Vas László.

Jako malá kometka zdivočelých včel rozruší husaři okraj francouzské jízdy, která se ve zmatku šikuje k protiútoku, a aniž by se husaři pustili do opravdového boje s početnou přesilou, stejně nečekaně, jako udeřili, se odtrhnou a mizejí ve štěkeňských lesích.

Petr se držel Jurka. Ten mu – byl v boji velitelem. Ohnal se po jednom rejtarovi. Nezasáhl ho. A pak v trysku k lesu. Několik výstřelů, které za nimi Francouzi vyslali, jim už neublížilo.

Dva husary zanechali na poli a jednoho koně. Druhý doběhne bez jezdce. Avšak nejméně čtyři Francouze posekali.

I přes skvělý únik neopouští Jurka stísněnost.

„Vedia o nás,“ opakuje neustále.

13

V ranním chládku zrůžovělý, dobromyslně vyhlížející armádní komisař Chateauvillars opravdu z duše nerad připravil chudáka kněze o komůrku, zvlášť když si všiml mrtvolných skvrn v jeho rozpálené tváři; je na tom bledě a brzo se vypraví tam, kam předtím sám provázel jiné svými žalmy. Na téhle štrapaci si málokdo může dovolit být citlivůstkářský. Nakonec je to Rakušan. Tvrdé kaplanovo lůžko je asi jediné pohodlí, které si tu chudák Francouz může dopřát.

Náležel ke dvořanům, kteří Ludvíka XV. velebili za to, že se rozhodl využít zmatků v rakouské říši po smrti císaře Karla VI. a vojensky zasáhl ve střední Evropě. Chateauvillarsovi se přitakání králi vymstilo. Ludvík XV. ho nasadil de Broglieovi do štábu. Přitom Chateauvillars není hlupák. Došlo mu, že tažení do Čech je krutý králův omyl, že maršál koná nemožné, aby Jeho Veličenstvu vyvedl z pasti armádu, jež pod velením takového Mailleboisa by byla dávno rozprášena, ale současně věděl, co Ludvík XV. chce slyšet. Z opatrnictví a bázlivosti se de Broglie vyhýbá rozhodné bitvě, hlásil do Paříže. Je mu divné, že král dosud nesvěřil armádu jinému vojevůdci, ale přičítá to půtkám mezi dvorskými klikami. Netuší, že maršál polapil jeho kurýra.

„Chateauvillarsi, jsi zkušený velitel,“ řekl mu nedávno maršál. „Co nejdříve ti svěřím důležitý vojenský úkol, abys mohl dokázat svou chytrost a statečnost.“

Velitelem je Chateauvillars prachmizerným a stařec to ví. Podezírá ho? Těžko. Chateauvillars spořádá vařenou slepici, kterou někde uhnal jeho sluha, a dospěje k názoru, že maršál zase jednou na jeho účet zavtipkoval. S oblibou si ho dobírá. „Chateauvillarsi, nežer tolik,“ řekl mu jednou, „nebo tě Rakušan neprostřelí!“ Vtipné to ani trochu nebylo, ale maršálova svita se smála; zakabonil se zprvu, ale pak se bodře zasmál také, jelikož štábní důstojník se má vždy smát, kdykoli maršál uráčí pronést něco vtipného.

Já, a velet! Můjtykriste! připadne mu to samotnému k smíchu, a v dobrém rozmaru se jde pozdravit s knězi, kteří se kvůli němu musí uskrovňovat.

Kaplan Ledecký neporozumí ani slovu z přívalu francouzštiny, kterou ho zahrne kyprý důstojník, přesto se zdvořile usmívá. Oddychne si, jakmile Francouz odkvačí. Po Liškově smrti se Ledecký přestěhoval do děkanovy komory, protože Klas chtěl zůstat ve své. Tak všem naoko stavěl skromnost. Teď v děkanově loži první kaplan stejně leží, a je to opět lože úmrtní.

Dost se ještě nevyřádila ta zákeřná nemoc, jež tu zahubila tolik sousedů. Den před návratem Francouzů napadl sníh, ale už druhý den začal v slunci roztávat a zrádná nemoc se chystala dál hubit lidi.

Klas se věnoval více přípravě bohoslužeb než utěšování hladovějících.

„Náš hodný pan kaplan Klas,“ říkávali sousedé o jeho soupeři.

Hnětlo ho to. Lehko rozdáváš, obejdeš-li se takřka beze všeho, lehko káráš bohatce, nesejde-li ti na ničem. Všichni mají vysoko do žlabu, i on pohubl, ale odříkat si jen proto, aby ho okolí bralo za napůl svatého, to je přílišná oběť. I on se tu a tam halí do roucha světce, jenže ten střízlík, úporně pracující ke svému konci, bral své poslání zde na zemi až do nepříčetnosti opravdově.

Setře Klasoví pot z vysokého čela, které štítovitě klesá k štíhlému nosu.

Nebudeš k radosti mnohých děkanovat, Tomáši Klasi! letí mu myslí. Převor tě nesnáší, stejně jako radní Chvojka, hejtman Jablonský otevřeně proti tobě mluví a primas tě brání jen pro památku své nebožky sestry! Klesne na kolena. Ne! Takto nesmím –

Ten malý zarputilec s úzkými, pevně stisknutými rty leží tu před ním jako výčitka, a úlevné, byť hříšné je pomyšlení na rozlehlou a bohatou píseckou farnost.

Vtom se první kaplan napřímí, shodí přikrývku a horečnatýma nevidomýma očima se upne ke kříži nade dveřmi,

„Ať odejdou penězoměnci, ať jsou holé stoly prodavačů holubů…“

Zamrazí ho. Doposledka vede Klas krutý boj s farizeji, zákoníky a škůdci církve.

„Panno věrná, příčino naší radosti, útočiště hříšníků…,“ drmolí Klas vyschlými, popraskanými rty. „Spas město… Tvůj obraz, Panno nejmoudřejší… Archo úmluvy… Tvůj obraz…“

„Odpusť! Odpusť, bratře!“ vrhne se k němu Ledecký, ale zachytí v pádu bezvládné tělo.

14

Hejtman si jde ověřit, jak Budějovická brána přestála průjezd jezdectva. Před hospodou U zlatého kola ho dostihne řešetář. Kulhavce zajímá jediné: zda je ještě píseckým pěšákem a zda jako takový má nárok na stravné.

Šenkýřka ho odmítla živit.

„Co je mi platno, že mi městská rada uhradí náklady! Nemám z čeho vařit!“ vyjede ta saň na hejtmana, který popře, že městská pěchota je poznovu rozpuštěna…

„Pro tři krky…“

„Ani pro jeden!“ odšustí.

Jablonský se ošívá. „Přijď! Něco k snědku se najde.“

Řešetář ví: hejtmanova hospodyně ho vyhodí hned první ráno a jeho ochránce ani nepípne.

„Přijdu,“ vypne slepičí hruď, neboť si váží hejtmanovy starostlivosti. „K bráně nechoď! Ti čerchmanti se v ni uhnizďují!“

„Co tovaryš?“

„Měl čekat, až ho ten otlemenec dá zastřelit jako Adama Věžníka? Klíč zastrčil do vrat.“

Těší ho bubeníkova přesná trefa do Roubauda, hnusný, podlý, mrzký, padoušský otlemenec je to, a současně hejtmana naplno zasáhne poznání: Je po městské pěchotě! Má být po ruce, žádá primas. Sám tištěn Francouzi, nemůže svobodně rozhodovat. Přestal-li by však primasa uznávat, propadlo by se vniveč všechno jeho snažení, a chce i nadále poctivě sloužit Písku. Má jedinec v strašlivém sevření vojsk nějakou šanci, kromě šance přežít? Království je vepsí. Naděje si nasadila na tvář odpudivou, zženštilou masku Karla III.

„Ať táhne, pan král!“ Co je to za vládce, který se dá dosadit na trůn cizími vojáky a svým novým poddaným nastaví dlaň: Plaťte!

„Ať se propadne do horoucích pekel! Ať ho spere ďas!“ přizvukuje řešetář.

Hned je jim lépe. „Něco vydržíme!“ obejme vysoký hejtman chudičká bubeníkova ramena. „Přijď zítra, však tě Anna neukousne!“

A koukejme, zbystří vtom hejtman. My o vlku a vlk za humny!

Stoupající uličkou od Kozího břesku se vznosně nese, rázná, statná, ztepilá, tu Francouz se po ní otočí, tu Bavor, který se zavrtal jako klíště hluboko pod peří galského kohouta. Žen na rynečku nevidět. Ani dětí. Dva měšťané si něco svěřují pod Pannou Marií na sloupu. I ti se rozcházejí. Však po vlomu vojska není radno venku moc otálet.

Kam tolik spěchá? Co to nese? Městkám pytlíky s léčivkami?

„Une maîtresse-femme!“38 zastaví se v údivu ramenatý kyrysar.

S dmoucím se poprsím v modré sametové kacabajce – tak nalehko, jak vyběhla z domu – někoho hledá, a přestože si je hejtman jist, že postrádaným je on, nezavolá na ni.

Řešetář se nad její splašeností slituje a přivolá ji.

Anna bez ohledu na ty šibaly, čtveráky, taškáře vrhne se hejtmanovi do náruče. „Jsi živ! Živ!“ utápějí se její chrpově modré oči v slzách radosti. „Roubaud tě chce zabít! Žilien mi to svěřil. Každou chvíli se to má stát. Přinesla jsem ti kožich. Váček s penězi jsem zašila pod rozparek… Uteč Pražskou bránou, dokud je otevřená.“

Kožich z beránka je dědictví po otci, i čapka z beránčí kůže, již Anna zastrčila do rukávu, zdobila hlavu rebela z předměstského mlýna.

Dlouho, dlouho se nezašel pomodlit k otcovu hrobu. Zato rebelantství předků se v něm uchytlo natrvalo. Stojí s Annou a řešetářem na rynečku jako na pranýři, ale je mu to jedno.

„Mám tě nechat napospas tomu zlotřilci?“

„O sebe se postarám. Neboj se. I o Johanku strach neměj. Jsem tvoje. Navždy. Běž. Běž.“

Usmyslil-li si Roubaud, že ho sprovodí ze světa, nic ho nezadrží. V obsazeném městě je právo na jeho straně.

„Nechci,“ řekne. „Nemůžu.“

„Až opravdu nebudeš, žal mne připraví o odvahu. Stane se to, čeho se bojíš.“

V kruhu zvědavců jim rozumí pouze řešetář, ostatní se mohou dohadovat, proč žena pláče a muž ve spěchu vklouzává do kožichu. Ztřískal ji a vyhazuje ho, nebo ji opouští?

„Postarej se o ni,“ zatřepe s bubeníkem. „Až se vrátím, vezmeme se bez otálení. Hned. Ať nám požehná Klas nebo jiný.“

„Pan kaplan Klas je na pravdě boží,“ pokřižuje se Anna. „Potkala jsem kuchařku z děkanství. Běž.“

„Sezdá nás Tedecký. Je mi nakloněn.“

Řešetář za ním pajdá k bráně. „Dohlédnu na tvůj dům,“ slíbí.

„Střež Annu! A Johanku!“ stiskne mu hejtman pravici.

Zatím Roubaud, jak se zvětšují jámy v dominikánské zahradě, prohlédá, že naletěl. Aby vředy zohyzdily Rogueovu laločnatou, znuděnou tvář! Musel předně pro toho zhýralce zajistit kvartýr v sousedství šelmičky, již tu posledně objevil, a dát zahrabat pobité od Cerhonic. Splnil rozkaz, je vzorný ve službě, a propásl Jablonského.

Bagard nepřicházel, a tak opustil klášter a kradmo se vmáčkl do domu svého bývalého domácího. Nejenže ho nenašel, ale zmizela i Anna.

S nimi se vypařil i sluha.

Ulétli, ptáčci! Přelstili ho. Hada hřál na prsou. Zase bude toužit a hekat v tomhle chladném, lesy tísněném městě. Je pro vzduch, pro šíři, pro moře! Kdypak asi z mohutné svatomikulášské věže v La Rochelle bude obhlížet lodě kotvící v přístavu, kdy se znovu projde uličkami města s jeho vikýři, portály, chrliči? „Tour Saint-Nicolas… Tour de la Chaine… Tour de la Lanterne…,“ rozpomíná se na jména přístavních věží. Jako kdysi kardinál Richelieu pokrotil vzpurné Rochellany, jako vyhnal Angličany z ostrůvku II de Ré, kde on, Roubaud, zahořel láskou k půvabné šenkýřce Pauletě le Becqe, tak nyní on ztrestá tu chásku.

Vztekle si promne rozpláclý načervenalý nos.

A vlídňounce promluví na strachy roztřesenou Johanku. Zbaculatěla, pod nevýbojnou kulatou bradou jí v nenápadnosti vyrůstá druhá, zatím ještě růžovoučká, ale časem ta holka rozkyne a zoškliví. Jaksepatří by naštval jejího staršího bratra, kdyby ji svedl.

Říká jí, že je k nakousnutí. Že jí to moc sluší. Že jejímu staršímu bratrovi, až ho lapí, rozpáře břicho. A Petra dá jako zběha zastřelit na velkém rynku. A lotra Juliena vymiškuje. A Annu –

„Courage, mon ange!“39 pohladí ji otcovsky po světlých hebkých vlasech.

Kapitánův tvrdý krok se ztichlou uličkou silně rozléhá.

Vždy se jistí, než se někde byť nakrátko usadí. Jako zkušený lišák si zabezpečí únikovou cestu. Ví, jak se dostat k Jablonskému zadem. Ve dne se tu nikdo z domácích neukáže. Vyčíhá si je v noci.

Žádné mazleni s nepřítelem! jak říká maršál.

Průsvitem v okenici sleduje Bagard kapitána. Jakmile vtrhl do domu, vlezl sluha do truhly v Johančině komůrce. Všechno se událo ráz naráz. Když přiváděl koně, neměl zdání, k čemu dojde. Pouze v něm znovu ožil sen o vlastní šenkovně. Jak se ve vratech střetl s Jablonským, samozřejmě si připomněl kapitánův rozkaz, ale současně ho těšilo, že Písečáka vidí. Také chtěl dřív, než poběží za Roubaudem, spatřit Johanku. To čisťounké voňavé stvoření k sobě tisklo černým vousem zarostlého, zpustlého, po česneku páchnoucího žoldnéře, a z jejích modrých očí vyčetl jediné: Žiliene, má lásko, vrátil ses mi! Paní Anna je neodtrhla.– V Castres chtěli Juliena zavřít, a kdyby se jeho zlodějské kousky nezalíbily Roubaudovi, který pobyl týden u Rogueova bratra obchodníka, odseděl by si trest. Kapitán byl podle jeho gusta: hýřil a prochrápával noci. Pod Prahou hrozil Jakubu Jablonskému kapitán vraždou. Julien nebyl chlívka, sám poslal hrstku lidí na onen svět, ale zavražděním hejtmana by se pro něho uzavřel Johančin dům. To převážilo. Johance od Roubauda nebezpečí nehrozí. Anna ať se někde skryje.

Roubaud teď jistě spěchá sehnat kořalku. Večer o sobě nebude vědět. Ráno se před ním Julien zjeví jakoby nic. Sledoval Jablonského, ale ten zmizel v spleti uliček, a pak se bál přijít kapitánovi na oči. Schytá pár kopanců, možná i přes hlavu dostane, ale tím to skončí.

Julien Bagard musí vyzrát nejen na Roubauda, ale i na paní Annu, chce-li se usadit v městě. Zatím si nevede špatně. Osaměl s Johankou. Ohnivé démanty oddanosti a lásky prozařují jeho černé oči, jako by si je tam pro tuto chvíli vložil, aby ji oslnily.

Srdce Johance prudce bije z přestálého strachu.

„Panna Johanka… ty krásná…,“ šeptá jí Julien.

15

Černočerná bezhvězdná noc se pokládá na město. Stráž na Pražské bráně pozoruje stovky ohňů francouzského ležení, které se rozkládá v prostoru mezi Topělcem a Purkraticemi, slyší povolávání hlídek a blíž ke sv. Václavu zahlédne i stíny vojáků. Zachvěje se. Přituhuje. Je po krátké oblevě.

V domě U zlatého kříže sedí maršál nad mapou Čech a přemýšlí, kde se asi ukládají nyní k spánku husaři krutého Nadasdyho, kteří je jako předvoj armády velkovévody Františka zaskočili u Cerhonic. Je dobré, že přesun k Písku dokončili i Bavoři a obsadili les Hřebíček. Zaútočí Rakušané na Mailleboisa v Praze, nebo se vrhnou na něho? Rozdvojil nejen své síly, ale i jejich. Kdyby velkovévoda tušil, že tento manévr má jediný cíl: Přimět Ludvíka XV., aby si uvědomil tíživý stav své armády a vydal jednoznačný rozkaz k návratu.

Bývalý lajtnant písecké pěchoty a pozdější obyčejný sprostý Václav Pec se pečlivě zamkne ve svém kumbálku, a navíc přirazí ke dveřím truhlici. Tři bavorské důstojníky vpodvečer vyfasoval. Nalévali se, jen co jim skončila služba. Ukrajoval si z jejich špeku a pil jejich šnaps, i po puse si dali, koneckonců jsou to také lidé, přesto se na noc zajistil, má se moc rád, a ví jeden, co ožralky napadne? Může mi někdo vyčítat, že jsem připíjel na zdraví bavorského kurfiřta Karla Alberta a českého krále Karla III., který se co nevidět stane císařem Karlem VIL? naježí se. Kdo z radních se může opovážit i jen ceknout? Holdovali mu veřejně, on jenom v skrytu.

Zatímco se generál Karl Piesasque vyzpovídav se ukládá v bohabojný spánek, zatímco zmožen nejistotou zachrápe radní Chvojka, pootevřou se dveře ložničky u jeho dcery Dorotky a plukovník Rogue k ní tichounce vklouzne.

Také její přítelkyni Johance hrozí, že vykročí na stezičku zkázy. Julien je tak blízko. Ctí však v ní svoji příští ženu.

Primas z okna svého domu hledí na pustý velký rynk. Je mu těžko. Proviantní důstojník de Freqval mu oznámil, že dodávka potravin a píce ze 7. prosince bude armádou proplacena, současně však žádal, aby na 9. prosince připravilo město trojnásobek všeho. „Což v dobrých penězích bude splaceno!“ jak překládal šmejdíř. Primas se ohradil: „Připravíte město o zásoby na zimu!“ – „Nové jsou na cestě!“ odbyl ho de Freqval. Odkudpak připutují? Z daleké Francie? Nebo z Bavor, kde řádí rakouská jízda? Ze spojeneckého Saska? Nebo se Fridrich II. smiluje? Primas se děsí chvíle, až nebude z čeho dávat.

U nohou mrtvého Tomáše Klase dlí Ledecký vkleče na modlitbách. Prosí Pannu Marii za odpuštění, neboť si přál smrti svého bratra ve víře a očekává ho zisk z té smrti. „Virgo fidelis… Virgo potens… refugium peccatorum…,“40 dovolává se svaté Panny panen jako zrána nebožtík. Svatá boží rodičko,– matko Kristova, poděl se se mnou o tajemství, jež jsi chystala pro mrtvého, o tajemství, jak spasit město v čase kruté zkoušky. Ledecký se dostává do vytržení. „Tvůj obraz, Panno nejmoudřejší…“ To je to poselství. Obraz! Drahý, vzácný obraz, ke cti Růže tajemné, Panny dobrotivé! Ano! Ano!

V horní komůrce děkanství skládá v mihotavém svitu svíce armádní komisař Chateauvillars hlášení pro Ludvíka XV. Zarazí se uprostřed věty. Má králi napsat, že de Broglie obsadil Hlubokou, nebo že ji dobyl? Dá přednost prvému z sloves, jednak je blíž pravdy a jednak nemá zvláštní důvod velebit maršála za toto pochybné vítězství, které později přinese další nesnáze; pás území, ovládaný Francouzi a táhnoucí se od Prahy až k Hluboké, je nesouvislý a příliš úzký, aby se dal úspěšně hájit. To by měla válečná rada ve Versailles důkladně zvážit. Nebo nový neuvážený tah de Broglieho zhubí armádu.

Armádní komisař de Vic posuzuje před usnutím naděje Francie v těchto končinách, a jako člověka každodenních povinností ho zajímá výhradně současný stav. Zjišťuje s uspokojením, že de Broglie dosáhl včas zimovišť a má pod svrchovaným dohledem dlouhý pruh země. Přítomnost Francouzů v Čechách se zdaleka neomezuje na Prahu, což jistě znepokojuje generály císařovny.

Uličkou poblíž Budějovické brány se sune stín. To kapitán Roubaud střízliv a pln vražedné nenávisti si jde vyčíhat oběť. Letitá zkušenost mu napovídá, že ten, kdo umí čekat, vždy se dočká. V jednom místě vklouzne do průrvy mezi hradbami a domy. Stačí skok a je na dvorku pana Jablonského. Aniž to tuší, je sledován.

Neslíbil řešetář hejtmanovi, že dohlédne na jeho dům a rodinu? V Kozím břesku ho nic nedrželo. Ode zdí se tam odráží výskot jeho mrtvých synků. A žena kost a kůže je chladná jako smrt. Tmavošedé bubeníkovy oči v hlubokých důlcích vysledovaly místo, kde se Roubaud ukryl. „Nejsi hlupák!“ procedí řešetář mezi zuby.

Anna nalezla útočiště u kuchařky na děkanství. Sblížily se ještě za Liškova života. Zahleňovaly se jí dýchací cesty a Anna jí odlehčovala čajem ze šípků a sušeným jahodovým listím; babka se vychrchlala a byla zase jako rybička.

„Modlí se a postí! Říkám: svatý kněz!“ vzdychá kuchařka.

Klas si nepřál, aby mu vyvářela, spokojil se skývou chleba, zato Ledecký stejně jako nebožtík Liška dokáže ocenit její kuchařské umění, a pochválit, ač teď je obtížné dát dohromady vydatnou a chutnou krmi.

Ať je Ledecký svatý, či hříšný, Anně nepomůže. Z lásky k Jakubovi přišla o rozum. Putimská zkušenost ji naučila ptát se předem: Proč ten nebo onen tohle říká nebo dělá? Žilien! Vymyslil to šikovně. Zbavil se jí i Jakuba a má v moci Johanku. Něco však Anně nehraje. Roubaud přišel zkrátka. Vyhnali sice Jakuba za hradby, ale o její skrýši nevědí. Leda by ji někdo sledoval –

„Musím vědět, co se u nás děje!“ vpadne babce do chvalozpěvu na Ledeckého.

„Vidělas ty vražedníky? Pušky mají, dýky!“

„Muž, jak ucítí sukni, zešílí a druhému jde po krku!“ povzdychne si Anna a myslí nejen na francouzské vojáky, na Roubauda a Juliena, ale i na Jablonského.

Z děkanství k Budějovické bráně je coby kamenem dohodil. Raději si zajde, než by se vydala strážím. Tak přijde k vrátkům domu jakoby od malého rynku a řešetář, který věděl, kde se skrývá, a očekával ji proto na opačném rohu, nestačí ji varovat.

„Nasekat jim, slepicím!“ zasyčí zlostně.

Myslí na svou ženu, která právě loudila na farské kuchařce, když na děkanství Anna přiběhla, a na Annu, která samozřejmě musí přijít druhou stranou.

Co následuje, je dílem několika okamžiků.

Roubaud se vyhoupl na zídku. Po jeho plné, úplňkovité tváři přelétne údiv. Po pravdě čekal hejtmana. Odhodí dýku. Anna leknutím zkoprní, když to těžké, bachraté tělo před ní žuchne.

„Ježíšku…“ vydechne.

„Anna… ty hodná… krásná…,“ zasupí ta hora masa, a ač ta slova zná od Juliena, pohled na maličký knírek pod rozpláclým nosem jí hrůzou podlomí nohy.

Bez odporu by ji odvlékl, jako vlk odnáší ze stáda ovci, jakmile pastýř zaspí; vědomí prohry v ní utlumí veškerou schopnost obrany.

Vtom něco tmavého dopadne z výšky na kapitána. Povolí stisk, který svíral Annino zápěstí.

Řešetářovy prsty jsou krátké, nedostanou se tlusťochovi pod krk, a Roubaud je zkušený voják, než aby ho ten pápěrka mohl zmoci.

Zachytí vychrtlíkovu paži a přitáhne si ho.

Pochodují před hasnoucíma řešetářovýma očima dvě kompanie městské pěchoty, rachotí paličky na jeho bubnu, vlaje nad hlavami hejtmana a sprostých žlutomodrý prapor i s městským erbem?

Jen mdle vyhekne v stisku těžkých kapitánových pracek.

Kde je Anna? Zabědují Roubaudovy černé oči, jen co překročí tu bezduchou hromádku.

Anna běží. Běží, co jí nohy stačí. Na děkanství nesmí. Našli by ji tam: S městkami nedrží, není pro ně dost dobrá, a s těmi, jež jí jsou na roveň, nepeče zase ona. Každá křivda se časem vymstí. A nic se neskryje před lidským zrakem. I Annu sledují jedny unavené nevyspalé oči. Marně však primas stáčí olysalou hlavu s kudrnatými vlásky po stranách, pronásledovatele nevidí.

Kam tolik v noci spěchá družka Jablonského? Úvaha o tom ho vytrhne z těžkých dum. Neboť město leží na bedrech tohoto malého muže.

První klepadlo, na které Anna na velkém rynku dosáhne, sotva popadajíc dech, rozezvučí ticho.

Stráže na chodbě Chvojková domu se sesuly jako loutky pimprlat po představení, mají v nohách pochod od Mirotic, kde pro hluk a zimu takřka si nezdřímly, takže by je neprobudily ani trouby posledního soudu. Také pan domácí chrápe ostošest. Zato v ložničce nahoře zpozorní hříšná Dorotka. Něco si přes sebe přehodí a neslyšně proklouzne kolem spících vojáků.

„Ty?“ užasne, když odemkne venkovní dveře. A jen rychle sklopená víčka ztlumí mstivý záblesk v dívčiných očích.

„Vpusť mě k sobě! Je mi v patách!“

Ta kořenářka, ta bylinkářka, ta mastičkářka chamtivá zapovídala Johance se s ní přátelit, potajmu jako o nevěstce o ní mluvila, že s outěžkem na posměch všem bude chodit, to si o ní špitala s městskými ježibabami, že chudák radní se oběsí, až se to provalí, kuplířsky na ní vymáhala dlužnou zlatku, jak jen mohla, jí škodila.

Chce se jí křiknout na Annu, aby ochranu hledala u svého hejtmana, s kterým, jak celé město ví, žije, aby ji ochránil kapitán Roubaud, vrah Adama Věžníka, s nímž se miliskuje, jak rovněž všichni tu vědí, nebo aby se šla vychrápat k děvečkám, vždyť sama nic lepšího není, u krav se bude cítit jako doma.

Jazyk má Dorotka ostrý, ale v jádru není špatná. Naopak: je až moc přející. Nedokáže odříci. Ať už je to muž, či žena.

„Vejdi,“ ustoupí Anně.

16

Zažitá vojáčka zkušenost napověděla Jakubu Jablonckému, že hned, jak přejde kamenný most a projde předměstím ke sv. Václavu, kde táboří vojsko, stane se co nejdřív snadnou kořistí pro skupinku špatně obutých, napůl letně oblečených Francouzů. Pěkně mu, i když nechtě, Anna zavařila. Kožich! Huňatá čapka! I jeho kožené boty jsou šité do marastu venku.

Mohl by se skrýt u Anniny přízně v Putimi. Ovšem ta jí není nakloněna. Ke všemu je Anna podezírá, že mají na svědomí Petra. Nezbývá mu, než přečkat zimu v lesích. Zavát sněhem v roklině s omrzlými prsty u nohou! Zapadat hladový po pás do závějí! Proměnil se během posledních lenošných let v dost změkčilého měšťana. Tytam jsou doby, kdy musel jít, kam poručili.

Jablonský míjí kolonu děl. Vozatajové i dělostřelci otevírají huby. Vykračuje si tak rozhodně zdejší hrabátko nebo markýz?

Aby čert vzal ten jeho řízný vojenský krok! Přivykl mu natolik, že jinak ani jít nesvede.

