Pierre Maël

V zajetí Amazonky

Do temné, bouřlivé noci zazněl zoufalý ženský výkřik. Někdo se snažil ženu uklidnit. Uprostřed neklidného moře se bezmocně zmítal člun s trosečníky, co chvíli pohlcovaný vlnami. Ani jediný z těch, kteří byli v člunu, nevěřil, že by se mohli zachránit. Byli vyčerpáni, k smrti unaveni a zesláblí, že ani vesla nedovedli udržet. Byly mezi nimi i dvě ženy, dívka a chlapec, uprostřed člunu, s rukama zkříženýma na prsou, stál kapitán lodi, která před chvílí ztroskotala. Od okamžiku, kdy se při prudkém nárazu vesel poškodilo kormidlo, věděl, že se blíží konec. Patnáct trosečníků bylo vydáno na milost a nemilost rozzuřenému živlu.

Ozvala se rána jako z děla, vlny vší silou narazily na skalnaté pobřeží. „Země!“ vykřikl někdo. Ale jako by si zlomyslný osud usmyslel, že ti nešťastníci se nesmějí zachránit, přes člun se převalila obrovská vlna a sevřela jej jako v čeřenu utkaném z pěny. Moře pohltilo svou kořist. Člun se propadl do hlubin.

A přece nebyl ještě všemu konec. Ze zpěněných vod se po chvíli vynořila hlava, ale hned ji znovu zakryla vlna větší, než ta, která smetla člun do bezedné vodní propasti. Hlava se objevila ještě několikrát. Nešťastník však zřejmě bojoval o život z posledních sil.

Musím doplavat ke skále, říkal si v duchu. Musím.

Byl to těžký, k smrti unavující zápas. Skála, hluboko se zařezávající do moře, jako by se vzdalovala.

Ne, to se mi jen zdá, že se vzdaluje, přibližuju se k ní. Ještě sto metrů, počítal, ještě osmdesát, šedesát. Musím, musím doplavat.

Něco jej udeřilo do nohy. Znovu. Přestal plavat. Teď už ucítil skalnaté dno. Chtěl se postavit, odpočinout si, ale vlny na něho dorážely stále prudčeji.

Nemohl dál.

Jestli se nedostanu na skálu a nezachytím se na ní, strhne mě to zpět do moře a bude konec.

Slyšel za sebou hukot, obrátil hlavu, a než si stačil uvědomit nové nebezpečí, převalila se přes něho další vlna. Uchvátila ho, zvedla do výšky a unášela k strmému skalisku.

Ani nevědět, jak se to stalo, že se zachytil na ostrém skalnatém výběžku. Ruce měl do krve odřené, ležel tu vyčerpaný, unavený, ale živý, na kousku pevné země.

Po celém těle cítil bolest. Pokusil se vstát. Skála byla kluzká. Musí pryč. Co kdyby se přihnala další vlna? Smetla by ho ze skály jako pírko! Nemá sílu, tentokrát by už nedovedl moři vzdorovat.

Rozhlédl se. Nad břehem se rýsoval hustý les a pod ním se leskly široké zelené laguny. Jejich tiché vody se třpytily chvějivým odleskem a nad nimi jako zavěšen na obloze se vznášel bílý opar.

Trosečník, jemuž nadlidská vůle dopomohla dostat se na břeh, byl chlapec asi šestnáctiletý. Teď tu stál na neznámém pobřeží, v neznámé zemi, vyčerpaný a hladový. Jeho únavu ještě zesilovalo nemilosrdné slunce, jež se znenadání prodralo mraky.

Země byla pokryta ostrými kaménky, které zraňovaly chlapcova nahá chodidla.

Bouře zatím ustala a chlapec si s lítostí pomyslel, že kdyby byl člun vydržel ještě hodinu, nemuselo dojít ke katastrofě. Čtrnáct z patnácti trosečníků určitě skončilo v hlubinách bezedného moře. Myslel na otce a na sestru, s níž byl ještě před chvílí v člunu. Na tváři se mu objevily slzy. Moře, které se někde daleko, daleko dotýkalo oblohy, jako by teď chtělo dotvrdit, že se mu opravdu podařilo zničit velkou, hrdou loď, vyhodilo na břeh to, co k ní patřilo: dřevěné trámy, polámaná ráhna, kusy vesel a několik beden. A mezi tím smutným svědectvím leželi utonulí trosečníci.

Chlapec pln zděšení viděl, jak se nad mrtvolami vznášejí černobílí ptáci. Slyšel jejich pronikavé, hrůzné skřeky.

Možná že je tam i tělo mé sestry, pomyslel si, a nedbaje palčivé bolesti, kterou způsobovaly ostré kaménky jeho chodidlům, běžel k mrtvým trosečníkům. Sotva ho draví ptáci spatřili, jako by do nich střelil, rozletěli se na všechny strany.

Když doběhl k prvnímu utopenci, poznal v něm kapitána lodi. O něco dál ležela mrtvola ženy, jejíž výkřik se rozlehl do bouřlivé noci chvíli předtím, než člun zmizel v hlubinách.

Zvedl obě těla, s velkou námahou je odvlekl do skalní rozsedliny a tam je zakryl plochými kameny. Byl to prostý hrob pod širým nebem, ale alespoň draví ptáci mrtvé nezhanobí.

Tato smutná práce zbavila chlapce všech sil. Žhavé slunce a neuhasitelná žízeň jej brzy oloupily i o zbytek vůle.

Byl přesvědčen, že se blíží jeho poslední hodina. Pak si ale vzpomněl na sestru, kterou měl tolik rád, a představil si, že se nad její tváří snášejí velcí, šerední černobílí ptáci.

Pohřbil jsem lidi, které jsem skoro neznal, pomyslel si, teď musím ještě najít sestru a pochovat ji, jako jsem pochoval ty dva.

Znovu se těžce a s námahou zvedl a snažil se doplížit na břeh.

Sotva udělal několik kroků, uslyšel ohlušující skřehotání. Nad skálou, na které se před chvílí zachytil, se objevilo hejno ptáků. Střemhlav se spouštěli k zemi a znovu vzlétali jako temné mračno, aby opět a opět jako šíp mířili na skálu. Srdce se mu sevřelo úzkostí při pomyšlení, že by dravci mohli bojovat o mrtvolu jeho sestry.

Vtom se ozval výkřik, zoufalý a žalostný, a po něm volání o pomoc. Byl to ženský, skoro dětský hlas.

„Jano, Jano! To jsem já, tvůj bratr!“ volal a pospíchal, co mil síly stačily, k místu, odkud se ozval výkřik.

Ptáci se ho lekli a prudce vzlétli k nebi.

Vyšplhal se na skalisko a nechtěl věřit svým očím: mezi dvěma balvany ležela smrtelně bledá jeho sestra. Byla to patnáctiletá dívka, pravou ruku měla bezvládně skleslou a jen levou se bránila proti několika stále dorážejícím dravcům.

Chlapec zvedl kámen a mrštil jím po jednom z ptáků; rána byla přesná, dravce zasáhla. Pak se rozběhl k sestře a snažil se ji pozvednout.

„Jano! Ty žiješ! Jano!“ křičel radostí.

Děvče bolestně zaúpělo. Viděl, že je zraněna, měla zlomenou pravou ruku.

Opatrně dopravil Janu na písčitý břeh. Tam se teprve dívka probrala.

„Jene,“ zašeptala.

Musí ji uložit někam do stínu, nemůže ji nechat v té sluneční výhni. Odnesl ji ke skále, tam je alespoň malý stín.

Nasbíral mořské chaluhy, připravil z nich jednoduché lůžko a uložil na ně Janu.

„Odpočiň si, brzo ti bude dobře, já zatím seběhnu na břeh a podívám se, co všechno moře vyplavilo; snad se nám něco z toho bude hodit,“ řekl a pomalu sestoupil na břeh. Jako by se mu najednou vrátily síly, zapomněl na bolest v celém těle, na ostré kaménky rozdírající chodidla, byl šťasten, že jeho sestra žije.

Za chvíli přitáhl dvě dřevěné bedny, které našel na břehu.

„Rád bych věděl, co v nich je. Kdyby v nich tak byly suchary!“ mluvil k Janě, ale ta měla zavřené oči, snad ho ani neslyšela.

Vzpomněl si, že má v kapse nůž, koupil si ho v Las Palmas na Kanárských ostrovech, když se tam zastavila jejich loď Svatý Jakub. Neklidně začal prohlížet kapsy, ale nemohl nic najít. A přece si byl jist, že nůž vložil do kabátu.

Musím se uklidnit, řekl si a začal znovu, tentokrát pečlivěji šmátrat. Konečně! Konečně našel ten vzácný předmět – nůž s lesklou střenkou i s pouzdrem byl v náprsní kapse!

Hned se dal do otvírání bedny. Zpočátku mu to nešlo, bedna byla pobita ocelovými pásy a tak zabezpečena proti rozbití a mořské vodě, že málem zlomil nůž.

Když se mu nakonec jednu z beden podařilo otevřít, zajásal: „Jano! Jano! Neumřeme hladem! Podívej se, jen se podívej!“ A ukazoval sestře hrst plnou nejrozmanitějších lahůdek. V bedně nebyly jenom suchary, ale i želé, vánoční pudink, čokoláda a také pěkný kus paštiky.

„Chudák slečna Eliotová,“ zašeptala Jana, když spatřila ty spousty dobrot, které si vzala s sebou na cestu jedna z Angličanek. „Už nikdy si na nich nepochutná.“

Podivínská stará slečna Eliotová si tolik zakládala na tom, že s sebou veze všechno, co si denně mohla dopřát v Anglii. A teď tu odpočívala v kamenném hrobě na břehu neznámé země, kam ji zaneslo nelítostné moře.

Jan ukázal na místě, kde pochoval kapitána lodi a slečnu Eliotovou. Jana se pokusila vstát, aby lépe viděla, ale hned zase bezvládně klesla na lůžko, tvář zkřivenou bolestí.

„Zůstaň ležet, Jano, prosím tě o to. Ošetřím ti ruku, uvidíš, bude to v pořádku.“

Vyprázdnil bednu, kterou před chvílí pomocí šťastně nalezeného nože otevřel, rozštípal víko a velmi zručně z něho vyřezal dlahu, za kterou by se nemusel stydět ani školený odborník. Z kusů tkaniny, do níž byly zabaleny potraviny, udělal obvaz. A pak obratně a šetrně přiložil dlahu ke zlomené ruce a pevně ji obvázal.

„Ještě dobře, že tatínek byl lékař,“ řekl. „Přece jenom jsem od něho leccos odkoukal.“

Jana se při bratrově poznámce slabě usmála, ale pak se jí oči znovu zalily slzami.

„Nesmíš plakat. Možná že otec žije, určitě se zachránil,“ utěšoval ji bratr. „Viděla jsi přece, že se dostal na stejný člun jako první důstojník. A to byl zkušený námořník. Pamatuješ se, jak tatínek říkal, že se mu zdá zkušenější než sám kapitán. Určitě je potkal lepší osud než nás.“

Příliš nevěřil tomu, co říkal, ale snažil se sestru uklidnit.

„Tak, a teď už to nebude bolet,“ řekl, když zlomenou ruku ošetřil. „Za čtyři neděle budeš v pořádku.“

„Až za čtyři neděle? Kdo ví, co s námi do té doby bude.“

„Co by s námi bylo? Zařídíme se tady, jak budeme umět nejlíp, a pak se uvidí.“ Snažil se mluvit sebevědomě, jen aby dodal sestře odvahy.

„A čím se budeme živit?“ starala se Jana.

„Zatím nám musí stačit tohle.“ Uchopil paštiku, kterou slečna Eliotová zabalila tak důkladně, že mu dalo práci ji rozbalit, ukrojil kus a podal jej sestře.

Dychtivě popadla paštiku zdravou rukou a s chutí se do ní pustila.

„Je báječná. Takovou jsem už dávno nejedla,“ pochvalovala si.

„Vidíš, a ještě před chvílí ses bála, že umřeme hlady.“

Když se najedli, vypadal svět hned o něco lépe. Ale Jana pořád ještě nepřestávala mít starosti.

„A co až dojdou zásoby? Určitě jsme se dostali na pustý ostrov. Tudy nikdy, nikdy nepojede žádná loď.“

„Já v pusté ostrovy nevěřím. Poslední pustý ostrov přidělil pan Jules Verne svým románovým hrdinům, aby na něm přistáli se svým balónem. To jsi mi přece sama přednedávnem říkala.“

„Máš pravdu,“ přiznávala Jana, „jenže já říkám pustý ostrov každému neobydlenému koutu světa, nebo místu, kde žijí jenom divoši, kteří trosečníky přepadnou, mučí a nakonec upečou a snědí.“

Jan se hlasitě zasmál. „Dej pokoj s divochy, a ještě k tomu s lidojedy! Možná že takoví lidé žijí někde na africkém nebo jihoamerickém pobřeží, ale proč bychom se právě my museli s nimi setkat?“

„Já ti nerozumím,“ Jana se udiveně podívala na bratra.

„Jak to víš, že nejsme na africkém nebo jihoamerickém pobřeží?“

„Určitě nejsme v Africe. To je jasné.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Když kapitán naposledy zjišťoval polohu naší lodi, byli jsme na jedenapadesátém stupni západní délky a druhém stupni severní šířky. To znamená, že jsme teď někde na pobřeží Ameriky.“

„Bouře trvala tři dny. „Moře si dělalo po celou tu dobu s naší lodí, co chtělo. Jak tedy víš, že jsme se nedostali někam do Guineje nebo do Konga?“ Nechtěla povolit.

Její bratr se znovu rozesmál. „Určitě jsi nebyla ve škole, když pan učitel vykládal o Africe. Ty má drahá cestovatelko! Podívej se, kde je slunce!“

Byla trochu zmatena.

„Proč se mám podívat na slunce?“

„Jen se podívej. Kdyby slunce bylo na východě a pobřeží, na kterém právě jsme, se táhlo od severu k jihu, kde bychom byli? V Buenos Aires! Jestliže je tedy západ tam, kde je tahle země, je jasné, že jsme v Americe. Kdybychom byli na africkém pobřeží, viděli bychom, jak slunce zapadá do moře.“

„No dobře,“ řekla Jana pochybovačně, „a co jestli jsme ztroskotali na východním pobřeží nějakého poloostrova?“

„Takové poloostrovy na africkém pobřeží nejsou.“

„A co jestli jsme se dostali na západní břeh nějakého ostrova v Atlantském oceáně, třeba na Svatou Helenu?“

Jan zavrtěl hlavou. „To je vyloučeno. Není to prostě možné. To by se musela naše loď za ty tři dny, co zuřila bouře, dostat víc než tisíc mil na jihozápad, ale i kdyby se to bylo stalo, nic bych proti tomu neměl.“

Na chvíli zmlkli. Jan se tvářil spokojeně, jako by si se vším věděl rady, ale zatím měl plnou hlavu starostí. Nechtěl však sestru zbytečně znepokojovat.

„Podívám se trochu po okolí, rád bych věděl, jak to tu vypadá,“ řekl.

„Prosím tě, nechoď daleko,“ Jana se smutně podívala na bratra. „Nechci tu zůstat sama.“

„Bojíš se?“

„Nebojím.“

Věděl, že nemluví pravdu.

„Hned se vrátím. Opravdu nepůjdu daleko. Kdyby se něco dělo, zakřič. Určitě tě uslyším.“

Zamířil ke břehu, každou chvíli se však ohlédl po místě, kde zanechal sestru. Podíval se jen po nejbližším okolí, jak slíbil, a brzo se vrátil.

Jana zatím klidně usnula.

Měla se převléci, napadlo ho, když spatřil sestru, jak tu leží v mokrých, mořskou solí prosáklých šatech.

Po celou dobu, co spala, seděl vedle ní a přemýšlel, co budou muset udělat, aby byl život v této neznámé, pusté části světa co nejsnesitelnější.

Konečně se Jana probudila a hned bylo vidět, že ji spánek osvěžil.

„Nechceš se trochu projít podél břehu?“ zeptal se.

„Ano, ale ne sama.“

Jan byl skoro pohoršen. „Blázínku, jak tě mohlo napadnout, že tě se zlomenou rukou pustím jen tak samotnou?“

Vydali se na průzkum, který měl trvat o něco déle než průzkum, který podnikl Jan sám.

Sotva ušli sto kroků, chlapec se zastavil. „Počkej,“ řekl tiše.

„Stalo se něco?“ Polekaně se rozhlížela kolem.

Mlčky ukázal na nehybné vody laguny pokryté zeleným porostem. Teď si teprve všimla, jak se cosi na hladině hýbe. Ucítila silný pižmový zápach.