„Hejtmane, kde se tu bereš?“

Dosužka! Vejlupek všech vejlupků. Spolu s Václavem Pecem se ten plátenický tovaryš dal zverbovat do městské pěchoty. Z Budějovické brány před Francouzi utekl, aby ho nezkopali jako Adama Věžníka.

„Proč nevyjídáš ty své ze Selibova?“ přistoupí hejtman na bodrý tón.

Dosužka zvaný Selibovský se po léta kasal, že je s tamějším bohatým rodem Dosužků spřízněn, kdysi, hodně dávno, kdosi po tom v Selibově pátral, což o to, sídlili tam Dosužkové, ale s tímto vykukem byli spjati asi jako císařovna Marie Terezie s místním farářem.

„Před těmi krkouny uhamouněnými jak nezacinkáš stříbrňáky, neznají se k tobě…! Ten břichatec, co odpravil Věžníka, je zazděn v hradbách. Sem nepáchne. Přiživuju se tu.“

„Musel jsem odejít…,“ začne Jablonský opatrně.

„Hejtmane, nezajímá mne, proč utíkáš. Utíkáš, protože ti asi nic jiného nezbývá. Neutíkáš doufám s prázdnou?“

Neměl by se spolčovat s tím halamou, který zapomíná oslovovat ho pane hejtmane, ale nemá na vybranou.

„Něco málo u sebe mám.“

Čtyřspřeží u nejbližšího děla se zamotalo do postraňků. Jeden z vozků chytne předního tahouna za podocasník a šlehne ho. Kůň vyhodí zadníma.

„Ztraťme se!“ vystihne Dosužka vhodnou chvíli.

Zamíří k Čížové. „Ukryjeme se v čížovském špýcharu. Obilí z něho odvezli Černínové z Chudenic, nebo je od nich odkoupil pekař Chvojka. To tvrdí aspoň jeden chlápek odtamtud Znám se s ním.“

Dosužka je schopen ho ve spánku podříznout, jak zjistí, že má plný měšec.

„Nastudím se,“ namítne chabě.

„Zachumláš se do kožichu, tobě je hej! Když nejhůř, půjdem po chalupách!“

Voj3ko v očekávání nepřítele se více přimklo k městu, takže už na vyvýšenince, z níž francouzšti dragouni smetli ani ne před měsícem rakouskou jízdu, není po modrokabátnících vidu ani slechu.

Dosužkův známý, jak mu v dlani zastříbří peníz, ochotně je vpustí do vymeteného špýcharu.

Jablonský pošle tovaryše, aby něco obstaral k jídlu. „Natáhnu se zatím,“ zívne.

Jen Dosužka odejde, rozpáře kožich u rozparku. Anna ztratila rozum! Celou jejich hotovost mu svěřila, vše, co odkládali pro zlé časy, vše, co utržila, za léčivky a co jí vynesly její temné obchůdky. Přijde mu na mysl verš z Knihy přísloví: Ženu statečnou kdo nalezne, daleko nad perly je cena její. Vykoukne ze špýcharu. Špice kostelíka sv. Jakuba staršího se vbodává do temnošedého nebe. Nikde človíčka. Šmátrá po hrubém zdivu, hledá prohlubeň, kam vsunout měšec. Mlat je tvrdý, a je-li v něm díra, tedy od myší. Konečně pod dřevem u schůdků objeví prostůrek široký a hluboký jako toulec.

Utěsní měšec slámou a plevami. Dosužka se vrátí navečer, zato s notným kusem uzeného a žitným chlebem.

„Pro sedláčka je válka boží požehnání,“ potěžká tovaryš stříbro, které před něho vysype hejtman s podotknutím, že s tím musí vyjít. „Počítá a počítá a jediného se bojí: aby si nenapočítal málo. Koupíme jedno, druhé ukradnem… Francouz tu nezůstane věčně.“

„Do jara se nehne.“

V nicnedělání čas ubíhá zvolna. Až obolavějí z nudy čekání na cosi, co je osvobodí. Bůhvíkolikátého rána vyloupne je z hnípotu ostrý ryk útočící jízdy. Než stačí někam zalézt, vrata špýcharu rozrazí dva divousové s tasenými palaši. Světle modré dolmany lemuje černá kožešinka. Attily z ovčích kožíšků jim uvolněně visí z ramen.

„Naši!“ vyhrkne Dosužka, ale starší husar na něj zařve špatnou němčinou:

„Hinaus! Schnell! Schnell!“41

S jekotem se vsí ženou husaři s vlajícími červenými čákami. Před portálem zámku se vypíná sporý holohlavý obrst. Sesedl z lehkonohého černého koně. Jeho attila z liščích kožek se žlutavě leskne. Rudé spodky obepínají tlustá stehna. Žluté, bíle lemované čižmy, ač z měkké kůže, nezvarhanatěly.

Všude cinkot ostruh.

„Co ty tu hledáš?“ uhodí obrst německy na Jablonského, který se mezi sehnanými vesničany náramně v kožichu vyjímá.

„Jdu do Písku. Odpočíval jsem tu,“ odpoví německy.

„Jak se dostaneš do města? Jsou, v něm Francouzi.“

„Zná mě primas. Měšťané.“ Jablonský netuší, že obrst je ve skutečnosti generál Trips, který až do letošního podzimu nosil bílou uniformu. Nyní se pokouší skloubit údernou skupinu z oddílů rozbitých ve Slezsku Fridrichem II., z Uhrů, Chorvatů a pandurů, a že, už na počátku, ta horda hrdlořezů je jedno tělo a jedna Vůle, je jeho zásluha.

„Ten jejich maršál je uvnitř?“

Jablonský ví, jak na obrsta zapůsobit. „Myslíte, Herr obrst, toho bělovlasého stařečka? Zabral pro sebe dům U zlatého kříže.“

V pytlích, které husaři přivlékají před zámek, chrochtají vepříci, pokdákávají slepice, pomekávají kozy.

Do stoupajícího, ječivého nářku okradených se vřítí na zpěněném koni Vas László.

Obrst vyslechnuv obrovitého husarského kapitána zapomene rázem na zajištěné a běží hupkavými kroky ke kostelíku, kam mu husaři razí cestu.

Rázné povely vyhánějí husary z chalup, stmelují je. Z pohozených pytlů unikají vepříci i drůbež. Vesničané se vrhají pod kopyta koní. Každý chce lapit svoji nosnici, svého kohouta, svou kozičku.

Vtom Jablonský v jednom z husarů pozná Petra.

„To není možné,“ hledí na bratra, který se v běhu vyšvihne do sedla statného hřebce.

„Petře!“ zavolá, ale kde je mladému husarovi konec.

17

Zjištění, že de Broglie uzimoval armádu a že Francouzi drží silné opěrné body od Prahy přes Písek až po Hlubokou, tudíž že jsou schopni vojensky pokrýt trasu, po níž k nim proudí střelivo a potraviny, uvádí rakouské generály do zuřivosti. Rádi by s de Brogliem svedli rozhodnou bitvu, ale jsou tísněni Fridrichem II., který obsadil severní Moravu a Olomouc, a také se v zimě těžko dobývají silně hrazená města; mimoto jsou tu už náznaky, že Jejich kurfiřtská Jasnost bavorská hrála vabank, všechno, nebo nic. Teď je kurfiřtská pokladna prázdná a Bavorsko samo v ohni. Rozumné hlasy z řad Rakušanů uklidňují: jenom ne moc Francouze popichovat, naopak jim umožnit čestný ústup. Proti opatrníkům ostře vystupují bojoví velitelé. Nadasdy čeká na jaro, aby vzal Písek ztečí, a generál Trips odvážně stmelil bojovou jednotku z roztroušených oddílů.

Trips je rváč bez předsudků: vyniká v mrzkých hrách šusti-šusti, trento, strašák půldvanácti a nejednou prohrál poslední zlatku; nedá se povědět, že pije, přesněji pověděno se pan generál, je-li vhodná příležitost, dokáže zlískat jako obyčejný husar. Navití je původem Prušák, což v dané situaci by pro každého druhého bylo značným nedostatkem. Ne pro Tripse. Vstoupil do služeb Karla VI. před dvanácti lety a je domu rakouskému oddaný. Původně nosil černý dolman pruského husarského pluku von Ruesch, kde husary zdobí na černé čáce symbol vůle zvítězit nebo padnout, bílá lidská lebka s bílými zkříženými hnáty. S vojáky v poli si Trips rozumí a dovede se i šikovně vlísat v jejich přízeň; naprosto mu nečinilo potíže navléci se do husarské plukovnické uniformy, když v seskupení převládali Uhři. Povoluje vojákům v nejnižších choutkách a týrat místní obyvatelstvo patří ke generálovým milým libůstkám.

Trips se vynořil z lesů od Zbonína a Vas László, který se skrýval za Ostrovcem mezi říčkami Skalicí a Lomnicí, připojil se k němu pod Varvažovem. Oddíl ztenčila běhavka. Husar dostal průjem, nechutnalo mu jíst, zhroutil se do sebe a zeslábl k smrti. Pět jich pohřbili u soutoku říček. Kapitán už pomýšlel na návrat k Nadasdymu, vtom však je Trips, který právě přepadl ves, pohostil na rožni pečenou ovcí. U generála se to vedlo trochu po cikánsku: drží při sobě, pokud loupí nebo útočí, jinak však žije každý oddíl po svém.

Přepadení Čížové je v podstatě Tripsova výzva Francouzům. Vždyť jejich batalióny jsou odtud rozloženy takřka na doslech.

Petr a Jurko Machula pochytali několik slepic, tu zaslechli drsný kapitánův hlas, svolávající je do houfu. Naráz kvokalky pustili a vhupli do sedel. Za špýcharem se husaři formují. Jurko na Petra povzbudivě zamrká. Teprve v Tripsově armádičce se najedli dosyta, předtím Vas László dal porazit přebytečného koně a maso žvýkali jen naklepané a napůl syrové, protože kapitán se bál, aby je dým ohně nevyzradil. Petr zblízka nahlížel, co obnáší válčení. Byl to svrab a neštovice! A to se v přímém boji neoctl!

Usměje se na Jurka: Já vím, neboj, budu se držet!

Už Vas László zvedá palaš. „Rájuk! Rájuk!“42 zarve a vyrazí jako první vpřed.

Jako ostříži se snášejí z kopce, na němž je rozložena ves, jako ostříži se zaklovávají do Francouzů, táhnoucích spodem.

Zprvu vidí Petr jen světle modrou attilu husara před sebou. Pod vlajícím rukávcem čáky se mu natřásají černé copánky. Připomene si kapitánova slova: „Figyelni foglak, hogyann harcolsz!“43 To Vas László jednou sledoval, jak ho Jurko učí nabodávat strašáky. Teď kapitán harcuje vpředu. A Jurko jako vždy po levici.

Nesmím zklamat! Nesmím zklamat! poroučí si.

„Rájuk! Rájuk!“ připojí svůj přeskakující hlas k ryku kolem.

Husaři se roztáhnou do šířky, aby obklopili kolonu vyděšených Francouzů, kteří se uherské jízdy tak blízko vlastního ležení nenadali. Je jich okolo tří set, tedy dvakrát víc nežli husarů, ale jsou opěšalí a srazili se v hejno okolo prázdných vozů. Někteří zvedají ruce na znamení, že se vzdávají, většina je však odhodlána k zoufalému boji.

Petr se na jablečňáku řítí přímo na modrokabátníka s knírkem, jaký nosí kapitán Roubaud. Napřáhne proti Petrovu palaši pušku, kterou nestačil nabít. Petr naznačí, úder z opačné strany, voják odkryje zátylek – a strašná rána dokoná dílo.

Muž se kácí stejně jako cvičný slaměný panák. Je mrtev! uvědomí si Petr. A: Já ho zabil.

Spustí zakrvácený palaš a puzen jakousi neodbytnou nutností, zpola zmatený chce seskočit z hřebce, aby si prohlédl mrtvého.

„Peter!“ křikne vtom na něho Jurko.

Petrovi oči se střetnou s očima Francouze, který, opřen o roh vozu, na něho zamíří.

Dostal by ho, jako on dostal jeho druha. Naštěstí kule z Jurkovy bambitky Francouzi zblízka roztříští hlavu.

„Bojuj!“ utrhne se Jurko na Petra.

Nahoře na kopci vesničané zatím pochytali zvířectvo, které uniklo husarům. Co nejrychleji zmizet, ztratit se vojákům z očí.

„Poběž nahoru, hejtmane! Odtamtud uvidíme!“ dloubne do Jakuba Jablonského Dosužka.

Ten jako by dostal palicí do hlavy. Byl to Petr? Přísahal by, že byl. Ale jak se dostal mezi husary? Uhánějí ke kostelíku, odkud se ještě před okamžikem Trips rozhlížel po krajině. Je krátce po poledni, den zesvětlel. Z návrší se před nimi povlovně rozloží blízké písecké lesy i vzdálené vrchy Šumavy. Těsně pod ním se rozprostírá ničím nechráněná rovina, po níž se vine cesta.

Nikde lesík. Strom. Jen holá pole. Sledují výjev od počátku. O něco níž, pod zámkem, skryti mezi chalupami číhají husaři. Jiní cválají spodkem jakoby k Bošovicím.

A od Borečnice, míjejíc rybník s duby na hrázi, roztáhle a nespěchavě se plouží s několika vozy Francouzi. Někteří se zdrží na hrázi. Ti maličcí, uondaní modří vojáčci se sotva vlečou. Co pohledávali za Borečnicí? Anebo je to zbloudilý útvar z ústupové cesty od Prahy? Proč to od Borečnice nevzali rovnou na Topělec?

Zprava minou bezstarostně Čížovou.

„Pobijí je!“ V pravačce pohupuje Dosužka podřízlou slepicí. „Ti naši!“

Jacípak naši! myslí si vztekle hejtman.

„Koukej! Koukej, hejtmane!“

Od Bošovic tryskem pádí husaři. Francouzi – už mezi poli – se zastaví. Jezdci jim přetínají cestu k Písku. Srážejí se. Teď je pro ně otázka života a smrti, dostihnou-li ves.

Z ní vyráží Trips.

Zmatení Francouzi nestačí zahájit palbu. Palaše husarů je půlí a čtvrtí. Z návrší to hejtmanovi připadá, jako když roj divokých včel napadne dobytče. Představa, že jeden z husarů ve světle modrých attilách a s povlávajícími červenými rukávci u čák je Petr, ten chlapec, který byl vděčný Roubaudovi, že ho svezl na sedáku, je nemyslitelná: to nemohl být Petr.

Husaři krouží kolem pěšáků, jichž ubývá. Marně odhazují pušky. Husaři neberou zajatce. Do jednoho je vyvraždí. Jakub Jablonský poznává oblou postavu obrsta Tripse na černém rychlounkovi. Jako by pozvedal ruce k díkůvzdání Bohu.

Ale to se pouze zatřpytila šavle v jedné a stříbřitá pistole v druhé obrstově ruce.

18

Pět dní po krvavé řeži u Čížové nečekaně přitáhne k Písku se silným vojskem velkovévoda František a rozloží se polem před Putimskou a Budějovickou bránou. Vojenské štěstí jako by se odvracelo od de Broglieho. Ještě se nezacelily rány po úderech Nadasdyho a Tripsových husarů a už hřmějí císařská děla.

Nelehko je maršálovi. Praha může každým dnem padnout. Písku hrozí obklíčení. Hluboká se bez posil neudrží. Daleké spoje francouzské armády jsou neustále napadány, následkem čehož vázne zásobování. Zimní oblečení pro vojáky zatím nedošlo. Ve Versailles tažení do Čech brali zpočátku jako trestnou výpravu. Jistě se už královi rádci probouzejí z velikášských snů. De Broglie musí dopřát Ludvíku XV. čas, aby uzpůsobil svou politiku ve střední Evropě současnému vývoji, a tudíž musí udržet do jara armádu v bojeschopném stavu.

„Máme odpovědět na kanonádu?“ dorážejí velitelé na maršála.

„Ne.“

Jen ať si princ Karel láme hlavu, proč on, de Broglie, je potichu, proč se ho dosud nepokusil odrazit od hradeb.

Hned jak započalo bombardování, svolal primas městskou radu.

Po tom, co maršál vydal přísný zákaz doplňovat armádní magacíny z místních zdrojů, de Freqval se na radnici neukázal.

Radní jsou jako na jehlách. Zatím moc domů není pobořeno, střílí se kdovíodkud a nepřesně. Maršál pomoc měšťanů při hašení požárů odmítá. Má nazbyt vojáků.

„Pro ty venku jsou to cizí zdi,“ vzdychne jeden radní.

De Vic ujistil primasa maršálovým odhodláním nevpustit dovnitř Turky. Šmejdíř mínil, že tím nejspíše míní Uhry.

„Na Francouze jsme si zvykli,“ povzdychne si také Chvojka.

Copak pekař! Jeho dům u Pražské brány je mimo dostřel. S Chvojkovým nájemníkem se dohodnou po lidsku, Rogue má v sobě něco z úspěšného obchodníka; to prý on přiměl maršála, aby měšťanům nebrali poslední.

„Spasit nás může jedině zázrak!“ usoudí radní.

Jak k zázraku dojde, vylíčí později Ledecký. Z výpovědí očitých svědků doloží všechno, co pro potomky má svědčit o tom, jak Matka dobré rady se sborem archandělů a andělů umlčela zkázonosná děla. Ostatně kaplan se po Klasově smrti změnil, a to k svému prospěchu. Ochotně nastavuje uši nářkům věřících a utěšuje je. I do kázání proniká dříve u něho neznámá vroucnost.

Jakmile dělostřelba císařských rozduní město, kaplan se vrhne na kolena před matkou Spasitele.

V hlubokém soustředění rozluští Klasův odkaz.

V sutaně a s nepokrytou hlavou běží v chladném opojení a ve zmatené rozhodnosti na radnici. Zakřivený nos dravce saje slastné vůně božského vnuknutí. Kaplanova široká vojenská hruď působí až majestátně nyní, kdy zchudl u boků a kdy mu tučný zátylek splaskl.

Strnulé radní jeho vpád probere ze zadumanosti.

„… jediné může spasit město,“ vrývá se jim Jo duší Ledeckého nosný hlas. „Jediné, páni radní. Udělejte sobě obraz bohorodičky. Naše pokora a víra v matku neposkvrněnou na věky věkův bude potěšením zarmoucených.“

Maxmiliána Chvojku jako prvního osvítí poznání.

„Musí to být obraz vzácný, zlatem a stříbrem zdobený…“

„Jestli pro město svatá Panna vyprosí milost,“ kaplanovy oči hoří vášnivým plamenem, „každý rok ji uctíme velikou pobožností!“

„Panno dobrotivá!“ přidávají se další ve velikém nadšení.

Sotva se tak radní svorně usnesli, zapsal později už děkan Ledecký, střelba na budějovické straně vzala rychlý konec.

Václav Pec si nachystá hák. Kdyby mu zapálili dům, co by mu zbylo?

„Strhneme střechy?“ křikne na hlouček sousedů.

„Počkáme!“ Naslouchají – ozývá se ještě dunění?

„Čekat! Až tě kule srazí? Nebo ti urve nohu?“ Hlad rve řezníkovy útroby. „Jenom aby nám nenarosily hrby z věčného čekání!“

Vtom do uličky vpochodují Francouzi. Pec ani nestačí někam zalézt. S nabitými puškami v zádech je ženou vpřed.

„Na popravu? Zač?“ ptá se soused vytřeštěnýma očima souseda. „Nic jsme neudělali!“

Nahnali jich na munstrplac u Budějovické brány dobrou padesátku. Mydláři, řezníci a soukeníci, uzdaři, nožíři a kováři se ohlížejí po francouzských důstojnících a nejvíce po scvrklém stařečkovi v generálské uniformě, zimomřivě se choulícím u výhledu v hradbách.

Na bílých vlasech, svázaných v cůpek, mu nedbale sedí modrý třírohý, zlatě lemovaný klobouk.

„To je to jejich knížátko!“ šeptají si. „Takový sušinka! Že se mu chce pobíjet lidi!“

„Roubauda není vidět!“ hlásí nadějně jiný.

De Broglie pozoruje rozložení Rakušanů.

Na co chytrého připadne císařovnin muž? Lotrinský je asi takový vojevůdce jako Chateauvillars. Nejspíše usoudí, že Francouz odtáhl. Proto maršál dal nahnat k bráně Písecké. Pohrdá Rakušany. Ženou vojáky do bitev jako krávy na jatka.

Vida! Uhádl záměr velkovévody Františka. Maršál vydá rozkazy. A pozoruje dál neusměvavýma očima tesaře, jež k bráně provází stočlenný vojenský doprovod.

Rogue si přitáhne Vendelína.

„Máme vylézt nahoru… na hradby…,“ překládá šmejdíř. „A mávat na cizí vojáky.“

„Na čí vojáky?“ zeptá se Pec.

„On říká: na cizí! Vím já na jaké? Jako na přátele se na ně má mávat. Hubu neotevřít. Křiklouna zastřelí.“

Antonín Vendelín těžko skrývá nespokojenost. Sluhu si z něho Francouzi dělají, a když jim naznačí, že i sluha musí jíst, tváří se nechápavými. Eskortou ho vytáhli z domu.

„Mávat se má,“ zopakuje Rogueův rozkaz, „a držet jazyk za zuby!“

Užaslý Pec zahlédne, dřív než ho sousedé vytáhnou k zubatým hradbám, jak Francouzi otevírají dokořán bránu.

„Co je to za kočičinu?“ mávne na pozdrav do prázdna mocnou pravačkou. A znovu. A mocněji. Ať zhodnotí pan maršál jeho dobrou vůli.

V prostoru před bránou se v matném slunci zalesknou širočiny tesařů. Vykračují si jako na procházce. Z řad vojáků dva tři zamávají měšťanům na oplátku. Možná že jsou to Češi. Nebo Moravané.

Pec sleduje zděšenýma očima kostnatý maršálův ukazovák, zlehoučka se posouvající výš, výš, jako by to byla kdovíjaká námaha, a pak jej stejně zlehoučka spouští.

Proč měšťané nekřičí? napadne možná některého z Rakušanů, když prochází úzkým průchodem v kruhovitém opevnění před bránou – a v tom vyšlehnou plamínky a kule jim hloubí jamky vprostřed čela.

19

Velkovévoda lotrinský František zlostně dupne dozvěděv se, že od Budějovické brány se nevrátil ani jediný muž, a nařídí spálit tábor a stáhnout se k Protivínu.

Šušká se mezi měšťany, že svatá Panna po slibu městské rady přikázala větrům od severu, aby se opřely do zad rakouské armády a hnaly ji kvapem od Písku.

Světáčtější Rogue de la Tour soudí, že je zahnal strach z jejich lstivého maršála.

„De Broglie si dopřál krvavou lázeň!“

Kdyby se tak neuctivě vyjádřil o maršálovi někdo méně rvavý než Roubaud, plukovník by ho setřel.

„Omládl v ní jako panna po mléčné koupeli!“ nahraje kapitánovi.

Jenže Roubaud nežertuje. Co jiného jsou války než krvavé lázně? Však se něco naproléval krve od chvíle, kdy opustil ostrůvek II de Ré, který je na dohled pevnostních věží La Rochelle. Jako mladík, kterému teprve nesměle raší vous, zamiloval se do Paulety le Becqe. Vysmála se mu, když ji požádal o schůzku. Krutě si ho dobírala. Ty nedochůdče! Ty ubožáčku! Prosil ji, aby toho nechala. Ale zraňovala ho dál. Ty ubožáčku! Ženské se ti zachtělo! Náhle držel šenkýřku pod krkem. Tiskl vší silou. Když povolil, nežila. Vhodil ji do moře. Tenkrát se domnívali, že se spřáhla s podloudníky a doplatila na to. Vraždil pak mnohokrát, vždyť zaměstnáním žoldnéře je vražda, ale ženy se nedotkl. Až tu Anna mu připomněla Pauletu a znovu zahořel láskou.

Anna v něm znovu probudila muže. Kdyby převrátil Písek naruby, nenajde ji. Možná by postačilo stisknout Johanku a promluvila by. Spíše ne. Spíše se jí, měkké a poddajné, nesvěřují ti, kdo dívku zpovzdálečí řídí. Všiml si i několika drobností, které napovídají, že Julien se skrývá buď v domě, nebo někde poblíž. Johanka taktak vykopala hrob u zdi maštálky pro toho zaslepence, který mu zabránil v únosu Anny, taktak vyhřebelcuje jeho šedáka, taktak krmí koně a podestýlá jim –

Roubauda přepadla zhoubná nečinnost. Svět mu zlhostejněl. Po krk má únavných tažení, chladných nocí u ohňů, de Broglieho, krve i zítřka, který nic neslibuje. Ač stále silný jako býk, býčí odolnosti se mu už nedostává.

Co udělá zestárlý vlk? Zaleze do houští a zhebne.

Nazítří po mordu u Budějovické brány hledá Rogue smělce, který by se silným oddílem prozkoumal opuštěné ležení velkovévody Františka. Neboť de Broglieovi se nechce věřit, že odtáhl.

Co když se Lotrinský přece jen přiučil válečnému řemeslu?

Rogue není potěšen, když se přihlásí Roubaud. Nechce přijít o své Alsasany. Odbude kapitána, že tak snadný úkol zvládne i méně zkušený velitel, že Alsasané se dost osvědčili při dobývání Písku, jenže Roubaud stojí na svém.

„Jdi!“ svolí nakonec Rogue a s těžkým srdcem hledí z Budějovické brány na čtyři stovky skvělých Alsasanů.

Roubaud ví, do čeho jde. Od první chvíle mu byla jasná vražednost maršálova rozkazu. Válka je krvavá lázeň. Je dobré, že dřív než naposled vydechne, bude se brodit v krvi. Neboť je mužem války.

V rakouském ležení nalezne mršinu koně s nafouklým břichem. Sejde s vojáky z budějovické cesty a nebezpečně se roztáhnou. Roubaud přikáže poručíkům, aby vojáky popohnali. Do řevu seržánů temně krákorají vrány. Slétávají se odevšad.

Kam jít? Má zjistit pohyb nepřítele. Velkovévoda se údajně stáhl k Protivínu.

Jak se vzdalují od hradeb, řev seržánů slábne. I je leká nejisté postavení, v němž se ocitají. Koldokola luka a bařiny, táhnoucí se k zalesněným kopcům – tam se může skrývat jízda. Nízké světle modré pásy vzdálených lesů vpředu tu a tam narušuje červená věžička nebo bílé zdi stavení. Všude odtud je daleko.

Roubaud ulpí očima na vránách. Mračno jich krouží nad místem, kde dodělal tahoun. Chladné, nepřející Čechy! pomyslí si. Do Itálie měli táhnout, za sluncem.

Starší z poručíků se uctivě ptá, neměli-li by se vrátit.

Roubaud ukáže na rybník u boroví napravo. Obrátí tím směrem i svého šedáka. Zaujala ho lesknoucí se hladina. Je mu lhostejno, kam se hnou, protože nepřítel je všude a nikde; u vody si odpočinou a zváží, co dál. Konečně i návrat by stál za úvahu –

Tolik vran! podiví se. V okolí La Rochelle nebo v Castres vůbec nežijí. Anebo ho vrány tenkrát neznepokojovaly.

„Trente mille diables!“44 zakleje vtom jeden z vojáků.

Z boroví vypadávají Uhři jako vosy z hnízda a rozvinují se v útok.

Husaři! Je zle! letí Roubaudovi hlavou, ale nějaká zlá síla ho ochromuje. Točí se na sedáku, jako by se chtěl stát snadným terčem.

Jeden ze zkušených seržánů ho zastane. „A vos places!“45 zavelí.

Starší z poručíků kapitána strhne z koně. Tolik vran! letí kapitánovi hlavou. „Caporal, filez, filez!“46 huláká jakýsi voják na poddůstojníka. Tak takhle vypadá smrt, usměje se Roubaud. Le maréchal!47 Il de Ré! Pauleta le Becqe! Anna! Písek!

Pěchota uvítá husary střelbou zblízka. Dva skolí. Druhá salva je donutí k ústupu. Díky rozhodnosti starého seržána získali čas. Jenže pěšáky strhává děs z Uhrů. Posekali jejich druhy u Čížové. Každý teď běží závod o ten svůj nepatrný, malý život. Odhazují šavle, pušky, brašny. Ohlížejí se: rozprášení Uhři na ně znovu dotírají.

Proud prchajících strhne kapitána.

Tu se ti vpředu zastavují. Nedoběhnou už na návrší. Sám obrovitý Nadasdy si je nadjel a v čele husarského roje žene se s napřaženou šavlí vstříc.

Roubaudovi posměšně škubne ve směšném knírku. Tatam je jeho netečnost, která ho svazovala. Husaři je už tísní zleva i zprava. Není úniku. Vskočí do sedla. Sedák se pod jeho tíhou prohne, a pak vyrazí po vůli svého pána.

Nadasdyho obrovitá postava je odevšad vidět.

Kapitán vytáhne pistoli a zacílí. Než však stačí stisknout kohoutek, strašný úder šavlí shora dolů ho rozetne, a káceje se pod kopyta koní spatří ještě šikmé husarovy oči a černé copánky pod kožešinovou čákou.

VI.

HŘÍŠNÁ PANNA JOHANKA ANEB JAK KRUTÁ SMRT V KRUTÉ ZIMĚ KOSILA NAPOŘÁD MĚŠŤANY I FRANCOUZE

1

A protože k hrůznému mordu na budějovické straně dojde na den Mláďátek48, šuškají si Písečtí, že Uhři tak vyšlehali Francouze, až dostali mladé, avšak když nazítří přivezou na nekrytých vozech haldy zohavených těl, měšťané se křižují a městky propukají v pláč. Dokáží stále vidět v chlupatcích práčata a lotříky z ulic Ámiensu nebo Avignonu.

Až do rybníka Beránkovce prý vtékaly potůčky krve.

„Tolik lidí bylo pomordováno,“ diví se měšťané, „proč?“

Převor a plukovník Rogue sledují od kaple sv. Barbory, jak vozkové shazují Alsasany v klášterní zahradě do jam, jež několik dní předtím dal vyhloubit kapitán Roubaud.

Sběrači mrtvol všechny prošacovali, vysvlékli je z kabátců i ze spodků a zuli je; to Roguea nerozčiluje, tak je tomu pokaždé: proč pohřbívat pevné sukno a neprošlapanou kůži? Co colonela ničí při pohledu na jeho ohnivé vojáky, rozsekané na cucky, je skutečnost, že se obětovali pro nic za nic.

Maršál se chtěl ujistit –

O čem asi? Že Nadasdy bdí? Že bdí Trips? Podcenil velkovévodu Františka. De Broglie dozvěděv se o pobití průzkumného oddílu Alsasanů, jen pokývne. Stalo se. Ztráty podzimu nahradí na jaře dvě eskadrony jízdy a posila z Francie bude jistě větší. V podstatě je výhodné, že před nástupem zdejší tuhé zimy ubylo tolik jedlíků –

Jestli Rogue teď něčeho lituje, tedy jedině, že se od mládí nevěnoval obchodu v Castres.

Čert jim byl dlužen tohle tažení. Onehdy Chateauvillarsovi červené víno rozvázalo jazyk. Prý měl Broglie svést už koncem září rozhodnou bitvu u Budějovic, dokud francouzská armáda plála bojechtivostí a Rakušané se ještě nestačili dát do kupy. Jenže maršál opakuje do omrzení: není pro Francouze podstatné vyhrát bitvu, protože vzhledem k blízkým zdrojům postaví Rakušané namísto jedné rozprášené armády narychlo dvě nové, ale Vojenská přítomnost Francouzů zde. Jako lesní osekává dolní větve mohutného (smrku, vyhlédnutého k podtětí, tak je nyní oklesťují Rakušané. Rogue se v tom přestává vyznávat. De Broglie kličkuje, uniká, vrací se a rozlévá se jako temná louže po mapě Čech, a pravda také je, že přes údery Nadasdyho a Tripse zůstává jádro armády nedotčené. Přitom Chateauvillars vidí slabost de Broglieho právě v jeho únicích, v čemž až doposavad plukovník spatřoval maršálovo veliké válečnické umění. Maršál obhajuje své postavení v Čechách i za cenu hlubokých jam, plných nahých, posekaných těl vojáků.

Jeho vojáků. Jeho Alsasanů.

Převor myslí na blažené chvíle podvečerního rozjímání v klášterní zahradě. Za nízkou zdí, lemovanou ještě nizoučkými duby, zasazenými tu jeho předchůdcem, za zídkou, již pouze parkán odděluje od hradeb, zaznívá do tichého hukotu Otavy zvon sv. Trojice a mísí svůj dutý hlas se zvonem děkanského kostela Narození Panny Marie, z výše daleko slyšitelným, a oběma zvonům přihrávají jaré a zblízka až ohlušující údery z dominikánské zvonice, každý zvon zní jinak, jinak rozechvívá převorovo srdce přístupné dojmům. Prach jsi a v prach se obrátíš. Jiná pravda není.

Zatím v městské radě opětně vzplál boj mezi primasem a stranou odbojnou, vedenou Maxmiliánem Chvojkou. Nadasdyho krvavá žeň za Budějovickou bránou posílí věrné císařovny Marie Terezie a vžene opozičníky do role francouzských přisluhovačů. Chvojka brzo rozpozná, že některé jeho poznámky, a také skutečnost, že je víceméně pod ochranou plukovníka Roguea, neposilují jeho pověst oddaného měšťana Její císařské Jasnosti.

„Urodila se nám mláďátka,“ zopakuje pekař v městské radě okřídlený výrok z včerejška, ale primas zlehka odmrští pokus o smíření.

„Urodila! Ale zbytek záhy vzroste!“

Odmítnout podanou ruku k smíru, je to moudré od primasa? Chvojka to byl, kdo trval na spěšném odeslání žádosti pražské konzistoři, aby po Klasově smrti obsadila děkanství hodným a srdcím Píseckých blízkým kaplanem Ledeckým. Nebožtík Liška stál vždy jako děkan za primasem.

Pekař pln spravedlivého rozhořčení opustí radnici a spěchá vyhledat nespokojence, jimž primas v minulosti ublížil nebo jim v něčem nevyhověl, a takových není málo! Netuší, že právě v té chvíli se pokouší Rogue přimet jeho dceru k povolnosti.

Dorotka se zdráhá. Německy, aby jí pan plukovník rozuměl, ho poučí, že hřích nepřikrytý nocí je hříchem trojnásobným v očích pánaboha, který, hledě na to, zděsí se, že děva kouska studu nemá. Rogue ji rovněž německy ubezpečí, že venku je pod mrakem, a proto milý Pánbůh má zakrytý výhled.

„Ne! A ne!“

Ač si to Dorotka v nebi moc pokazila, přece natolik není zkažená, aby svoji hříšnost vystavovala na odiv dennímu světlu. Bůh v její představě je vznešený a nanejvýš moudrý, jako býval děkan Liška, Dovedl pochopit, odpustit – a mlčet.

„Dva francouzské oficíry pohřbili prý u sv. Trojice,“ zeptá se zničehonic Dorotka plukovníka. „Jeden z nich prý je kapitán Roubaud…“

Proč právě z tohoto jeho vzorného důstojníka měli Písečtí takový strach? Chudák Roubaud! Někde mezi osekanými těly Alsasanů se na povozech natřásaly i jeho končetiny, trup a hlava. Bůh s ním. Rogue chtěl na mord zapomenout, a místo toho se jím znovu drásá.

2

Jen co Dorotka odrazí plukovníkovy milostné návrhy, uhání do kamrlíku za Annou.

„Co dělá ta nezbednice?“

Jinak teď Anna Johanku nenazve. Zhřešila s Julienem. Tak úporně střežila její nevinnost, až ji neustřežila. Co tomu řekne Jakub?

„Možná Žilienovi něco ukuchtí. Jenom se povaluje. A hrozí se návratu svého bratra i tvého.“

„A ten neznaboh?“ Hrozně Julien Bagard upadl v Anniných očích.

„Válí se.“

„Klackem přes záda by zasloužil!“

Noc, která ji s Dorotkou svedla dohromady, je i sblížila. Dorotku baví vodit za nos otce, plukovníka, Annu, Johanku i Juliena Bagarda. Anna, Bůh jí odpusť, je přece jen dost prostoduchá. Zapomenuto je vše, co je dříve stavělo proti sobě. Anna v tu ránu je ochotna přísahat na Dorotčinu dívčí nevinnost, a Dorotka? Při svém dvojím živote nemůže vědět, kdy tu bylinářku může potřebovat.

„Nu, je čas, abych na dům sama dohlédla!“ Po Roubaudově smrti nebrání nic Jakubovu návratu.

„Však ty si poradíš!“ odkryje Dorotka hezké zuby a její šalebný úsměv zcela zastře lest, kterou s Julienem nastražila.

Dům u Budějovické brány Annu hned neuvítá. Jakub jí po venkovanu dal vědět, kde pobývá. Zná člověka, který za tučný úplatek bezpečně projde francouzskými strážemi.

Antonín Vendelín o tom nechce ani slyšet. Francouzům správně nevoní a správně nesmrdí ani Píseckým. Copak je nějaký hej počkej, aby mu každý poroučel? Zlatka změní jeho nářky v nevrle brumlání. Do mrazu ho chce hnát?

„Najdu hejtmana,“ svolí šmejdíř, jakmile přidá druhou. „Už kvůli tobě, že sis od toho neřáda Roubauda tolik vyzkusila!“

Pomlouval ji, že je kapitánovou milou, že on jediný z Píseckých to může dosvědčit, ale člověku, kterého potřebujeme, nevytýkáme neupřímnost.

Přízemní mrazíky zrána potáhly kaluže tenkou ledovou skořápkou. Rozesněží se. Dřív než Anna doběhne k vrátkům, přilnavé vločky bělounce posypou došky, zídky v uličkách i ji samotnou. Zbolestněla, zlítostněla nějak v kamrlíku za Dorotčinou ložničkou. Co se jeví jako nevývratná skutečnost, vůbec nemusí být skutečně nevývratné. Vždyť pekařův dům je vyhlášený svou spořádaností a počestností. Pekař nepodezírá Roguea ze zlých činů, naopak si ho váží, protože umí pustit groš na rozdíl od jeho druhého hosta generála Piesasquea; Dorotka žaluje plukovníkovi na líného sluhu, že krade, ač to ona sama ubírá potajmu z plukovníkových zásob, Anna se odnaučuje kohokoli předem odsuzovat. Před Dorotkou sice zlořečila Julienovi, vnitřně však o jeho vině není přesvědčena: ta poťouchlá nepořádnice Johanka ho svedla.

Zašramocení v přízemku uvede do střehu Juliena Bagarda.

Spí na půl ucha. Je zběh. Rogue by ho dal zastřelit jako vzteklého psa. Vojáci nadělají víc randálu. Také Jakub Jablonský by o něco zakopl. Anna se vrací. Zpráva o zabití kapitána ji vyvedla ze tmy.

Dlouho nemohl Julien pochopit, proč ho Roubaud neodhalí. Pro Francouze je v Písku málo úkrytů. Teď mu to došlo: Nemohl-li kapitán najít Annu, nic mu nesešlo na sluhovi. Julien uvěřil ve svůj šťastný osud. Bílá, měkoučká, nehybná, stále rozzívaná Johanka ho začíná nudit. Líné holky se mu zprotivily už v Nancy, kde se po přechodu Vogéz Alsasané soustřeďovali, v Kolíně nad Rýnem, všude, kde se zdrželi na pochodu do Bavor, naposled pak v Berouně; snil o dívce mléko a oheň, sladké i divoké zároveň. Ta se u Jablonských zjevila jako z nebe seslaná. Pochopitelně mu po třetí Dorotčině návštěvě došlo,

ze přichází z Annina pověření, ale stavěl se hloupým; Roabaud z něho nevytluče to, co neví. Anně přál. Aniž o to jakkoli on nebo Dorotka usilovali, po čtvrtém jejím zavítání poznal, že Dorotka je ta pravá. Vymyslila ďábelsky jednoduchý plán, jak ho vpasovat do pekařova domu. Nebožtík Roubaud nemůže změnit svůj rozkaz. „Postarej se o mé věci, střež je, a kdyby mě zabili, hlas se u plukovníka Roguea!“ Dorotka se smála: „Ať plukovník dokáže, že to kapitán neřekl. Postarám se, aby se rozhodl obstarat si poctivého sluhu!“ Julien ji na oplátku přesvědčil, že musí být nadále milá k plukovníkovi. „Zamilovaný kocour dopřeje život i myši!“ zdůraznil.

Znovu ten šramot dole. Je to Anna. Něžně pohlédne Julien na spící Johanku a vklouzne do vojenského mundúru.

Adieu, Johanko! Adieu, hospůdko U Francouze!

Sny se potápějí jako koráby v moři.

Anna rozžehne svíci. Dřevěné schůdky zapraskají. Světýlko povápní splasklé pytlíky s léčivkami, příliš jim odlehčovala; jiné roky lidé tolik nestonali. Mine Juliena, přilepeného ke zdi ve výklenku. Podle temné čáry mezi dveřmi Johančiny světničky pozná, že škodná unikla. Kdyby se ohlédla, střetla by se možná s tím darebou.

Ať si běží! uleví se jí.

3

Francouzské ležení na pražské straně zapadá, ztrácí se v husté chumelenici. Koně uklouzávají po skluzavkovitém ledu a lámou si nohy. Ráno drkotá po kamenném mostě vůz s omrzlými, žhavému slunci navyklými vojáky z Gaskoňska nebo Provence.

„Pomrznou,“ lituje je Jakub Jablonský.

Nesvedou podpálit vlhké dřevo, oheň uhasíná dřív, než zaplápolá.

„Došlo na ně!“ zubí se Dosužka.

Čertvíodkud shání šmejdíř pálenku pro francouzské důstojníky. Chateauvillars je jeho stálý zákazník, i Rogue. Rovněž pan generál Karl Piesasque si prý o samotě rád přihne.

„Voják se musí sem tam nalejt, jinak nevydrží!“ Hřeje se pan hejtman v ovčím kožichu, i měšec nezlehkl. Jen černý knír obrůstá jinovatkou.

„Naliješ nám!“ zamne si zmrzlé ruce Dosužka.

„Nevím, jak doma,“ ošívá se Jablonský, a když šmejdíř od brány někam odkráčí, pokusí se od Dosužky trhnout.

„Necháš mne pár dní u sebe, hejtmane. Než se okoukám,“ chytne ho tovaryš za rukáv.

Jen Anna otevře vrátka, zamelduje hejtman něco o návratu městské pěchoty, jenže Anna mu odebere slovo.

„Pěchota sem, pěchota tam, ten lump práh tvého domu nepřekročí!“

Dosužka se zaculí.

„Nic, hejtmane! Ta tvá Anna má srdce okoralé, měj se před ní na pozoru!“

Za celou dobu jejich čížovského vyhnanství nenavykl si tovaryš oslovovat ho pane.

„Zmiz!“ přirazí hejtmanka píseckému pěšákovi vrátka.

Naoko se Jablonský hněvá, ale v skrytu je rád. „Zahřát se mohl,“ bručí.

„Takového ani čtyřspřežím z domu nedostaneš!“

O Dorotce Anna ani nemukne. Popřemýšlela si o tom, a ani Johance nevyčinila. Julien Bagard vyklidil pole, i pro hnědku si poslal. Anna se tváří jakoby nic. Však také nemusí o všem vědět.

„Žilo se těžko tam venku…,“ začne opatrně Jablonský, ale Anna ho utne: „A mně se snad žilo lehko?“

„Anno,“ zvroucní mu hlas, „dojdu za kaplanem Ledeckým, jak jsem slíbil, a dáme to před Pánembohem a lidmi do pořádku.“

Včera za ní Ledecký po poledni sám zaskočil. Nepodivil se, že je opět doma. Ani jí jemně jako Liška nevyčítal, že zanedbává službu Bohu, nehrozil jí ani věčným zatracením jako Klas, suše a věcně, tónem, který nepřipouští odpor, popřál štěstí a bohatství jejich domu, který na rozdíl od jiných není ohrožen hladem, a vyzval ji, aby jako věrná dcera svaté církve nezapomínala na věrné služebníky boží, strádající nedostatkem. Přislíbila pomoc, co jí zbývalo? Zakrátko přicupitala kuchařka z děkanství, a když ji napakovala, kvikla ta lištička: „Za týden znovu přijdu! Ale napřed pošlu košík, abys do něho v klidu mohla nachystat.“

„Počkáme do léta,“ mávne nad tím.

„Kde je Johanka?“ zeptá se nadějeplným hlasem.

„Někde je, vím já? A dej mi pokoj!“ odstrčí ruku, která ji chce pohladit.

Malinko Anna změkne, když před ní vyprázdní měšec. Skoro nesáhl na hotovost.

„Stejně chudneme,“ vzdychne Anna.

Snaží se, stará, myslí si, kdovíjak není chytrá, ale jiní jsou snaživější a chytřejší. Ne všichni v městě hladoví. Ona, hloupá, připravila se Roubaudovou smrtí o všechny výhody. To má z toho, že se chtěla uchovat čistá pro Jakuba! Dorotka se umí jinak otáčet! Prohlédla ji: ne Johance, ale jí přebrala Juliena Bagarda, tvrdého chlapíka, který se vyzná v tlačenici: a dům pekařův nadále vzkvétá.

„No nic,“ shrne peníze zpět do měšce. „Musíme se snažit.“

Nový rok 1742 proběhne v horečném sčítání zisků a ztrát; donekonečna se vojska v okolí Písku nemůžou houfovat. Na válce vydělávají vždy a všude jedině chytráci. Zatímco se Anna přepečlivě stará, aby o ní nikdo později nemohl říci, že náležela k těm, jimž to svěže nemyslilo, svědomitý armádní komisař de Vlc s obavou vystrkuje svůj tupý nos do fujavice.

Chloubě Ludvíka XV., slavné královské armádě, vyzvání umíráček. V dominikánské zahradě vyhládli vojáci hloubí ne dost prostorné hroby, zem je na kámen ztvrdlá, takže když de Vic botou rozhrne krtčí kopečky, poulí na něho něčí neživé oko nebo zavadí ó ztuhlou ruku. Město se ocitá v přímém ohrožení móru. De Broglie si je toho vědom. To je nejspíš důvod, proč pěchota dosud mrzne venku.

Z Bavor konečně dorazila kolona s moukou. O polovinu nákladu je připravil prý tvrdý úder Tripsových husarů. Rozprodali mouku! Kdyby opravdu narazili na generála Tripse, nežil by nikdo z vojenského doprovodu. Nová mouka dojde nejdřív zjara.

V domě U zlatého kříže zimomřivý maršál přihlíží, jak sluhové přikládají dřevo do kamen. Rád si na rodovém zámku v Chieri zahříval prsty nad plameny v krbu. Italská krev jeho předků volá po teple, mravenčení přepadá jeho chřestivé stařecké kosti.

Když se ohlásí de Vic, zabalili právě jeho droboučké tělíčko do tlusté vojenské přikrývky.

Že rozkradli mouku? Viníky postřílet! Dávají o sobě vědět Rakušané? Ne? Nediví se velkovévodovi Františkovi, že nevystrčí nos z Protivína. Přesto ať hlídky patrolují, Nadasdymu se nesmí poskytnout možnost podruhé vraždit. Pěchotu rozmístit po domech. Zmrzla by. Zloděje a násilníky střílet. Měšťan je jako kvočna. Seberou-li kvočně vejce z posady, nevysedí kuřata. Oblíbené rčení maršálova bratra, rovněž maršála Viktora Maurice. Z nebeských výšin sleduje, jak si to Francouzi v Čechách zavařili. Jízdu rozmístit po vsích. Kyrysníci zůstanou na hradě jako jeho osobní záloha. Chránit domy, v kterých jsou usazeni důstojníci. Cože? Nestačí se kopat hroby? Pohřbívat mrtvé je nejen křesťanské, ale i nezbytně nutné. Ne. Nezvyšovat denní porce chleba kopáčům. Mouky je málo, jak se dovídá. Ať jich pět zastřelí pro výstrahu. Zbývající budou kopat jako diví.

Maršál se odmlčí. Bílá hlava s cůpkem mu klesne k pravému rameni.

V mžiku se napřímí.

V městě chce mít klid. Došel žold pro vojáky? Aspoň že na to Jeho královská Výsost dohlédla. Platit za všechno. Nedostatek potravin ponoukne leckoho k darebačině, proto je potřebné provinilce střílet. Veřejně. A nezaleknout se popravit i nižšího důstojníka.

De Broglie se opět odmlčí. V nose mu zabublá. Usnul? Snad. Vtom hlava s bílým cůpkem povyskočí.

„Hlad je náš přítel, de Viku! Hladový voják se rve! Pochopil jsem to po bitvě u Malplaquetu. Tam bychom hryzali řemeny. Zvítězili jsme. Zrovna před šesti lety v den mých třiašedesátin mne jmenovali maršálem.“

4

Generál Nadasdy se po krátkém pobytu v Protivíne stáhne na jižní Moravu, aby zimou a nemocemi stíhané husary znovu připravil k boji. Do píseckých lesů vyslal dva nepočetné záškodnické oddíly, z nichž prvému velel Vas László. Kapitán se osvědčil v líté seči před Budějovickou bránou v Písku, sám posekal na deset Francouzů. Byl to Nadasdyho nejsmělejší bijec. Z Protivína vyrazil Vas László se stem jezdců a s deseti soumary, vezoucími sušené a uzené maso, špek, chleba, oves a pytle se senem, směrem na Všeteč, minul Albrechtice a usalašil se u rybníka Němce. Obsazením Protivína donutili císařští francouzské zásobovací kolony k objížďkám: ze špicí obrovských smrků na kopcích měli husaři krajinu koldokola jako na dlani. Nadasdy se však přepočítal: zkušený lišák se na stejnou lest nachytá vždy jen jednou. De Broglie rozmístil na Hradišti, v Putimi a ve Smrkovicích po eskadroně jízdy, a jak od Budějovic dorazil posel se vzkazem, že kolona je na cestě, vysílal jí maršál vstříc silný vojenský doprovod. V lednovém nečase stavěl se ve Smrkovicích vozka z Pasek – a ten husary zahlédl v lese. Která dobrá dušička to donesla Francouzům? Skutečností bylo, že francouzští kavaleristé Smrkovickým za vše slušně platili. Tak de Broglie věděl o oddílu, který vedl Vas László, už ten večer, kdy se koně husarů prvně napájeli z rybníka Němce.

Poté co mu pod Čížovou zachránil život, přimkl se Petr ještě úžeji k Jurkovi. „Kdo sa dal na vojnu, musí bojoval Husar sa nenarodil preto, aby sa mazlil s dievčaťom, ale aby zabíjal. Veď preto je husárom.“ To mu pověděl Jurko Machula tenkrát, kdy se Tripsovi husaři skryli v lesích za Vráží.

Petr se Jurkovi svěřil, že se mu zjevují vytřeštěné oči Francouze, kterého zabil.

„Nerozprávaj, Zabil si ho dobře, neožil, ako ťa môže strašiť? Pusť to z hlavy. A sekaj. Velkomožný pán kapitán Vas László zodpovedá za teba tu na zemi a s Pánom Bohom to urovná velkomožný pán generál Nadasdy!“

Ten jednoduchý životní názor Petr nějak nemohl přijmout za svůj. Snad proto, že Francouz pro něho nebyl nepřítel, ale měl své jméno i tvář. Představa, že se s tasenou šavlí žene na Juliena Bagarda, byla pro něho děsivá. Však se také před Budějovickou bránou držel zpátky, víc řval Rájuk! Rájuk!, než sekal.

„Jsou snad země, kde se pořád neválčí?“ Už byl syt vojny, zimy, nočních přesunů, všeho.

„Počul som o takej zemi. Je niekde daleko. Bez vojákov, oficierov a úradníkov. Nemóžem to pochopit, Peter, že ju eště mocní páni generáli nepoučili, že sa vojny viesť musia. Bez meča páni nie sú, preto by v tej zemi nebolo ani panstvo. Asi to bude len rozprávka.“

Jurko se více než o bájnou zemi míru zajímal o zítřek.

„Už aby bolo jaro a vrátil sa pán generál Nadasdy a abysme dobyli Písek. Veď nám i slúbil, že z rabovania budeme bohatí. Mám v kapse zlatý krížik na retiazku pre Zuzku. Eros Imre mi ho vyměnil za francúzku dýku. Čo prinesiem otcovi? Čo mamke? Čo starej mamě? Keď si nenazbíjam na chalupu a aspoň na pár kravičiek, Zuzku mi nedajú.“

Zuzka, chalupa, kravky, kůň a hory, to je Jurkův vezdejší svět. „Hory! Hory! Kde ste moje hory?“ křičí Jurko, šplhaje do koruny smrku. Kapitán ho okřikne: ať má oči dokořán a šetří si hlasivky.

Jurko je zahlédne. Pět vozů s košatinou provází ne více než dvacet jezdců. Táhnou směrem od Tálína a směřují k Písku.

Jako ostříži, jako ostříži se snášejí dolů husaři na vytrvalých koních, čákami setřásají sníh z větví, zapadají do závějí a pronikají jimi dravě na suchá místa. Kupředu! Kupředu! Kam káže generál Nadasdy! Bít je, bít je, Francouze!

„Rájuk! Rájuk!“ tasí husaři šavle.

Vozy jsou už blízko. Zahnat jezdce, pytle rozříznout a mouku rozprášit. Aby de Broglie pošel jako hladová krysa!

Francouzští kavaleristé ustupují, zalekli se.

Tu z děr v plátnech vyšlehnou ohně. První se kácí Vas László. Za ním další najíždějí proti kulím Francouzů, skrytých ve vozech.

„Az erdo fele! Az erdo fele!“49 vzpamatuje se jako první Erős Imre.

Petr se jako vždy drží Jurka. Jeli až ve druhém sledu, proto přestali živi smrtonosnou setbu. Teď se ženou k lesu. Ale cestu k záchraně se jim zprava pokoušejí přetít jezdci, a také zleva, odkud se vzali?, ženou se na ně.

„Bekerítenek bennünket!“50 ozývá se vpředu Erős Imre a husaři se jako na povel roztrhnou na tři skupiny, mířící do mezer mezi francouzskými kavaleristy.

Petr se drží přítele a Jurko se přidá ke skupince, mířící k lesu. Derou se tam i Francouzi, ale jejich koně jsou o poznání pomalejší.

To přece není možné, aby mne jen tak zabili! štve Petr jablečnáka do vrchu a cítí přitom, jak hřebci ubývá sil. Bože, zachraň mna! Zachraň mne!

Tam, kde se kopec protahuje v planinku, střetnou se s Francouzi. Erős Imre sráží palašem prvního. Z Jurkovy pistole nachází smrt druhý. Také husaři padají. Petr, ženoucí se při okraji, užuž dostihuje prvních stromů, když ho zblízka zasáhne Jurkův udýchaný hlas:

„Peter! Otoč sa! Ide na teba!“

Má poďobanou tvář. A zlostné černé oči. A černé obočí a černý knírek mu poprášil sníh. Petr obrátí prudce hřebce a nastaví palaš úderu jeho šavle a s chladem, který jeho samotného překvapí, odjistí levou rukou nabitou bambitku a vpálí horkou do toho čerta.

Nahoře, dostihnuv spásného lesa, se Petr ohlédne: v údolí francouzská jízda dobíjí husary.

V lese, už v bezpečí, zahučí Erős Imre: „Számoljátok össze, hányan maradtunk!“51

Hlásí se jmény. Nagy György. Fekete Gábor. Czikós Gábor. Pataki László. Gulyás Jánoš. Petr Jablonský. Bucsai Ferencz. Hegyi Gyula.

„Hány?“52 nevěří svým uším Erős Imre.

Devět? Devět jich zbylo? Padl i huszárszázados! Slavný bijec Vas László. Zbyl jedině on, Erős Imre, a s ním osm husarů. A dva střežící soumary. V jedenácti se budou drát na jižní Moravu za Nadasdym.

„Jurko! Bože, kde je Jurko!“ probere se vtom Petr jako ze sna.