„Máme to pěkné sousedy.“ Jan si zacpával nos. „Laguna je samý kajman.“

„Myslíš, že nám budou nebezpeční?“

„Nebezpeční? Však si s nimi poradíme,“ odpověděl sebevědomě, ačkoli zatím vůbec nevěděl, co by měli s těmi velkými ještěry udělat.

„Neměli bychom se přestěhovat?“ zeptala se Jana.

„Přestěhovat? Ale kam?“

Ukázala na otvor ve skále, který byl výš než místo, kde se prve usadili.

„Máš pravdu,“ řekl. „Tam to bude bezpečnější. Připravím lůžko lepší než to, kde jsi teď spala, a přenesu zásoby. Možná že zítra najdeme ještě něco pohodlnějšího.“

Když vystoupili na skálu, zjistili, že nové obydlí je mnohem lepší než místo, na kterém se usadili zpočátku. Byla to jeskyně pět metrů široká, do poloviny zatarasená balvany, a tak nedalo moc práce, aby ji několika dalšími kameny uzavřeli.

Jan několikrát sestoupil k místu, kde před chvílí odpočívali, vynesl všechny zásoby do jeskyně a z mořských chaluh připravil sestře i sobě měkké a pohodlné lůžko.

Bylo už pozdě odpoledne, slunce se schylovalo. Nastával příliv.

„Máme toho pro dnešek dost. Nebudeme čekat, až se setmí, a půjdeme spát,“ navrhl Jan a vyňal z koženého pouzdra nůž, položil si jej k pravé ruce, popřál sestře dobrou noc a ulehl v rohu jeskyně.

„Brzo se pod skalnatou klenbou v neznámé zemi ozývalo tiché, klidné oddychování mladých trosečníků.

KAPITOLA 2

BEZ STŘECHY NAD HLAVOU

Spali dlouho. Slunce už stálo Vysoko na obloze, když se Jana probudila. Bolest v zlomené ruce povolila a dívka osvěžena spánkem, odpočatá, šťastná, že poraněná ruka bolí o něco méně, pochválila bratra: „Udělals to výborně, jako doktor, já bych to určitě tak nedovedla.“

Jan měl z té chvály radost, a aby nemusel odpovědět, začal se prohrabávat v bedně, kterou ze ztroskotané lodi vyplavilo na břeh rozbouřené moře. Vytáhl suchary a jako včera paštiku, ukrojil dva kusy, podal jeden sestře a pustili se do snídaně.

„To není všechno,“ liboval si. „Podívej se,“ začal vybalovat čokoládu, čaj, cukr, kávu, rum, vařič a láhev lihu.

„Ať je za to slečně Eliotové země lehká,“ řekl vděčně. „Chudák stará, pamatovala na všechno, nevím, jak bychom se bez jejích zásob uživili.“

„Jistě si nepomyslela, když se tak svědomitě připravovala na cestu, jak skončí,“ povzdechla Jana.

„Vlastně je to štěstí, že člověk neví, jaký konec ho čeká. Ale proč myslet na smutné věci? Teď jde o to, jak se jim vyhnout.“ Jan nechtěl, aby jeho sestra znovu upadla do smutné nálady.

„Podívám se kolem a za chvíli se vrátím,“ řekl.

„Už jdeš zase pryč?“ Jana se na bratra vyčítavě podívala.

„Hned jsem zpátky. Ty si zatím ještě trochu polež.“

Dole pod skalami leželo tiché a klidné moře, nikdo by neřekl, že ještě před několika hodinami to byl rozzuřený, zlý a nelítostný živel, který zahubil tolik lidí.

Jako by to velké třpytivé zrcadlo bylo na dosah ruky.

Udělali jsme dobře, že jsme se přestěhovali, pochvaloval si v duchu Jan. Kdybychom zůstali dole v jeskyni, byli bychom pod vodou i s těmi našimi zásobami.

Moře totiž za přílivu postoupilo o několik desítek metrů.

Když se porozhlédl, začal uvažovat, kam se po ztroskotání lodi vlastně dostali. Byl by rád přesněji určil polohu místa, které se teď stalo jejich domovem.

„Dvanáctého září jsme překročili rovník,“ přemýšlel nahlas, „a dnes je devatenáctého. Ztroskotali jsme před třemi dny, bouře se přihnala z jihu a vítr hnal náš záchranný člun k severu. Měli bychom tedy být blízko rovníku, někde na americkém pobřeží.“

Jeho uvažování přerušila Jana, která nechtěla zůstat sama a rozhodla se, že půjde za bratrem.

„Co si to tu povídáš? Nebo jsi snad s někým mluvil?“

„S kým bych mluvil?“ zasmál se Jan. „Nejvýš s mořem nebo s oblaky. Myslím, že si ještě nějaký ten den počkáme, než si budeme moci promluvit s lidmi. Ale i to přijde,“ dodal rychle. „Snažím se zjistit, kde vlastně jsme. Podle mě bychom měli být někde na americkém pobřeží.“

Jana se smutně podívala na bratra. „Někde v Brazílii nebo v Guayaně, viď?“ V jejím hlase se znovu objevil smutek.

„Na tom nezáleží. Nesložíme přece ruce do klína a nezačneme plakat. Musíme si nějak pomoct a uvidíš, že se odtud dostaneme. Pořádně prozkoumáme okolí, jen co nastane odliv, a pak uvidíme. Ale ze všeho nejdříve bychom si měli prohlédnout, co je v druhé bedně slečny Eliotové.“

Jana mlčky přikývla. Vrátili se do jeskyně a Jan pomocí nože odklopil dřevěné víko bedny. Tentokrát však byli oba trosečníci zklamáni. V bedně nenašli takové poklady jako v té první. Kromě ženského prádla tu byl dámský župan lemovaný krajkami, několik kabátků, kapesníky a jemné ubrousky. Jana spráskla nad tou výbavou ruce. „Jenom Angličanka může tolik věcí tahat s sebou po světě. Ale něco by se nám z toho přece jenom mohlo hodit,“ dodala prakticky.

Zdravou levou rukou se začala přehrabávat v bedně. „Co je tohle?“ udiveně si prohlížela kožený kufřík. „To je báječné!“ vykřikla, když kufřík otevřela. Byly v něm nůžky, nitě, jehly, náprstek, kartáč, domácí lékárnička, ba i kartáček na zuby a zubní pasta.

„Chudinka slečna Eliotová, myslela na všechno,“ povzdechla Jana, „bohužel jí to nic nepomohlo.“

„Zapomeň na slečnu Eliotovou,“ Jan se skoro prosebně podíval na sestru. Věděl, jak na ni působí vzpomínka na to, co se stalo, a proto si umínil, že se bude snažit přivést Janu na jiné myšlenky stůj co stůj.

„Ani jí, ani nám to nepomůže,“ řekl. „Vidělas tohle?“

Vytáhl kožené pouzdro, v němž byla dvouhlavňová puška a dvanáct nábojů, sedm z nich s broky.

„Tohle nám seslala sama nebesa,“ radoval se. „To má pro nás větší cenu než všechno ostatní, než suchary, čokoláda nebo rum.“ Prohlížel si zbraň ze všech stran, potěžkával ji a byl by rád jen tak na zkoušku vystřelil.

„Dej pozor,“ napomínala ho sestra. „Umíš s tím vůbec zacházet?“

„To brzo uvidíš,“ řekl a pečlivě uložil pušku do pouzdra.

Jan i jeho sestra byli na svůj věk velmi vzdělaní. Jejich otec, lékař doktor Rivaud, se po celý život věnoval svým dětem. Když ztratily matku, staral se o ně, jak dovedl nejlépe, snažil se dát jim vzdělání a vedl je také k tomu, aby se nebály tělesné práce.

Chlapci teď bylo sedmnáct, děvčeti necelých patnáct let.

A právě tady, v té neznámé zemi, za svízelných okolností, kdy nevěděli, jaká budoucnost je čeká, nepřestávali oba myslet na svého otce. Vzpomínali, jak jim často opakoval: „Nesmíte se bát překážek, nikdy nevěřte, že je všemu konec. Hledejte v sobě poslední zbytek odvahy určitě jej najdete! – a pak se s rozvahou pokuste překonat to, co se vám postavilo do cesty. Musíte stále věřit, že nakonec všechno dobře dopadne.“

Doktor Rivaud pevně trval na tom, aby se jeho děti řídily touto zásadou. Ale tehdy ještě žily doma, v pohodlí, v bezpečí, měly všechno, co potřebovaly, a proto celkem nechápaly moudrost této životní filosofie. Teprve teď, když byli odkázáni jen sami na sebe, Jan a jeho sestra si uvědomili, jak rozumně je vedl jejich otec. Ale ani jeden, ani druhý nechtěli o něm dál mluvit. Věděli, že by je znovu přepadl smutek. Kdyby tu otec byl, jistě by si přál, aby více mysleli na budoucnost než na to, co bylo.

Po dvou hodinách nastal odliv. Moře rychle ustupovalo, zanechávajíc za sebou mokrou stopu v písku.

„Mohli bychom sejít na břeh, možná že moře ještě vyplavilo něco, co by se nám hodilo,“ navrhl Jan.

„Prosím tě, rozřízni mi nejdřív rukáv. Mám šaty celé prosáklé mořskou solí, ráda bych se převlékla.“

Jana se začala přehrabovat ve věcech slečny Eliotové. Bratr se na ni chvíli mlčky díval a pak se rozhodl, že i on by si měl vyměnit svůj teplý a na několika místech roztrhaný oblek.

„Ty vypadáš!“ smála se Jana, když uviděla bratra v jednom z kabátků slečny Eliotové.

„Nic lepšího jsem tu bohužel nenašel. Budu si asi muset počkat, až ztroskotá nějaký anglický lord. Zatím se musím spokojit s tímto rozkošným dámským nočním kabátkem,“ smál se Jan.

Pomalu sestoupili ze skály na písčitý břeh. Moře bylo nebesky modré a klidné.

Rychle se vysvlékli.

„To je nádhera!“ křičel Jan pln radosti, když skočil do vody. „Rozhodně je to lepší než včera.“

Jana jen opatrně udělala několik kroků blízko břehu. Pokřikovali na sebe, jako by zapomněli na všechny útrapy prožité před několika hodinami.

Když se vykoupali, oblékli se a vydali se na další průzkum blízkého okolí. Dali se k jihu, poněvadž už věděli, že v lagunách na severu je plno kajmanů.

„Potřebovali bychom hodinky,“ řekl Jan, sotva ušli několik kroků.

„Já bohužel žádné nemám.“

„Měla jsem hodinky, byly v koženém pouzdře v kapse šatů, které jsem před chvílí odložila, možná že pořád ještě jdou.“

Jan beze slova vyběhl k jeskyni, kde se sušily sestřiny šaty. Dychtivě sáhl do kapsy a radostí vykřikl: „Jano, Jano! Hodinky! A jdou! Ukazují sedm hodin!“ Pak znovu seběhl ze skály a celý udýchaný začal sestře vysvětlovat: „Úhel, který svírá země a pomyslná čára vedená k slunci v místě, kde právě jsme, měří přibližně pětadvacet stupňů. V poledne bude slunce stát nad našimi hlavami. Víš, co to znamená?“

Jana byla zmatena tím vodopádem slov, a proto řekla trochu nejistě: „Že jsme na rovníku?“

„Výborně, výborně! Jestli nebude večer zamračeno, ověříme si to. Mám-li pravdu, uvidíme souhvězdí obou polokoulí. Rozumíš tomu?“

Jana mlčela.

„Rozumíš?“ zeptal se znovu.

Když se Jana na něho stále jenom mlčky dívala, řekl: „Nevadí. Večer se na vlastní oči přesvědčíš, že jsem se nemýlil. A teď pojďme dál, musíme se pořádně seznámit se svým novým domovem.“

„Slyšels?“ přerušila ho Jana, jako by vůbec nevnímala, co jí bratr říká. Zůstala stát.

Přikývl. „Vidíš ho?“ Ukázal na poraněného ptáka marně se pokoušejícího vzlétnout. „To je albatros, ten, co jsem ho včera zasáhl kamenem.“

„Už se nemusím bát?“ zeptala se Jana a stále se nehýbala z místa.

„Čeho by ses bála? Ten se už se země nezvedne.“ Jan se sklonil nad zraněným ptákem. „Je mi tě líto, ale bude asi nejlíp, když co nejdřív ukončím tvé trápení. Budeme mít alespoň oběd.“ Pažbou pušky dorazil poraněného ptáka a odnesl jej do jeskyně.

„Upečeme si ho?“ zeptala se sestra.

„Asi si na něm moc nepochutnáme, má tvrdé maso. Snad bude nejlíp, když ho vyudíme. Zatím ho uložíme do špižírny.“

Ukryl svou první kořist se zbytkem ostatních zásob pod vrstvu čerstvé mořské trávy, všechno zatížil kamenem a pak řekl: „Teď bychom mohli pokračovat v průzkumu okolí!“

Daleko však nedošli. Za skalisky se náhle objevily rozsáhlé laguny a močály.

„Kajmani!“ vykřikl Jan. „Tady je to samý kajman. Měli bychom ten náš ostrov pojmenovat ostrovem Příšerných ještěrů.“

„Štěstí že nás moře zaneslo právě sem,“ řekla Jana. „Dostat se o něco víc napravo nebo nalevo, byli bychom se octli uprostřed mezi těmi šerednými plazy. Podívej se,“ ukazovala plna hrůzy na hladinu močálu, kde se rvala dvě ohyzdná zvířata o lidskou mrtvolu v námořnickém stejnokroji.

Jan strhl pušku z ramene a zamířil na zápolící kajmany.

„Máš jenom dvanáct nábojů. Budeš je ještě potřebovat. Šetři s nimi,“ připomněla mu sestra.

Sklonil zbraň, něco zabručel a upřeně se díval na zápas kajmanů, který se chýlil ke konci.

„Kolik myslíš, že je na světě takových ještěrovitých plazů?“ zeptala se.

„Někde jsem četl, že se je snažili odhadem spočítat, nedošli však k žádné přesné číslici. Na americkém kontinentě se pokoušelo na dva tisíce lovců vyčistit zem od těchto nebezpečných zvířat. Chtěli je vyhladovět, ale nakonec se přišlo na to, že se kajmani požírají navzájem.“

„Br,“ otřásla se Jana, „nejlíp, když se budeme od nich držet pěkně daleko.“Opustili lagunu a vydali se na vrchol skály, odkud bylo vidět daleko široko. Před nimi leželo moře a za nimi, dál směrem do vnitrozemí, se prostíraly rozlehlé laguny lemované neproniknutelným zeleným lesem. Asi pět kilometrů k jihu spatřili bílou zpěněnou rýhu.

„Vypadá to, jako by se tam vlévala do moře nějaká řeka,“ řekl Jan.

„A co myslíš, že je za tou řekou?“ ukázala na tmavozelený pruh za zpěněnou vodou, vynořující se z našedlé mlhy.

„Vypadá to, že nejsme na ostrově. Bude to nejspíš poloostrov. Škoda,“ řekl zklamaně. „Pojďme se podívat, co je to za les,“ a ukázal na temnou hradbu stromů.

Nešlo se jim dobře. Museli skákat z balvanu na balvan a trvalo to přes tři čtvrtě hodiny, než se dostali k prvním stromům. Ale brzo nelitovali té námahy: nikdy ještě neviděli rovníkový prales a teď stáli před ním. Kmeny byly tak obrovské, že by je sotva mohli obejmout pažemi, navzájem se tu proplétaly liány a vytvářely čarokrásnou klenbu, kterou se ani slunci nepodařilo proniknout.

Jana si s obdivem prohlížela rostliny, na jejichž květy usedali pestrobarevní ptáčci a motýli se zlatými a purpurovými křídly.

Nemohli oči odtrhnout od té nevídané podívané.

První se vzpamatoval Jan. „Znáš některou z těch květin?“ zeptal se.

Jana zavrtěla hlavou. „Nemám ani ponětí o rovníkové květeně, my jsme se učili jenom o rostlinách, které rostou ve Francii.“ A přece poznala některé rostliny, jež kdysi už viděla v pařížské botanické zahradě; byly mezi nimi kakaovník, gumovník, simaruba i sapata se vzácným červeným dřevem.

Mezi lesem a skalisky se táhl úzký, asi dvacet metrů široký pruh země, svažující se k lagunám. A pod skalisky leželo moře, bezedné a bez konce.

Když Jana poznala, v jaké jsou situaci, znovu ji přepadly starosti.

„Je to s námi špatné,“ řekla, „na jedné straně neproniknutelný prales, na druhé močál a moře.“–

„Ale Jano, Jano, snad by sis tímhle nechtěla lámat hlavu?“ dobromyslně ji káral bratr. „Člověk se nesmí hned bezradně vzdát. Možná že se nám podaří dostat se odtud po vodě.“

„Jak? Kde vezmeš loď?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Uděláme si ji. Jen až budeš mít ruku v pořádku. Zkusme teď proniknout dál do lesa, slunce pálí, až to není hezké. Určitě nám bude líp ve stínu.“

Nečekal na sestřinu odpověď a vnikl do houštiny. Jana ho následovala s trochou strachu, a přece zvědavá. Zpočátku se jim nešlo zle, větry vanoucí od moře nedovolily, aby se na kraji lesa vytvořila hradba lián a křovisek. A také po divokých zvířatech nebo nebezpečných plazech nebylo ani stopy.

Postupovali pomalu po měkkém mechovém koberci protkaném kapradinami a nízkými travinami.

„Myslela jsem, že to bude horší,“ řekla Jana, „a zatím to tu vypadá jako u nás doma.“

Brzo se však stala houština neproniknutelnou. Zastavili se před mohutným stromem, vysokým nějakých dvacet metrů. Průměr kmene toho obra byl dobrých deset metrů. Nevěděli, že je to simaruba, jeden z nejmohutnějších velikánů amerického kontinentu.

„To není strom,“ vykřikla Jana, „to je hrad. Myslíš, že by bylo těžké se na něj vyšplhat?“

„Zkusme to,“ odpověděl bez rozmyšlení.

Pomohl sestře, která se zdravou rukou přidržovala větví stromu, a sám šplhal za ní. Ve výšce asi tří metrů se sbíhalo pět větví a tvořily zde pohodlnou plošinu.

Přestali šplhat, usadili se mezi větvemi a začali se rozhlížet kolem. Ze stromu byl krásný pohled na moře i na přilehlé laguny.

„Víš, Co mě napadlo?“ zeptala se Jana. „Možná že až ti to řeknu, nebudeš souhlasit.“

„Tak ven s tím.“

„Co kdybychom se tady ubytovali?“

„Kde tady? Na stromě?“

„Ano.“

„To není špatný nápad,“ souhlasil Jan. „Jenže nejdřív bychom museli zjistit, jestli jsme tu sami. Špatní sousedé …“

Ještě nedomluvil, když se ozval podivný zvuk. Zmlkli a bez hlesu naslouchali. Něco jim zasyčelo zrovna pod nohama.

„Pozor,“ zašeptal Jan. „Pod námi.“

Dívka hrůzou vykřikla. Ustoupila o dva kroky – málem přitom spadla ze stromu – a ukazovala před sebe.

Z díry uprostřed rozsochy se vynořila zploštělá, trojhranná hlava s načervenalýma očima. Mapaná, dlouhý had nebezpečnější než hroznýš, znovu zasyčel.

Bůh ví, co by Jana udělala, kdyby věděla, že uštknutí tohoto plaza, nepřijde-li během hodiny pomoc, znamená smrt.

A mapaná jako by je byl uhranul. Když se vzpamatovali, byli by nejraději rychle slezli ze stromu. Ale jak se dostat přes ohyzdného hada, který jim stál v cestě?

„Musíme nahoru,“ Jan věděl, že hadi nedovedou rychle lézt po stromech. Oběma rukama pomáhal sestře vyšplhat na další větev.

Mapaná zatím, jako by si dával načas, vylézal z díry a rozvinoval prstence svého lesklého černého, zeleně žíhaného těla. Jeho tlama, plná ostrých jedovatých zubů, se otvírala a zavírala. Sykot byl čím dál tím hlasitější. Had se chystal zaútočit.

„Co mám dělat? Jene, Jene! Prosím tě, co mám dělat? Vrhne se na nás! Já seskočím!“ křičela Jana.

„Ani se nehni!“ poručil bratr, strhl pušku a zamířil.

„Vystřel! Vystřel! Honem! Rychle vystřel!“ Jana těžce oddechujíc, roztřesena strachem, pozorovala, jak se had svinuje do klubka.

„Vystřel!“ křičela zoufale.

Chvíli pozorně mířil. Teprve když se plaz pohnul, ozvala se rána. Byla přesná, jako by vystřelil zkušený lovec. Had znehybněl.

„Je po něm, je po něm!“ Janina radost neznala mezí. „Dostal ji! Dostal ji!“

„Dej pozor, abys nespadla, a nehýbej se,“ varoval ji bratr. „Sám se na něho podívám!“

Přiblížil se k nehybnému plazu, a když zjistil, že střela zasáhla páteř, obrátil se k sestře, která se zatím pohodlně usadila mezi větvemi.

„Teď snad budeme mít už pokoj.“

„To byla trefa,“ přerušila ho sestra, z níž naráz spadl strach. „Nevěděla jsem, že dovedeš tak mistrně střílet!“ A pak, jako by byli na výletě, a ne někde na konci světa, dodala: „Víš, že se mi tu strašně, opravdu strašně líbí? Tady by mohlo být pohodlnější bydlení než v jeskyni. Zařídila bych to tu, že bys to nepoznal. Ale teprve až budu mít ruku v pořádku. Teď by mi to ještě nešlo!“ Čekala, zvědavá, co řekne.

„To není špatný nápad, usadit se na stromě,“ odpověděl vesele.

Slezli ze stromu a vraceli se na mořský břeh, do svého starého domova, jak teď říkali jeskyni. Večer se bez dlouhých úvah rozhodli, že se co nejdříve přestěhují na strom.

KAPITOLA 3

MEZI ZEMÍ A NEBEM

Také druhá noc uplynula klidně. Ráno vstali časněji než předešlého dne. Sotva vyšlo slunce, opustili jeskyni.

Byli překvapeni, když zjistili, že moře nevystoupilo stejně vysoko jako včera. Jako by je chtělo odškodnit za všechna příkoří, která jim připravilo, vyplavilo na břeh několik dalších trámů, kusy lodního koše, dlouhé lano a polámané stěžně.

„Svatý Jakub určitě narazil na některou skálu, je jich tu kolem plno, proto ztroskotal,“ usoudil Jan. „Musí tu být silný proud a ten teď přináší na břeh všechno, co zbylo z naší lodi.“

Zanedlouho ten proud objevili, plynul podle pobřeží od jihu k severu.

„Mít tak lopatu, rýč nebo krumpáč,“ posteskla si Jana.

Bratr věděl, kam sestra míří. „Máš pravdu, mohli bychom alespoň těla utonulých jaksepatří pochovat.“

Nebyla to jenom úcta k mrtvým, pro kterou by byli rádi důstojně pochovali ty, kteří nepřežili ztroskotání lodi. Mrtvoly se už začaly rozkládat, bylo cítit nasládlý hnilobný zápach. Nezbylo proto, než se rychle přestěhovat. Začali odnášet věci uložené v jeskyni ke stromu, odkud minulého dne vypudili hada mapaná.

„Nebojíš se, že na stromě zůstal ještě nějaký had?“ zeptala se Jana nedůvěřivě.

„Jestli tam zůstal, poradíme si s ním, jako jsme si poradili tam s tím.“ Janův hlas zněl přesvědčivě. „Nevěříš?“

Mlčky kývla hlavou.

Se stěhováním neměli mnoho práce. Když byli s prací hotovi, rozhodli se, že nasbírají dříví, aby mohli upéci zabitého albatrosa.

„O dříví nebude nouze, horší to bude s ohněm.“ Jana se bezradně podívala na bratra.

„Žádné strachy,“ odpověděl vesele Jan. „Naštěstí nám moře ponechalo ještě tohle.“ Vytáhl z kapsy silnou čočku, křesadlo, hubku a krabičku zápalek. Ty ale už nebyly k ničemu. Mořská voda je rozmočila a z jejich hlaviček se stala neforemná hmota. Zato hubka se roznítila po prvním křísnutí křesadla.

„A máme vyhráno!“ vykřikl, sotva se zableskla první jiskra.

Potom ještě posbírali všechno, co moře vyhodilo na břeh, a narovnali to na hromadu.

„O dříví máme postaráno,“ liboval si Jan, když si se zalíbením prohlížel desítky prken a trámů. „Ještě tak mít pilu a sekyru.“

„To bychom toho už opravdu chtěli moc,“ poznamenala skromně jeho sestra. „Pojď se ještě jednou pořádně podívat po břehu. Možná že tam najdeme, něco, co bychom mohli potřebovat.“

Pečlivě prohledali pobřeží, ale nenašli ani jediný nástroj, který by se jim hodil při stavbě nového domova. Vrátili se tedy ke stromu, na němž včera Jan usmrtil hada mapaná. A poněvadž měli hlad, rozhodli se, že si upečou albatrosa. Narovnali hromadu suchých větví, Jan rozdmýchal hubku a klestí zapálil. Za chvíli se už pták otáčel na rožni.

Hostina, na kterou se oba těšili, nedopadla dobře. Maso bylo tuhé jako houžev, a protože neměli koření, ani jeho vůně nebyla příliš líbezná. Hlad je však nejlepší kuchař, a tak se přece jen pustili do jídla a brzy zbyly po ubohém albatrosovi jen obrané kosti.

„Nebylo to nejhorší,“ prohlásil Jan, když dojedl poslední sousto, „příště to bude lepší. Uvidíš, jací z nás budou za několik dnů kuchaři. Spoléhám také na moře. Zachovalo se k nám nepěkně, teď by nám to mělo kavalírsky vynahradit.“

Jana se pokusila o úsměv, ale nad tím jejich prvním kuchařským výtvorem jí bylo spíš do pláče.

„Tak, a teď začneme stavět,“ rozhodl Jan.

„Myslíš, že se mi ta ruka někdy uzdraví?“ zeptala se Jana. „Určitě jsem ti jenom na obtíž.“ Pláč měla na krajíčku.

„Co to povídáš? Copak se neříká, kde je pro dva, tam je i pro tři? Máme tři ruce a to by v tom byl čert, aby nestačily uživit dva krky. Ale teď už musíme na strom.“

Tentokrát byli opatrnější. Když vylezli nahoru, bedlivě prohlédli každou větev, jestli není někde ukryt had. Jejich opatrnost se jim vyplatila: v jedné dutině tlusté větve se ozval tichý sykot.

„Já věděla, že jich tu bude víc,“ zašeptala Jana.

Jan se mlčky přiblížil k otvoru a chvíli jej nehnutě pozoroval: „Je tu sice hadí hnízdo, ta včerejší obluda tu nechala své potomky, ale tak hrozné to zase nebude. Díra není moc hluboká, určitě tam nejsou tak velcí hadi jako ten včerejší.“

„Prosím tě, dej na sebe pozor!“ Janin hlas se třásl strachem.

Její bratr neodpověděl, uchopil pušku a ústí přiložil k otvoru dutiny.

„Snad nechceš střílet?“ polekala se Jana. „Nestřílej!“

Levou rukou uchopila láhev s rumem a zuby z ní vytrhla zátku. Když Jan pochopil, co sestra chce udělat, pochválil ji:

„Výborně! To je nápad, vypálíme je!“

Začal lít tekutinu do otvoru ve stromě. V díře to hlasitě zasyčelo. Jan pomocí hubky zapálil lihovinu. Z otvoru vyrazil jasný plamen a při jeho svitu bylo vidět, jak se uvnitř svíjí několik dlouhých hadích těl.

„Těm to asi moc nechutná a my jsme kvůli nim ztratili skoro půl litru rumu.“

„Není co litovat. Za chvíli bude po nich.“

Naházeli do ohně mech, ten však byl vlhký a plameny uhasil. Sykot přestal a v otvoru se už nic nepohnulo.

„Mají dost, ale pro všechny případy jim ještě jednou trochu zakouříme.“

Jan nasbíral plnou náruč suchého mechu, nacpal jej do duté větve, znovu vykřesal oheň a čekal, až mech začne hořet. Pak přikládal tak dlouho, až se dutina naplnila popelem po okraj. Teprve když si byl jist, že v dutém stromě není živý tvor, vypravil se na břeh pro prkna a trámy a začal se stavbou nového příbytku. Na silných větvích simaruby upravil podlahu dva metry dlouhou a metr a půl širokou. To mělo být jejich lože pod širým nebem. Potom vytáhl na strom ráhna, připevnil je liánami k podlaze a tak vzniklo zábradlí, které mělo zabránit, aby někdo z nich ve spánku nespadl ze stromu.

Jana pozorovala s obdivem, jak jde práce bratrovi od ruky. Když byl hotov, zeptala se: „A kde je střecha?“

„Zatím se budeme muset obejít bez ní. Za chvíli bude noc, buďme rádi, že si máme na co lehnout.“ Mrzelo ho, že sestra není spokojena. „Když se ti to nelíbí, půjdu hledat něco lepšího.“ A hned začal šplhat na vrchol stromu.

„Dej na sebe pozor,“ křičela na něho Jana. „Slez radši dolů, mně to stačí, jak to je, i bez střechy.“

Simaruba byla určitě přes dvacet metrů vysoká, Janovi se nelezlo dobře, bránily mu v tom větve, a než se dostal na vrchol, byl celý poškrábaný.

Před udivenými zraky Jana Rivauda se však objevil překrásný výhled: na východě leželo jako beránek klidné moře, na západě se vlnily zelené vrcholky pralesa. Jen na severu byly bažiny, nad nimiž se vznášel opar mlhy, proťatý obrysem řetězu hor.

Když se obrátil k jihu, kde se do moře vlévala nějaká řeka, překvapením vykřikl: „To je nádhera! Řeka! Jano, řeka! Vidím tam … vidím … to je ale překvapení!“

Rychle se spustil po kmeni stromu, ale ještě než se dostal k novému obydlí, které si právě vybudovali, uslyšel netrpělivou sestřinu otázku: „Stalo se něco? Co jsi viděl? Proč jsi křičel?“

„Viděl … viděl… viděl jsem …,“ chlapec udýchaně lapal po vzduchu, „naši loď, Svatého Jakuba, leží asi míli na jih odtud.“

Byla to překvapující, radostná a skoro neuvěřitelná zpráva. Vždyť kdyby se ukázala pravdivou, mohla by jim loď na mnoho dnů, ba i měsíců zajistit nejen bezpečný útulek, ale i stravu, kterou by asi těžko našli v této neobydlené krajině. Možná, že část lodních zásob se už zkazila, jistě se však nezkazily konzervy, suchary, mouka a cukr. A těch muselo být na lodi, která podnikala tak dlouhou cestu, dost a dost.

„Podíváme se tam hned, viď?“ navrhl Jan a jeho sestra souhlasila.

Poněvadž se neodvážili jít po břehu, kde se to kajmany jen hemžilo, museli se dát houštinami. Brzo se však zastavili.

„Takhle se tam asi nedostaneme,“ Jan ukázal na své bosé nohy, do krve rozedrané trny. Poprosil sestru, aby si vysvlékla sukni.

„K čemu ti bude má sukně?“ zeptala se udiveně.

„Jen mi ji dej a uvidíš.“

Jakmile mu ji podala, roztrhl sukni odshora dolů, rozřezal ji na široké pruhy a omotal jimi Janě i sobě nohy.

„Teď ale vypadáme! Jako dva vandráci,“ zděsila se Jana, když uviděla bratra v těch podivných hadrových kamaších.

„Není to sice poslední pařížská móda, ale lepší vypadat jako vandrák než se nechat zmrzačit. Bez kamaší z tvé sukně bychom asi daleko nedošli.“

Šlo se jim teď opravdu lépe, i když to nebyla cesta lehká. Asi za hodinu spatřili na konci zátoky vrak Svatého Jakuba. Loď tu stála nehybná, smutná, a v jejím boku, jako otevřené rány zelo několik trhlin. Na palubě bylo všechno zpřeházeno, menší stěžeň byl stržen, zadní se zlomil u samé paluby, jenom přední stěžeň přežil ztroskotání bez větší nehody. Visela z něho lana, provazové žebříky a vším tím povíval vítr vanoucí od moře.

Loď narazila na skálu, uvízla na mělčině, a tak nebylo těžké se k ní dostat suchou nohou.

Vyšplhali se na palubu a byli překvapeni, když v klecích našli živé slepice. Jen starý kohout byl mrtev. Na přední palubě bečely dvě ovce; jedna z nich byla napolo uškrcena provazem, který se jí omotal okolo krku, když se ubohé zvíře marně snažilo zbavit svého pouta. Jan rychle ovce pustil na svobodu. Věděl, že se nešťastnice nepokusí z lodi utéci. Mrtvého kohouta hodil přes palubu a pak začali se sestrou zvědavě loď prohledávat.