5

Doposledka se tomu primas zpěčoval. De Broglie přece slíbil, že bude Písek šetřit. Vstup vojáků do bran mu byl oznámen úředně a jemu nezbývá, než se smířit se skutečností, že hladové město nabobtná o nejméně třicet tisíc hladovců.

V nedělním kázání se František Ledecký otřel o neschopné strážce obecných věcí. Přestože namalování a vyzdobení obrazu Panny Marie už zadali. Tajného spěšného posla s těžkým měšcem vypravili do Vídně. Zase sáhli hluboko do městské pokladnice.

Dům mu vojáci neobsadí, tu milost si primas vyprosil na armádním komisaři de Vikovi. Povstanou z toho nové zlé řeči. Ať! Jen se podřizovat, jen poslouchat, koho to může dlouho bavit? Najal si za strážce plátenického tovaryše Rudolfa Dosužku, bývalého sprostého městské pěchoty.

Vzkázal po něm hejtmanovi, aby se u něho stavil.

„Je celý roztřesený, dědek!“ řekne Jablonskému Dosužka.

„Snad – pan primas…“

„Dosužka má tuhle,“ ťukne se tovaryš do čela. „Sloužit za kus žvance, no nešť, je hlad, mlčení se však nevykupuje almužničkou, zvědavci si rádi poslechnou…“

„Stůj u vrat primasova domu, tam je tvé určené místo!“

Čeho se ten rabiják dopátral? zauvažuje hejtman, ale jak spatří primasa, pustí všechno z hlavy.

„Přišels…?“ Jako by se divil, že ho vůbec někdo uznává.

„Hned, jak jsi přikázal…“

Hejtman si začíná vážit věrných. Anna je věrná. Jedním z věrných byl i bubeník. Nesplacený dluh vůči řešetáři přenáší na tohoto človíčka s lysinou, již překrývají zpocené nazrzlé vlásky.

„Tak je tu máme! Francouze!“– vypískne skoro.

„Jednáš prý s armádním komisařem de Vlkem o jejich ubytování…“

„Se mnou nejedná! Mně přikazuje… jako příteli Francie!… V Chebu, povídal šmejdíř, stojí nádherné sídlo městské rady, stavěl je Vlach. Takovou znamenitost naše město mít nebude. Městská pokladna nemá z čeho měchatět. Samá vydání. Slyšels, jak je teď sousedstvu i Pánubohu milý Ledecký? Hotový nebeský paladin!… Kázal proti mně… To není Liška! Chvojka znábožněl!… Městského vojska nám netřeba – soudí pan armádní komisař. Sami zajistí pořádek. Tak se tvých služeb, hejtmane, zatím městská rada zříká.“

Venku Jakub Jablonský usoudí: primas se ne a ne vzpamatovat ze smrti své sestry, také je stále nucen ustupovat de Vlkovi, to podrývá jeho sebedůvěru i rozhodnost, ale pořád je lepší než Chvojka. A soudí: Ledecký je pro sebe chytrý, vtírá se do přízně bohatých, ale pořád je lepší nežli Klas, kterému vyšlehovaly z očí ohnivé plamínky.

Lednový vítr od severu pročišťuje oblohu a smetá sníh z došků na prošlapané cestičky u stěn. Ostré zvuky zvenčí vpadávají do hučivého vanutí lesů. Jablonského cvičený sluch zachytí vzdálené víření bubnů.

V lesích za Tálínem a nedaleko Kluk francouzští dragouni na maděru rozsekali dvě skupiny husarů. Na dvě stovky prý jich pošavlovali.

„Tvrdě jsme skoncovali s žertíky pana generála Nadasdyho!“ měl se vyjádřit de Broglie.

– Julien Bagard je jedním z těch, na něž vybyla povinnost pobité hulány uložit k věčnému spánku. Využili k tomu velkou trhlinu ve starém kamenném lomu, až po okraj ji naplnili; těla zmrzla na kámen.

Včera Roubaud, dneska oni, myslí si Bagard. Kdy já? Kdy já?

Ale jinak to Julienovi myslí pořád po darebácku přímo. Druhý den odsype maličko ovsa svému konisku, aby si i ono smlslo, a ošatku vyprázdní do pstružákova žlabu. Castreského obchodníka Fernanda Roguea stál plnokrevník jmění, to aby si někdo nemyslil, že Rogueové se nemůžou draho obdarovávat. Bělouš de Broglieho je chromák proti plukovníkovu arabáku.

Rogue by rád na své pobité Alsasany zapomněl u Dorotky, ale ta, ač jí Bagard domluvil, děla potíže; otřásá se, najednou se plukovník potí a funí a heká. To je najednou zdráhání! Měla si rozmyslit, než Juliena vzala za sluhu do domu. Ať se Rogue potí, ať heká a funí, nyní je jeho znamenitým pánem, a proto mu bude po vůli! Myslí si snad, že Rogue je padlý na hlavu? Ráno musel vyhodil plátenického tovaryše. Dorotka přiznala v slzách, že jí vyhrožoval; vytáhl kdysi z nebožtíka Adama Věžníka jisté tajemství. Teď je chasník potřebný, stříbrňáky by z ní tahal. Nebo všechno vyslepičí pekaři, Julien ujistil Dorotku, že ten nebezpečný hlupák ztichne naráz.

Bagard krátce naslouchá. Nemůže být pochyb: pěchota je v pohybu. Kdyby ji napadl velkovévoda, ozývala by se střelba. Měl tedy pravdu seržán Bertrand Musterffiels, který se na hřbitůvku u sv. Václava nastěhoval s Alsasány do kostnice.

„Vím o útulku, Bertrande, kde tě budou chovat jako v peřince!:“

Musterffiels velel oddílku verbíře Le Ranteka, který Juliena v Gastres zverboval v jeden den s Fernandem Ransonem a Jeanem Abérardem. Musterffiels byl Roubaudovou pravou rukou, po boku toho šlachovitého dlouhána přešel kapitán písecký most; vážil si ho nejen pro jeho chladnokrevnost, ale i pro kázeň, s jakou držel na uzdě své hrdlořezy. Ranson a Abérard hnijí nehluboko zakopaní v zahradě dominikánů.

Julien poplácá Rogueova arabáka po šíji, pošolíchá i svou hnědku, aby jí to nebylo líto, a vyklouzne z pekařova domu.

„Žiliene…!“

Johance znádherněl svět. Netrápí ji pociť viny, doposavad její hříchy přecházeli míče ním. Dokáže se tak upřímně kát. Zpočátku jí Roubaudův sluha připomínal vlka, jeho černé oči ji sežíhaly; stačilo, aby se o ni otřel, a hořela. Dala vše Julienovi, protože o ni stál teď mu náleží se vším všudy. Náhle otevřela oči a slastně se protáhla – a místo Juliena se nad ní skláněla Anna. I tentokrát jí všechno prošlo. Ale Johance se nechce dál nečinně lelkovat. Koncem ledna jí a Petrovi bude šestnáct. Dověděla se od Dorotky, že si Juliena vzal za sluhu plukovník. Pochopila: Anna ho vyšívala! Jednou bude ona a Petr na Jakubovi požadovat své, a staršího bratra má zatím ta bylinkářka obtočeného kolem malíčku.

„Žiliene, tady jsem!“ Zmáhá ji radost, že se konečně dočkala.

„Ty krásná Johanká, kde tady? Pšít moc voják… Voják moc zlý!“

Dorotčina přelétavost Juliena zmáhá neméně než Johančina povolnost. Věru že mu nebylo nejhůř, když se probíral jejími hebkými vlasy a ona na něho obdivně civěla chrpově modrýma, pitomoučkýma očima. Johanka a hospůdka U Francouze pěkně na ráně u Budějovické brány mu splývají.

„Ty jsi zlý, ty, Žilien, ne voják!“

„Já tě moc rád, Johanká… slyšíš, voják pšít… ty doma k paní Anna…“

Rachot bubnů sílí. Každým okamžikem vstoupí čelo pěchoty na most. Julien nesmí propást Musterffielse. Vtom si osamělé dvojice všimne Jakub Jablonský, který právě vychází z radnice.

Zamračí se. Všem na očích se jeho sestra ukazuje s Francouzem!

Bagard neztrácí čas. „Pán Jablonský… moc voják k vám pšít… k paní Anna… já vybrat dobrý voják…“

Můžu vyfasovat pěknou havěť! uzná hejtman. „Děkuji, Žiliene!“ poplácá sluhu. Jiným, změněným hlasem přikáže sestře: „Uháněj domů! Těš se!“

Johanka zevzdorovatí. „Jsem dost stará, abych…“

Bagard běží k Pražské bráně. Už nezahlédne, jak hejtman neurvale strčí do sestry.

„Uháněj! Uháněj!“

Johanka není důležitá. Naplácat jí hejtman může později. Předběhne ji. Čert vem důstojnost. Chudáka řezníka vybílili, teď aby Pec chodil o žebrácké holi.

Annu víření bubnů vyžene před dům.

„Už jdou, ježíšku na křížku!“ rozpláče se její sousedka. „Slíbili udržet pořádek!“

Jablonský důstojně zkrátí krok. „Anno, domů!“ přikáže hospodyni.

I kdyby Francouz už pochodoval po velkém rynku, sousedka musí vědět, že Anna neposlechne naponejprv.

Podruhé hejtman nezavolá.

„Žilien slíbil přivést dobré vojáky,“ vyhrkne, jakmile se Anna ukáže. „A abys věděla: Johanka se s ním veřejně slézá!“

„Patří k sobě.“

Zalapá po dechu. „To není pravda!“

„Jakpak by nebyla?. Ty ses skrýval u Čížové a já u Dorotky.“

„Proč jsi o tom mlčela?“

„Co sousedé? Co Ledecký? Je taková doba, že nemůžeš dělat nic. Žilien je šikovný mládenec. Nám prospěšný. Sluší jim to spolu.“

Štěstí že je mrtev velký napravovač hříšníků Klas. „Nezbude než i tohle překousnout!“

Zvolila pravou chvíli, aby mu to pověděla. Ratata bum. Ratata bum. Pěchota se valí na velký a malý rynk, na ryneček, do uliček – na hrad se všecka nevtěsná. Také předměstí praskají ve švech.

„Jdu vyhlížet Žiliena,“ poví Anně – a Johanku, která se kolem prošmikne, jako by neviděl.

Francouzi nejsou volně vpuštěni jako předtím Bavoři. De Vic, který přejímá vojenskou správu nad městem, řídí osobně přesun. Armádního komisaře provází primas, dva radní a plukovník Rogue.

Bagard se protlačí k svému pánovi.

„Oui,“ přikývne plukovník.

Jak by nepřál zbylým Alsasanům. Vojáci seržána Musterffielse rázně pošvihujíce levačkami vypochodují z útvaru, ačkoli by na ně zanedlouho došlo. De Vic cosi namítá, ale Rogue ho uklidní. Nejohroženější úsek blízko Budějovické brány by rád obsadil zbytkem rvavých vojáků nebohého kapitána Roubauda.

De Vic k vzniklému nepořádku vydá strohé vysvětlení.

„V zájmu obrany,“ přeloží šmejdíř jeho slova primasovi a radním.

Jak by Juliena Bagarda v Annině uličce neznali? Ať si to městská rada přála, či ne, s některými cizími vojáky se měšťané sblížili. Úsměvný a hovorný Roubaudův sluha jim nikdy neublížil.

Vydechnou si, když ho spatří v čele Alsasanů.

„Žiliene! Žiliene!“ pokřikují na něho. „Vyber nám dobré vojáky!“

„Moc dobrý voják,“ huláká jim Bagard vstříc.

Čtyři dříče přistrčí k Anniným vrátkům a zbytek s Musterffielsem rozdělí po domech.

Anna pozorně sleduje mumraj. Její čtyři modrokabátníci jsou udělaní venkované s dlouhými pažemi a červenými velkými prackami. Ti po službě odvedou ještě řádný kus práce.

Vymění si s Julienem krátký významný pohled. Vše odpuštěno! říkají její chrpově modré oči.

„Moc dobrý voják,“ přistrčí k ní Musterffielse.

Zdržel by se rád, ó, jak rád by se Julien zdržel u Anny, ale jedna z dobrých zásad pochycených od Roubauda přikazuje: jen v čase podstatných změn se přehlédnou změny nepodstatné.

Před domem U zlatého kříže, před děkanstvím a radnicí, před domy významných měšťanů vartují stráže. Který z nižších důstojníků si už pro sebe zabral místečko a uložil vojáky, ohlíží se mrazem rozklepaný po pannách. Kam zmizely? Mladý kníráč zastaví mnicha. „Hej! Že-na! Kde?“ láme češtinu. Dominikán se zavrtí. O poběhlicích nechce nic vědět.

Stráž vartu je i před primasovým domem na velkém rynku.

Za zády kníratého Francouze střečkuje Dosužka. Primas se o svou bezpečnost dokázal postarat, jak vidno.

Proč na něho mává ten snědý vojáček? hádá Dosužka. Co skrývá za kabátcem? „Co je?“ vykoukne za zády strážného.

„Já prodat… dobrá věc… moc dobrá,“ zubí se na něho Julien.

Dosužkovi nadívá kapsy vzduch, ale proč by se nepodíval?

„Ukaž! Co máš!?“

Bagard ustupuje k uzoulinké uličce, obíhající zprava primasův dům.

„To asi bude povedená věc!“ brouká si Dosužka. „Ukaž! Dál nepůjdu!“

Francouz s úsměvem odhrne kabátec.

„Panebože!“ vydechne Dosužka: ostrá dýka mu proniká srdcem.

6

František Ledecký se zachoulí do kožichu. Zdědil jej po Liškovi. Tentokrát se pražská konzistoř neomeškala. Je děkanem! Konečně! Sám arcibiskup vznesl po poslovi dotaz, zda de Broglie hodlá vojensky posílit hlavní město království. Úder císařských Praha nevydrží. Chateauvillars jménem štábu armády posla nezávazně: Ujistil, že maršál pečlivě prostuduje arcibiskupovo důvěrné sdělení. U dobrého vína pak on, děkan, bavil posla vyprávěním o nevzdělanosti francouzských vojenských kaplanů, po latinsku hovoří chabě nebo vůbec ne, a jeden nemá ponětí o svátosti posledního pomazání.

Před odjezdem si posel stýskl: „Někde se stala chyba!“

Osud není nic jiného než otázka správné volby, zachtělo se děkanovi odpovědět. Pan arcibiskup vsadil na Karla III. a je v tísni, já na Chvojku a jsem děkanem.

Do mezerky mezi bříšky ukazováku a palce Ukládá Ledecký tajemství svých oveček. Šmejdíř dohodil Vendelínovi odjinud par soudků kořalky – musí městskému tlumočníku zavčas připomenout, aby pamatoval na kostel. Pro Václava Pece, který se ohlíží po škaredé a bohaté vdově, jelikož mu zbyly jen holé stěny, vybral nevěstu líbeznou jak kvítek rozmarýny. A pro svého ochránce Chvojku ženicha, který překryje hříchy jeho dcery, hříchy, o nichž si štěbetají vrabci. Jediný pekař nic netuší. Primas si pro sebe začíná nahlas povídat. Probodli v tom zmatku jeho strážce, jakéhosi Dosužku. Primas by zasloužil, aby dočista zchátral, ale Maxmilián Chvojka jeho, děkana, vyzval, aby ho pozvedl na duchu. „Protože netoužím být prvním v městě,“ dodal pekař.

Vědět znamená mít moc.

Jablonský se zprvu příchozího lekne: děkan v těžkém kožichu zmohutněl.

„Nepozveš mne k sobě?“

„Rád, rád,“ ustoupí hejtman rychle.

U pece se rozvaluje Musterffiels.

„Pochválen buď Pán Ježíš Kristus!“ pozdraví děkan.

„Až na věky věkův. Amen,“ odvětí jedněmi ústy Anna i Johanka.

Hospodyně celá vyplašená mu chystá místo u stolu.

Jestli někoho seržán nesnáší, tedy kutňáky. V armádě Jeho Veličenstva má od nich pokoj. Je rozený Burgunďan, jeho otec sedlačí u řeky Yonne, ale je jich devět na kousek dobré půdy, a když si utrhl víno z farářovy vinice, poznal, co je křesťanské milosrdenství. Napráskali mu tenkrát právem, ale nenávist ke kutně v něm přetrvala.

Zvolna napřímí dlouhé nohy, z podelbí šlehne po tom vypasenci, kdyby mohl! kdyby mohl!, a klátivým krokem odejde.

„Hrdopýšek!“ poznamená děkan.

„Vybyli na nás opravdu dobří,“ zastane se Anna seržána.

„Zavři se ve své komůrce, dcero,“ vybídne laskavě děkan Johanku, která mu spěchá na pomoc.

S kožichem z něho spadne i jistá velebnost.

Neboť nezapomněl, kdo první se o něho bral. Vřelými slovy poděkuje Anně za její štědrost a – kdy jim dvěma požehná? Anna rudné. Hejtman koktá: až bude dost slunce, tak se dohodli.

„Až se tu bude volněji dýchat,“ přitakne děkan. Zakřivený dravčí nos se mu svraští: jako by mu do nozder vnikl čmoud. „Tebe měl za bludaře!“ Klas! Kdo jiný? I teď si děkan s mrtvým prvním kaplanem vyrovnává účty. Chladné, počtářské oči zjihnou. „Mám tě snad mít za nehodného syna svaté církve jen proto, že v jistých věcech došlo ke zpoždění? Však do jara není daleko!“

Anna se zvedá. „Nic mi nechystej,“ zadrží ji. „Johance byste měli najít rozumného ženicha, a rozumnost narůstá s léty. Panna snadno upadne do řečí.“

Děkan s nimi posedí. Dešťovky zalezly hluboko do země už na podzim, všimla si toho jeho kuchařka, a to znamená dlouhou a krutou zimu. Dominikánská zahrada je plná hrobů, nové začínají hloubit u sv. Trojice.

Hejtman vyprovodí děkana do mrazu. Pak řekne Anně: „Klas byl více zbožný, více opravdový a více nezištný, ale přesto bych neměnil.“

Neklid Annu svírá. Vlastně se ho nezhostila od chvíle, kdy se Jakub vrátil od Čížové. Ta hanba, do které upadla Johanka. Nejistota ze zítřku. Rachot bubnů. Nemoci. Ztuhlí nebožtíci v jámách. Jakubova domněnka, že Petra zverbovali husaři! Přitom nedopadla nejhůř. Musterffiels spí u pece Jako kdysi Roubaud.

Čtyři vojáci chrápou v maštálce. Za kozu a čuníka dostala od Francouzů dvojnásobek částky, kterou by ha podzim stěží usmlouvala: a poměli se ještě. Jiné domy obsadili dvaceti i více vojáky – a oni mají vnitřek dál pro sebe jako v době, kdy u nich nocoval důstojník.

„Co od nás chce pan děkan?“ sejde dolů Johanka.

Je malá holka, aby ji posílali pryč při hovorech dospělých? Ať se Anna nemýlí! Především ona, Johanka, je tu paní!

Anna hledí i nehledí na svěřenku. To je právě to zvláštní, to znepokojující. Nic Ledecký nechtěl. Nic. Nic.

„Až zase přijde kuchařka z děkanství, musíme jí naplnit vrchovatě koš,“ pronese Anna více k sobě než k načepýřené Johance.

7

Erős Imre se rozhodl nevrátit se do Protivína, správně odhadl, že bojechtivý generál Trips by se mohl pokusit znovu z rozbitých oddílů sestavit útočnou jednotku; nijak netoužil mrznout v píseckých lesích. Rozhodl se odvést husary na jižní Moravu za Nadasdym. Byl až přezásoben poživatinami a krmivem. Petra už s nimi nic nespojuje. Kapitán Vas László padl a jemu se nechtělo opustit rodný kraj. Erős Imre na něm pouze žádal, aby je svedl k brodu přes Vltavu.

Když se jeho bojoví druzi nořili hruďmi koní pod Sv. Janem do ledové vody, doufal, že se na druhém břehu otočí a zamávají mu. Někdo před nimi rozbil tenký led u břehů rychle proudící vody, proto snadno přechod zdolali. Jako smečka vlků vyrazili husaři od brodiště mimo vozovou cestu do stráně a jedině křik vyplašených vran značil směr jejich cesty.

Od chvíle, kdy k němu Jurko přistoupil a řekl: „Budeme priatelia, Peter!“, stal se Jurkovým neodlučitelným druhem a huszászázados jim přál. Proč právě Jurka musela dostihnout francouzská kule? „Na vojnu sa nedá hrať, Peter! Vo vojně sú mrtvi,“ řekl mu po řeži u Čížové. To je očividné, jenomže jak tě válka připraví o přátele, přestáváš tu známou pravdu vnímat jako neodvratitelnou skutečnost. U čích přibouchlých vrat zmrzl hladový Sonderling? Adam Věžník nebyl světec, ale musel proto být zastřelen?

Petrovi se protiví i jen pomyšlení na boj. Jakub má pravdu: Marie Terezie bere Čechy jako dědické vlastnictví domu habsburského, nic k českým poddaným necítí, to jsou jí bližší Uhři; hájí-li Čechy, hájí svůj majetek, ne své poddané. A rvát se pro rozmar Ludvíka XV., v tom Petr pod Prahou také žádné zalíbení nenacházel. Nezávazně na svém starším bratrovi dospěje Petr ke stejnému závěru: Ať už Marie Terezie Čechům nepřeje, teď z Čech a Moravy vyhání vetřelce.

Vzhůru proto k Protivínu!

Může se ostatně v attile a spodkách objevit v Písku? Jeho osud si říká Trips. Generálem tragédie v píseckých lesích neotřese. Vas László neprohlédl past. Podceňovat de Broglieho se nevyplácí. Ani nekázeň, kterou Erős Imre projevil odchodem na Moravu, ho nepohněvá. Čert vezmi Uhry! Trips se opět vypíná v bílé uniformě.

Generál má vynikající paměť na tváře. Vzpomíná si na setkání s píseckým měšťanem v Čížové. Udivilo ho tenkrát, kde se tam Písečák vzal.

Ta podoba! „Máš v Písku staršího bratra?“ zeptá se ho německy.

„Jawohl, Herr general53!“ vypne hruď Petr.

Neklamou-li zprávy, které docházejí do Protivína, blíží se k městečku silné posily císařských. Trips nutně potřebuje vědět, co se děje v Písku.

„Navlečeme tě do měšťanského,“ rozhodne generál, „a půjdeš za bratrem! Vyzvíš, jestli Francouzi v městě netrpí nedostatkem potravin, zda vojáci kradou a pijí. Zda nejsou zvěsti, že maršál de Broglie má být odvolán. Kolik děl mají v městě. Jak silně jsou obsazeny brány a hradby. Kudy by se popřípadě dalo potají vniknout dovnitř a zda měšťané jsou hotovi osvědčit věrnost císařovně.“

Může generálovi povědět, že sloužil barvám Bourbonů? Nezbývá mu, než Tripsovi vyhovět. Dohodnou se, že bílí doprovodí Petra až k redutám, které Francouzi začínají budovat ve směru očekávaného útoku; bude na něm, aby šikovně přes Pražskou bránu se vkradl do města.

Pět dní nato ho bílí budou na tomtéž místě očekávat.

Klamný útok Rakušanů na francouzské pozice vyburcuje samotného de Broglieho. Lotr Trips opět zkouší jeho trpělivost! Maršál přikáže ztrojnásobit posádky redut. Několika modrokabátníkům omrznou uši.

Petr ve zmatku, který zavládne, pronikne neobtěžován k otevřené Pražské bráně. Protlačí se mezi vojáky, hrnoucími se přes most, až na munstrplac před bránou, a jistě by se dostal uličkami k jejich domu na opačné straně města, kdyby mu náhle čísi těžká ruka nedopadla na rameno.

V sevření železných prstů seržána Musterffielse se ani nepohne.

8

Antoine Rogue de la Tour je v očích Juliena Bagarda velký pán, však má sluha pojem o bohatství a vlivu castreských Rogueů, a jak náleží zvětří, když se plukovník v úžasu zastaví na velkém rynku při pohledu na Johanku. „Mais charmente!“54 zavlní se jeho masité smyslné rty. Úsudek tohoto znalce žen a koní podstatně ovlivní Julienovo snažení.

Přemýšlí právě, jak se odpoutat od zrádné Dorotky, již zbavil nepohodlného svědka, a vtom před hradem zahlédne Musterffielse, předvádějícího mladého Jablonského. Tváří se jako sto ďasů. Roubaud ho pořádně sjel, že se mu u Ostrovce ztratil zrovinka tenhle voják.

S Musterffielsem nejsou žerty. Také má za ušima. Jestliže Julien dopustí, aby Petra předvedl před důstojníka, je s mládenečkem konec; v Písku vane ostrý vítr kázně, pro menší provinění, než je zběhnutí, maršál své vojáky popravuje.

Julien se dá s Petrem jakoby nic do řeči. Přitom jim zahradí cestu. Jakže se to tenkrát zběhlo u Ostrovce? V noci dostal Petr běhavku, rozběhl se do polí, aby ležení neznečistil, a když bolest polevila a vrátil se, batalión odpochodoval.

Napoví Petrovi, jak má mluvit, a mladý Jablonský horlivě přikyvuje, tak a nejinak to bylo.

Musterffiels však chce vědět, kde se Petr potloukal celou tu dobu. Přepadl ho strach, copak to seržán nechápe? Vždyť je holobrádek! Byl to Roubaudův chráněnec, na to ať seržán nezapomíná! – ale kapitán je nebožtík. Jakub Jablonský, u kterého seržán bytuje, je chlapcův starší bratr. Johanka je jeho sestra. Dvojče. Julien ví, že Musterffielsovi se dívka líbí. Komu by se také nelíbila, padla-li do oka samotnému plukovníku? Paní Anna by se na seržána také moc hněvala, kdyby měly chlapce střevní potíže přivést před popravčí četu. Seržánovi vojáci už vyrazili k redutám! Neopozdil se za nimi příliš? Plukovník Rogue bude pak soudit jeho, Musterffielse!

Ti dva jsou spolčeni, to seržán ví, všechno je jinak, ale Bagard je dobrý voják a dobrý kamarád –

Plácne smířlivě Petra do zad a seběhne k bráně: Musterffiels ví, kde je jeho místo.

Jistěže má Julien Petra rád. Ovšem nebyl by to snad ani on, kdyby se nesnažil vydělat i na přátelství.

„Kaptén mrtvý, Petr, tady moc živý ženeral d’Brolje, moc živý… moc voják on pfí, pfí… stšílet,“ zazubí se.

Nepátrá, kde se Petr toulal. Nezajímá ho to. Co ho teď zajímá, je Johanka. Kdo dívce vyslepičil, že její milý má techtle mechtle s proradnou Dorotkou? To Anna neudržela jazyk za zuby. Aby si její svěřenka o své přítelkyni něco nenamlouvala.

Jakmile dívka spatří Juliena, načepýří se,; a pro samé pýření dočista přehlédne bratra.

Tolikrát si Petr venku v mraze představoval svůj návrat domů. Teď je ohlušen hlasy.

„Bratře!“ jde mu vstříc Jakub.

„Kde se tu bereš?“ spráskne ruce Anna.

„Žiliene, ty zlý!“ vine se už Petrova sestra k tomu větroplachu. Julien se k Johance lísá: „Johanká, ty krásná… ty má, Johanká…“

Všechny Julienovy prohřešky jsou zapomenuty. Petr přehání jeho zásluhy. Musterffiels by se asi těžko odhodlal poslat Petra na jistou smrt. Ale kdo ví? Kdo to má zkoumat? Julien zachránil Petra a (pokolikáté už) patří do rodiny. Ten: vykuk všemi nedobrými mastmi mazaný teď nyvě nyje, hledě zamilovaně na svou zbožňovanou.

Ty lotře! stíhá ho Anna kosými pohledy.

„Žilien má rád Johanká…,“ zpěvavě vzdychá Julien Bagard a Petrovi připadá, že v sluhovi jsou dva lidé, kteří se navzájem neznají: bezohledný okradač košiláčů tam pod Prahou nejde jaksi dohromady s rozněžnělým milým jeho sestry.

Ale nebyl Jurko Machula krutý husar, rozsévající kolem sebe smrt, a současně člověk s nekonečným steskem po domově? Petr dávno není zelenáč, z kterého si za dominikánským klášterem utahoval Adam Věžník. Zmužněl. Je v šestnácti stejně vysoký jako Jakub, ale je rozložitější a statnější, i rozumu pobral.

Teď, nasycený, sedí naproti Jakubovi v jeho komoře. Opětovně se před starším bratrem rozvíjí pouť za záchranou holého žití, nic Petr nesmící ani nezkrášlí, opětovně káže po vsích Sonderling, kapitán Roubaud ho přijímá do služeb Ludvíka XV., seržán Musterffiels ho otesává do podoby vojáka, Vas László prověřuje jeho odvahu, Jurko se stává jeho přítelem, opětovně stojí v pozoru před generálem Tripsem a přijímá špehýřský úkol.

Má Jakub právo bratra soudit? Poznával život z té nejkrutější strany, získal a pozbyl přítele, zabil. Z chlapce naráz vyspěl v muže.

„Jsi voják, Petře, a já vím, co je to, být vojákem. Musíš plnit rozkazy. Vyřiď generálu Tripsovi: Francouzi v městě žijí taktak, ale zatím hladem nestrádají, a v městě vládne tuhá kázeň, k loupežím ani k násilnostem nedochází. Že má být maršál odvelen, o tom nic nevíme. Hradby směrem k Budějovicím a Putimi obsadili Francouzi děly, čelný útok na město je nemožný. Směrem od Prahy chrání Písek Otava. Vojsko je udržováno v trvalé bojové pohotovosti, zlínět svým oficírům a vojákům maršál nedovolí. Měšťané jsou hotovi osvědčit věrnost císařovně, což o to, ale městské vojsko, jak víš, je zrušeno, a kdo by měl císařské vpustit do města? V Písku je desetkrát víc vojáků než měšťanů.“

„Tedy se mám vrátit?“

„Už se nemůžeš ptát. Generál Trips čeká na tvé zprávy. Jsi voják.“

Petr si smutně uvědomuje: Je voják! A voják nemá rodinu! Nemá domov!

9

Generálu Tripsovi se dostalo hodnověrných zpráv o stavu ve Francouzi obsazeném Písku. Na Petra Jablonského čekali husaři ve stanovenou dobu. Když mu přiváděli osedlaného jablečňáka, utrousil velitel husarů: „Áttkozott hideg!“55

Mrzlo, až praštělo.

Přesto císařským dorazily posily. To rozhodne. Trips není stoupencem taktizování. V prudkém nájezdu od Semic obsadí Smrkovice a Putim, a při pokusu o čelný útok se prodere až k Hradišti, jenže tu jeho husaři narazí na doplněné batalióny Roguea de la Tour a jsou vrženi zpět k Putimi, kde se zachytnou. Francouzi se hbitě pustí do budování nových redut.

V ty dny vídává Anna Musterffielse zřídka. „Na šančičky? Na šančičky?“ přátelsky na něho povolává.

Seržán kývá: zrovna jemu u čerstvě navršeného násypu včera zastřelili dva muže. Ti copatí ďáblové dorážejí jako vosy.

S dotěrností Tripsových husarů narůstá i nepokoj Francouzů. Rakouskému generálovi se nepodaří prorazit narychlo zbudovaný jižní obranný val, zato úspěšně ohrožuje životně důležitou cestu k Hluboké a Budějovicím. Pokus o její zatarasení nevyjde. Těžká jízda de Broglieho rozmetá sice velmi pohyblivé, zato nepevné řady pandurů a husarů. Bojechtivý Trips se stáhne k jihu. Přestože je vypuzen ze Semic a Smrkovic, v Putimi se udrží: a to je pro Francouze nemilé.

V nočních přepadech ničí Trips jednu redutu za druhou.

Městská rada vystrčí růžky.

Armádní vykupovači sehnali seno. A mouku. Avšak proviantní důstojník nemá čím platit. Zásilka peněz z Paříže se zdržela. De Vic – jak řekne úvodem – přišel požádat radiu o gesto dobré vůle. Ať město zásoby koupí – pro své ochránce, pro statečné francouzské vojáky.

Obránci nerozbíjejí židle a netopí jimi! Obránci nevyhazují děcka ze školy a nepřestavují ji na pekárnu – pro vojsko!

Útlý, vždy odměřený armádní komisař vysune bojovně bradu.

Pro pár židlí by se chtěli hádat? Že si měšťané naplnili měšce zlatými mincemi z Holandska, Bavorska, Francie – o tom primas ráčí mlčet! Škola by mohla utrpět dělostřelbou! U městských pekařů armáda péci nemůže z prostého důvodu: polovinu mouky by ukradli!

Šmejdíř taktak stačí překládat.

De Freqval chce armádního komisaře podpořit, už zakládá ruce v bok, rozkračuje se –

Vtom de Vic jako útočící býk skloní sražené umíněné čelo.

„Buďme moc hodní,“ překládá splašeně Vendelín, „nebo začnou být moc zlí!“

Vida měšťánky! Pokrytce! Vida ty věrné poddané Karla III.! Trips se uhnízdí v Putimi a jim hned naroste hřebínek! Pan primas! Jak se rozřečnil! Nazrzlé kudrnaté vlásky mu opět vítězně věnčí lysinu! Přizval si na pomoc děkana, ten se postavil za jeho hubeňoučká záda, aby naznačil, že sám pánbůh přeje Písku!

De Vic zabodne hnědé oči do dlouhána s tlustým černým knírem v propadlé tváři. Kde ten se tu bere? Neodvezli ho kdysi svázaného na herce k Čížové? To tenkrát de Broglie si zažertoval s klíči od městských bran.

„Zaplatíte! Nechci slyšet, že pokladna je prázdná! Proveďte likvidace! Půjčte si!“

Že ale pana armádního komisaře rozehřáli? Chvojku doprovázejí z radnice děkan s Jakubem Jablonským. Zaplatí pohledávky Francouzů, co jim zbývá? Tu kopu peněz vzal čert! Podstatné je, že de Broglie není s to vyhnat Tripse z Putimi! A že oni, neohlížejíce se na ztráty majetku i životů, zachovali věrnost císařovně! Čas odměny je blízek! Říká se, že denně umírá okolo třiceti Francouzů, což je nadnesené, spíše okolo deseti jich denně odchází před soudnou stolici boží, ale i to je dost. Věci je nutno posuzovat střízlivě. Ne třicet tisíc, jak kdesi zaslechl, sotva šest tisíc Francouzů je v hradbách, stejný počet na předměstích, Francouzi a Bavoři jsou roztaženi na čáře Hluboká-Písek-Beroun-Praha.

„Náš kupecký odhad je přesto správný: potáhnou k čertu!“

Děkan přikyvuje. Dnes prvně byl přizván, aby byl jako kdysi Liška nápomocen městské radě dobrou radou.

To Ledecký ponoukl primasa, aby se podivil nad stavbou nové pekárny, když tolik pekaři v městě zahálí.

„Nezajdeme do kláštera? Převor by nás provedl špitálem,“ navrhne.

„Ne! Ne!“ otřese se Chvojka. „Ti chudáci leží na chodbách, v kostele na dlažbě… Hrozný pohled!“–

„Všude je nečistota!“ přidá se Jablonský. „Zledovatělé výkaly a vnitřnosti zvířat u zdí! Až povolí mrazy –“

Míjejí dům U zlatého kříže. Stráž přechází před vchodem s puškou na rameni. Druhá patroluje v boční uličce;

V prvním patře Chateauvillars za souhlasu několika vysokých důstojníků prosazuje útok na Putim.

De Broglie se chvěje zimou pod dvojitou dekou. Chce se mu spát a ve spánku si přivolat slunnou krajinu mezi Toulouse a Montpellierem, kde před padesáti lety se jako poručík na smrt zamiloval do nebeský krásné Julietty, dcery bankéře Lartoise: ten tlusťoch na něho poštval psy.

„Útočit nebudeme,“ odbude mdle armádního komisaře.

Kéž by se Trips zdržel v Putimi do jara! Dokud se nepokusí znovu mu zahradit postup k Hluboké anebo se příčně nepoloží někde u Mirovic na zpětnou cestu ku Praze, těsná blízkost tak proslulého generála blaží. Ať si dál bourá reduty! Bohužel Tripsovi to myslí po vojensku bystře, a proto vbrzku vyklidí ten ne zvlášť strategicky výhodný opěrný bod.

Chateauvillars si s plukovníkem Roguem vymění významný pohled: Zase už maršál chrápe!

V tu chvíli ukáže Jakub Jablonský na okno v prvním patře domu U zlatého kříže: „Jejich maršála prý zachvátila nemoc. Není ho vídat.“

Chvojka se otřese. V Písku se sousedé znají bavit už jen o nemocích. Aby tak skosila i jeho, známého píseckého politikuse, jemuž rozum napověděl, aby spor s primasem o tom, kdo z nich je oddanější císařovně, nehnal do krajnosti. Zkrotil i svou štědrost natolik, že teď, kdy hlad ťuká na brány města, má sklad naplněný pytli mouky z čížovského špýcharu. Vůbec by se mu nehodilo, kdyby měl teď zemřít. Bůh nemůže připustit takovou nespravedlnost. Ale neodešel mlád a v plné síle Tomáš Klas? Nepoznal horlivějšího bojovníka za očistu svaté církve.

„Bože, nejvíc ze všech jsem přispěl na obraz Panny Marie!“ zaúpí.

Kdosi na pekaře volá. Neslyší. Nechce nic slyšet.

Ve vratech svého domu div nepovalí Dorotku. V dceřiných očích stydne děs. „Zemřel pan kaplan Valpach… a pan generál… pan generál…,“ zavzlyká.

10

Smrt bavorského generála Piesasquea a jeho zpovědníka Valpacha v týž den vznese ruch do štábu francouzské armády. Dlouho se de Broglie vzpíral naplnit město do prasknutí. Před osmi lety mu nákaza snížila stav armády, sestavené v Nîmes, na třetinu, takže do Piacenty dorazil s ubohoučkým zbytkem, a nebýt posil, Rakušané by ho tenkrát rozmetali.

Na velkém rynku suše třeskne salva.

De Vic se zdráhal střílet zloděje, ale včera se dva Besangoňané vloupali do magacínu; právě se před nastoupeným bataliónem složili v krvi.

„Pouze dva?“ podiví se upřímně maršál. „Tak málo se krade?“

Mráz nespálil nákazu, a armáda se hned tak nezvedne, aby jí unikla.

„Postarejte se o generálův pohřeb… ne do jámy!“ zavrčí maršál. „Jaká opatření navrhujete?“

Armádní komisař se celou noc mořil s pamětním spisem, ale maršál jej podrážděně odmítne. „Návrhy! Opatření! Bod za bodem!“

„Umírá pokaždé několik vojáků nebo členů rodiny najednou. Příčina nejspíše tkví ve výkalech, které unikají z domů do uliček. Na nečistotě se podílíme i my: minulý týden jsme porazili na rynku stádo krav a krev se nestačila vsáknout…“

„Stručně! Jaká opatření navrhujete?“

„Prokopat povrchové stoky v uličkách, abychom předešli záplavám v čase tání, vyvézt všecken hnůj a zbytky k řece, mrtvoly zakopávat nejméně pět stop hluboko a sypat je nehašeným vápnem…“

„Kdo to má provádět?“

„Měšťané – a armáda…“

„Vyčistěte město,“ vysloví de Broglie souhlas.

Avšak primas, když za ním de Vic zajde, hned u prvního bodu, tedy u čestného pohřbu bavorského generála, projeví pramálo ochoty. Děkan Ledecký je jednání přítomen a také nevidí důvod, proč by generálovy ostatky měly být uloženy ve zdi děkanského kostela.

„Přišel do Čech dobývat vítězství, ale přepustil věnec smrti!“

Děkanův výrok si dá Francouz přeložit dvakrát. Piesasquea vyloženě nesnášel, byl to samotář s tváří obrácenou k Bohu, nemá nejmenší důvod se za něho brát, ale odpor Píseckých ho jitří.

„Komu na hlavě sedí věnec vítězství dostatečně pevně?“ utrousí, a přejde k odtokovým strouhám.

Sousedé zeslábli, těžko by strouhy ve zmrzlé zemi vykopali. Svoz hnoje a odpadu k řece? Chovali-li sousedé krávy a koně, vybili je; povozů je málo, ztopili je jako dřevo.

De Vic si zpříma prohlíží ty dva: drobného zrzavého primasa a děkana se širokou vojačkou hrudí.

„Ani jeden z mých návrhů nejde uskutečnit!“

„Všechny vaše návrhy jsou správné, o tom není pochyb, ale je třeba na tu práci nasadit výhradně vojáky.“

Opravdu de Vic má daleko do kata, ale jednak si nemusí dát nic líbit od vrtichvostů zjančených z blízkosti generála Tripse, a pak ho těžko maršál podruhé vypeskuje pro měkkost, ke zlodějům.

„Přistihli jsme několik vašich výrostků při lupu. Pět z nich zítra zastřelíme pro výstrahu.“

„Neodvážíte se!“

„Zastřelili jsme už jednoho z vašich, proč bychom nezastřelili dalších pět?“ usměje se na primasa armádní komisař. „Možná že pozítří generál Trips dobude město. Možná. Kdoví. Ale do zítřejšího rána Písek zcela určitě odolá. Čekám rozumné vyjádření k mým návrhům, pánové!“

Nazítří je generál Karl Piesasque, spolu se svým oddaným knězem Petrem Valpachem uložen v děkanském kostele, aby nedaleko oltáře sv. Spasitele v míru očekávali zmrtvýchvstání. Nazítří se pěšáci svorně s měšťany pustí do vykopávání odpadních struh. Odvoz hnoje a zbytků zdechlin z uliček je odložen na neurčito; dělostřelcům pomrzla spousta koní a dva páry tahounů v městě sotva stačí svážet mrtvoly ke sv. Trojici.

Nejvystrašenější ze všech je řezník Pec. Vlastně by svému nicotnému živůtku neměl věnovat tak nezřízenou péči, jenomže se mu chce hrozně žít, a třebas oškubanému! A třebas ohlodanému na kost!

Vletí k děkanovi pro útěchu jako dělová koule. –

„Nejsi kost a kůže jako ostatní, takže tvé utrpení tolik druhé neskličuje,“ uklidní ho děkan. „Ve vyzrálé rozumnosti se dožiješ stáří.“

„Mluvíš pravdu, důstojný pane?“

„Vždy mluvím pravdu!“ _V milosti propustí děkan Václava Pece a spěchá k svému ochránci. Městu netřeba hořících hranic s kacíři, nýbrž prací naplněných dnů, to Ledecký vyznává stejně jako Liška. Nezištnost starého děkana odčiňuje nejvyšší horlivostí ve věcech naveskrz světských.

Děs, který vyčetl Chvojka v Dorotčiných očích v den, kdy zemřel kněz Valpach a generál Piesasque, přepadá u pekaře všechny. Vyjma snad Roguea a jeho sluhy. V domě umírá malá pekařova neteř – jediná zbyla z rodiny pekařova tichého, nenápadného bratra.

Tělíčko děvčátka se zimničně třese. Vyzvracela všechno, co jí Dorotka vnutila k jídlu. Ráno se znečistila. Nazelenalá hlenovitá stolička Dorotku dočista zlomí.

„To kvůli mně, hříšné,“ zanaříká.

Ledecký hledí do skloněných zad klečící hříšnice.

Setba Páně je zaseta. Poklekne a modlí se s ní za zachování života neviňátka, za ohrožené město a za spásu jejich duší.

„Ulev sobě, sestro,“ pozvedne ji pak.

Hřešila. Mladý Němec z doprovodu krajského Vunšvice ji prvně svedl, potom ji k hříchu přemluvil Adam Věžník, a kvůli tomu ji chtěl vydírat ten nedobrý tovaryš, a byl to Julien Bagard, plukovníkův sluha, kterého miluje, ten za to Dosužku probodl, a stále hřeší se samotným panem plukovníkem Rogueem, to více ze strachu než z náklonnosti.

Ať sestřenice bude žít, nebo ne, stráví Dorotka zbytek života v klášteře.

„Není na tobě, aby sis určovala trest,“ mírní Ledecký její pýchu.

Radního Chvojku vytrhne děkanův příchod z trudných myšlenek. Kdyby měl syna, to by byla jiná. Kvůli dceři aby se staral, co po jeho smrti bude s pekárnou i s penězi.

„Budu žít?“

„Nevíme dne ani hodiny.“ Nerad se děkan klame v těch, kterým věří. A věří výhradně těm, kdo dřív uvěřili v něho. „Ale vtírá-li se ti už myšlenka na smrt, měl bys napřed uvést do pořádku své záležitosti zde na zemi.“

„O čem mluvíš?“

„Dozajista jsi slyšel, jaké neštěstí tu před čtyřiadvaceti lety potkalo dceru tehdejšího rychtáře Urbanidesa?“

Pekař zafuní. „Urbanides se přátelsky stýkal s mým otcem, a tamto byla kleveta! Chceš mi snad naznačit, děkane, že i mně dají v městské radě na vybranou: buď složím padesát kop míšeňských, nebo má Dorotka půjde na dvě neděle do šatlavy?“

„Ty jsi městská rada! Sám sobě chceš platit?“

Načervenalé žilčičky na pekařově blahobytném obličeji se zvýrazní, tak silně pobledne.

„Kdo je ten bídák?“

„Počítal-li jsem správně, vyjmenovala Dorotka čtyři. Dala se na pokání. Chce vstoupit do kláštera.“

„Já jí dám klášter, nezdárníci!“

Už je zase cele svůj, pan radní Chvojka. „Nesnaž se utrhnout plod, který časem sám spadne,“ oblaží ho děkan milostivým úsměvem. „Znáš bajku o kavce, která sama po lese rozkřičela, že jí sokol vyrval péra, a potom se divila, proč se jí ostatní ptáci posmívají, že je ohyzda?“

„Co radíš?“

„Bude dobrou ženou muži línějšího myšlení.“

„Mám to tady všechno dát nějakému hlupákovi?“

„Kdo tvrdí, že Václav Pec je hlupák? Bavoři ho vykradli. Jinak je zdatný.“

„Zbabělec je to!“

„Nikdo to na něm nepozná, až Francouzi odtáhnou! V uniformě lajtnanta městského vojska jeho statná postava vynikne.“

Chvojkův chladný rozum si je vědom, že ho děkan vyvádí z podsvětí plného ošidných, nástrah.

„Jmenuj ty čtyři,“ požádá mírně.

„Někdy je pro nás lepší, synu, setrvat v nevědomosti,“ rozloučí se s ním Ledecký.

Na dvorku se děkan střetne s Rogueovým sluhou.

Vražedníku! Zanesl jsi nesvár do měšťanských domů a stihne tě spravedlivý trest! věnuje Julienovi jeden ze svých méně hodnotných úsměvů.

„Panna Dorotka moc nemocná… moc…“

„Zato ty, jak vidím, jsi pln síly!“

Jemnému Julienovu sluchu neujde skrytá výhrůžka. Svaly má tvrdé a pružné jako dřevo z jasanu. Do pekla pošle kutňáka stejně jako tovaryše: jen vykviknou při průchodu dýky srdcem.

Mně do duše nepronikneš, kněže! myslí si Julien, hledě za děkanem. Vrací se od Musterffielse. Ten klátivec je mu teď vděčný, že díky jemu, Julienovi, si neznečistil ruce smrtí Petra Jablonského. Jinak všem kručí v břiše. Musterffielsovi. Jeho vojákům. Anně. Snad jediná Johanka se občas dosyta nají. Co Julien ukradne pekaři, co plukovníkovi, co z magacínu, vše jí donese.

„Ty tak hodná, Johanká…,“ tře se k ní večer a přemýšlí, jak se nenápadně vytratit z blízkosti plukovníka Roguea.

Dorotka znepřístupněla hned, jak ulehla její sestřenice, jako vzteklá kočka seká drápky, jen ji Julien žádostivě sjede pohledem; také pan plukovník by její žal rád rozptýlil, ale s Dorotkou není řeč.

Ten kutňák ji obrací na cestu k Bohu. Julien si uleví:

„Un bastard.“56

Rogue ztrojnásobí stráže před domem pana radního. Koho to chrání? Plukovníka Roguea před hladovými, zdivočelými vojáky? Pekaře před hladovými měšťany? Chvojka je jedním z předních města, je to známý odpůrce Francouzů, ctí i váží si ho tu. Kdo má moc, rád ji staví na odiv.

Rogueovi Alsasané hned po přechodu Rýna proráželi klínem rakouské voje a doplatili na to; pluk doplnili Burgunďany, Pikarďany a Normanďany, ale jen muži z nížin nastoupili pod prapor Alsasanů, změnili se v horaly, stejně jako sám Rogue, jenž pochází z Languedoku. Také Bagard je hrdý Alsasan – z Castres.

Rogue se vrátí do pekařova domu v mrzuté náladě. Maršálova nečinnost jde vyšším důstojníkům na nervy. Armáda se rozsype jako domeček z karet. Natáhne se na lůžko, aby překonal slabou nevolnost.

Domem se rozlehne křik. Dupot. Šepot. Jaks když na půdě haraší myši. Míval ty zvuky v mládí docela rád. Zavíral se v jejich domě v Castres na půdě a v pološeru snil o maršálské slávě. Nechtěl být ani knězem, ani obchodníkem jako jiní Rogueové. Při tažení do Čech na sebe chtěl upozornit. Proto hnal Alsasany do krvavých řeží.

Castresané by se potili Závistí: to si vykračuje generálporučík Antoine Rogue de la Tour.

Dorotčina sestřenice vydechla naposledy. Nemilé, pomyslí si. Třetí smrt v domě za tak králkou dobu.

Julienovi, který vejde, přikáže, aby mu nalil.

Pach kořalky vyvolá chuť zvracet. Ochladilo se. Topí vůbec? Dere se mu na mysl stará vojenská píseň o smrti maršála La Palisse u Pavie. Jeho Alsasané si ji prozpěvovali při přechodu Vogéz. Vcucávali do sebe nekonečné pochody jako makaróny v rajské omáčce, jak se dal slyšet kapitán Roubaud.

Křepče se při té písničce pochoduje.

Monsieur La Palisse est mort,

il est mort devant Pavie…57

Pan La Palisse měl smůlu. Také je už zřejmé, že jemu, Rogueovi, nástupce Ludvíka XV. nesvěří po sedmdesátce armádu, aby s ní dobyl střed Evropy. Nepotká ho štěstí jako de Broglieho.

Tenhle dům ve ztraceném městě Písku, o jehož jsoucnosti neměl před rokem ani potuchu, budou nazývat U čtyř smrtí.

Má ho v drápech zimnice, ta lítá saň.

Co tu okouníš? Co se hrabeš v mých věcech? Křičí na Juliena, nebo se mu to jen zdá? V laločnaté tváři mu poškubává, to od námahy, jak se snaží vy kroužit slova. Proč ha něho sluha civí jako na dodělávající zvíře? Ještě velí Alsasanům –

Purkmistra! Úředníka! Písaře! Sem! Hned! Rozumíš, moulo? Vím, že tě Roubaud zachránil před oprátkou. Mrskni sebou!

Julien dlouho hledí na plukovníkův zašpičatělý nos, který jako by se dloužil v úporné snaze vyčenichat nežádoucí pach. Konečně náporem zevnitř vyrazí plukovník rozkaz. A de Vika! Nebo Chateauvillarse! Jeho přátele ze štábu! Rychle!

Zakrátko se okolo jeho lůžka shromáždí Písečtí. Francouzští velitelé se omluvili, jak zvěděli o jeho ochuravění. Chateauvillars upozorní Juliena, že jeho nabídka za arabáka dosud platí, to aby plukovníkovi připomněl.

Dostaví se primas. Je tu i plukovníkův hostitel, zdrcený žalem nad smrtí neteře. A písař. Srozumitelnou němčinou jim Rogue oznámí svůj úmysl.

„K čemu poslední vůle? Člověk nemá klesat na mysli,“ podiví se primas. „Neměli bychom spíše poslat pro kněze?“

Kněze odmítá.

Zato chce při plném vědomí sepsat rozkaz. Stvrdí jej podpisy. Všecken majetek v Castres, zděděný po otci, a není malý, odkazuje mladšímu bratru Ferdinandovi, obchodníku. Je dost Rogueů v zemi Languedoc, s leckterými je i spřízněn, ale pouze jediný je blízek jeho srdci.

Trvá chvíli, než písař přinese pultík a psací náčiní, než se primas vrátí s městskou pečetí, než se dostaví tři radní jako svědci a než písař poslední plukovníkovo přání německy zvěční.

Primas, Chvojka a čtyři radní se podepíší, ale Rogue je nespokojen: sedm svědků musí být, aby se šťastné číslo naplnilo.

Rogue předá primasovi za služební výkon zlatý louisdor, druhý písaři za námahu – a pošle je pryč.

Snad zapůsobilo to šťastné číslo sedm, anebo to svědčilo o důkladnosti de Vika, jemuž závěť předal Julien po smrti svého pána, že doputovala v pořádku do Castres a dopomohla vyhrát plukovníkovu bratrovi spor o dědictví.

V den, kdy plukovník dodýchal, zmocnil se Julien Bagard jeho měšce se zlatými louisdory a odvedl svou hnědku a plukovníkova náhradního šedáka k Jablonskému. Arabáka přivedl k děkanství, kde bydlil Chateauvillars.

Armádní komisař jako jediný z francouzského štábu postál u plukovníkova čerstvého hrobu u sv. Trojice.

Také Julien opakoval před de Vikem, že de Rogue právě Chateauvillarsovi plnokrevníka odkázal.

Rogueova opatrnost způsobila, že o čerstvé zásilce peněz z Francie nevěděl ve štábu nikdo; nebyl oblíben, zdálo se všem, že je pyšný; nikoho proto neudivilo, že kromě svršků se toho mnoho po plukovníkovi nenašlo.

Na žádost Chateauvillarse dostal Julien Bagard na památku a za věrné služby plukovníkovu šavli.

Obtížen sečnou zbraní ubírá se Julien Bagard k domu hejtmana Jablonského, aby posílil prořídlém řady seržána Musterffielse; je sám se sebou spokojen, vydělal na strachu druhých z nákazy, je pašák; zanotuje si do kroku táhlou posměšnou vojenskou píseň o smrti maršála La Palisse před Pavií.

VII.

KOŠILÁČI ANEB AŤ OPĚT SLAVNĚ PARÁDUJE PÍSECKÉ VOJSKO

1

Prudce a dravě se ohlásí jaro. Ledy dlouho duní jako vzdálená dělostřelba, aby se vraz roztrhly, vzpříčily a pádem se hnaly k pilířům mostu; z nich Písečtí spolu s Bavory a Francouzi tyčemi odrážejí kry, aby se průchody pod mostem neucpaly a velká voda nezalila Pražské předměstí. Nestalo by se to při dřenici poprvé.

Jablonský, pověřený městskou radou, aby řídil odchod ledů, brzo si může oddychnout; záplavy se rozlijí do šíře a už odpoledne chladná voda prudce uniká korytem, odnášejíc na vzdutých vlnách ledovou tříšť a městskou špínu. De Vikovi se přece jen podařilo vyčistit aspoň velký rynk a rynečky a prostory před branami.

V uličkách pach z husté břečky zahání měšťany do domů. Ale i na dvorcích se přes zimu nahromadil odpad. Ať si Jablonský vysloužil pověst přítele Francie, spolupracuje s de Vikem. Později mu vyčítali, že dal ze všeho nejdříve odvézt špínu z uliček poblíž svého domu, že jinde se dál bořili do bahna, ale primas se ho zastal.

„Neokouněl, ale dělal, zatímco vy jste přihlíželi!“

V den, kdy odtáhly ledy, dosyta se u Jablonských najedli. Julien povalil v maštálce hnědku, vojáci ji zalehli a Musterffiels ji podřízl.

Johanka čeká s Julienem dítě. Neuplyne moc vody v Otavě a bude to na ní znát. Všichni se od ní odvrátí, ale ta nešťastníce se bojí svěřit se staršímu bratrovi.

Nacpou si břicha koninou. Anna přijde za Jakubem. Zastihne ho v komoře nad lejstry. Píše.