Svatý Jakub byl celkem v pořádku. Na stole v jídelně stála lampa, neporušená, jenom ji rozsvítit. Všechny kajuty, kapitánova, prvního důstojníka i kajuty cestujících, byly v takovém stavu, jako by je byli trosečníci před chvílí opustili.

„Připadá mi to jako ve snu,“ řekl Jan. „Ani se mi nechce věřit, že bychom mohli mít takové štěstí.“

Na tváři jeho sestry se objevil úsměv. „Jak jsi to říkal? Že by se moře za všechna ta příkoří, která nám připravilo, mohlo teď odměnit? Asi tě poslechlo.“

Mávl jenom rukou, jako by zapomněl na přání vyslovené před několika hodinami. „Měli bychom se podívat, jak to vypadá se zásobami,“ řekl a nadzvedl poklop zakrývající vchod do podpalubí.

Když sestoupili po schodech k místnosti, kde doufali nalézt zásoby, zjistili, že dveře jsou zamčeny.

„Zkusme je vyrazit,“ navrhl Jan.

Prudce, vahou celého těla, se opřel do dveří, ale ty nepovolily. Teprve když se rozehnal a vrazil do nich vší silou, zaskřípělo to a dveře se otevřely. Před udivenýma očima trosečníků se objevily pravé poklady: tři sudy střelného prachu, bedna nábojů a dvanáct pušek. Byly tu i pistole, a dokonce dvě menší děla … Seker a pil napočítali tolik, že by stačily dřevorubcům k pokácení pořádného kusu lesa. V bedně pobité plechem našli dynamitové patrony obalené koudelí. V kotelně stál dokonce sud pitné vody: byla sice zteplalá, ale to nikomu z nich v této chvíli nevadilo. A co teprve v kuchyni! Tam bylo příborů, talířů a kuchyňského nářadí, že se Jana radostí málem rozplakala.

„Pojď se sem podívat,“ volal Jan na sestru, když otevřel dveře do místnosti vedle kuchyně. Byla to špižírna plná zásob masa, mouky, omastku, rýže, fazolí, čočky a jiných potravin.

Ukázalo se, že se kapitán lodi se svým rozhodnutím opustit loď přece jenom unáhlil. Svatý Jakub kromě lodního šroubu nebyl poškozen a otvory v trupu byly způsobeny až nárazem lodi na skálu.

„Ted už nemusíme hledat nový příbytek,“ radovala se Jana. „Jídla a pití máme dost a tady se nám bude bydlet líp než v královském paláci.“

„Jen jednoho se bojím,“ řekl Jan, „blízko jsou laguny a to znamená, že tu nebude nejzdravěji. Bahenní zimnice, to je, myslím, největší nebezpečí, které nám hrozí. Proto bych jen tak nepohrdl tím naším hradem na stromě. Zatím se ale můžeme usadit tady. Časem uvidíme.“

Chvíli se dohadovali, kam se kdo má nastěhovat, až se domluvili, že se Jan usídlí v kajutě prvního důstojníka a větší a vzdušnější kapitánova kajuta že bude dočasným příbytkem Janiným. Jan potom uložil dynamitové nálože na zadní palubu a zbraně přenesl na kapitánův můstek; jen obě děla musel ponechat tam, kde byla, dokud se neuzdraví Jana a nepomůže mu je přenést. Pak umístí jedno dělo na přední a druhé na zadní palubě.

Ale ani Jana, přestože ji zraněná ruka pořád ještě bolela, nezahálela. Uklidila obě kajuty a uvařila čokoládu s kondenzovaným mlékem.

Když se nad mořem snesla noc, byli oba už velmi unaveni. Prožili dnes první radostný den od ztroskotání, byli plni nových dojmů, jaký tedy div, že netoužili po ničení víc než po pohodlném lůžku.

Dveře mezi oběma kajutami nechali otevřené.

Když už si popřáli dobrou noc, ozvala se ještě jednou Jana: „Už spíš?“

„Skoro,“ odpověděl bratr ospale.

„Můžu ti ještě něco říct?“

„Řekni.“

Co když odliv odnese naši loď znovu na širé moře?“

„To by muselo nastat zemětřesení. Svatý Jakub tu bude trčet do konce světa. A teď už spi.“

Obrátil se na druhý bok a už se neozval. A poněvadž se Jana musela s bratrovou odpovědí spokojit, také ona brzo usnula.

KAPITOLA 4

SKOK DO TMY

„Měli bychom už vstávat, je osm hodin,“ budila Jana bratra.

Ten se líně protáhl, dlouze zazíval a pak zabručel: „Za tohle buzení můžu jedině poděkovat těm tvým hodinkám. Začínám pomalu litovat, že pořád ještě jdou.“ Pak ale rychle vyskočil z lůžka a začal se strojit.

Jana stála u kuchyňských kamen a připravovala snídani. Její bratr se chvíli zálibně díval na připravovaná jídla a pak z ničeho nic, bez jakékoliv souvislosti řekl: „Musím se ti k něčemu přiznat.“

„Co se stalo?“ polekala se Jana.

„Nic. Když jsem se v noci probudil, napadlo mě, že vlastně nevíme o mnoho víc, kde jsme, než jsme věděli první den, když jsme se sem dostali. A už jsme tu čtyři dny. Začínám pochybovat, jestli jsem uvažoval správně. Teď si opravdu nejsem jist, jsme-li na ostrově nebo na pevnině.“

„Jen když je to tohle,“ oddychla si Jana, „vždyť jsme pro samou práci na nic jiného neměli čas. Prozkoumali jsme krajinu kolem dokola, zabili nebezpečného hada, zahubili mláďata v jejich hnízdě, postavili si přepychové obydlí na stromě. A když se to vezme, ani ten albatros na rožni nebyl tak špatný. A to, že jsme včera objevili naši starou dobrou loď, to nepočítáš za nic?“

„Dnes máš ty víc odvahy než já,“ pochválil Jan sestru.

„Vlastně máš pravdu. Co na tom záleží, jestli je to ostrov nebo poloostrov. Je líp počítat s horším a dát se příjemně překvapit než si něco namlouvat.“

Na chvíli se odmlčel, jako by přemýšlel o tom, co právě řekl, a pak pokračoval: „Víš, co mě napadlo? Měli bychom si psát deník. Najdu papír, musí ho tu být spousta, a ty ten deník povedeš.“

„Já?“ divila se Jana.

„Ano, ty. Umíš čitelně psát, to já o sobě říct nemůžu, a taky umíš pěkně kreslit.“

„Když myslíš,“ řekla skromně, ale bylo na ní vidět, že má z nového úkolu radost.

Po snídani vyšli na palubu a tam se jim naskytl okouzlující pohled. Před nimi leželo pobřeží neznámé země, která se teď stala jejich novým domovem, zaplavené ranními paprsky.

„Kdybychom tu nebyli sami a věděli, že zde nezemřeme hladem a že se setkáme s otcem, do krve bych se s každým přela, že jsme se dostali do ráje.“

Jana nemohla oči odtrhnout od té nevšední podívané. Teprve bekot hladových ovcí jí připomněl všední povinnosti.

„Budeme muset nakrmit naše zvířátka, málem jsme na ně zapomněli.“

„Zajdeme do lesa a přineseme jim čerstvé listí,“ rozhodl Jan.

Jana namočila několik sucharů, posolila je, jak to viděla dělat lodního kuchaře, a podala je hladovým zvířatům. Ovce se na těch několik soust chtivě vrhly.

Zato slepice se chovaly spokojeně. Přeletěly přes zábradlí na břeh a tam si pochutnávaly na mořských ráčcích, kterými se to v kalužinách jen hemžilo. Když se dosyta najedly, uvelebily se ve stínu pod skálou a začaly se popelit.

Dřív než Jan se sestrou opustili vrak lodi, aby nasbírali zelenou píci pro ovce, vybrala si Jana v lodním skladě námořnický oděv a za chvíli se objevila před bratrem v širokých modrých plátěných kalhotách, v blůze ze stejné látky a se slaměným kloboukem na hlavě.

„Učiněný námořník,“ smál se Jan. „Jenom zbraň ti chybí.“ Pak připjal sestře kolem pasu širokou šerpu, jakou v těch dobách nosili Španělé, a za šerpu zastrčil pistoli a dlouhý nůž.

„Teď už nevypadáš jako námořník, ale jako opravdický mořský lupič.“

Oba se zasmáli a vydali se na cestu.

Když se vrátili s náručí zeleného listí a ukojili hlad obou nešťastných ovcí, vybral Jan ve skladišti sekeru, pilu, kus dehtového papíru a několik prken.

„Co s tím chceš dělat?“ zeptala se ho sestra.

„To je na střechu naší vily. Včera jsi toužila po střeše, budeš ji tedy mít.“

Je třeba přiznat, že se Jan Rivaud v tesařském a stavitelském umění příliš nevyznal, ale jak se říká, kdo chce, ten umí, a tak když se dal do práce, začala brzo na stromě vyrůstat chatrč, která měla oba trosečníky chránit před nepohodou.

Jan se ještě několikrát vrátil na loď pro další nástroje a hřebíky, které potřeboval při své stavitelské práci. K večeru byl s prací hotov. Na stromě se objevila bouda a v ní dva pokojíky, k nimž se bylo možno dostat po žebříku ze dvou stran.

Chvíli si své dílo prohlížel. „Abych pravdu řekl, moc se mi to nelíbí,“ zamumlal. „Nejvíc mě mrzí, že tu nebudeme chráněni proti nikomu a ničemu.“

„Myslíš, že na nás bude pršet nebo že by nás někdo mohl přepadnout?“

„To nevím. Ale jistota je jistota. Prostě ta bouda není v pořádku.“

„A co myslíš, že se na ní dá zlepšit?‘

„Pobít boudu plechem. Na lodi je plechu dost. To asi udělám ze všeho nejdřív,“ rozhodl se.

„Ale pro dnešek bychom toho už měli nechat. Od rána si říkáme, že se podíváme po okolí, a zatím jsme se nedostali dál než k té naší simarubě. Dnes je sobota, viď?“ – zeptala se.

„Ano. A jestli chceš vědět měsíc, tak je listopad.“

„To vím. Ptala jsem se, poněvadž si myslím, že bychom v neděli neměli pracovat. Jednou týdně si musíme odpočinout. Práce neuteče.“

Jan, kterého mrzelo, že se mu nepodařilo postavit chatrč na stromě tak, jak chtěl, něco zabručel – snad to byl souhlas se sestřiným návrhem – a začal kreslit nějakou mapu. Pak si vymýšlel nejrůznější jména, jako: záliv Mrtvých, Albatrosova zátoka, záliv Kajmanů, vila Mapaná, a vpisoval je do mapy.

„To je příloha k tvému deníku,“ řekl, když si všiml zvědavého pohledu své sestry. „Možná že ta mapa nebude přesná, ale pro nás postačí.“

Jana si se zájmem prohlížela výtvor svého bratra. „Myslíš, že Robinson Crusoe měl taky takovou mapu?“

„Kde by ji vzal, tomu nespadlo všechno do klína jako nám. Ten to rozhodně měl horší než my. A když si vzpomenu, jak on musel začínat…“

„Ty mě chceš utěšit, viď?“ přerušila ho sestra.

„Nechci, jen si myslím, že bychom měli být vděčni osudu za to, že žijeme a jak žijeme.“

Jana už neřekla ani slovo a jen si dál prohlížela mapu. Její bratr viděl, že je spokojená a že si začíná zvykat na nový život, tak rozdílný od života tam doma, v rodném domě ve Francii.

Uplynulo čtrnáct dní od chvíle, kdy Svatý Jakub ztroskotal mezi skalami neznámého pobřeží, a v životě trosečníků se mnoho nezměnilo. Denně pozorovali moře, zda se na obzoru neobjeví loď, nikde se však nevynořily obrysy lodních plachet, nikde se neukázal obláček dýmu.

Jan chodil na lov, občas přinesl divokého krocana nebo volavku, jindy se musel spokojit s pestrobarevným papouškem, kterých tu bylo na tisíce a jejichž protivný skřek naplňoval celý les. Spát chodívali brzo; někdy vyměnili pohodlnou postel na lodi za měkce vystlané lůžko na stromě. Za horkých nocí tu bývalo příjemněji než v lodní kajutě.

Jedné noci, když spali v koruně stromu v chatrči, které říkali vila Mapaná, probudil Jana podivný zvuk. Jako by se ostré spáry nějakého zvířete zarývaly do kůry stromu. Mladý Rivaud vyskočil z lůžka, uchopil pušku a podíval se okénkem. Hluk ustal, ale v těsné blízkosti chatrče, mezi rozsochatými větvemi, spatřil nazelenalá světélka. Byla to jen vteřina, snad dvě, světélka zhasla a znovu nastala hluboká tma. Jan pootevřel dveře, ale venku bylo ticho, ani lístek se na stromě nepohnul, a taká světélka se už neobjevila. Znovu ulehl, nemohl však usnout. Nepřestával myslet na podivný zvuk, který se před chvílí ozval uprostřed noci, a na nazelenalá světélka.

Když se Jana probudila, vyprávěl jí, co v noci zažil.

„To byla určitě nějaká šelma,“ řekla Jana. „Ale ta by mi byla milejší než had. Škoda že ještě nemám ruku v pořádku.“

„Bude nejlíp, když se na nějakou dobu vrátíme na loď,“ odpověděl Jan. „Tady bychom se teď asi moc nevyspali.“

Opustili vilu Mapaná a vrátili se na Svatého Jakuba. Ale příští noci se neznámá šelma objevila znova, tentokrát blízko lodi. Sotva usnuli, ozvalo se žalostné bečení ovcí a křik poplašených slepic.

„Ten darebák se odvážil přijít za námi až na loď,“ rozhněvaně řekl Jan, uchopil pušku, kterou měl po ruce vedle lůžka, a vyběhl na palubu.

Ve světle měsíce uviděl, jak se něco vymrštilo na hromadu beden, přeskočilo zábradlí a zmizelo mezi skalami.

Jan bez míření vystřelil směrem, ve kterém šelma zmizela. „Určitě to byl jaguár. Asi jsem ho netrefil. Ale já tě přece jednou dostanu!“ zamumlal.

Na palubě se objevila Jana. „Co se stalo s ovcemi?“ zeptala se, a když nedostala uspokojivou odpověď, běžela na přední palubu, odkud se ozýval žalostný bekot. Vedle poškozené klece ležela jedna z ovcí polomrtvá. Z hlavy jí tekla krev a břicho měla rozpárané ostrými drápy.

Jan, který následoval svou sestru, ji požádal, aby se od toho nepěkného divadla raději odvrátila. „Nedívej se. Musím rychle skončit to její trápení.“ Zazněl výstřel a žalostný bekot přestal.

„Chudák,“ politovala Jana nešťastné zvíře a pak už mlčky pomohla bratrovi odnést mrtvou ovci do mezipalubí.

Jan se ještě jednou vrátil na přední palubu a čekal, jestli se šelma znovu pokusí dostat na loď. Ale zvíře se už neobjevilo.

Když ulehli, nemohl ani on, ani jeho sestra usnout. Mysleli na záludného nepřítele, který se dovede tak nečekaně objevit a zabíjet.

Druhého dne se rozhodli, že příští noc stráví ve svém dřevěném příbytku na stromě. Vezmou, s sebou ovci, která zůstala naživu, jako vnadidlo. Svým pachem přiláká šelmu a oni, skryti v chatrči, si na nebezpečného lupiče počíhají. Jaguár se ve dne asi neodváží zaútočit. Nechtěli však zbytečně riskovat, a tak byli připraveni i pro případ, že by se šelma, zlákaná kořistí, přece jenom odvážila vyrazit odněkud z křovin, až povedou ovci ke stromu. Jan měl stále pušku připravenou k výstřelu, jeho sestra držela ve zdravé ruce pistoli.

Ale toho večera se jaguár neobjevil. Jako by ze světa zmizel. A tak se dostali bez jakékoliv příhody ke svému příbytku na stromě. Když se jim se značnými potížemi podařilo dopravit ovci na strom, uvařili, si na lihovém vařiči čaj a připravili se na noc. Věděli, že budou muset zůstat vzhůru a čekat.

„Už asi nepřijde,“ řekla Jana, když marně skoro dvě hodiny vyhlíželi do tmy.

„Noc je dlouhá. Nevěřím, že by si dal ujít takovou příležitost.“

Ozvalo se tiché zamňoukání. Jana ukázala na místo, kde se zvlnila vysoká tráva. Ale pak nastalo ticho a tráva se přestala vlnit. Jen ovce strachem zabečela.

Teprve před půlnocí znovu uslyšeli tichý šelest trávy. Před stromem, ozářen svitem měsíce, stál jaguár a upřeně se díval na místo, kde ležela ovce. Kolem šelmy poskakovala tři mláďata jako koťata.