„Jsi šťastný, dokážeš se odpoutat od všeho tady.“

„Neodpoutávám se od ničeho, spíše se ke všemu ještě pevněji přimykám, znovuprožívám vše, co jsme si odtrpěli, a trpím tím, co je.“

„Jsi silný.“

„Jsem silný jedině v lásce k tobě, Anno!“

Anna vidí: v Jakubových temně hnědých očích zdomácněl smutek, v pohublé tváři vystoupily lícní kostí, černý tlustý knír poklesl. Zestárl. Den za dnem jim uniká. Nakrátko zaplašit strach z budoucna. Nemyslit na Johanku a na Petra, odpoutat se od chladu a hladu, žít, zase žít, a žít naplno se dá jedině v lásce.

„Náš dům jako by už nebyl náš, a přestože je Musterffiels člověk dělný, vytratilo se odtud všechno dřívější teplo,“ prolomí Jakub náhlé mlčení. „Žilien tu kraluje. Bez něho bychom hladověli. Děkan mi naznačil, že to on… že to on probodl Dosužku.“

„A přivodil, že tvá sestra chodí s outěžkem.“

Bolestivě ji uchopí za rameno. „Lžeš!“

„Udeř mne, uleví-li se ti. Však ode mne víš, jak to mezi nimi je. Oba na tom nejsme bez viny.“

„Co teď?“ uvolní stisk.

„Najít ženicha. Překrýt tu hanbu. To jediné zbývá.“

„Radní Chvojka zaslíbil řezníku Pecovi Dorotku. Jeho jediná dcera se provdá z lásky. A Pec? Ten se culí.“

„I tam je co překrývat… Co nám potom? My jsme Johančino věno téměř projedli.“

„Kdo za ten půlrok neprojedl poslední? Všichni.“

„Ne všichni. Za tu dobu, co jsem se skrývala u pekaře… snažila jsem se nevidět, neslyšet, nesoudit.“

Kde se zdržují řady věrných, nachystaných přijít jim ku pomoci? Zase na všechno Anna a Jakub zůstávají sami jako na počátku.

Krátce po odchodu ledů se zvedne i francouzská armáda. V jejím čele vyrazí k Budějovicím de Vic. Batalión za bataliónem opouští Písek. Za zdar výpravy se v hustém roji k nebi horoucně zvedají kopí eskadron.

Těžká jízda vyčkává na velkém rynku příchodu de Broglieho.

Mír, který nečekaně uzavřel pruský král s Marií Terezií, uvolnil na severu značné síly Rakušanů a dá se předpokládat, že budou vrženy proti Francouzům.

„Není spravedlivé, aby vojáci živi odešli, z míst, kde jsou pohřbeni jejich druzi!“ To měl maršál prohlásit. De Vic si to nejspíše vymyslil, aby vystrašil Chateauvillarse. Teď s psovsky oddaným pohledem vzhlíží Chateauvillars ke starci.

De Broglie mírně pobídne bělouše.

Ani Ludvík XV. ani našeptavači z Versailles ani Bůh ti nepomůže, Chateauvillarsi! ušklíbne se stařec. Zradil jsi svého maršála, a zrada se neodpouští!

Jen co dozní jekot pištců, shromáždí se starší města.

„Ta zpráva nám došla,“ staví se na špičky maličký primas, aby ho, odevšad bylo vidět, „že už koncem prosince vydali Francouzi a Bavoři Prahu!“

Německy a rázně provolá slávu císařovně stařičký rytmistr městské jízdy.

On ještě dýchá Josef Schubert! pomyslí si Jablonský. A není tu jediný z Němců: Hle Necker, správce jízdy, břichatý lajtnant Kuffner, i mladičkého korneta Rotfera vzali s sebou.

„Druhá zpráva je stejně radostná: sbory andělské rozprášily na pouti k našemu městu nepřátele, takže v pořádku a kráse doputoval z Vídně obraz přesvaté bohorodičky!“

„Je vpravdě krásný!“ rozhodí doširoka ruce děkan Ledecký.

„Přišla také zpráva z pražské konzistoře, aby za příčinou vybití nepřátel byla sloužena slavná mše, při níž městské vojsko pěší i jízdní má parádovat.“ Primasův hlas se dojetím zlomí.

Než stačí radní i přizvaní hosté sborem provolat slávu, povstane Maxmilián Chvojka a zdviženou pravicí požádá o pozornost.

„V Bavorsku od nynějška ustrašenci naši milostivou panovnici Její kurfiřtskou Jasností bavorskou titulírují.“ Pekař mírní mocné vivat. „Měšťané písečtí, všechno potajmu a jako dřív jen mezi svými. Francouz z Písku neodešel. Je tu.“

Městský politikus se snažil už včera večer, kdy všem bylo jasno, že de Broglie se chystá k odchodu, prosadit za hejtmana městské pěchoty Václava Pece. Proti jeho nastávajícímu zeti se rozhodně postavil primas. „Jablonský nezaleží strachy do díry jako někdo, a jednal-li s Francouzi, dělo se tak z příkazu městské rady!“ Kupodivu Jablonského podepřel děkan.

Teď proti němu děkan zase vystupuje.

„O mně tu všichni vědí, že jsem obětoval lítici války celou rodinu svého bratra, že jsem krmil hladové, ač jsem tím nejednou vydával všanc svůj život,“ zachvěje se hlas starého:

opozičníka. „jako dobrý katolík jsem nejvíce přispěl na zakoupení obrazu Panny Marie. Snad z nepochopení jsem podezírán, že si nepřeji, aby byla sloužena slavná mše. Dovolávám se rozumu. Francouzů tu zbylo na tři sta, však tři sta jejich pušek může připravit o věnec vítězství Písek, stejně jako o něj připravila smrt generála Piesasquea!“

„Moudrá řeč!“ přitakají radní.

Strana radniční, ztrácí. „Kdo říká opak?“ zabodne primas hnědé planoucí oči do pekaře. „Jednat s Francouzi! Jak se jim máme protivit, když mají tolik pušek? Však od Te Deum laudamus neustoupíme!“

„Moudrá řeč!“ přitakají radní.

Jablonský do toho vidí: děkovnou mší chtějí jak primas, tak i Chvojka žebrat o císařovninu přízeň. A chytrák Ledecký chce posílit svůj vliv.

Chateauvillars býval odevždy vysokým štábním důstojníkem, nikdy nevelel v poli – to však teď je pro něho více výhoda než nevýhoda. Jak tomu dobromyslnému jedlíku začíná jít o krk, zjišťuje v sobě schopnosti, o jejichž jsoucnosti neměl ponětí.

Klid! Rozvahu! Má tři sta pušek v rukou statečných Alsasanů. Generál Trips nejspíše předpokládá, že de Broglie sedí v městě na zadku a čeká na posily z Francie. Trips také vyhlíží pluky od pruských hranic. A Písek je pevně hrazený. Maršál mu tu zanechal dvě děla.

Zavolá kapitána. Zesílit stráže ve věžích. Děly posílit Budějovickou bránu.

Když se ho Antonín Vendelín přijde optat, zda by se neráčil dostavit před městskou radu, zařve na licoměrníka, aby se primas bleskem ráčil dostavit na velitelství v domě U zlatého kříže, nebo jinak písecké měšťany naučí raz dva zdvořilosti.

Obere vařenou slepici. A sytý vyhlédne z okna: už ťapká, už poskakuje nad bublavými bahenními jamkami slavná písecká deputace.

Droboulinký primas s věnečkem nazrzlých vlásků, dlouhán Jablonský, tak řečený hejtman, ramenatý děkan Ledecký, tělnatý Chvojka, lišák Vendelín, kdo však jen ten vychrtlík na konci průvodu?

To místní Němci po tak dlouhém čase uplatnili své právo.

„Schweinerei!“58 otřepává si dlouhé nohy od bahna rytmistr Schubert.

Za půlrok spolužití se poznali dokonale. Pro Ledeckého je Chateauvillars žrout, netěšící se vážnosti maršála, a pro Chateauvillarse jsou Písečtí tlupou zbabělců.

Primas se rozvláčně rozhovoří o klidu, který by v městě měl být udržen i po odchodu maršála –

„Zloděje a násilníky budu střílet stejně jako de Vic! O tom ať nikdo nepochybuje!“ vybuchne Chateauvillars.

Jablonský se nakloní k pravému děkanovu Uchu.

„Ze strachu je schopen vystřílet půl města!“

„Přišli jsme prosit, zda bychom příchod jara mohli po starém zvyku oslavit bohoslužbou… děkovnou bohoslužbou,“ ujme se slova Ledecký, u něhož Chateauvillars byl dlouho hostem. „Za zvuku polnic, trub a bubnů by byl nesen obraz Panny Marie k sochám svaté bohorodičky a svatých patronů, městská pěchota by parádovala, a také by se střílelo z děl…“

„Z děl se střílet nebude,“ prohlásí rozhodně Chateauvillars. „Písecké vojsko ať paráduje beze zbraní.“

Tak k náramné primasově radosti je znovu uvedena v pohotovost městská pěchota.

2

Teprve nyní, kdy je Písek vydán napospas Chateauvillarsovým náladám, uvědomuje si primas, jak dovedně maršál udržoval klid. Přestože armádní komisař vyhrožuje střelbou, nestřílí zloděje ani násilníky, kteří loupí v magacínech. Projíždí se na arabáku od Budějovické k Pražské bráně a kouká jako sto čertů.

„Na tom drahém koni jezdíval plukovník Rogue,“ poznamenává děkan.

Nezdálo se jen primasovi, že se Ledecký odvrací od Chvojky?

„Nerozhodný velitel,“ potřese věchýtkem nazrzlých vlásků.

Vysokým církevním hodnostářům se dobře radí. Te Deum laudamus. Díkůvzdání za pobití nepřátel. Jenže: donedávna pan arcibiskup žehnal zbraním Karla III. V přeneseném smyslu slova mají tedy velebit zmrtvýchvstání nepřítele. Jenže: Prahu má opět v moci císařovna. V Písku vládne nepřítel stále třemi sty puškami. A pořád je pro Písecké Francouz přítel.

„Děkovná mše se v Písku sloužit bude, o tom neprodleně ujistím pražskou konzistoř, ale její příprava si vyžádá jistý čas.“

„Zatím generál Trips obsadí Písek,“ dodá primas.

Naprosto děkan neodstupuje od Chvojky, jak se zdá primasovi, ale pekař si musí uvědomit, že děkanství poroučet nebude. Ledecký přimhouřil oči, když hladovcům pětkrát zdražil chléb, ale donutil ho přispět velkou částkou na opravu děkanského kostela.

Poslušnost ctí křesťana.

„Tak padlý na hlavu zase pan armádní komisař není,“ věnuje Ledecký primasovi jeden ze svých nejcennějších úsměvů, „aby stál Čestnou stráž při vlastním pohřbu!“

Je kluzký jako had pan děkan Ledecký, vysmekne se ti v okamžiku, kdy se ti zdá, žes ho uchopil pevně pod hlavičkou, usoudí primas. Přesto je tvárlivější a přizpůsobivější nežli Klas. S tím by sotva dospěl k rozumné dohodě o Te Deum laudamus: v jásot nad odchodem nepřátel propuknou teprve, až bude naprosto jisté, že maršál de Broglie potřetí do Písku nezavítá.

V posledním půlroce pohybuje se primas ve dvou rovinách: buď si připadá jako zpráskaný pss, nebo v jásavém vytržení si představuje, jak jeho hýčkaný sen, písecká radnice, poutá k sobě zraky poutníků jako ta chebská.

Tvrdě sedí na městských penězích.

Pln té tvořivé pohody pošle pro hejtmana.

„Byls přitom, když ten francouzský povýšenec svolil, aby znovu parádovalo, sice bez pušek, naše městské vojsko. Na tomto místě jsem ti řekl, že tvých služeb městu už netřeba. Z téhož místa ti teď říkám: hejtmane Jablonský, vycvič dvacet sprostých, aby pořádně šlapali!“

„Těžko svoláme dvě kompanie. Dosužka a Věžník jsou mrtvi, a bubeník, kde toho vezmeme?“

„Tvoje starost, hejtmane!“ odbude ho poví saně primas.

Nákaza dál vybírá krutou daň, ale slábne. Už nedrkotají po kamenném mostě povozy plné mrtvých. Dvě hluboké jámy u sv. Trojice, jež vyhloubili Francouzi, proměnily se v jezírka.

„Zase budeme žít, jak je měšťanů hodno!“ prohlásí šťastný Václav Pec.

Jablonský zabrousí do uliček městské chudiny. On, Anna a Johanka také strádali přes zimu, ale Anna si prozíravě nadělala zásob, dlouho z nich žili, a také Julien Bagard jim přilepšoval – zrovna včera s Musterffielsem, který odmítl vyplnit Chateauvillarsův rozkaz a nestáhl se s vojáky na hrad, přitáhl dva pytle z magacínu. Na vlastní oči se teď hejtman přesvědčuje, jak chudé mořil hlad. Řešetářku připravila vojna o muže a děti – nekalé ticho ho vítá v Kozím břesku – a ta bezzubá, v hadrech zachumlaná ženuška se modlí. Za co prosí Boha? Aby ji zachoval při jejím bědném životě?

Daroval jí stříbrný tolar a odnesl si buben.

„Bubeníku, byl jsi mi oddán, ale věř, že stříbrňák byl můj poslední!“ Neodváží se hned tak požádat Annu o druhý.

Jinde to není lepší. Děti se splasklými bříšky, znaveně se vlekoucí ženy – a muži?

„Nedokáží pochodovat, dokud je nenakrmíme.“ sdělí hejtman primasovi.

„Jen by nás vyjídali!“

„Jsou zmoženi hladem,“ trvá na svém hejtman.

Jablonský se pokusí přemluvit děkana.

„Starostlivost o chudé je pro mne příkazem božím, ale já se, běda, zatím nedostal mezi ně, o kaplany marně žádám, prosím, žadoním, hladoví žijí jako dobytek, touží po útěšných slovech, jenomže kdo teď netrpí válkou? Jedni víc, druzí méně, ale trpí všichni.“

Kdysi hejtman projevil pochybnost, zda boží svět v Písku je spravedlivě uspořádán, a děkan Liška ho otcovsky upozornil na slova písně, již zbožní katolíci pějí při vystavení nejvyšší svátosti:

… tam, kde lidské smysly slábnou,

všechno víra znamená.

„To je třeba radním připomenout, pane děkane, že uráčí-li po vítězství nad Francouzi poctít naše město svojí přítomností císařovna, pak to bude velikanánská ostuda, až z každé kompanie dva neunesou pušku, a že se před panovnicí bude pochodovat se zbraněmi, o tom ať rádní nepochybují.“

Na zásah děkana Ledeckého začne se opět vyvářet u Zlatého kola pro pěchotu, je to sice jen jedno teplé jídlo denně, nicméně díky tomu Jablonský hbitě obsadí obě kompanie, a dokonce objeví, výrostka, který tluče do bubnu stejně vášnivě jako řešetář.

„To zdaleka není všechno, co pro své sprosté vymůžu! Staré uniformy zetlely, potrhaly se – dvě kompanie strašáků má zatím město! Primas chce mít vojsko kvůli parádě a pan děkan kvůli děkovné mši. Zase budeme mrskat nohama! Vetchý rytmistr jízdy skončil bez koní…“

„Třesky plesky!“ zarazí ho Anna. „O parádu v městě ať se starají jiní, ty uveď do pořádku své záležitosti! Odval od svého domu hanbu jako ten hnůj na jaře! Ať ti místo medové, kaše pro darmojedy pomůže pan děkan najít ženicha pro sestru, jako ho našel pro pekaře! Oslepl jsi? Do domu pana radního Chvojky vstoupila s požehnáním láska! Ženeš se do záhuby! Zbav dům Žiliena! A vojáků! Pan velitel vydal přece nějaký rozkaz!“

Ta dokáže zchladit svatý zápal. „Armádní komisař Chateauvillars rozkaz vydal, což o to, ale není schopen donutit Musterffielse, aby jej splnil. Tady seržánovi nic nechybí.“ Zbavit dům Juliena a Musterffielse? A jak asi? Julien chladnokrevně propíchl Dosužku. „Co můžu…?“

„Co můžeš? Hrát si dál na vojáky! To můžeš!“

Je s Annou řeč? Taktak rozumí městské pěchotě! V maštálce hrají Francouzi v kostky. Julien po něm vesele šlehne svýma černýma očima.

„Pán Jablonský, venku moc pší…“

„Neprší, Žiliene! Jsi tu jako doma, koukám! Také koukám, že zkrmuješ mé seno…“

Bagard rozhodí kostky po houni. Nepadnou dobrá čísla. Nepokusí se znovu o hod. Teď je ve hře víc.

„Já vám něco ukázat, pán Jablonský…“

„Raději mi pověz: Kdy odtáhneš na hrad?“

Julien něco žvýká, snad zrní nebo kus uzeného, tváře se mu nadouvají jako křečkovi.

„Já vám něco ukázat,“ opakuje Bagard. „Ukázat vám, pán Jablonský, a paní Anna… Moc hezká věc ukázat…“

V přízemku Anna s údivem vzhlédne, když vejdou.

„Já vám něco ukázat, paní Anna…,“ zabělá se úsměv na Julienově snědé tváři.

Dutě pleskne měšec. A druhý. A třetí navrch. Rozváže je a na stolovou desku se vyvalí zlaté louisdory a zlaté guldeny, zazlatí se tam i guinea. Zlatá hromada se navrší před Anninýma užaslýma očima. Něco vyhrál v kartách a kostkách, něco je válečná kořist. Také dvakrát dědil – po Roubaudovi a Rogueovi.

„Žilien moc rád Johanká…,“ naplňuje Bagard znovu měšce. „Žilien pán… Johanká od Žiliena dítě… moc pán Žilien…“

3

Blízkost generála Tripse a jaro, které v trnkách a šípkových keřích vyrazilo do květů, připomíná Píseckým, že se blíží konec jejich útrap. Vzpurnost bohatých měšťanů podněcuje váhavost Chateauvillarse. Zatímco se v, městě primas i strana protiradniční chystá potěšit Marii Terezii hned slavnostním maršem, hned slavnou mší, Petr Jablonský na svém jablečňáku vyjíždí s dragouny do předpolí, aby jako každý den zjistili, že Francouz nic nepodniká.

Službu u dragounů si Petr vyprosil na generálovi poté, co mu donesl zprávy z Písku; bez Jurka Machuly se cítil mezi husary jako vyděděnec.

„Až tě budu potřebovat,“ řekl Petrovi Trips, „vzkážu pro tebe!“

Generál ztrácí dobrou náladu. De Broglie vyklouzl z města nepozorovaně jako had. Unikl mu. Dorážel by na jeho batalióny, zdržoval by postup čela armády. Z právě došlé zprávy vysvítá, že kníže z Lobkovic spěchá zaskočit maršála u Hluboké. Není uvedeno, jak daleko je od Hluboké. Za celou zimu zbořil Trips několik redut před Pískem a obsadil Putim, která je zcela mimo hlavní proud. Vlastně na zbytečnosti vyčerpal mnoho sil, takže si teď nemůže bez Nadasdyho pomoci troufnout zaútočit.

Aspoň knížete může varovat. Francouzské jednotky jsou plné bojechtivosti a maršál de Broglie ze všeho nejvíce touží po velké vítězné bitvě, aby uklidnil Paříž. Ať kníže nepodléhá iluzi, že smete na pochodu přestálou zimou a nemocemi zdeptané Francouze.

Samozřejmě by se slušelo vyslat za knížetem někoho z vyšších důstojníků. Aby to bylo al pari59. Ale plukovníci zobjemněli a zlíněli, určitě by jako na potvoru narazili na předsunuté francouzské oddíly.

Kurýr musí být rvavý a bystrý jako štika.

„Nevím přesně, kde knížete najdeš, ale pochod tak velkého vojska k Hluboké se neskryje před lidskými zraky,“ řekne Petru Jablonskému, pro kterého poslal. „Ptej se místních. Jsi Čech.“ Trips mu pohlédne zostra do očí, jako by odhadoval, svěřuje-li tak nesnadný úkol tomu pravému. „Jeď sám. Vyhýbej se hlavní cestě, tam bys mohl narazit na Francouze. Kurýrské pověření, peníze i proviant ti chystají.“

Zapečetěnou obálky pro Lobkovice drží generál stále v pravačce.

„Jako oko v hlavě,“ zvedne výstražně prst, předávaje mu ji. „Kdyby nejhůř, znič ji!“

Nápad s kurýrem pozvedne generálovi náladu. Naučil se odhadovat lidi. V tom mladíčkovi je jiskra. Dostihne-li Lobkovice, zapíše se Trips v dobrém do knížecí paměti, lapí-li Jablonského Francouzi, přijde o jednoho dragouna.

O jednoho méně nebo více –? „Věřím ti!“ oblaží generál Petra ještě jedním ostrým pohledem.

Proviantní důstojník oddělí Petrovi příděl chleba, špeku a uzeného na pět dní a až po okraj mu naplní butylku šnapsem.

Má mu povědět, že svůj příděl přenechával u Francouzů seržánu Musterffielsovi a u husarů Jurkovi?

Kdoví k čemu se mi hodí! pomyslí si, a přijme kromě šnapsu i měšec s několika stříbrňáky.

„Na přímý rozkaz pana generála!“ zdůvodní důstojník nebývalou štědrost armády.

Ještě si Petr zajistí velký pytel se senem a druhý, menší, s ovsem pro jablečňáka. A ujistí se, že mu od sedla nikdo neodřízl dlouhý stočený provaz se smyčkou na konci, který mu daroval sám Vas László; díky pevnému provazu může koni umožnit volnější pohyb při pastvě.

Udržuje směr na Vodňany, později uhne k Dívčicím. Potká několik venkovanů. Nevědí nic o vojsku knížete z Lobkovic. Anebo nechtějí vědět. Kvečeru se utáboří u hráze rybníka. Dubová alej přechází v, nevelký dubový lesík na vršku. Nejprve obstará hřebce, potom si natrhá listí a rozestře na něm v dolíku deku.

Ale ještě se mu nechce spát. Po hladině se honí kačeři lysky. Rybník je jistě zarybněný, jako všechny vody v tomto kraji. Sejde k břehu, aby se opláchl. A nakrátko se natáhne do trávy. Zem je ještě chladná, studí v zádech. O obličej se mu otřou nafialovělá kvítka barvínku. O kus dál klinká modrý kvítek rozrazilu – přivoní k němu, tak divně páchne! Dvakrát či třikrát provázel Annu při jejích výpravách za léčivkami. Zjara jich moc neroste. V hájích nacházela plícník, podběl na pasekách; nejraději míval voňavou fialku, tu s kvítky, z níž Anna sbírala jen oddenky.

Zasteskne se mu po Písku. Kolikrát při objížďkách s putimskou vartou se dostali až na dohled hradeb. Co asi právě teď dělá Jakub? Co Johanka? Co Anna? Co Julien Bagard? Utrhne trs trávy. Vyčuhuje z něho žlutý kvítek křivatce.

Kořen křivatce zůstal v půdě, květ do zítřka uschne, napadne ho. Už věčně bude tulákem. I kdyby se někde nakrásně usadil natrvalo. Jako Jurko Machula po horách, bude o® všude tesknit po Písku.

Zachumlá se do deky a usne okamžitě zdravým spánkem mladých. Neví, jak dlouho už spí, když mu v dece začne být těsno.

Už svítá.

Vykulenýma očima hledí do čísi zarostlé tváře. Je úhledně svázán do kukly vlastním provazem.

4

„Hajinká si tu jako medáček v květu bodláku!“ Chlapovi zčernaly zuby.

„Jsem osobní kurýr generála Tripse…“

„Já jsem Potužák z Dřítně řečený Márinka,“ zašklebí se vousatec. „Márinkové jsou dobří podkoní na severu Čech, kde má můj pán velké panství. Jednoho Márinku vzal náš pán sem, na jih, a dceru toho podkoního Márinky si vzal dřítnický Potužák. Panstvo odjelo a Potužákovi se robotit nechce. Dost se narobotil.“

„Až tě Trips dopadne, dá tě pověsit!“ Potužák se rozhlédne do všech stran. „Nikde tu není, ten tvůj generál, koukám. Osiřel jsi bez pána jako já.“

„Kdes zanechal vidle, ty vesnická boule?“

„K čemu by ti byly vidle?“

„Abych ti je vrazil do zadku! Odvaž mne, a já zapomenu, že tady po okolí běhá lupič Márinka!“

„Tohle je dobrý kůň,“ ukáže Potužák na jablečňáka. „V koních se vyznám. Ujedu na něm panu generálovi!“

Nesmí Márinku vydráždit natolik, aby uskutečnil svou hrozbu. Bez hřebce je vyřízen. U pasu ho tlačí nenabitá bambitka, levou rukou, kdyby se malinko uvolnil, dosáhl by k dýce. Díky dobrému návyku z dob nájezdů husarů od ničeho se neodlučuje, proto má jistou šanci dostat se z téhle šlamastyky.

„Ponecháš mne napospas lesní havěti? U sedla visí butylka se šnapsem. Lokni si. Po ránu je u vody chladno.“

Loupežníci bývají většinou blázni, ale tomuto dařbujánovi nekouká z očí dobrota a laskavost jako Sonderlingovi. Tenhle chce těžit ze zmatků, využil tísně panstva.

Couvá k hřebci. „Šnaps!“ odzátkuje butylku. „Mňo!“ mlaskne po prvním loku. „Ujde, kořalička! Prosil jsem pána: vezmi mě za podkoního! Jsi Potužák, ne Márinka! To řekl. A nevzal.“

Dřív než zlotrovatěl, musel od drábů vyzkusit jako pes. Zvlčilé pokoutní pohledy, které vrhá po Petrovi, nasvědčují, že je člověk nemilosrdný; podřízne tě jako podsvinče, a ani nevzdechne. Tak zavile koukával Erős Imre.

„Najednou… kočár se čtyřspřežím… A kdo práská bičem? Márinka! Strejc! Jsem pro něj žebrota! Ani se neohlédl!“

„Panstvo bývá nevděčné!“ přitakne mu: už půl butylky je v tom násoskovi. A nenapadne ho nabídnout.

„Co panstvo? Márinka! Matka se prý spustila… To mi sám řekl! Vím já, čí jsem syn? Potužáka sotva.“

„Dal ses na loupežnické řemeslo, a ani bambitku nemáš!“

„Jestlipak uhádneš, do koho bych se prvně strefil?“

„Do podkoního Márinky!“

Potužákovi zasvětélkují oči. „Do vlastního strejce! Do Márinky! Uhádl jsi.“ Dopil. A je překvapen, že butylka je prázdná. „Do. Márinky!“ odhodí ji. „Cože jsi? Kurýr?“

„Vezu knížeti z Lobkovic zapečetěný dopis generála Tripse,“ odpoví s důrazem Petr: konečně nahmátl rukojeť dýky.

Potužák chvilku dumá. Říhne si. A opře se o dub, aby se mu dumalo i říhalo lépe.

„Teda jsi moc škodlivý panáček!“ usoudí po chvilce. Kolébá se, jako by na něho šlo spaní. „Jestli tě ponechám živého, najde se chytrák, který tě rozváže. A pan generál Trips… řekl jsi to…? Márinku pověsí!“

Ten bambula je vážně stavu ho podříznout!

„Anebo nepověsí! Naopak tě mým prostřednictvím obdaruje stříbrňáky! Rozvaž mě, Márinko!“

„Máš mne za hlupáka? Rozvážu tě a vezmeš do zaječích!“ Pečlivě hláskuje, jazyk mu tvrdne, však pětinásobná dávka šnapsu, vypitá na hladový žaludek, zacloumala by s husarem, natož s Potužákem.

Světlá se. Dávno měl uhánět k Hluboké. Jeho přemožitel se stále opírá o dub. Nemá zřejmě na zbojničinu tu pravou náturu. Dříteň? Kde leží ten Zapadákov? Snad panstvo, u kterého Márinka slouží jako podkoní, nejsou Schwarzenberkové? Proč by prchali na sever? Kdo Potužáka nutil, aby se mu svěřoval? Balamutí! Je to zběhlý soldát –

Už osvobodil obě ruce. I deku se mu poštěstilo odhrnout a rozmotat provaz u nohou. Potužák hnípe u dubu. Otupěl po šnapsu. „Zaútoč divoko ako rys, a zabi!“ učil ho Jurko Machula.

Vymrští, se a skokem srazí ochrápance. Než se Potužák vzpamatuje, leží spoutaný.

„Koukáš, Márinko?“ popleská ho po tváři. „Mohl bych tě zabít, ale s hňupy se nezahazuji!“

Očistí se, odkopne rozřezanou deku a v tu ránu je v sedle odpočatého jablečňáka. Tripsův dopis je v brašně. Chce vyrazit, ale jeho lepší já v něm zvítězí.

„Vrať se do Dřítně nebo tam, odkud opravdu jsi, robotuj, na loupežníka jsi moc útlocitný!“ skloní se a dýkou mu přetne provaz.

Když zleva míjí Dívčice, nebe je vybráno. Mračínka zvčerejška smetl vítr. Den slibuje být modravý. Stáčí se ke Zlivi, na Hluboké jsou Francouzi. V poledne si uřízne kus špeku a chleba. Zkrmí polovinu ovsa. Nesmí hřebce zchvátit.

Neujede po krátkém odpočinku daleko a zahlédne mezi dvěma rybníky povozy. Jsou to císařští. Projeví se kaprálovi, který provází raněné vojáky, a dozví se, že na vojsko knížete z Lobkovic zákeřně u Zahájí, malé obce na severozápad od Hluboké, zaútočili Francouzi a rozprášili je dřív, než se stačili sešikovat.

„Rozsekali nás na maděru,“ žasne nad tím sám kaprál.

„Kde najdu knížete z Lobkovic?“

„Kde pobývá vrchní velitel, který prohrál bitvu dřív, než ji začal?“ odpovídá mu kaprál otázkou.

Kdyby mě nezdržel Márinka, stačil bych knížeti doručit Tripsův dopis včas! leká se Petr, ale chladný rozum ho uklidňuje: Nestačil! V době, kdys ležel spoutaný, přiblížil se de Broglie k Lobkovicovi natolik, že o čase i místu bitvy bylo už rozhodnuto.

Petr si umíní, že dopis, byť pozdě, knížeti předá. Avšak vojáci, ploužící se malátně v hloučcích, nevědí ani, kam ustupují. To ví někdo vpředu. Vojáci vykládají o překot: najednou na ně odevšad doráželi šavlemi. Pak se Francouz stáhl. Knížete z Lobkovic při té řeži nezahlédli. Asi je někde vpředu nebo vzadu, čertvíkde.

U kamenné kapličky na cestě ke Zlivi se Petr střetne s obristem, který s Jobovou zvěstí o tragédii ujíždí za velkovévodou Františkem. Od něho se Petr dozví, že svita knížete se zastavila kousek od osamělého dvorce: musí uhnout napravo. Francouzů se bát nemusí, nepronásledují je.

Knížete najde přesně na místě, které mu určil posel. Sedí, obklopen vysokými důstojníky, na několika kládách u stodoly a hledí do rozložené mapy. Jako by dal velel armádě, napadne Petra, jako by něco mohl svým rozhodnutím ovlivnit.

Když mu Petr předává Tripsův dopis, kníže k němu vzhlédne: modré oči, jindy jistě jiskřivé a chytré, ztupěly poznáním, že on, Lobkovic, vůbec není tak skvělý, jak si ještě včera myslil on a všichni.

Dlouho není schopen vnímat text dopisu. Pak se s vypětím vůle soustředí.

„Zu spät,“60 vzdychne, dopis spustí do trávy a zahloubá se do mapy, aby ne už sobě, ale aspoň před druhými předstíral, že doposud o něčem rozhoduje.

5

Prudkým úderem z boku zaženou Francouzi u Zahájí pluky knížete z Lobkovic až k Budějovicím. Nato se maršál polem rozloží u Týna. Koncem května ho dostihne zpráva, že princ Karel, jehož vojenskou sílu uvolnil mír s Prusy, spěchá Lobkovicovi na pomoc. De Broglie se stáhne k Písku.

Maršál se netečně kolébá na bělouši před svými kyrysary. Generál Trips se ho neodváží napadnout. De Broglie zase jednou předvedl, jak se uniká z pasti. Vítězství nad Rakušany žádoucně pozvedá náladu v armádě.

Chateauvillars by rád maršálovi podal raport, jak si v Písku vedl, ale toho to očividně nezajímá. Ale právě na kulaťoučkého armádního komisaře zvlášť kývne, když zve důstojníky k poradě.

Přeje si snad, aby hlášení o jeho rozhodnutích došla do Versailles ze dvou stran?

„Batalióny a eskadrony udržet v bojové pohotovosti, zítra vyrážíme dál.“ Maršálovo drobounké tělíčko obalili do prohřáté deky a uložili do křesla. „V městě setrvají Alsasané. Vy, milý Chateauvillarsi, opustíte Písek se mnou!“

De Vic je udiven: přesouvat se čertvíkam, když Písek je hájitelný? „Vydáme tak Rakušanům na milost a nemilost zdejší posádku a posádku na Hluboké,“ namítne.

Co má de Broglie odpovědět? Že Paříž jeden spojenec zradil, druhý, Španěl, do bojů vůbec nezasáhl a třetí je v úzkých? Že Lobkovice napadl ne pro záchranu Hluboké, nýbrž aby oddálil pád. Že život českého krále Karla III., byť by ho ve Franfurtu korunovali na císaře, není pro Ludvíka XV. tolik cenný, aby kvůli němu obětoval armádu?

„Očekávám, že posádky v Písku a na Hluboké prodají draho své životy, jak se na hrdé Francouze sluší!“

Prudký nástup k Hluboké, útok na Lobkovice a spořádaný návrat v zimoviště armádu zcelil, zbojovněla a zútočněla a je nyní v Čechách, ač početně oslabena, skutečným odpůrcem Rakušanů, ale de Vika ohromí maršálova chladnokrevnost, s jakou staví živé zátarasy Lotrinskému a Lobkovicovi. Než je zdolají, několika denními pochody stane de Broglie opět u bran Prahy.

Písečtí se zoufalstvím v očích sledují tu všemi barvami hrající řeku lidí, koní a děl, valící se po velkém rynku; nemůže je utěšit, že se nerozlévá do uliček, nýbrž ukázněně vytéká Pražskou bránou přes kamenný most k Čížové.

Kdy už tomu bude konec? „Kam se propadl šmejdíř? Toulá se čertvíkde za svými pochybnými obchůdky!“ čilí se Chvojka. „Musíme vyhledat de Vika! Aby postavil stráže před naše domy! Běž, synu, najdi toho píseckého Francouze!“

Lajtnant Pec se k písecké honoraci připojil hned, jak se vojsku otevřela Budějovická brána.

„Něco chystej, něco připravuj při tak nejistém zítřku!“ zoufá si primas. „Musíme s prosíkem za komisařem. Není z nejhorších. V zimě městu dobře posloužil.“

Děkan se omluví. „Útěchy je teď třeba Píseckým jako soli!“

Však nejvíce jí zapotřebí samotnému Ledeckému. Pěkně si to zavařil s děkovnou mší za odchod Francouzů! Bůh ho trestá za jeho namyšlenost. Žádný posel z pražské konzistoře, jak napovídal primasovi, mu nepřikázal tu mši odsloužit. Kde by se tu také vzal? Arcibiskup má co dělat s omýváním své vlastní provinilé hlavy! U počátku té zmýlené byl kaplan ze Sepekova, který se v městě den zdržel, a ten říkal, že s Francouzi je amen, že nákaza a hlad podlomily jejich bojeschopnost, a z toho, co se povídá v okolí Milevska, usoudil, že maršál dobojoval; za druhé děkan dobře poznal slabošského Chateauvillarse a správně odhadl, že ustoupí požadavku městské rady; a za třetí sehrála ne zanedbatelnou roli jeho namyšlenost: toužebně si přál, aby jako první v kraji zvony od sv. Trojice a od sv. Kříže a od Narození Panny Marie hřměly, duněly, jásaly fortissimo nad koncem krutého maršála.

Vždy hořel bojovností, ale je zhovadilost obětovat život teď, kdy je děkanem a kdy vítězství Jejího katolického Veličenstva je nasnadě.

Bože, zhřešil jsem pýchou! doklekne tvrdě na schod před oltářem sv. Spasitele.

Jakub Jablonský zahlédne zdálky de Vika.

Za útlým čtyřicátníkem, sevřeným v uniformě, poskakují primas a Vendelín a Chvojka a Pec, a armádní komisar vystrkuje dopředu už tak dost vysunutou umíněnou bradu. Někoho zřejmě hledá. A vida! Poručík Charles Dieudonné! Už před ním panáčkuje: a malý oddíl vystoupí z proudu armády.

K čemu stráže? usměje se pro sebe hejtman. Copak měšťané nevidí, že Francouz tentokrát jen prochází městem?

Jablonský hledá děkana.

Poté co Julien před Annou navršil malou zlatou horu, změnila názor na toho darebáka. „Je šikovný,“ řekla, když Julien odešel do maštálky opět házet v kostky. „To nepopřeš! Těch pytlů mouky! Vlastně nám dopomohl k tomu málu peněz, co máme! Na zajíce si vzpomeň! Toho největšího snědl tenkrát tvůj bubeník!“ – „Život za tebe obětoval, a ty bys mu ani toho ušáka nepřála!“ – „O to nejde!“ zamračila se. „Kdo si tvou sestru vezme s outěžkem?“ – „Tolik tě to nakradené zlato oslnilo?“ – „Nakradené nenakradené – má je! Dobrého koně navíc! A kdovíco ještě! Na co ňoumu zetě? Proč mají být mazaní Jenom ti druzí? Může-li se chystat k vdavkám Z lásky Dorotka, proč ne naše Johanka? Stále tvrdíš, že pan děkan ti přeje.“ Jako ovád vytrvale, dotírala, nedopřála mu oddychu, dokud neslíbil, že s Ledeckým pohovoří.

Děkana najde v sakristii děkanského koštěte. „Nezlob se, důstojný pane, že ruším…“

„Tebe vždy vidím rád, hejtmane!“ vítá Lesecký Jablonského s nefalšovanou srdečností. „Co tě přivádí?“

„Zapeklitá věc! Možná že i tobě pověděli… A co! Johanka je v požehnaném stavu! Se Žilienem, s Francouzem! Já, jak víš, skrýval jsem se v čížovském špýcharu před vrahem Píseckých Roubaudem a Anna našla úkryt u Dorotky… Vyčítej jí! Ne za toho začouzeného Francouze, ne za něho, ale za ni, hloupou, se přimlouvám… prosím…“

Děkan přikývne. „Věc vskutku složitá…! Tvůj otec poskytl děkanu Liškovi v nouzi pomoc, proto tě děkan měl za syna. Vím. Vím. Zlotřilý francouzský maršál začne slídit po odvážlivcích… mezi něž dozajista i mne počítá…“

„Můj dům je ti otevřený!“

Na kůru tlumeně varhany předehrávají melodii děkovné písně. Ledecký dočista zapomněl, že první zkouška slavné Te Deum laudamus měla proběhnout v tomto čase, že dochvilný varhaník navzdor Francouzům šlape do pedálů a že panny navzdor všemu se sezpívávají.

„Pospěšme si! Pánbůh ti tu službu oplatí! I já nic nezůstanu dlužen!“ vyvádí děkan Jablonského spěšně z kostela. „Říkáš Žilien? To je ten, co zapíchl Dosužku? No, je válka, a on je voják! Jinak je to rozverný mládenec, milý ženskému pokolení… Ach! Ach! Leccos se bude muset v Písku později přejít mlčením. Nebo jak bychom tu dál žili?“

„Srovnat jakžtakž všechno,“ přizvukuje mu hejtman, „a žít dál!“

Doma Jablonský přikáže užaslé Anně a vyplašené Johance, aby vzácnému hostu, který u nich kvůli bezpečnosti pár dní setrvá, připravili jeho komoru k obývání.

„Taková čest, taková čest,“ drmolí Anna.

Když pak hejtman uvede Ledeckého nahoru, po truhle se zakázanými knihami zbyl jen světlý obdélník na podlaze.

6

Nic nebránilo tomu, aby lišák de Broglie byl utlučen ve svém doupěti. Karel Lotrinský se rozhodl neposkytnout mu šanci k úniku. Po krutém prozření po bitvě s Prusy u Chotušic touží napravit si reputaci jako vojevůdce. Posílen o zbytky oddílů knížete z Lobkovic netáhl na Písek jako doposud všichni přes Selibov a Smrkovice, nýbrž odvrátil armádu směrem ke Strakonicím. U Kestřan chystal zformovat pluky a úderem do boku Francouze rozprášit.

Aby odlákal pozornost francouzského maršála, rozkázal generálu Tripsovi, aby se přesunul k Selibovu a ve směru k Semicím a Smrkovicím zapálil velké množství ohňů; lstivý stařec se měl domnívat, že v tom směru nastupuje celá rakouská armáda.

Starci spí málo. Už po půlnoci se de Broglie dozví o manévru generála Tripse. Jak před Selibovem vzplanou ohně, prohlédne maršál úmysl Lotrinského. Ne dny, ale hodiny dělí francouzskou armádu od zkázy.

V oknech domu U zlatého kříže se míhají světla svíc.

Chateauvillars pomáhá maršálovi do sedla. Sám se vyhoupne na arabáka a ujíždí k hradu.

V sevřených čtvercích jej opouštějí kyrysaři. Bušení na vrata probudí Ledeckého. Spal jako zajíc na půl ucha. Eskorta! Přišli pro něho. Srdce se mu na okamžik zastaví hrůzou, jakmile v uličce zahlédne Francouze.

Útlý důstojník vpředu je de Vic.

Jablonský běží otevřít. Nehledají však Čechy. Musterffiels se už klátivě kolébá před armádním komisařem. Je ospalý. De Vic s hlídkou odchází. Na dvorku zanechal mladičkého poručíka.

„Co je? Co se děje?“ lapí hejtman Juliena.

„Ženerál d’Broljé a moc voják pryč…,“ stačí mu povědět Bagard.

O něco později se hejtman a Ledecký dozvědí o něco víc. Francouzská armáda mašíruje. Poručík Charles Dieudonné dostal pod komando Alsasany, přitom mu de Vic doporučil, aby se řídil zkušenostmi seržána Musterffielse.

„Písku bude velet poručík?“ podiví se děkan. Dům vojáci rázem opustí. V maštálce utrhává seno Julienův kůň. „Bohu chvála! Prchají! Dočkali jsme se! Spěchám, příteli, podělit se o tu radost s věřícími!“

Štábu rakouské armády u Kestřan jsou předány dvě protichůdné hlášky. Písek se hotoví k obraně, u bran a na hradbách zaznamenali hlídky pohyb; jiní pozorovatelé však hlásí, že čelo francouzské armády dostihlo Mirotic. Uniká maršál, nebo se chystá k útoku ve směru na Selibov? Princ Karel váhá. A každá minuta jeho nerozhodnosti má pro de Broglieho cenu života. Ještě teď, ještě teď ho může Lotrinský rozdrtit.

Generálové naléhají, aby přeťal Francouzům cestu ku Praze. Konečně se kníže rozhodne: Ať Nadasdy udeří na Písek od Kestřan a Trips od Sebova. Sám Lotrinský se váhavě vydá za oddíly, které pronikají Miroticemi. Kde je de Broglie? V Písku, nebo u Mirotic? Porážka u Chotušic stála jeho švagrovou, císařovnu Marií Terezii, markrabství Horní a Dolní Lužice, knížectví slezské a hrabství kladské.

Zatímco v kopcích za Miroticemi zalehli francouzští dragouni, aby palbou ze zálohy zpomalili postup Rakušanů a kryli přesun de Broglieho k Dobříši, Nadasdyho husaři se ženou tryskem k Písku.

Má vůbec někde při rychlých přesunech armád čas přemýšlet o tom, že už několik dní vévodí roku slunný červen? Dějí se věci, až z toho jde hlava kolem, kdo má chuť si uvědomit, že odkvetly ovocné stromy?

Léto měšťanům jako jiné roky nevtrhává do srdcí.

Charles Dieudonné pochází z bohaté obchodnické rodiny v Chatearouxu. Z kraje Berry je daleko jak k moři, tak i k horám. Vděčně přijme nabídku Juliena Bagarda. Potřebuje sluhu! Ó ano! Doma přivykl pohodlí. Krutý žert, který si de Broglie jmenováním tohoto panáčka velitelem Písku chtěl ztropit z Lotrinského – jako by se mu vzdávali jen natroublí mladičcí – zmírnil o své vůli de Vic tím, že ustanovil jeho poradcem Musterffielse.

Seržán také hned uzavře brány a obsadí hradby střelci. Nalodí je i na loďky u kamenného mostu. Srdnatě se má k obraně. Zbyla i dvě děla po Chateauvillarsovi. Ponechá je u Budějovické brány, a dvě rány už za svítání poučí Tripse, že Písek je dosud v moci Francouzů.

Než se generál kvapem stáhne od brány, dvě další rány pomlátí tři Chorvaty.

Ve chvíli, kdy se rozduní děla, obléhá nejistého velitele deputace starších města.

Vyvěste bílý prapor! Generálové Trips a Nadasdy přitáhli s vojskem! Maršál de Broglie ho tu zanechal osudu! Dovede si pan poručík představit, co svedou rozzuření husaři, o Rakušanech ani nemluvě? Sek – a hlava se válí v prachu.

Charles Dieudonné se modrýma, dětsky důvěřivýma očima vpíjí do obličejů mužíčka s nazrzlými vlásky, mohutného radního a důstojného kněze, a zvolna, velmi zvolna mu dochází, v jakém je postavení. Už neposedí u krbu v otcově domě, nesetká se s matkou, s bratry, do Chatearouxu dojde zpráva o jeho hrdinské smrti –

„Co říká?“ dotírají Písečtí na Vendelína.

Poručík neříká nic. Dosud samostatně nevelel. Nedokáže vyhnat dotěravce. Kde je Musterffiels?

Seržán se octl v palbě u Pražské brány. Nadasdyho husaři při pokusu přiblížit se k mostu jsou odráženi střelci z předmostní věže a z loděk.

Husaři zalehnou a opětují střelbu.

Musterffielse volá k sobě poručík. Seržán stačí ještě vydat rozkaz, aby loďky přistály u břehu za mostem. To už pět jeho lidí odnesla voda. Boj ho strhl.

Charles Dieudonné mu oznámí, že se pod Budějovickou bránou zastavil generál Trips a že za ním, podle hodnověrných zpráv městské rady, postupují husarské pluky generála Nadasdyho.

Musterffiels natáhne zhluboka vzduch nosem a zpolehoučka jej vypouští ústy. Leda něčí velké oči mohly vidět pohromadě tolik vojska! K píseckým hradbám přilehl taktak ba věru! Před Uhry by se měli sklonit?

„Generál Trips pobil vaše u Čížové, generál Nadasdy vás posekal za Budějovickou bránou, tito velitelé neznají slitování, jak dojde k boji!“ útočí na poručíka primas.

„Pobijí v hněvu i nevinné měšťany!“ přidá se děkan, „Vyvěste bílý prapor!“

Musterffiels se odvrací. Koneckonců je obyčejný seržán.

„Oui,“ skloní hlavu Charles Dieudonné.

Měšťané navrhují: otevřou brány císařským a Francouzi se shromáždí na velkém rynku.

„Naši vám neublíží! Ručíme vám za životy!“ Primas šťastný z dobrého konce a ve veliké úlevě obejme poručíka. „Neublíží vám! Zvítězil rozum!“

Vtom Musterffiels bolestivě stiskne Vendelína, až zaúpí. Co říká ten skřeček? Slyší dobře? Písečtí jim ručí za životy?

„Kdo mimo nás může zprostředkovat styk s císařskými? Vy střílíte!“ diví se opravdově primas.

Seržán si klade podmínku: Otevře se pouze Pražská brána!

Kdyby Alsasanům nevelel Charles Dieudonné, mohli se probít k Čížové.

„Pražská? Tedy Pražská!“ skloní se primas před klátivým seržánem.

Jek trouby, svolávající Francouze na velký rynk, vyruší Juliena Bagarda z práce. Prohledal pečlivě poručíkova zavazadla, našel (a přivlastnil si) ledacos cenného, to nejcennější však, pěkně těžký měšec, nosí poručík zřejmě při sobě.

Venku potká Julien Musterffielse.

Vzdát se mají! De Broglie jmenoval velitelem rvavých Alsasanů cucáka! A komu? Uhrům! Ti nešpásují.

Bílý fábor na věži děkanského kostela se třepetá ve svěžím větru.

Vojáci dorážejí na seržána: Kdo přikázal složit zbraně? Musterffiels by mohl ukázat na poručíka, na měšťany, ale jaký by to mělo význam? Zařve, aby se vyrovnali v řadách. A pušky složili do kozlů.

Charles Dieudonné jde ke svým. Hrstka Píseckých přihlíží. Smělců je málo, většina je skryta za okny. Bagard bodře poručíka plácne. Velitel by se měl urazit. Ale přátelský štulec poručíka povzbudí.

Bagard zahuláká na Musterffielse: Když jako malý dacan čekal výprask, stáhl si sám kalhoty, a stávalo se, že se otec při pohledu na jeho bílý zadek rozchechtal a neseřezal ho.

To je ono!

Znovu Musterffiels řve. Kabáty dolů! Brašny! Spodky! Klobouky! Svlékat se! Rychle! Rychle! Všecko úhledně srovnat na hromádku!

Jenom v košilích zůstanou! S nahými zadky!

Samotnému seržánovi zpod košile koukají zakřivené nohy.

„Košiláči!“ zařičí vtom Písečtí.

Julien pomáhá poručíkovi. A zatímco mu Charles Dieudonné děkuje, zmocní se sluha jeho měšce.

„Košiláči! Košiláči!“ řičí Písečtí.

Hejtman Jablonský s rytmistrem Schubertem spěchají k Pražské bráně, do níž se opírají husaři.

Jak se brána rozletí, obrovitý Nadasdy se vrhne jako první na černém hřebci nahoru stoupající uličkou.

„Es lebe die Kaiserin Maria Theresia!“61 provolává třaslavě rytmistr, ale širokoramenný husar ho sekne držadlem bejkovce po malé, pobělelé vejčité hlavě.

Nadasdy s houfem husarů vjede na velký rynk.

Už palaše letí vzhůru, když tu se generál hromově rozřehtá. A copatí Uhři, jak se tlačí na sebe, pokřikují vesele do ržání zdivočelých koní.

„Nézzétek! Chcha! Nadrágok nekül vannak!“62 smějí se.

Nadasdy seskočí z černého hřebce a popojde k poručíkovi, kterého Francouzi vystrčili dopředu.

„Te vagy de Broglie marsal? Hiszen neked szőrösek a lábaid! Nem is lehetsz te marsal! Hol bujkál az a nyulak marsalja?“63 vycení zežloutlé zuby na mladíčka.

Husaři seskakují z koní. Nadasdyho obklopí měšťané, něco mu povídají, ale generál máchá rukama, nerozumí jim.

Husaři procházejí jako na tržišti mezi řadami zajatců: tu zaberou nové vysoké boty a ubožákovi zanechají své, už prochozené, tu si vysýpají na dlaň obsah hubeňoučkého měšce, tu se některému zalíbí dýka.

Později se vyprávělo, že Uhři tloukli zajaté Francouze, když je hnali z Písku, a ti že v zoufalství volali: „Mon dieu, Písek!“ Pravda však je jiná: Do zajetí – směrem na Záhoří a Bernartice – nedoprovázeli Francouze Uhři, nýbrž Chorvati, a nepodléhali Nadasdymu, nýbrž Tripsovi, a svůj střežitelský úkol plnili i neplnili. Tak se stalo, že mnoho zajatců během pochodu uteklo a skrylo se v lesích. Pak ťukali na okna chalup. A nejeden z nich našel pod došky nový domov.

Bujarou radost, která to ráno vládne na píseckém velkém rynku, zkazí kavaleristé generála Tripse. Snad ze závisti, že nemohli vtrhnout do města první, nebo že se jim zdá příliš malá kořist, které se u dvakrát až třikrát prohledaných Francouzů zmocní, ať tak či onak, rozjedou se do uliček. Několik husarů generála Nadasdyho se k nim přidá.

Jablonským si všimne, osamělých tříčlenných skupinek jezdců. Běžet domů, nebo zpravit primasa o té svévoli? Zvítězí v něm kázeň.

Je šťasten, zdá se, že se opět všechno k dobrému obrací; hrozil se více konce, v čase bezvládí dochází ke zločinům. To seržán Musterffiels v těžké chvíli projevil vtip a rozvahu; nejvíce tím, že prosadil otevření pouze jedné brány. Tolik kořisti zase nebylo, aby uspokojila husary dvou generálů. Budějovickou bránou projíždějící Tripsovi kavaleristé měli vztek na Nadasdyho, ne na zajatce. Jablonský stál vedle Václava Pece na velkém rynku, právě když Musterffiels svlékal své vojáky. Lajtnant první zaryčel: „Košiláči!“ Ten chlap tvrdě bojuje o životy jemu svěřených lidí, pomyslil si hejtman, kdežto ty jsi hlupák, Peci!

Primas na radnici vítá generály. Vendelín, který se rozhodl, že se jen tak nedá vypudit ze slunečné strany života, Jablonského odmítne.

„Blázníš? Primasa mám vyvolat? Právě připíjejí dobrým vínem na slávu zbraní Jejího císařského Veličenstva!“

„Požádej některého radního. Nejraději Chvojku.“

„Nevyjde. Generál Nadasdy se u něho ubytoval. Copak může opustit svého hosta?“

Šmejdíř pokrčí rameny: co může být v čase oslav tak naléhavého, že to nepočká, až si hoňorace přiťukne?

Ledeckého zamračená, předem odmítavá tvář se jako mávnutím kouzelného proutku změní v přátelskou.

„Husaři se rozjíždějí do uliček!“ sdělí mu hejtman.

„Jsme královské město, navíc se brány císařským otevřely… Vítáme je jako naše!… Vyčkej!“

Děkan přivede Chvojku.

„S generálem Nadasdym se nedohovoříš, a generál Trips dost vypil, odbyl nás, že alespoň se zlínělá měšťanská krev smísí s ohnivější husarskou, že z dětí, co se pak narodí, nevyrostou ustrašenci. Urážlivě si vede pan generál, ale jak říkám, je zpitý.“

„In vino veritas!“64 přisadí si Ledecký.

„Primas se musí věnovat hostům, jen lituje, že městská pěchota…“

„Co ta by zmohla? Je to sběř!“ vyletí hejtman. „Císařští generálově musí zakročit! Jedině oni můžou vyhnat husary z uliček!“

Maxmilián Chvojka se také rozkohoutí.

„To je samé neptudom, neptudom… Neprodleně musí pan generál postavit stráže před radnici, před děkanství a před významně domy… i před tvůj, hejtmane! Stráže! Stráže!“

„Strážemi se nic nevyřeší,“ zanedůvěřuje hejtman.

„Posečkej ještě! Prohovořím to znovu s primasem! Vyřešit to musíme, a přednostně!“

Zatímco Jablonský na radnici v důvěře čeká, až městská rada dospěje k nějakému rozhodnutí, Julien Bagard se s lupem přehoupne přes zídku jeho domu. Báječně to Musterffiels skoulel s husary, ale on, Julien, to neméně báječně sehrál s poručíkem. Nesvlékal sebe, ale svlékán s jeho pomocí byl Charles Dieudonné. V okamžiku, kdy se zmocnil poručíkových peněz, vypařil se z velkého rynku. Tuhle válku vede Ludvík XV., ne on! Přitom Bagard ví: je sice zloděj, ale drobínek ho k člověčenství posouvá sen ne o dobytí světa, ale sen o hospůdce, v níž by se lidé scházeli po dobrém díle a vesele klábosili.

Z husarů nahnáno nemá, za zdmi měšťanského domu je před nimi v bezpečí. Anna právě naložila sena Rogueovu náhradnímu koni.

„Dobrý kůň,“ poplácá ho uznale po zadku.