„To mňoukají ti malí,“ zašeptala Jana.

Jaguár se prudce vymrštil, skočil na strom, zaryl drápy do kůry a začal šplhat. Jan, překvapený tím nenadálým útokem, rychle přibouchl dveře. Věděl, že kdyby se šelma vyšplhala nad jejich dřevěný příbytek a skočila na střechu, určitě by ji svou tíží prorazila.

Pak otevřel dveře a zamířil. Rána však nevyšla, šelma byla rychlejší. Přikrčila se a jako šíp bleskurychle přeletěla přes hlavu mladého Rivauda a octla se na nejsilnější větvi stromu nad chatrčí. Vztekle a podrážděně zabručela, připravena k novému skoku.

„Nehýbej se!“ vykřikl Jan na sestru. Srdce mu bušilo jako zvon. Ale nepropadl panice. Zmáčkl spoušť a do tiché tmy zazněla rána.

Střela zasáhla šelmu do prsou. Jaguár se ještě jednou vzepjal, ještě jednou chtěl zaútočit. Byl to však poslední, a neúspěšný pokus. Tělo šelmy se zachvělo, zřítilo se na střechu, prolomilo ji a dopadlo na podlahu chatrče.

„Jano! Pryč, rychle pryč!“ křičel mladý Rivaud.

Znovu se ozval výstřel, tentokrát uvnitř dřevěného obydlí. Jan spatřil, jak sebou jaguár zmítá, jak tluče tlapami kolem sebe a otvírá tlamu, z níž se mu řine krev. A vedle dokonávající šelmy skoro na dosah jejích drápů stála Jana. Ona to byla, kdo přesně mířenou ranou zasáhl jaguára do hlavy.

„Nestalo se ti něco?“ zeptal se chvějícím se hlasem. „Jaks to jenom dokázala?“

Jana nebyla schopna slova. Třásla se na celém těle. Teprve když se trochu vzpamatovala, zašeptala. „Nevím.“

„Musíme ho shodit dolů,“ řekl Jan a s vynaložením všech sil táhl tělo mrtvé šelmy ke dveřím chatrče. Sotva jaguár dopadl do trávy pod simarubou, ozval se srdcervoucí nářek tří osiřelých mláďat.

„Co s nimi uděláme?“ zeptala se Jana.

„Teď se mě neptej. Mám už toho všeho až po krk. Ráno uvidíme,“ odpověděl unaveně Jan.

Zbytek noci strávili neklidně. Uvědomili si, jak málo bezpečný je jejich příbytek na stromě. Každou chvíli se mohla znovu objevit nějaká šelma, možná nebezpečnější, než byl jaguár. Střecha chatrče byla rozbitá, na její opravu uprostřed noci nebylo ani pomyšlení, a vrátit se na loď před svítáním si netroufali. Kolem dokola se ozývalo hlasité kvákání žab, kolem hlavy jim létali obrovští netopýři, všude bylo plno moskytů, zapáchajících ploštic, několikrát se kolem přehnaly můry s ochmýřenými křídly.

„To jsme v pěkné bryndě,“ Jana se rozplakala.

„Pláč nám, drahoušku, nepomůže. Snaž se usnout, jak začne svítat, vrátíme se na loď.“ Mladý Rivaud věděl, že nejsou v záviděníhodné situaci, ale nechtěl na sobě dát znát, že i on je znepokojen.

Jakmile dopadl na moře první pruh světla vycházejícího slunce, rozhodl se opustit i s ovcí strom, na němž zažili tak nebezpečné dobrodružství.

„Sem se tak brzo nevrátíme,“ umiňoval si Jan. „Až budeš mít ruku v pořádku, opravíme tu boudu a pořádně ji opevníme. Takhle se tady bydlet nedá.“

Když slezli ze stromu, Jana zůstala stát blízko tří mláďat, žalostně naříkajících kolem zabité šelmy.

„Chudáčci malí,“ politovala je. „Co s nimi?“

Bratr se na ni udiveně podíval.

„Snad ti jich není líto? Jsou to přece šelmy. Brzo budou stejně nebezpeční jako jejich matka. Nech je tady, sami se o sebe postarají.“

„Říká se, že se jaguáři mláďata dají ochočit a pak prý jsou věrná jako lovecký pes.“

„Prosím tě, to jsou povídačky. Šelma zůstane šelmou.“

„Nemohli bychom si je vzít s sebou?“ skoro šeptem se zeptala Jana.

„Vzít s sebou,“ protáhle opakoval její bratr. „Co s nimi chceš dělat?“

„Pokusím se je ochočit.“

Jan pokrčil rameny. „Když myslíš,“ řekl rezignovaně, dal si pod každou paži jednoho malého jaguára, Jana uchopila třetího a vydali se k lodi.

„Budu se ještě muset vrátit pro mrtvého jaguára,“ rozpomněl se mladý Rivaud. „Škoda jeho krásné kůže. Stáhnu ji, určitě se bude hodit.“

Tak se stalo, že se proti vůli svého bratra Jana Rivaudová ujala tří mladých jaguárů, jimž se rozhodla nahradit mrtvou matku.

KAPITOLA 5

NEKLIDNÉ CHVÍLE

Čas utíkal, a než se trosečníci nadáli, objevil se na kalendáři, který Jana pečlivě sledovala, třicátý den jejich pobytu v neznámé zemi. Stále ještě nevěděli, jestli jsou na ostrově nebo na pevnině. Den co den toužebně pozorovali moře, ale loď, která jim mohla přinést záchranu, se neobjevovala.

Starostí bylo plno. Nevěděli, jaká bude zima, a také si nebyli jisti, zda je neohrozí kromě jaguárů jiné šelmy, nebo dokonce i lidé.

Snažili se proto zařídit se co nejpohodlněji a nejbezpečněji.

Jan uřízl hlavní stěžeň u samé paluby, upravil lodní koš a podařilo se mu postavit docela slušnou pozorovatelnu. Poněvadž se jeho sestra nemohla zbavit strachu, že by odliv nebo rozbouřené vlny mohly vrak zaklesnutý mezi skály vrhnout na širé moře, spustil kotvy a k levému boku lodi přivalil několik balvanů. Plech, který našli na lodi, použili při opevňování svého příbytku na stromě.

A tak se jejich hnízdo ve větvích simaruby změnilo k nepoznání. Mladý Rivaud sbil z prken, vyplavených mořem, lůžka a sedátka a Jana se netajila obdivem nad bratrovou zručností. Jejich nový nábytek se sice nemohl rovnat s nábytkem vyrobeným školeným truhlářem, ale lůžka byla pevná, dobře se na nich spalo, a sedátka pohodlná.

Z Jany se stala výborná hospodyně. Sotva se ráno probudila, už se ptala: „Co mi dnes přineseš z trhu?“ Pochopitelně že v místech, kde se oba mladí lidé nedobrovolně octli, nebyl žádný trh, a proto neměli zvláštní výběr jídel. Museli se spokojit nějakým tím opeřencem nebo divokým králíkem, a když Janovi přálo na loveckých výpravách obzvláštní štěstí, pochutnali si i na strakatém hlodavci zvaném aguti. Byl velký jako kůzle a maso měl výtečné. To ovšem nebývalo každý den. Když se takový úlovek podařil, byl to opravdový svátek. Maso z agutiho vydrželo trosečníkům nejméně dva dny. O nějakém hladu se nedalo mluvit. Navíc měli ještě zásoby z lodi, a tak Jan se vlastně vypravoval na lov spíš jenom proto, aby přinesl čerstvé maso a zpestřil jídelníček.

Na své toulky nechodíval sám, doprovázela ho sestra. Byla to pro oba vítaná změna a vlastně i odpočinek. Vždyť Jana měla na Svatém Jakubu plné ruce práce. Nejenže vařila a uklízela, ale musela se také starat o tři jaguáři sirotky. Malé šelmy si brzo zvykly na nový domov a zdálo se, že už zapomněly na to, co se stalo s jejich matkou. Jana každému jaguárovi dala jméno: jeden se jmenoval Aksamit, druhý Zlatý kožíšek a třetí Smaragd. Zvolila tato jména podle hedvábné srsti mláďat a podle barvy jejich očí. Jako by to ani šelmy nebyly. Počínali si všichni jako dovádiví psíci, hráli si spolu, laškovali, a dokonce si zvykli i na ovci a na slepice a nikdy jim neublížili.

Jana je krmila zředěným kondenzovaným mlékem, věděla, kdy je pohladit, kdy pokárat, dovedla projevit radost, když jaguáři, spleteni v klubko, se škádlili nebo se, snažili dosáhnout provázku, který před nimi popotahovala do výšky. Byla překvapena, jak roztomilí tvorové se z těch tří šelem stali.

Její bratr byl opatrnější. Často opakoval: „Jen si dej pozor, Jano. Šelma zůstane šelmou, to ti říkám, nezapomeň na to. Jednoho dne by se ti tvá důvěra nemusela vyplatit.“

Jana však nedbala výstrah svého bratra, věřila svým chráněncům.

Život obou mladých lidí v opuštěných končinách byl jednotvárný, ale ne nudný. V kapitánově kajutě našli menší knihovnu, a tak si mohli občas i něco pěkného přečíst. Také psaní deníku jim zabralo dost času a příjemně je zaměstnalo.

Neměli v úmyslu psát obyčejný deník, v němž by jenom stručně zaznamenávali různé příběhy a události, chtěli mít deník plný zajímavých postřehů a obrázků. Jana byla dobrá kreslířka a snažila se tužkou nebo barvami zachytit co nejvíce z míst, kde museli nedobrovolně trávit dlouhé týdny. Dokonce nakreslila i některé události, které se jim přihodily.

„Škoda že nemáme fotografický aparát,“ posteskl si Jan.

„Buď spokojen s tím, co máš. Představ si, že bychom se dostali na pustý skalnatý ostrov, kde bychom neměli ani kam hlavu složit, ani co jíst. A tady zatím žijeme jako v ráji. Ve stole jsem našla barvy, štětce a tužky a v koutě kabiny i malířský stojan, jenže trochu rozbitý, patřil asi prvnímu důstojníkovi. Spravíš mi ho, viď?“

Musel se zasmát. Byl rád, že se jeho sestra tak změnila: z ustaraného a polekaného děvčete se pomalu stávala statečná žena. Chopil se kladívka a kleští a brzo stojan spravil.

„Nemáš z toho sám radost?“ zeptala se. „A kdybys věděl, jakou radost jsi udělal mně! Teď určitě nebudu mít dlouhou chvíli.“

„Tu jsi neměla nikdy. Za ten měsíc, co jsme tu, jsem tě ještě ani jednou neviděl lenošit,“ zabručel pro sebe.

Nejkrásnější byly večery. Slunce pomalu zapadalo, od moře vál svěží vánek a oni seděli na palubě při kávě a beze slova pozorovali čarovnou scenérii před sebou. A přece právě v těchto chvílích ticha a pokoje je přepadaly nejsmutnější myšlenky. Vzpomínali na otce a na domov. Žije otec, nebo zahynul při ztroskotání Svatého Jakuba? Setkají se s ním ještě někdy? Nemluvili o svých pochybnostech, ale oba mučila stejná obava: že možná otce už nikdy neuvidí.

Marně pozorovali moře, za celou tu dobu, co žili na Svatém Jakubu, se na obzoru objevila jediná plachetnice. Když ji spatřili, křičeli radostí, mávali rukama, ale brzo poznali, že je plachetnice nevidí a že pluje dál. Přivázali na kus ráhna bílé plátno, mávali jím, co jim síly stačily, ale loď se vzdalovala čím dál tím víc, až zmizela za obzorem. Naděje vrátit se do civilizovaného světa, která se zdála být na dosah ruky, se rozplynula.

„Možná že jsme takových lodí propásli víc,“ řekl smutně Jan. „Snad tudy v noci proplula nějaká loď, zatímco jsme tvrdě spali. Kdo by si ve tmě všiml vraku mezi skalisky?“

„Neměli bychom na břehu zapálit oheň, aby ho bylo z moře vidět? Nebo připevnit ke strážnému koši lucernu?“ zeptala se Jana.

Zavrtěl hlavou. „Upozornili bychom jenom na sebe lidi, kteří tu možná žijí – jsem přesvědčen, že tu takoví jsou –, a my nevíme, jestli jsou dobří nebo zlí. A pak, představ si, že by nás nějaká loď skutečně spatřila, že by změnila směr a pokusila se k nám připlout. Dno je tu samé skalisko, určitě by ztroskotala. To si nemůžeme vzít na svědomí.“

Jana chvíli mlčela, jako by se rozmýšlela, má-li odpovědět. Nechtěla se bratra dotknout, věděla, že se jí snaží život v té pustině ulehčit a že někdy ani spát nemůže a myslí na to, jak se odtud co nejdřív a nejbezpečněji dostat. Nakonec se přece jenom rozhodla.

„Napadlo mě něco,“ řekla zdráhavě.

„Copak?“ Měl dobrou náladu, ulovil krásného srnečka a dva divoké králíky, a tak začal sestru škádlivě povzbuzovat.

„Tak jenom mluv, možná že jsi přišla …“

Podívala se na něho, jako by ho chtěla přesvědčit, že také ona přemýšlí, jak najít cestu odtud. Přerušila ho: „Máme kompas a stohy námořních map, a dodnes nevíme, kde vlastně jsme.“

Zasmál se. „Máš svatou pravdu. Pro samé stavění té naší vily na stromě a vychovávání mladých jaguárů jsme na tohle docela zapomněli.“

Zašel do kapitánovy kajuty, pak na lodní můstek a snesl přístroje, o nichž si myslel, že by mu mohly pomoci určit zeměpisnou polohu místa, kde Svatý Jakub ztroskotal. Nebylo to však snadné. Jan byl sice bystrý, ale přístroje, které nalezl, neznal. S pomocí své sestry musel pomalu zjišťovat, k čemu ten který přístroj slouží. Nakonec se pokusil vypočítat, kde vlastně jsou. Zjistil, že jsou na 1° 8’ 66“ severní šířky a na 32° 17’ 33“ západní délky.

„Jsme asi na konci světa, tady nás určitě nikdo hledat nebude,“ povzdechl zdrceně. Beze slova sešel do kajuty, bezvládně klesl na židli a zabořil hlavu do dlaní. Jana šla za ním a snažila se ho utěšit. Nedovedla pochopit, proč její bratr, který nikdy neztrácel naději, najednou propadl takové malomyslnosti.

„Mám o tebe starost,“ řekl, když se ho sestra nepřestávala vyptávat, co se mu stalo. „Muž se nakonec nějak protluče, ale co ty? Dostat se odtud znamená překonat překážky, o jakých se nám v životě nezdálo. Myslím, že by si s nimi neporadil ani zkušený zálesák.“

Usmála se. „Říkáš, že nám pláč ani nářek nepomůže. Nějaké východisko se přece musí najít. Ty sis vždycky se vším věděl rady, a teď najednou chceš zahodit flintu do žita? Podívej se, co jsme už dokázali: máme kde bydlet, máme co jíst a má ruka bude co nevidět v pořádku. Člověk vydrží víc, než si myslí, jak to říkal tatínek. Já nejsem tak slabá, o mě nemusíš mít starost. Přemýšlel jsi už někdy o tom, že bychom se mohli pokusit proniknout pralesem?“ zeptala se.

Jan se díval na podlahu, na červený koberec a mlčel.

„Možná že by se nám podařilo dostat se k ústí Amazonky. Tam určitě jsou civilizovaní lidé. Máme přece nějaké zkušenosti, ne? Určitě dokážeš vyrobit člun, když jsi dokázal postavit to naše hnízdo na stromě!“

„Přestaň,“ řekl slabě.

Věděla dobře, jak je bratrovi. Přišla na něho chvíle, slabosti, jako přichází v dobách velkého napětí na každého z nás. Věděla také, že jej musí právě v takovém okamžiku povzbudit. Pozorovala bratrovu ustaranou tvář a viděla, že jí naslouchá. „Tak hlavu vzhůru, teď musíme vzít rozum do hrsti a co nejdříve dát sbohem drahému Svatému Jakubu.“

Začal se usmívat, jako by z něho pomalu padal balvan starostí.

„Ano, máš pravdu,“ řekl tiše. „Člověk nikdy nesmí ztrácet naději. Místo nářku začneme stavět člun. Nedaleko odtud rostou stromy podobné stromům teakovým, půjdeme se na ně podívat. Snad se z nich dá vyrobit pevný člun.“

Byla šťastná, že se Jan zase vzpamatoval, že znovu nabývá víru v sebe, kterou tak náhle ztratil. Pomohla mu připravit sekeru, pilu a zbraně. Bez pušky teď neudělali ani krok. Jana už udržela ve zraněné ruce pistoli i pušku, a někdy mívala větší lovecké štěstí než její bratr.

„Neměli bychom s sebou vzít i naše děti?“ zeptala se.

„Jaguárky? Jen je vezmi, když chceš,“ pokrčil rameny. Pořád ještě těm malým šelmám nedůvěřoval.

A tak Smaragd, Zlatý kožíšek a Aksamit se vydali na výpravu společně se svými pány. Měli z toho obrovskou radost, vždyť se zase jednou po dlouhé době octli na svobodě. Běhali kolem a radostí kňučeli.

„Jen aby ti neutekli,“ varoval ji bratr. „Jak se dostaneme hlouběji do lesa, hned poznají, kam patří, a nic na světě je neudrží.“

Jana si nedovedla představit, že by je ti tři opustili. Pokládala Aksamita, Smaragda a Zlatého kožíška za jakousi tělesnou stráž. A opravdu, jakmile vstoupili do lesa, všechno tu ztichlo, jako by se jeho obyvatelé polekali tři malých šelem.

„Kdybychom je neměli s sebou,“ řekl Jan, „mohli bychom se dát přes laguny.“

„Tam jsou přece kajmani,“ připomněla bratrovi sestra.

„Ach tak, málem jsem na ně zapomněl.“

Když došli na okraj lesa k prvním stromům, zjistili, že to nejsou stromy teakové, jak se Jan domníval. Jana si vzpomněla, že jeden takový strom viděla kdysi v pařížské botanické zahradě.

„Jestli se nemýlím, je to brazilská araukárie. A ta má stejně výborné dřevo jako strom teakový, určitě se z něho dá vyrobit člun,“ řekla.

„Araukárie nebo strom teakový, to je jedno,“ odpověděl trochu rozmrzele Jan, „ale kdo to má kácet? V životě jsem neporazil jediný strom, a teď tohle!“

Zadíval se bezradně na rozložitého obra. Jan se sestrou vypadali vedle něho jako dvě slaboučké třísky.

„To by bylo, abychom to nedokázali. Sekery a pily máme a já ti pomůžu. Nějakou dobu to sice bude trvat, ale nakonec budeme mít člun,“ snažila se bratra povzbudit.

Chvíli si prohlíželi okolní stromy a pak se rozhodli, že se vrátí na loď. Zítra se pokusí strom skácet a hned se dají do stavby člunu.

Sotva ušli několik kroků, Jana se zastavila a pozorně naslouchala.

„Slyšíš?“ zašeptala. „Voda. Jako by tekla přes kameny.“ Podél stezky, po které šli, rostla houština. Jestli je tu blízko potok, musí téci za houštinou.

„Nejspíš tu někde vyvěrá pramen,“ řekl Jan. „Prošli jsme přece celé okolí křížem krážem a potok jsme nikde neviděli. S vodou jsme u konce, v sudech zbývá sotva deset litrů.“

Zrychlili krok a pospíchali k. místu, odkud bylo slyšet šumění vody. Aksamit, Zlatý kožíšek a Smaragd běželi před nimi.

„Tady to už půjde hůř,“ řekl Jan, když se zastavili před neproniknutelnou hradbou křovisek. „Co kdybychom se pokusili houštinu obejít? Snad se najde místo, kudy bychom do ní mohli vniknout.“

„Zkusme to.“

Kráčel těsně podél hustého křoví, které tvořilo jakýsi živý plot, a pátral, kudy by se dostali dovnitř.

„Tady,“ vykřikl, když ušli kus cesty. V zelené trnité hradbě zel otvor, jako by jej někdo právě vysekal ostrou mačetou. „Chodí tudy asi k vodě zvěř.“

Přikrčeni, krok za krokem se prodírali spletí větví.

„Musí to být blízko,“ řekla Jana, když hučení vody bylo čím dál tím zřetelnější.

„Už vidím skálu,“ Jan začal postupovat rychleji. Sestra se ho snažila dohonit, ale nestačila mu, chlapec hnán zvědavostí náhle zmizel v houští.

„Jene, Jene,“ volala, ale nedostala odpověď. Za chvíli však uslyšela radostný bratrův hlas a hned nato se objevila jeho hlava.

„Pospěš si!“ křičel. „Voda, představ si, báječná pramenitá voda!“

Podrápaná trním, s natrženou blůzou, unavená namáhavým prodíráním, stanula konečně nedaleko skály, po níž se řítila křišťálově čistá voda. Aksamit, Smaragd a Zlatý kožíšek už s nepopsatelnou rozkoší pili z jezírka pod vodopádem.

„Nejraději bych je odehnal, mám hroznou žízeň,“ řekl Jan.

„Jen je nech, však se dočkáš,“ mírnila ho sestra. Počkali, až se jaguáři dosyta napili, a pak se i oni osvěžili čerstvou, studenou vodou.

„Nejlepší víno na světě se jí nevyrovná,“ prohlásil Jan.

Dívali se s obdivem na ten malý, nečekaný zázrak. Z výšky osmi nebo desíti metrů se po skále řítila voda, pod skálou vytvořila malé jezírko a pak se beze stopy ztrácela. Nikde nebylo vidět koryto nějakého potůčku, jako by nikam neodtékala.

Mlčky uvažovali nad tím podivným zjevem. „Voda se přece nemůže jen tak ztratit. Možná že pod zemí teče potok.“

„Ale kam?“

Jan několikrát obešel vodopád, tajemství však nerozřešil.

Jeho sestra ukázala na lagunu na kraji lesa. „Třeba najdeme vysvětlení tamhle,“ řekla. „Laguny nevysychají, poněvadž je pod zemí napájí voda vodopádu.“

Byla by ráda pokračovala ve svých úvahách, ale všimla si, že Jan se zájmem něco pozoruje. „Na co se díváš tak upřeně?“ zeptala se. Bratr ukázal na otisky dvou bosých nohou v písku.

„Co je to?“ polekala se.

„Otisky nohy ženy a dítěte. Rozhodně to nebyli běloši. Chodidlo je příliš široké a podle palce je ta žena zvyklá chodit bosa. Určitě jsou to otisky indiánských nohou.“ Beze slova stáli nad nečekaným objevem, který mohl zvrátit celý tok jejich dalšího života. Vždyť nevěděli, zda jsou nablízku lidé dobří nebo zlí. Celý měsíc, co žili v této pustině, nenašli jedinou stopu, jediné znamení, které by svědčilo o tom, že někde v okolí jsou lidé. Byli přesvědčeni, že tu žijí sami. Pocit beznaděje, že jim nikdo

nepomůže, že se jim nepodaří vrátit se domů z těch dalekých končin, byl mírněn představou, že se kromě divokých šelem nemají čeho bát. Teď však v jediné vteřině se situace změnila. Poznali, že tu nejsou sami. Neobklopovali je jenom netopýři, hadi, kajmani a jaguáři, někde nablízku žil člověk. A to je znepokojovalo. Kdy se s ním setkají? Kdo to bude? Nežije někde v jejich sousedství běloch nebo civilizovaný Indián, který jim pomůže vrátit se domů, do Evropy? Nebo se náhle odněkud vynoří divoši, horší než Karibové, s nimiž se roku 1500 setkal Bartolomeo Diaz, když s loďstvem Portugalce Pedra Alvareze de Cabral poprvé připlul do Brazílie?

Hrst jistoty je lepší než pytel naděje, proto oba sourozenci chtěli vědět víc. Zatím podle otisků nohou v písku mohli bezpečně usuzovat, že stopy patří Indiánům. Možná že ti dva jsou členy kmene, před nímž je třeba se mít na pozoru.

Jan a jeho sestra se rozhodli, že ihned zatarasí všechny přístupy k lodi, uzavřou lodní poklopy a vyspraví trhliny vzniklé nárazem lodi na skálu. Vyzkoušejí také dělo na přední palubě a připraví náboje do pušek, aby je měli po ruce.

„Střeliva máme dost,“ pochvaloval si Jan, „šedesát nábojů na pušku a přibližně stejné množství pro pistole. S tím bychom mohli postřílet celou armádu.“

V noci se střídali na stráži, dívali se do tmy a čekali, kdy se na břehu nebo na kraji lesa objeví lidská postava, nebo kdy se odněkud ozve podezřelý šramot. Jedna noc plynula za druhou, po lidech však nebylo vidu ani slechu.

„Co jestli nás uviděli a teď pozorují z úkrytu každý náš krok?“ Jany se zmocňoval čím dál tím větší neklid.

„Kdybychom měli psa – obyčejný voříšek by nám sta-čil, byli bychom na tom líp. Pomohl by nám hlídat.“

Bylo vyloučeno, aby ten, kdo se dostal k vodopádu, nezpozoroval vrak Svatého Jakuba. Věděli, jak jsou Indiáni vytrvalí, že dovedou trpělivě čekat na vhodný okamžik a teprve pak zaútočit.

Několik dnů neopustili loď, byl konec loveckým výpravám, na které se oba tolik těšili. Báli se, aby se odněkud z úkrytu ve skalách nebo z vysoké trávy nevynořili Indiáni a nepřepadli je.

Uplynul týden. Čekání je unavovalo a nervově vyčerpávalo.

Poslední večer toho týdne, když pečlivě prohlédli všechny přístupy k lodi, rozhodli se, že si dopřejí delšího spánku. Z opatrnosti nechali jaguáry přes noc na palubě, a než ulehli, položili si vedle lůžka zbraně, aby je měli na dosah ruky.

Usnuli sice brzo, ale spánek měli neklidný. Stačilo, aby se závan větru opřel do strážního koše, a už byli vzhůru. Jeden se ptal druhého, co to bylo, a teprve když se ujistili, že to byl jenom vítr, znovu neklidně usínali.

„Strach má velké oči,“ řekl druhého dne Jan. „Báli jsme se zbytečně.“ Trochu se zastyděl, že on, který se snažil být rozvážný a statečný, dal na sobě znát, že má strach. Navrhl, aby znovu žili tak jako předtím, než uviděli stopy v písku. „Nestrávíme přece celý život v tomhle vězení, ať jsou tu Indiáni kolem dokola, nebo ať je tu pusto, mě už na Svatém Jakubu nic neudrží. Zítra si vyrazím na lov.“

„Půjdu s tebou,“ prohlásila rozhodně Jana.

„Co tě to napadá!“ odporoval bratr. „Prozkoumám nejbližší okolí a pak se uvidí. Když nezjistím nic podezřelého, budeš zase chodit se mnou.“

Ale Jana neustoupila. Proč by měla zůstat na lodi? Bude líp, budou-li spolu. Co kdyby se jednomu z nich něco stalo? Nikdo mu nepomůže. Neústupně trvala na tom, že bude bratra doprovázet.

Dlouho se spolu přeli, až nakonec Janovi nezbylo než povolit. „Možná že máš pravdu,“ řekl, „ale musím tě upozornit, že to nebude procházka jako jindy.“

Věděla to, a právě proto nechtěla bratra opustit.

Teprve když uviděli, jak Aksamit, Zlatý kožíšek a Smaragd klidně podřimují blízko ovce, uklidnili se. Nakonec začali věřit, že jim už žádné nebezpečí nehrozí.

Ráno je probudil bekot ovce a kdákání slepic. Jana vyskočila z postele a šla připravit snídani. Její bratr se ještě chvíli převaloval, pak se oblékl a vyšel na palubu.

„Proč bečíš?“ křičel na ovci, ještě dřív než ji uviděl. Ovce jako by rozuměla, zmlkla. „Vidíš, nic se neděje a ty naděláš tolik rámusu,“ bručel si pro sebe.

Země dýchala tichem, hladina moře se leskla jako zlaté zrcadlo a nad břehem za lagunami se tyčila temně zelená hradba pralesa.

V takovém ráji nemohou žít zlí lidé, pomyslel si.

„Už jdu,“ vykřikl, když uslyšel, jak ho sestra volá k snídani.

„Jak dlouho mám na tebe čekat?“ uvítala ho. „Copak nemáš hlad?“

„Jako vlk. Ale nemohl jsem se na tu boží krásu vynadívat. Tam ti je nádherně,“ omlouval se Jan.

Vyprávěl sestře, jak byl znovu uchvácen pohledem na moře a klid pralesa. „Jen co se nasnídáme, vyrazíme. Bylo by škoda tady zůstat a jenom čekat, až nás přepadnou Indiáni, kteří možná existují jenom v naší fantazii.“

Jana pokrčila rameny.

Po snídani se šli přesvědčit, zda je na lodi všechno v pořádku, a když nezjistili nic podezřelého, opustili vrak Svatého Jakuba.

V té chvíli ještě netušili, jaké dobrodružství je brzo potká.

KAPITOLA 6

I L P A

Slunce toho dne nežhnulo jako jindy a oba trosečníci byli šťastni, že mohli znovu po delší době v tak pěkném počasí opustit na hodinu na dvě vrak Svatého Jakuba. Přehodili si pušky přes rameno, a když sestoupili na břeh, opatrně se rozhlédli kolem. Nikde však neviděli nic podezřelého.

„Zbytečně jsme měli strach,“ řekla Jana. „Možná že to ani nebyly lidské stopy.“

Jan se na sestru vyčítavě podíval. „Myslíš, že nerozeznám lidské stopy od zvířecích?“ řekl uraženě.

„Nemyslím, ale –“

V tom okamžiku se ozval výkřik.

Byl to lidský hlas, někdo volal o pomoc. Zastavili se a upřeli zrak na místo, odkud znělo volání. Ten člověk musel být nedaleko laguny, blízko skály na pobřeží.

„Co to bylo?“ zeptala se ustrašeně Jana.

„Pst!“ mladý Rivaud si položil prst na ústa.

Čekali, zda se ten lidský hlas neozve ještě jednou, ale kolem dokola se znovu rozhostilo ticho.

Už chtěli pokračovat v cestě – a zase výkřik. Určitě to byl ženský hlas. Teď se k němu přidal pláč vyděšeného dítěte.

Janě prudce zabušilo srdce.

„Měl jsem pravdu,“ řekl tiše Jan a snažil se nedat na sobě znát neklid. „Musíme se schovat.“

Ukryli se za skálu, pušky připravené, jen vystřelit. Mohli přehlédnout celý pruh země až k lesu a k lagunám na jihozápadě. Asi sto kroků od jejich úkrytu začínaly močály plné kajmanů. A právě odtud zazněly ty zoufalé výkřiky a dětský pláč.

Upřeně se dívali tím směrem.

Chvíli panovalo ticho. Ani na břehu, ani u laguny se nikdo neobjevil.

Pak znovu zazněl výkřik. Tentokrát byl hrůzný, že jim přeběhl mráz po zádech.

„Už ho vidím! Podívej se, tam … tam!“ Jan ukazoval na lagunu posetou ostrůvky, oddělenými od sebe úzkými kanály. Na jednom z ostrůvků zděšeně pobíhal sem a tam asi sedmiletý, nahý, do bronzova opálený chlapec.

„Indián,“ řekl Jan. „Jestli se co nejdřív z toho ostrůvku nedostane, bude s ním konec.“ Chlapec byl obklíčen kajmany, kteří se k němu hrozivě blížili. Naráželi na sebe v závodě o lidskou kořist, jeden chtěl předstihnout druhého. Ve vzduchu bylo cítit odporný pižmový zápach.

Malý Indián se rozběhl, odrazil se a šťastně doskočil na rozbahněný břeh sousedního ostrůvku. Zablácený od paty k hlavě strnule tu teď stál a čekal, co udělají ještěři. Ti se rychle obrátili a znovu předstihujíce jeden druhého hnali se k místu, kde chlapec hledal záchranu.

Ostrůvek byl o něco větší než ten, ze kterého se Indiánovi podařilo uniknout. Nehrozilo mu tedy už takové nebezpečí jako před chvílí. Stále však ještě neměl vyhráno. Mezi břehem a ostrůvkem byla vzdálenost nejméně desíti metrů. A tu chlapec nemohl ani přeskočit, ani přebrodit, ani přeplavat.

Teprve teď spatřil Jan na skále nad lagunou stát ženu. Byla jako solný sloup, strnulá tou hroznou podívanou.

Ukázal na nehybnou postavu.

„To bude asi jeho matka,“ usoudila Jana.

Těsně u kraje ostrůvku se vynořil obrovský kajman, předešel ostatní a chystal se vrhnout na svou kořist. Indiánský chlapec zděšeně vykřikl, začal zmateně pobíhat, ale ostatní ještěři jako by se domluvili, obklíčili ostrůvek a snažili se hochovi v útěku zabránit. Byl v pasti.