„Kde Johanká…?“ usměje se Julien.

„Někde v domě. Utekl jsi?“

„Já jít k Johanká…“ Julien se v rozhalené košili prohrabuje v husté černé srsti, vybíhající až k ohryzku, skrývá tak vnitřní neklid? „Kdyby pšít moc cizí voják… pfí pfí Žiljén a Johanká…“

Anna chce zůstat paní v domě, ale nebude jí, dokud se Johanka neodstěhuje. Julien může Johanku odvést, proto mu přeje. „Jdi za Johankou. Nejspíš poklízí v naší komůrce. A mne se neboj, Žiliene.“

Hluk z rynku proniká až k nim. Nevědí, že to Chorvati odvádějí zajatce. Musterffiels, Charles Dieudonné, Alsasané – to je už pro Juliena minulost. A Anna je žena. Nechce nic vědět o dění venku. Přeje si, aby se vrátil Jakub. Chce je mít všechny pohromadě. Johanku i Juliena. Její omezený svět je ve své ohraničitelnosti krásný.

„Ty rád Johanká…?“ napodobí ho.

„Rád.“

„Zařiďte se pro sebe. Zase bude v Písku klid. Snad brzo.“

Annin zvučný hlas podbarví veselost, ta rodná sestra nezáludnosti. Juliena nabádá castreská zkušenost zloděje, aby jí nevěřil, avšak něco rodícího se v něm ho vybízí: Věř! Věř jí!

„Žiljén u paní Anna a Johanká… u paní Anna!“ zdůrazní.

Ačkoli ji a Jakuba kvůli Johance přiměl, aby mu poskytli útočiště, a ačkoli je nutí, v Johančině nejvyšším zájmu, aby o něho dál pečovali, zůstává pro Annu smělým rošťákem, který k nim neodvolatelně jako osud vtrhl loni na podzim s kapitánem Roubaudem.

„Jakubovi důvěřuje primas, je zadobře s děkanem, přimhouří-li se oko, leccos se přehlédne.“

Nebude to nijak snadné, pro Písecké je teď Julien Francouz, zcela zjevný nepřítel. Aby zlomila sluhovu nedůvěru, vejde před ním do domu, kde ho Johanka, o níž zatím nikdo nemůže s určitostí říci, zda se zakulatila z dobrého jídla, nebo proto, že se čeká, zavalí teplem svého měkkoučkého těla.

Anna je ponechá o samotě.

V Johančině komůrce je uschováno Julienovo bohatství. Zbrusu nová uniforma Roubaudova je tu, v Písku si ji kapitán neoblékl ani jedinkrát. Julienovi je v ní volně jako v sudu.

Jsou tu vysoké boty Rogueovy, v nichž si plukovník nestačil vyjít, cestovní vak z hověziny, a zlatem a stříbrem zdobený palaš!

Dostal jej darem od Chateauvillarse za podvůdek s arabském!

Povytáhne ho z pochvy. Na chladné oceli je pod košíkem vyraženo: Antoine Rogue de la Tour, Castres, 1738. Na opačné straně: Fernand Rogue. Nikdy se tou těžkou zbraní colonel neoháněl, přesto ji všude vláčel s sebou. Zvláštní kouzlo z ní přechází na Juliena: zůstane pro něho hmatatelnou vzpomínkou na hornatou zemi Languedoc.

Od měšců se neodloučil ani na chvíli. Visí mu vzadu za opaskem. Teď k nim připojí další, nejtěžší.

„Žiljén moc zlatý… moc Johanká…“

Pozoruje ho zamilovanýma očima: má muže, vybojovala si ho, vytrucovala, jen pro sebe ho má. Kdo z píseckých mládenců se mu vyrovná? Jistěže ne těžkopádný a nabubřelý Pec, kterého uhnala Dorotka! Chtěla jí přebrat Juliena! Přítelkyně!

Kolikrát zlaté mince, které jí ukazuje, měnily majitele, než spočinuly na jeho dlani? Ve válce je vždy zrychlený oběh peněz, to Bagard poznal v domě castreských Rogueů, proto se nyní opájí zlatem.

Přesto má nastražené uši. Anna něco kutí v přízemku. Tu jako by v uličce zařehtal kůň. Vykoukne okénkem.

Uhři! Bílé šňůry na modrých dolmanech a kalhoty barvy krve zasunuty ve žlutých čižmách. Jsou tři. Už zavedli koně do uzoučkého průchodu, jenž odděluje dům od parkánu. Dva přeskočili zídku. Nestačí Annu varovat.

Ukáže vyděšené Johance na palaš. Odjistí kohoutek pistole a vytáhne tu těžkou zbraň z pochvy. Ale je tak těžká, že ji odloží.

Musí se spokojit s dýkou. Opatrně otvírá dveře, aby nevrzly. Odzdola zaznějí ostré hrdelní hlasy. Něco bouchne. Asi převrátili stůl. Proč hospodyně nevolá o pomoc? Dopřává mu času k útěku?

Julien vklouzne do chodbičky s pytlíky léčivek.

V mezeře mezi stěnami nad schůdky je pozoruje. Stůl přirazili ke dveřím. Jsou cele zaujati krutou hrou.

Erős Imre povalil Annu a škubem jí roztrhl jupku. Druhý husar rozkročen stojí i stolu. Třetí, vysoký a rovný v pase, dravě cení zuby.

Kule z pistole ten žádostivý úsměv rozerve.

Při dopadu zavadí Julien patou o schůdek. Krátké zavrávorání umožní klečícímu Uhrovi, aby se napřímil. Stojící husar odskočí ke dveřím, kde leží jeho mrtvý druh:

Je těžký. Než s ním pohne, kácí se mrtev k zemi.

Vrh dýkou nacvičoval Julien v borových lesích Languedoku jako kluk.

Na schůdcích si Johanka dlaněmi zakrývá ústa, aby nevykřikla. O ní však Erős Imre, který znehybní, neví. Přivřenýma očima sleduje Francouze a husarskou zbroj, již po příchodu všichni tři odhodili i Julien koutkem oka hlídá hromadu se šavlemi a pistolemi.

Anna se zvedá, v roztržené jupce si ukrývá ňadra.

Julien by na ni rád křikl, aby zůstala ležet, ale nemůže najít vhodná česká slova. Zbraňuje mu vrhnout se na husara.

Erős Imre využije její zmatenosti. Skokem je u zbraní. Julienovi překáží hospodyně, chce ji odhodit, a vtom třeskne rána.

Celou vahou zalehne Julien husara, který z chumlu zbraní už vyprošťoval druhou pistoli. Úderem lokte do temene ho omráčí. A cítí až ďábelské uspokojení, když mu dýkou, kterou vytáhne z hromádky zbraní, přetíná krční tepnu.

8

„Taková byla vůle boží,“ utěší děkan Jakuba Jablonského nad otevřeným Anniným hrobem u sv. Trojice, „a boží vůli se protivit nesmíme.“

Všechno, v co hejtman věřil, v sílu věrných, v pravdu starých, srdci blízkých knih, jež otec i děd zachránili před hranicí, v dobrotu lidí, sesulo se jako užmoulaná kulička jílu do hrobu.

Sužují ho výčitky. Kdyby v zájmu veřejného pořádku nečekal na radnici, až primas s radním Chvojkou ho opětovně ujistí, že prozatím se pro měšťany nedá nic dělat, protože generálu Nadasdymu nikdo z Píseckých nerozumí a generál Trips se opil, kdyby se staral jen o to své jako ostatní, uvítali by s Julienem husary v domě společně.

Kule z husarovy pistole proletěla Anně srdcem. Nemohl Julienovi nic vyčítat. Někdo dobrý odehnal husarské koně z průchodu u parkánu. Druhý den pak ve zmatku, který v městě zavládl, provezl hejtman Pražskou bránou mrtvé husary; jel s vypůjčeným spřežením podél Otavy a v místě, kde se zrychluje proud, je vhodil do vln.

Pluk za plukem prochází Pískem. Říkají, že je to celá rakouská armáda. Neboť zprávy o pádu Prahy, které před časem v Písku kolovaly, ukázaly se mylné. De Broglie pevně drží hlavu Českého království. Jablonskému to je jedno. Vojáci loupí. Na radnici dokonce zcizili městské pečetě.

Jedině před pekařovým domem stojí stráž.

„Francouzi byli nepřátelé, ale de Vic držel zloděje a násilníky na uzdě, a střílel je,“ naříká primas. „Kdežto naši?“

Generál Trips, vítěz od Čížové, měl prý říci: „Češi nebojovali! Seděli za pecí! Tak co chtějí?“

Tři dny sténá Písek v sevření císařských.

Třetí noc, poslední před odchodem vojska, zabuší na vrata hejtmanova domu mladicky vyhlížející kaprál.

„Kdo se odvažuje rušit noční klid?“ ptá se rozmrzele Jakub Jablonský; ukrývá v domě Juliena Bagarda, co jestli ho někdo udal?

„Já, bratře. Petr.“

Jakub ho sotva poznává: vyhlíží na dvacet, a jako by zhrubl, pohyby má rázné, celý zhranatěl; možná zestárl díky světlému vousisku, které mu neupraveně a řiďounce raší pod nosem a na bradě.

Okamžik, který převrátí tvůj život naruby, těžko postihneš. Kdyby strach nevyhnal Petra z bezpečí města do zimy, nezískal by bojové zkušenosti, kdyby poťouchlý plukovník nezvedl Tripsův dopis, který vypadl z ruky knížete z Lobkovic a nepředal ho princi Karlu Lotrinskému, jenž sám poražen Prusy u Chotušic, Lobkovicovi porážku u Zahájí přál, nemluvilo by se na nejvyšších místech o předvídavém generálu Tripsovi.

Generál na mladého kurýra nezapomněl.

Petra dojímá Annina smrt. Měla ho ráda, nyní už o tom nepochybuje. Ale jeho život je jiný. Správně mu Jakub řekl při jejich posledním setkání: Jsi voják!

„Až mne válčení unaví, nezabijí-li mne dřív, vydám se hledat zemi, kde se nezabíjí. Vyprávěl mi o ní můj přítel Jurko Machula.“

Sedí u stolu – Julien Bagard a Johanka po Petrově levici, po pravici pak Jakub – a hladí se očima. Petr se může zdržet jen do kuropění.

„Taková země je?“ zatváří se nevěřícně Jakub.

„Říkal, že je. A já ji najdu.“

Napakují Petra jídlem na cestu, i dost peněz přidají. Něco jim napovídá, že se s ním vidí naposledy. V uličce stojí ve tmě voják a drží za uzdu jeho jablečňáka.

Petr naskočí. To snad aby se nerozplakal. Je to kruté zjištění: v šestnácti už není chlapec, ale tvrdý, vycepovaný bijec generála Tripse.

Bolestně si Jakub uvědomuje, že válka ho připravila i o bratra.

Po odchodu vojska vyhání svěží vítr z lesů pachy z uliček. Měšťané se bojí, aby se nevrátila nákaza.

Na prvním zasedání městské rady v opuštěném Písku s dojetím prohlásí Maxmilián Chvojka: „Přetrpěli jsme své, pohrbili blízké, srdce nám ztuhla žalem, ale žít se musí.“

Ó, jak hejtman vidí do pana radního! Jenomže to, co řekl, je naveskrz pravda. V Písku není rodiny, jíž by se vyhnula smrt. Mnohde oplakávají ne jednoho, ale dva i tři nebožtíky.

Johanka málem potratila z toho leknutí na schůdcích, kdy do domu vtrhli husaři. Proležela několik dní. Jen vstala, zapověděla si, aby se před ní mluvilo o Anně: chce na svět přivést syna!

Jablonský vejde do děkanství.

Ledecký se ošívá: „Vděčím ti za mnoho, hejtmane, a chápu, že je nezbytné nějak přijatelně pro zúčastněné vysvětlit různé zašmodrchanosti, jenže Julien Bagard, o němž jako nevím, že je ve městě, je Francouz, nepřítel Jejího císařského Veličenstva. Válka zdaleka neskončila! Rozumné by bylo vyčkat, jak se všechno dál bude vyvíjet.“

„Do té doby přibude v domě nekřtěňátko!“ Ledecký by z duše rád hejtmanovi vyhověl, „ale postavit se proti všem? Í5Ať se někdo v městské řadě vysloví pro Francouze,“ nalezne po krátkém váhání jedině správnou odpověď, „a já se přidám.“

Jít s prosíkem za primasem? Jenže ten se děsí, že ho opozičníci nařknou, že donášel de Vikovi.

Červen se rozehraje do svěžích barev! Lidé rázem zezdraví. Hejtmanovi nezbývá, než hluboko sklonit hlavu.

Maxmilián Chvojka jeho prosbu však rovnou odmítne.

„Vážím si služeb, které jsi prokázal městu, vážím si jich neméně než primas, ale proč na mně požaduješ, abych strčil hlavu do oprátky?“

„Jestli se na příštím zasedání městské rady za mne nepostavíte,“ přejde hejtman k obřadnějšímu vykáni, „pak, ač jsme sousedé a přátelé, objasním okolnosti, za nichž přišel o život jeden zdejší tovaryš!“

„To by nebylo v zájmu tvého Francouze!“

„Co Julien může ztratit? Zato já dosvědčím, a mně se v Písku věří, jak se vaše Dorotka v noci plížila za Adamem Věžníkem k Budějovické bráně…“

Je nebezpečné znepřátelit si nejvlivnějšího a nejbohatšího muže v Písku. Hejtman nemá na vybranou.

Na vybranou nemá ani městský politikus. ~ Když na příštím zasedání městské rady přednese primas nezávazným hlasem žádost hejtmana městské pěchoty, aby se francouzský utečenec Julien Bagard, řízením božím zapomenutý v Písku, mohl v městě natrvalo usadit, odkašle si radní Chvojka, vůdce městské opozice, a dovolí si ozřejmit některé zvláštnosti této oprávněné hejtmanovy žádosti.

„Jsme tu mezi svými… a říci o tom šlechetném francouzském vojákovi, který, jak tu řečeno, bohem tu byl zapomenut, že s námi, měšťany, vždy soucítil v těžkých dobách, jež jsou chválabohu za námi, je slabé vyjádření naší vděčnosti. Od Juliena Bagarda jsme věděli, co proti nám chystá hrozný maršál, neboť tento statečný voják ovládl naši v Utajeno jistě nezůstalo, že ho k tomu vedla láska k panně Johance.“

Po tomto zdárném začátku se primas hned přidá, že žádost ke krajskému hejtmanovi je zapotřebí neprodleně sepsat, všechny dobré důvody uvést, nic neopomenout, aby se nenašla záminka žádosti nevyhovět.

Potom se radní, jako za časů děkana Lišky, obrátí na Ledeckého.

Děkan se sklopenými víčky čeká, až napětí vzroste. Líčí podobenství z Janova evangelia o cizoložné ženě. „V zákoně nám Mojžíš přikázal takové kamenovat. Co ty na to říkáš?“ Líčí, jak Jéžíš psal do písku a žalobníci a farizejové, kteří ji před něho přivedli, jeden po druhém odcházeli. „Kdo z vás je bez hříchu, hoď první na ni kamenem!“ A líčí, jak nakonec zůstal sám se ženou. „Nikdo tě neodsoudil?“ ptal se jí a ona řekla: „Nikdo, pane.“ A on řekl: „Ani já tě neodsoudím. Jdi a již nehřeš.“

Radní ustrnou. Kteroupak hříšníci má na mysli? Dorotku? Či Johanku? Nebo jinou?

A tu, jako za blahých časů děkana Lišky, se Ledeckého zeptají:

„Tomu máme rozumět jak?“

„Nikdo není bez viny. Ani my, ani nebohý mladý Francouz. V této síni moudře bylo řečeno: Žít se musí.“

Primas si úlevně vydechne.

„A tak žádost k panu krajskému hejtmanovi sepíšeme, a jak jsme tu, kdybychom byli dotazováni, musíme dosvědčit, že v každém slově je pravdivá.“

9

Do velikého ztišení upadá Písek. Z lesů koldokola tryská pryskyřičná vůně. Toho roku, kdy se císařským vzdá Praha a francouzská armáda ustoupí přes Cheb do Bavorska, obsypou se šiškami horní větve jedlí.

Praha se otevře císařským 26. prosince 1742 a do Písku – teď opravdu! – dojde už 17. ledna 1743 krajský patent, aby za příčinou vybití nepřátel byla sloužena velká děkovná mše.

„Slušelo by se, aby při té příležitosti řádně parádovalo městské vojsko,“ zavolá si primas Jablonského.

Přestože generál Trips donutil městskou radu zaplatit pro své husary tři sta devadesát florénů, zůstalo v radniční pokladně díky primasově skrblictví dost, aby se mohlo začít s dostavbou radnice. Také se rok nato začne. Neboť primas je, ač nevelký vzrůstem, a ne zvlášť velký hrdina, náramný zatvrzelec. Z jeho příkazu se pídí šmejdíř Vendelín, jemuž je uděleno za zásluhy bezplatné občanské právo, po zcizených městských pečetích; objeví je náhodně l. P. 1744 u jednoho kramáře v Heidelbergu.

Může Jablonský nevyhovět primasovi?

Vycvičil ve zvedání nohou dvě kompanie sprostých. Je to podívaná, když mu lajtnant Pec předává hlášení se zdviženým kordem.

Však to vojsko parádovalo v lednu l. P. 1743 a jeden hlas šel po Písku: Krása! Krása! A pak při Te Deum laudamus, kdy nebeské sbory podepřely hlásky zpěváků na kůru, pochodovalo písecké vojsko a neúplná městská jízda (bylo stále málo koní) rovněž skvěle, v plné parádě se předvedlo při votum65, kdy za hlaholu trub, polnic a bubnů a za střelby dvou kusů na krchově je oznámeno, že se uskuteční k nejvyšší cti a slávě nejblahoslavenější rodičky boží Marie Panny slavné procesí s nebesy, před nimiž bude nesen obraz matky boží k sochám sv. patronů, a že slavná mše a při ní ofěra66 a Te Deum laudamus se rok co rok bude konat.

Ledecký se naoko vzpírá, to že může povolit výhradně pražská konzistoř, ale povolení (a rychlé) dojde vbrzku.

Odchod Francouzů má být v Písku slaven vždy v neděli po 8. červnu.

Jak to později zapsal Jakub Jablonský? „Veliký jásot vypukl, anžto jedno katolické vojsko potřelo jiné katolické vojsko. Na obou stranách se za vítězství zbraní svého panovníka modlili katoličtí duchovní. Rozdíl mezi nimi byl nepatrný: francouzští ovládali hůř latinu.“

Při té veliké slávě byli už děkanu Ledeckému nápomocni dva kaplani.

Písečtí se na svého duchovního pastýře zlobí: když už nešlo uhnout žádal za zpívanou mši ne dva florény, jak předem dohodnuto, ale čtyři a dva navíc z ofěry, a to každý rok a až do skonání světa.

„To je mi vlastenec! Levně pro Písek zpívat nebude!“ stýskl si v radě Maxmilián Chvojka.

Aby k různicím nedošlo, vyhověli mu.

Jablonský na děkana nežehrá. Že ztloustl? Že si vede jako velký pán? Nezpychl snad Chvojka? Nepotrpí si na lesk a pompu primas? Klas by jistě odzpíval mši zdarma, zato by jeho, Jablonského, neponechal v klidu.

Nepostačí totiž jedna jediná žádost, aby Julien Bagard mohl setrvat v Písku. Baron František Hynek z Vunšvic, jmenovaný 1. P. 1741 za své služby českým králem Karlem III. hejtmanem Nového Města Pražského, je po pádu Prahy vypovězen z Čech, a nový krajský hejtman nemá láskyplný vztah k Písku jako ten odpadlík. Musí se podplatit.

Julienu Bagardovi kladné vyřízení žádosti za ty peníze stojí.

Jen se stane poddaným Jejího císařského Veličenstva a za velký obolus67 i členem cechu, začne uskutečňovat svůj sen. Zboří nízkou zídku, přes niž pronikali na dvorek nepřátelé, a přístavbou rozšíří dům až k parkánu. Hospůdce se zprvu říká U Francouze, později U stříbrného palaše (Rogueova sečná zbraň visí nad výčepem jako Ozdoba) a posléze U brány.

Johanka porodí dceru, jíž při křtu dají jméno Anna. Rok nato Juliena. Další rok Petra.

Julien si vede zdárně. Už pro jeho rozverné vojenské příhody, jež vypráví lámanou češtinou, scházejí se u něho nejen ochmelkové, ale i vážení měšťané.

Trošínku hospodského znepokojuje vývoj ve světě.

Bojí se, aby sem znovu jeho krajané nezavítali. Ludvík XV. se nechce smířit s porážkou. V Paříži hledají viníka. De Broglie Prahu nebránil, svěřili mu zbytky bavorské armády; maršál Karel Ludvík, vévoda de Belle-Isle, vydal hlavní město Českého království Rakušanům. Proti de Broglieovi ve Versailles intrikují generál Maillebois a králův důvěrník Chateauvillars. Ludvík XV. rozhodne šalomounsky: povýší 1. P. 1743 de Broglieho do vévodského stavu a současně ho zbaví tíže – vzhledem ke stáří a nemoci – velet nové vojenské expedici do Čech.

L. P. 1745 maršál de Broglie umírá. Naštěstí pro Juliena Bagarda v tomtéž roce nečekaně opustí svět i český exkrál Karel III.

V hospůdce U brány prohlásí lajtnant Pec po sedmi pivech: „Mezi námi vlastenci, mohl se ten uzurpátor naučit lépe česky, když tu chtěl kralovat. To jeho děd si po česku vedl jako vy nebo já.“

Rouhačská slova, ale kdo si troufne na zetě Maxmiliána Chvojky? Pekař už nelká, že zemře bez dědiců. Rok co rok přivádí Dorotka na svět kluka nebo holku. Obdaří řezníka jedenácti živými, čipernými dětmi.

Ještě jednou uvedou městskou pěchotu a jízdu do pohotovosti.

Proslechne se, že se v Písku staví císařovna Marie Terezie, již v květnu l. P. 1743 vsadil českou královskou korunu na posvěcenou hlavu olomoucký biskup.

Praporečník svírá žlutomodrý prapor. První pěší kompanie je vyzdobena žlutými výložkami na kabátcích a bílými prýmky na kloboucích, druhá žlutými prýmky a bílými výložkami. Všude povlávají žluté a modré pentle.

Rytmistr Schubert se statečně drží na líném valachu.

Primas s ostatními měšťany si je vědom, že české země jsou císařovninu chladnému srdci vzdálené, přesto jako Uhři v Prešpurku by jí chtěli provolat:

„Moriamur pro rege nostro Maria Teresia!“68

Neboť, jak primas věří, zemřít pro císařovnu bude ještě příležitost, vždyť Francouzi, Bavoři, Sasíci, a především pruský král Fridrich II. jsou stále ochotni k boji, ale Marie Terezie netečně mine věrný Písek.

„Tentokrát se parádovat nebude!“ rozpustí primas s lítostí písecké vojsko.

Velký přičerněný knír Jakuba Jablonského ční na rynku jako němá výčitka ještě dlouho potom, kdy radní, měšťany i vojsko rozežene déšť.

Johanka pro něho doběhne. „Chybí ti něco, bratře?“ ptá se účastně.

V pohodě žije Jakub u Juliena Bagarda, jíst má co, i komoru pro sebe má. Teď mu v ní hospodaří Anička, Julien a Petřík.

„Odveď je,“ poprosí sestru, jakmile se převleče do suchého.

Život v Písku opět plyne volně jako voda v Otavě. Veliké chvalořečení k sv. Sebestiánu, sv. Rochu, a obzvláště ke sv. Rozálii odvrátí od města nákazu.

Ta rána, kdy hejtmanovi se slzami v očích zvěstuje na odpočinku už žijící primas, že Marie Terezie zrušila české místodržitelství i stavovskou zemskou vládu.

„To je konec,“ naříká ten malý muž.

„Ne, to není konec,“ odporuje mu hejtman.

A ta rána, kdy se dozví o Petrově zmrzačení. L. P. 1758 se v Písku stavěl jednoruký vysloužilec, který v bitvě u Chocenic, v níž rakouský generál Daun před rokem potřel Prušáky, bojoval pod kaprálem Petrem Jablonským. Srazili se s pruskými černými husary. Ve stejném lazaretu jim uřízli pravé paže. V slzách ho Petr požádal, aby až potáhne ke svým na Šumavu, vzal to přes Písek a pozdravil jeho milé. „Pohostí tě, neboj se,“ měl mu říci. Petr odmítl vrátit se domů. Vydal se na jih, k moři, hledat zemi věčného klidu. „Nebyl blázen, ani se nezbláznil,“ ujišťoval je toulavec. Zdržel se v hospodě U brány tři dny a pil a hodoval na účet hostinského.

„Já taky vojákoval,“ přiťukával si s ním Bagard.

Hejtman bratra chápe. Těžko se vrací s uťatou rukou pod rodný krov. Co je komu do toho, že se ve jménu císařovny vrhl do největší řeže? Mrzák je všem na obtíž. Je hrdý. Je Jablonský. Kupodivu nevidí bratra zestatnělého a zhrublého, jak se mu jevil při jeho poslední návštěvě, ale má ho před očima jako bezvousého rozumbradu, který s Adamem Věžníkem sníval o světě v parkánu za klášterem.

Opráší staré papíry. Neuspokojuje ho, co tenkrát napsal. V ty smutné dny se rozhodne, že všechno sepíše znovu a od počátku. To aby přemohl prázdnotu v sobě, chápe se brka. Písmáky miluje Bůh, to proto, že pro výstrahu budoucím zaznamenávají hrůzný průběh války.

Tato ho připravila o milovanou Annu a bratra. Válka je zlo. Nikoho neušetří. Co může on, nepatrný člověk, udělat proti krvavým zábavám králů a císařů, než vylíčit vražednou nečitelnost korunovaných hlav?

Nic jim je do lidu. Hejtmanovi se vrací stará odvaha. Mládne nad rozepsanými řádky. Víra služebníků věrných pravdě přežívá. A ta víra je v něm. Sto let vymycovaná víra jeho praděda, děda a otce.

Na listech, které hromadí, bije řešetář paličkami do bubnu, špinavě bílý obvaz u kotníku vláčí za sebou: volá: „Francouzi! Francouzi!“ Před Budějovickou bránou je kapitán Roubaud vzletnými slovy ujišťuje o svém přátelství.

„Protože Písečtí mu pokorně otevřeli, jak jim radil krajský Vunšvic, protože veřejně stáli při Habsburcích, ale v srdcích jim přáli zkázu, protože toužili jedině přežít a nic víc, zacházel s nimi krutý Roubaud jako izraelský vojevůdce Jozue se zbabělými Gabeoňany.“

Jen to napíše, cítí, že na tom není ani zbla pravdy. Přes všechny útrapy a zklamání nepozbyl víru v pevnost věrných. Často teď myslí na seržána Musterffielse. Co svým činem chtěl naznačit generálu hraběti Nadasdymu?

Tu jsme a tu, ta kopička před každým z nás, je veškerý náš majetek. Jsme obyčejní lidé. Oberte nás, ale ne vražděte.

Košiláči! To pro hejtmana teď už nejsou jenom Francouzi na píseckém velkém rynku, to jsou sami Písečtí, vydáni napořád zlovůli cizích generálů a své královny. Ne o Marii Terezii, ne o Karlu III., ne o lišáckém maršálu de Broglieovi, ale o košiláčích musí psát, o nesvatých dělných lidech, kteří prošli bouří, a v tom, že ji přežili a udrželi se v místech, jež jim odevždy náležela, spočívá jejich vítězství.

Píše. Složit stránku je pro něho stejně namáhavé jako celonoční varta. Neboť není písař, honěný v psaní. Je v něm však vášeň zarytců. V ničem si neuleví. Vytrvale píše o košiláčích, o jejich boji za holé přežití, o nelidskosti války.

Na jaře 1. P. 1762 práci ukončí.

„Psal jsem své vzpomínky pro posílení těch, kteří přijdou po nás. Aby poznali, v jakém soužení a utrpení jsme žili, a že to soužení a utrpení vzešlo z války.“

Listy sváže v tlustou knihu a uloží ji do truhly k ostatním.