„Musíme ho zachránit,“ procedil mezi zuby Jan. Byl rozhodnut zabránit hrozné smrti malého Indiána. Zvedl pušku a zamířil na největšího ještěra.

„Co to děláš?“ vykřikla Jana. „Možná že je to nástraha, že nás Indiáni chtějí vylákat.“

„Nemyslím, že by někdo obětoval své dítě jenom proto, aby nás vylákal,“ řekl Jan klidně.

Třeskla rána, kajman, který se užuž chystal vrhnout na chlapce, se zastavil. Střela ho zasáhla na měkkém místě pod levou přední tlapou. Zraněný ještěr se začal zmítat ve smrtelném zápase. Chlapec leknutím padl tváří na písek a jeho matka se hned při výstřelu skryla. Po ostatních kajmanech, kteří se ještě před chvílí s takovou zuřivostí hnali za svou obětí, nebylo ani vidu ani slechu, zmizeli pod vodou.

Jan se podíval na sestru. Stála tu teď bez pohnutí a jen se upřeně dívala na ostrov, na němž pořád ještě bezvládně ležel indiánský chlapec. „Musíme se zmocnit matky toho dítěte,“ řekl, „ponecháme si ji jako rukojmí.“

Nečekal na sestřinu odpověď a rozběhl se k laguně. Když viděl, že Jana běží za ním, zastavil se. „Vrať se na loď!“ křičel na sestru. „Co tě to jenom napadlo utíkat za mnou?“

„Půjdu s tebou, řekli jsme si přeci, že zůstaneme spolu, ať se děje co se děje.“

„Tak mi alespoň přines dynamitovou nálož. Víš, kde je? Ve skladišti. Počkám na tebe.“

Věděl, že by sestra nepovolila, vždyť si slíbili, že se nikdy od sebe neodloučí.

Kývla hlavou, ale nehýbala se z místa. „Co chceš dělat?“ zeptala se.

„Hned uvidíš. Pospěš si, prosím tě.“

Už se neptala, běžela k lodi, sešla do podpalubí a za několik minut se vracela, v jedné ruce nálož, v druhé pušku.

Pak pospíchali k místu, kde naposledy spatřili Indiánku. Nejdříve mysleli, že ji budou muset hledat v některé jeskyni, kam se ze strachu před neznámými lidmi schovala. Uviděli ji však schoulenou a ustrašenou sedět na balvanu. Její oči prosily o smilování.

Na ostrůvku křičel vyděšený chlapec, který se zatím vzpamatoval a snažil se uniknout hejnu kajmanů. Ještěři se totiž znovu vynořili z bažiny.

„Postarej se o ni,“ Jan ukázal na Indiánku a běžel k laguně. Na břehu se zastavil, pak se vrátil o několik metrů zpět, rozběhl se, skočil na nejbližší ostrůvek a z něho na další. Chtěl se tak co nejdříve dostat k dítěti. Kajmani však byli rozhodnuti jen tak se nevzdat své kořisti. Přibývali k nim noví a noví, přivábeni vyhlídkou na lákavou kořist.

„Tudy se k chlapci nedostanu,“ zabručel Jan. „Musím zpět.“

Znovu se zastavil, rozhlédl se a pak, když si přesně určil plán, skákal dál z jednoho ostrůvku na druhý, až se mu podařilo přiblížit se k ohroženému Indiánovi.

Kajmani teď ještě zvýšili své úsilí. Cítili možnost zmocnit se nejen chlapce, ale i Jana. Hnali se k ostrůvku, tlamy hrozivě otevřené, avšak mladý Rivaud byl rychlejší. Octl se na ostrůvku, kde chlapec úpěnlivě volal o pomoc, dřív než ještěři. Vzal malého Indiána do náruče a pokoušel se s ním přebrodit na břeh. Chlapec ani nedutal, jen se temnýma očima zvědavě díval na svého zachránce.

Mladý Rivaud, unavený, ale šťastný, že se mu podařilo dítě zachránit, dorazil konečně na břeh. Vyškrábal se na skálu, tam položil Indiána na zem a zavolal sestru: „Odveď ho k matce, já se ještě jednou podívám na ty obludy.“

Znovu seběhl k laguně. Odhadoval počet kajmanů, kteří se teď sešikovali před posledním ostrůvkem nedaleko břehu, na osmdesát. Vzduch byl nedýchatelný, bylo tu k zalknutí, daleko široko bylo cítit těžký pižmový zápach.

„Tak jen pojďte, pojďte, drahouškové,“ křičel posměšně na ještěry.

„Čím vás bude víc, tím líp. Nebojte se, jen pojďte. Ještě kousek, a držte se pěkně pohromadě!“

Jako by mu rozuměli, kajmani se blížili ke břehu. Připravil dynamitovou nálož, zapálil ji doutnákem, a co mu nohy stačily, utíkal pryč.

Udýchaný vyběhl na skálu. A než zazněl výbuch, stačil ještě vykřiknout: „Rychle se schovejte!“ Voda na laguně vysoko vystříkla, Jana si zacpala uši a Indiánka si zakryla obličej, jen chlapec se šťastně usmíval. Jako by tušil, že toto je pomsta za dlouhé chvíle strachu, které mu kajmani připravili.

Následky výbuchu byly hrozné. Na hladině laguny leželo přes třicet ještěrů obrácených břichem vzhůru jako vzduchem nadmuté měchy.

Teprve teď, když se kolem rozhostilo ticho, otevřela Indiánka oči a smála se na plné kolo. Pak uchopila chlapce za ruku, začala něco nesrozumitelného zpívat a dala se do tance. Uprostřed podivného poskakování však náhle přestala, zvedla kámen a mrštila jím za stálého proklínání po mrtvých obětech výbuchu. Chlapec napodobil svou matku.

Když měl Jan toho divadla dost, obrátil se k sestře, se zájmem pozorující Indiánčino počínání, a řekl: „Musíme se vrátit na loď. Ty dva vezmeme s sebou.“

„Co s nimi chceš udělat?“

„Říkal jsem ti přece, že si je podržíme jako rukojmí. Snad se od nich dozvíme, kde žije jejich kmen a jestli jsou nablízku jiní lidé.“

Nejprve se snažili dorozumět s Indiánkou a s jejím synem posunky. Žena neprojevila nejmenší náznak strachu a klidně následovala s dítětem oba sourozence. Chlapec byl zvědavý, radostně se usmíval a choval se tak, jako by se s Janou znal už bůhvíjak dlouho.

Na lodi začali oba Indiáni ze samého překvapení radostně pokřikovat, běhali po palubě z jednoho místa na druhé a zastavili se, jen když si chtěli něco prohlédnout.

Jan se sestrou zpočátku shovívavě přihlíželi počínání svých zajatců. Pak ale znovu přepadla mladého Rivauda vrozená podezřívavost.

„Podívej se jí na nohy,“ řekl. „U vodopádu to byly její stopy.“

„Chodila tam asi pro vodu,“ odpověděla Jana.

Zavrtěl pochybovačně hlavou. „Nedovedu si vysvětlit, že by si nevšimla naší lodi,“ řekl. „To je přece vyloučeno. Vždyť od vodopádu musela vidět Svatého Jakuba. A jak se sem vůbec dostali? Co tu chtějí? Jsme zde už několik týdnů, a kromě stop u vodopádu jsme nenarazili na nic, co by ukazovalo na to, že jsou někde nablízku lidé.“

Upřeně pozoroval Indiánku, ale z její tváře nedovedl vyčíst nic než nevinnou radost a spokojenost. V jejím obličeji nebyla nejmenší stopa záludnosti.

„Musíme být opatrní. Je velmi pravděpodobné, ba jisté, že tu kromě Indiánky a jejího syna žijí ještě jiní lidé. Jestli ti dva –,“ Jana ukázala hlavou na Indiánku a na chlapce, „mají zlý úmysl, dlouho to neutají. Určitě se budou chtít domluvit s někým na břehu, anebo se někdo bude snažit domluvit s nimi.“

„Nesmíme z nich oko spustit,“ souhlasil Jan. „Rozhodně jim nedovolíme, aby si na lodi dělali, co by chtěli.“

Snažili se posunky Indiánce naznačit, že se zatím bude muset vzdát své svobody.

Pochopila, co jí chtějí říci, ale nijak ji to nevzrušilo. Přijala to rozhodnutí klidně a nedala najevo, že by s ním nesouhlasila. S chutí se pak pustila do polévky, kterou jí Jana nabídla, a synek ji bez pobízení následoval. Každou chvíli vstala od stolu a ukazovala na mrtvé kajmany, usmívala se šťastně a znovu a znovu se hltavě vrhala na jídlo.

Uplynuly dva dny. Indiánka i její syn poslouchali na slovo. Vykonávali všechny práce, o které je sourozenci Rivaudovi požádali, dokonce si zapamatovali několik francouzských slov a snažili se je opakovat. Jana se dozvěděla, že žena se jmenuje Ilpa a chlapec Sari.

Jan, který si vzal na starost hocha, brzo zjistil, že Sari je velmi obratný a zručný. Jana zase musela trpělivě zasvěcovat Ilpu do domácích prací.

A tak, stejně jako se oba Indiáni snažili pochytit několik francouzských slov, pokoušeli se sourozenci Rivaudovi naučit se řeči svých zajatců. Byla to směs portugalštiny a nářečí, kterým se dorozumívali obyvatelé usazení na březích řeky La Plata.

Ilpa a Sari patřili ke kmeni Rukujů. O těchto Indiánech se říkalo, že jsou civilizovanější než jejich sousedé, a proto prý jsou stále na válečné noze s ostatními kmeny usazenými na březích Amazonky.

Rukujové byli urostlí, jejich ženy oplývaly nezvyklou krásou a celý ten kmen se nechoval tak hlučně jako jiní Indiáni žijící v povodí velké řeky.

Janovi nepřestávalo vrtat hlavou, jak se Ilpa se synem dostala až k pobřeží, kde ztroskotal Svatý Jakub. Proto se jí jednoho dne zeptal: „Co tě přivedlo až sem?“

Indiánka jenom zavrtěla hlavou. Nerozuměla, anebo dělala, že nerozumí. Mladý Rivaud se jí vyptával ještě dlouho a používal indiánských slov i nejsrozumitelnějších posunků, ale marně – Ilpa mu nedala uspokojivou odpověď.

Míjely dny, týdny, uplynuly už dva měsíce od chvíle, co trosečníci našli svůj nový domov na lodním vraku. Podle kalendáře, který si pečlivě vedli, se už blížil Nový rok. Podnebí tu bylo příjemné, podzim mírný, těžko však vědět, jaká bude zima. V listopadu začaly deště, v prosinci se citelně ochladilo, ale počasí bylo stále ještě snesitelné.

Jednou zastihla Jana Indiánku, jak se za pomoci svého synka snaží položit na podlahu kajuty jakousi rohož. Už před několika dny si všimla, že Ilpa cosi plete z rákosu a travin.

„Proč jsi upletla tohle, Ilpo?“ zeptala se a ukázala na rohož.

Ilpa se snažila, jak nejlépe dovedla, pomocí posunků á zkomolených francouzských slov Janě vysvětlit, že rohož upletla proti chladnu, které co nevidět nastane. Tehdy si také Indiánka poprvé oblékla evropské šaty ze zásob slečny Eliotové. Dosud je tvrdohlavě odmítala: Jana si Ilpino chování správně vysvětlila tím, že Indiánka čeká brzký příchod zimy.

Když se blížily vánoce, na kalendáři několikrát červeně zatržené, uvažovali trosečníci, jak svátky oslavit. Zadní palubu okrášlili pozdními květy a začali shromažďovat potraviny, z nichž chtěli připravit štědrovečerní večeři.

Jana pustila na svobodu všechna zvířata, která žila na lodi. Aksamit, Smaragd a Zlatý kožíšek chvíli poskakovali po palubě, pak, jako by se nemohli odhodlat, zda mají Svatého Jakuba opustit nebo zůstat, vyběhli do lesa a brzo zmizeli mezi stromy. Ovci bylo dovoleno, aby se popásala na břehu, a slepice si tam mohly hledat červy.

Všechna zvířata se přes Janovy pochybnosti večer vrátila na palubu. První se za hlasitého kdákání přihnaly slepice, ale jen se octly na lodi, už se posadily na hřad. Nechyběli ani tři neposední jaguáři, Smaragd, Zlatý kožíšek a Aksamit. Ještě slunce nezapadlo a už přiběhli poslušně jako domácí kočky.

Přestože v okolí Svatého Jakuba panoval klid a nikde nebylo nejmenší známky hrozícího nebezpečí, pociťovali v příštích dnech oba mladí trosečníci nevysvětlitelnou tíseň. Nepřestávali pozorovat oblohu, na níž slunce zůstávalo čím dál tím kratší dobu. Často bylo také zataženo, jenjen začít pršet.

Jana si všimla, že dosud tolik hovorná Ilpa se stává den ze dne zamlklejší. Jednou dokonce spatřila na Indiánčině tváři slzy.

„Co se ti stalo, Ilpo?“ zeptala se starostlivě. „Proč pláčeš?“

Indiánka si setřela slzy, ale neodpověděla.

Marně se Jana pokoušela odhalit příčinu Ilpina smutku. Indiánka nerozuměla, nebo předstírala, že nerozumí. A to Janu znepokojovalo. Svěřila se se svými starostmi bratrovi. Ale ani ten nemohl rozluštit Indiánčino tajemství. Rozhodl se proto, že si bude na Ilpu a na jejího syna dávat ještě větší pozor než dosud.

KAPITOLA 7

VĚTRNÁ SMRŠŤ

První příznaky zimy se toho roku sice objevily už začátkem října, ale počasí bylo mírné až do konce prosince. Jednoho lednového dne se však přes noc změnilo. Nebe se zatáhlo, začalo mžít, přes den se sice vyjasnilo, ale vzduch byl vlhký a těžký. Kolem půlnoci se ozval rachot, v útrobách lodi to zasténalo, jako by vrak nemilosrdně sevřela obrovská síla.

Jan vyskočil z lůžka a vyběhl na palubu. Tam bylo boží dopuštění. Od moře se hnal prudký vítr, úplná větrná smršť. Chvílemi se zdálo, že slábne, a pak se vichřice znovu rozzuřila, jako by stůj co stůj chtěla vyrvat lodní kotvu z mořského dna.

Jan uvažoval, zda má zavolat sestru. Spala tak tvrdě, že ji neprobudil ani ten pekelný hluk venku. Když však viděl, že situace se může každou minutu změnit, že budou možná muset vrak opustit, řekl si, že Janu vzbudí.

Ještě než zašel do sestřiny kajuty, seběhl na pevninu, aby zjistil, zda se neuvolnily podpěry, jimiž byl vrak podepřen. Venku byla tma, musel se proto vrátit pro lucernu.

„Vypadá to, že je všechno v pořádku,“ bručel si pro sebe, když prohlížel jednu podpěru po druhé. „Nepohnuly se ani o píď,“ pochvaloval si a pospíchal na palubu. Tam už byli všichni vzhůru, i Jana.

„Co se děje?“ zeptala se rozespalá.

„Čerti se žení. Ale věčně to trvat nebude, každá svatba jednou musí skončit,“ snažil se sestru uklidnit. Sám však příliš klidný nebyl. Větrná smršť přišla náhle a nečekaně, nebyli na ni připraveni, a také nikdo z nich dosud nic podobného nezažil. Teď se už i Jan bál, že by rozbouřené moře mohlo vrhnout vrak lodi na skalnatý břeh. Věděl, že by loď, v níž bylo několik trhlin neuměle vyspravených, takový náraz nevydržela.

Ale víc než bratrova slova uklidnila Janu Ilpa. Na Indiánce nebylo vidět nejmenší známky strachu, pořád jenom opakovala: „To nic není. Zimní vítr.“ Jako by ji nezajímalo, co se děje venku.

Naštěstí větrná smršť netrvala dlouho, přestala stejně znenadání, jako začala, jako by se její síla zlomila mávnu-tím čarovného proutku. Spustil se liják, začaly padat kroupy. Byly tak veliké, že na několika místech poškodily palubu.

„To je nadělení,“ děsila se Jana, když spatřila tu spoušť. „A zítra nebo za několik dní se vichřice může přihnat znovu.“

„Zeptáme se Ilpy, ta jistě bude vědět, jak dlouho trvá zdejší zima.“

Posunky doprovázenými několika francouzskými slovy se Jan snažil dozvědět od Indiánky, jaká je zdejší zima a kdy končí doba dešťů.

„Zima ne zlá. Prší, prší, moc prší, a pak konec. Sluníčko a pěkně.“

Ilpa tvrdila, že zima je zde mírná a že období dešťů za několik týdnů skončí. Z její podivné řeči také vyrozuměli, že nejhorší jsou náhlé změny teploty.

Avšak to, že trosečníkům hrozí jiné, daleko větší nebezpečí než deště a zima. Indiánka nemohla předvídat.

Když se druhého dne ráno počasí trochu zlepšilo, opustil Jan se sestrou loď a vypravili se do lesa. Na břehu se jim naskytl nezvyklý obraz: laguny se proměnily v obrovská jezera, ale na jejich kalné hladině se neobjevila jediná nazelenalá hlava nebo šupinatý hřbet ohyzdných a nebezpečných ještěrů.

„Na dně, na dně,“ vysvětlovala Ilpa, která sourozence Bivaudovy provázela. Proč se ještěři uchýlili na dno lagun, však vysvětlit nedovedla.

Vydali se k vodopádu, jehož vody se teď řítily ze skály ještě s větším hlukem, než když jej kdysi sourozenci objevili. Bylo té vody tolik, že ji ani země nestačila pohltit.

Poryvy vichřice zanechaly v lese hluboké stopy. Obrovské stromy, vyvrácené z kořene, dusily všechno, co žilo v jejich okolí. Dešťový příval srovnal se zemí překážky, které mu stály v cestě, a odnášel s sebou mladé stromy, liány i celé trsy křovisek.

Jana napadlo, co se asi stane, až slunce z bažinaté půdy vysuší vodu. „Bude to pěkné semeniště nemocí,“ brumlal si pro sebe. Nejvíce se obával bahenní zimnice.

O svých obavách se sestře nezmínil.

Má těch starostí stejně už dost, pomyslel si, nač jí přidávat další.

V lese se daleko nedostali. Půda změněná v bahno se bořila stále hlouběji.

„Dál už to nepůjde,“ řekl Jan. „Za chvíli bychom se zabořili až po krk. Nechtěla by ses podívat na vilu Mapaná? Snad bychom se k ní mohli dostat oklikou, kolem laguny.“

Jana souhlasila, ale ani cesta, kterou se rozhodli jít, nebyla snazší. Museli se vyhýbat bažinatým místům, plným skrytého nebezpečí, obcházet kaluže a skákat z kamene na kámen. Když nakonec unaveni dorazili^ke stromu, mezi jehož větvemi si před několika týdny vybudovali dřevěný příbytek, naskytl se jim smutný obraz. Chatrč zmizela, jen několik prken přibitých velkými hřeby k silným větvím viselo ze stromu. Ostatní bylo rozmetáno jako domek z karet.

„Dobře že jsme nebyli v té naší rezidenci, když začala vichřice,“ řekla Jana, „pamatuješ, jak jsme se před několika dny chystali, že se sem na nějakou dobu přestěhujeme?“

Jejímu bratrovi nebylo do řeči. „Tolik práce mi to dalo, a teď tohle,“ řekl jenom.

Podobný osud jako chatrč ve větvích stromu postihl i oba hroby, kde odpočívala mrtvá těla slečny Eliotové a lodního kapitána. Skála byla pokryta bahnem a po místě, kam Jan uložil mrtvé trosečníky k poslednímu spánku, nezbyla ani stopa.

„Něco mi nejde do hlavy,“ zauvažoval Jan. „Vichřice se přihnala od severozápadu a přitom plnou silou nenarazila na Svatého Jakuba.“

Na odpověď nečekal dlouho. Všiml si, že proud bahna se zarazil o skálu blízko lodi, rozdělil se a vytvořil kolem Svatého Jakuba jakýsi krunýř. Proto byl teď vrak zakotven ještě pevněji než dosud.

„Podívej se,“ ukázal Jan na bahno. „Teď už se nemusíš bát, že by se naše loď mohla octnout uprostřed oceánu.“

„Ještě několik takových vichřic, a moře za pár let ustoupí o pěkných pár metrů,“ řekla Jana, jako by neslyšela, co jí bratr říká.

„Ještě několik takových vichřic, a Svatý Jakub se vznese do vzduchu,“ posmíval se Jan.

Ale osud nebyl k trosečníkům tak milosrdný, jak si zpočátku mysleli. V lese nebylo ani vidu ani slechu po zvěři, nad stromy nezakroužil jediný pták, pernatí obyvatelé se před zimou odstěhovali do teplejšího vnitrozemí. Jan se několikrát vypravil na lov, ale vždycky se vracel s prázdnýma rukama. Zásoby se rychle tenčily, mnohé z nich se zkazily. Jana denně prohlížela špižírnu a pokaždé nacházela další a další zkažené potraviny. „Brzo nebudeme mít co do úst,“ opakovala smutně.

Trosečníkům vyvstal další nepřítel, mnohem horší než deště a vichřice: hlad.

Jan viděl, jak se jeho sestra trápí, snažil se však nedat najevo, že také on má starosti. Uskrovňoval se, jak mohl a větší část svého přídělu přenechával sestře; ale Jana dobře věděla, že často odchází od stolu hladový.

Večer, než usnuli, jeden povzbuzoval druhého, zlehčovali své starosti, a přece oba byli přesvědčeni, že nestane-li se zázrak, budou odsouzeni k pozvolné smrti.

Nejméně starostí ze všech měl malý Indián. Kupodivu rychle se naučil rozumět dostatečnému počtu francouzských slov a sám mluvil tak, že mu oba sourozenci rozuměli. Dokonce své matce dělal tlumočníka.

Dík tomu, že chlapec jakžtakž dovedl do franštiny přeložit to, co jeho matka neuměla vyjádřit jinak než v indiánském nářečí, dozvěděli se Jan a jeho sestra o Indiánčině osudu, a jak se Ilpa se Sarim dostali na poloostrov v ústí řeky Amazonky.

Asi před třemi měsíci se Ilpa se svým mužem, se synem a ještě s několika jinými Indiány vypravili k řece Jari na lov ryb. Byli tam přepadeni nepřátelským kmenem, bojovali statečně, ale když si útočníci přizvali na pomoc lesní kapitány, neubránili se. Většina členů výpravy byla pobita, jen několik se jich dostalo do zajetí, mezi nimi Ilpa, její muž Serafim a syn Sari.

„Proč vás nechali naživu, když ostatní pobili‘“ přerušila Indiánčino vyprávění Jana.

Ilpa chvíli mlčela, jako by se rozmýšlela, co odpovědět, a pak řekla, že její muž věděl o nalezišti zlata a lupičům, kteří si říkají lesní kapitáni, záleželo na tom, aby z něho toto tajemství dostali.

„Lesní kapitáni prodávají lidi,“ doplnil matčino vyprávění Sari.

Serafim se zpočátku snažil útočníky oklamat. Chtěl je vylákat do blízkosti savan, kde lovili příslušníci jeho kmene. Tvrdil proto, že naleziště zlata je daleko, právě tam, kde se rozkládají nekonečné savany. Jedné bezměsíčné noci po dlouhém pochodu, když stráže usnuly, podařilo se Serafimovi uprchnout. Po několika dnech byl však chycen a lupiči jej i s jeho rodinou odvedli hluboko do pralesa na březích Amazonky.

Ještě jednou se zajatcům naskytla příležitost k útěku. Ale Serafim tvrdil, že útěk se nemůže podařit všem třem.

„Je líp, budete-li žít alespoň vy dva,“ řekl své ženě, „než abychom zahynuli všichni.“

Ilpa se dlouho zdráhala opustit svého muže, nakonec, se však dala přesvědčit.

„Udělám všechno, abych se s vámi brzo znovu setkal,“ sliboval.

Po dvaceti dnech bloudění v hustém, těžce proniknutelném pralese spatřila Ilpa jednoho dne moře. Bylo to v místech, kde kotvil vrak Svatého Jakuba.

„Máš nějakou zprávu, co se stalo s tvým mužem?“ přerušil Indiánku Jan.

Ilpa pokrčila rameny a pak tou svou napůl nesrozumitelnou řečí odpověděla: „Možná že ho nezabili, potřebují Serafima. Chtějí zlato, ale Serafim jako hrob.“ Položila si prst na ústa, aby zdůraznila, že její muž své tajemství neprozradí.

Po tomto rozhovoru byl poměr mezi sourozenci Rivaudovými a Indiánkou mnohem přátelštější.

Jednoho dne řekl Jan Ilpě, že zásob rychle ubývá a že má obavy z hladu.

„Jistě si dovedeš představit, že tu nechceme zůstat věčně,“ vysvětloval. „Člověka, který by ti pomohl, tu nenajdeš, lodi se vyhýbají zdejšímu pobřeží. Musíme pryč. Ty se tu přece vyznáš líp než my, co myslíš, jak bychom se bez velkého nebezpečí a co nejrychleji dostali někam, kde žijí lidé, kteří nám neublíží?“ zeptal se. Věděl, že mu Indiánka nebude moci poradit, jak by chtěl, ale snad mu přece řekne něco užitečného.

Poslouchala pozorně a po chvíli přemýšlení pravila; „Až bude lepší počasí.“ Na prstech ukazovala, že doba nejprudších dešťů potrvá ještě několik týdnů. „Některá místa pod vodou. Nepřejdeš.“

Tento rozhovor s Ilpou zbavil oba sourozence naděje, že by se brzo dostali do některého města v Brazílii nebo Guayaně. Věděli, že je nejvyšší čas opustit Svatého Jakuba, který jim sice poskytoval pohodlný útulek, ale pravý domov jim nahradit nemohl.

Ubíhaly dny a týdny, blížil se začátek února. Pršelo, ale už to nebyly prudké lijáky jako v prvních dnech ledna, a tak se Jan jednoho dne odvážil znovu do lesa na lov. Přinutila ho k tomu nouze: mouka ztuchla, brambory klíčily, ve spíži zbyla jen bedna sucharů a několik kusů sušeného masa. I při největším uskrovňování nemohly zásoby vydržet déle než do konce měsíce.

Také Indiánka měla plnou hlavu starostí. Často šeptem hovořila se svým synem a ten pak bez jediného slova opouštěl vrak Svatého Jakuba a vracel se až pozdě k večeru.

Chlapcovo počínání se Janovi nelíbilo. Znovu v něm vzklíčilo podezření.

„Nemohu se zbavit nepříjemného pocitu, že s Ilpou a s jejím synem není něco v pořádku,“ svěřil se své sestře. „Nelíbí se mi výlety toho malého kluka. Neřekne ani slovo, a je pryč. A když se vrátí, zase ani muk. Nebyl bych překvapen, kdyby se znenadání ozval válečný pokřik a kdyby nás jednoho krásného dne přepadli Indiáni.“

„Křivdíš jim,“ zastávala se Ilpy a jejího syna Jana. „Kdyby nás chtěli zradit, mohli to už dávno udělat. Já jim věřím a nepřestanu jim věřit. Spíš si myslím, že nám chtějí pomoct.“

Jan se udiveně podíval na sestru a nedůvěřivě zavrtěl hlavou.

„A jak, prosím tě? Čím by nám mohl pomoct Sari? Říkám ti, musíme si na ně dát pozor, abychom jednou nelitovali. Nebyli bychom první, koho Indiáni přelstili.“

Brzo se ukázalo, že Janovo podezření bylo liché. Za několik dnů se totiž tajemné výpravy malého Indiána vysvětlily.

Mladý Rivaud si jednoho dne na Sariho počíhal. Počkal u schůdků na loď, a když se Sari už skoro za tmy objevil, Jan spustil přísně: „Tak co, kde ses toulal?“

Chlapec se zarazil a nedovedl ze sebe vypravit jediné slovo.

„Řekni, kdes byl! Ale hned! Kde ses toulal?“ naléhal Jan.

Chlapec místo odpovědi začal vytahovat z kapsy nějaké kořeny a načervenalé bobule.

„Co je to?“ zeptal se Jan.

„Abyste neměli hlad,“ koktal chlapec.

Jan byl tak překvapen, že se ani nevzmohl na odpověď.

„Proč jsi mi neřekl, že chodíš do lesa?“ zeptal se po chvíli, když se trochu vzpamatoval.

„Poněvadž jsme vám chtěli nechat víc jídla.“

„Nám?“

„Ano, Janě a tobě.“

Jan pohladil chlapce po hlavě a trochu se zastyděl, že oba Indiány bezdůvodně podezříval.

Ale nejen sourozencům Rivaudovým a oběma Indiánům se nedařilo dobře, také Smaragd, Zlatý kožíšek a Aksamit začali trpět hladem. Seděli na palubě, vrněli, hravost je už dávno přešla. A tak je Jan denně na přímluvu sestry pouštěl do lesa, aby si sami našli potravu.

Po několika dnech se olověně šedá obloha začala vyjasňovat, déšť ustal, na obloze se objevilo slunce.

Na Svatém Jakubu zavládla lepší nálada a bylo rozhodnuto podniknout delší výpravu. Snad se Janovi podaří ulovit aspoň divokého králíka.

„Půjdeme po pobřeží co nejdále, pak se pokusíme vniknout do lesa a tam budeme tak dlouho hledat potravu, až ji najdeme. Ať je to co chce, jen když to bude k jídlu,“ rozhodl Jan.

Za několik posledních dnů se jejich zásobovací situace velmi zhoršila. Kdyby se vrátili z výpravy s holýma rukama, museli by obětovat některé z domácích zvířat. Tolik si však zvykli na slepice a na ovci, že neměli odvahu některé zvíře zabít. Zejména Jana si nedovedla představit, že by se měli zbavit svých němých přátel.

A tentokrát jim přálo štěstí. Sotva se dostali na kraj lesa, vyběhl z houštiny králík. Jan zamířil, zazněla rána, králík udělal kotrmelec a o jídlo, alespoň na jediný den, bylo postaráno.

Jana navrhla, aby kus králičího masa naložili do soli pro případ, že by jim v příštích dnech štěstí nepřálo jako dnes.

„Snad si nemyslíš, že tohle byl jediný králík v celém povodí Amazonky?“ smál se jí bratr. „Zítra ti přinesu dalšího. Krk bych za to dal, že se i Ilpa se Sarim s něčím přiženou. Kdepak jsou? Už zase beze slova zmizeli, neměli by se sami jen tak pouštět do lesa.“

Jana byla v duchu ráda, že se názor jejího bratra na oba Indiány změnil. Chtěla ho však poškádlit. „Možná že se už nikdy nevrátí,“ řekla.

Ještě ani nedomluvila, když se na břehu ozval křik – Ilpa se Sarim se vraceli. Chlapec mával čímsi v ruce a radostně vykřikoval. Jan nedovedl rozeznat, co to je.

„Co to nese ten kluk?“ zeptal se.

„Asi poklad.“

„Víc než poklad by teď bylo něco k jídlu,“ odsekl Jan, který neměl smysl pro sestřino žertování.

Sari celý udýchaný přiběhl k lodi a křičel: „Neumřeme hlady! Neumřeme!“ Mával rukama a ukazoval několik kořenů a hlíz.

Ilpa nestačila svému synovi, ale i ona pospíchala, aby se pochlubila několika lesními plody. Když vystoupila po lodních schůdcích na palubu, ukázala sedm prstů a opakovala: „Sedm, sedm.“

Nerozuměli jí. Přivolali proto na pomoc Sariho.

„Maminka říká,“ překládal malý Indián, „že za sedm dní můžeme jít pryč.“

„A proč za sedm dní?“ zeptal se Jan.

„Říká za sedm dní,“ opakoval zarputile chlapec.

„Ale proč?“ naléhal Jan.

Indián jen pokrčil rameny.

Teprve později sourozenci Rivaudovi dostali odpověď na otázku, na kterou jim Sari nedovedl odpovědět.

KAPITOLA 8

KOUZELNÍCI A JEJICH PSI

To, co přinesla Indiánka, byly ignany a batáty. Jana neznala tyto rostliny, a proto se dlouho domlouvala s Ilpou, jak je připravit.

Sari chytal Jana za ruku a opakoval: „Mám něco pro tebe, móc, móc dobré. Zítra uvidíš. Půjdeš se mnou do lesa?“

Jan se vyptával, o co jde, ale chlapec se jenom tajemně usmíval a mlčel. Své tajemství nevyzradil.

Druhého dne, když ostatní ještě spali, přiběhl do Janovy kajuty a volal: „Slepičky už vstaly, ovečka má hlad, Aksamit, Zlatý kožíšek a taky Smaragd už chtějí ven. Musíš vstát! Rychle, rychle! Slíbil jsi přece, že půjdeme do lesa.“

Jan se protáhl, zívl, něco zabručel, ale nezbylo než vstát a vydat se se Sarim na cestu.

Chlapec pospíchal, chvílemi se obracel, aby se přesvědčil, jestli mu mladý Rivaud stačí, ukazoval k bažinám a křičel: „Už tam budem, ještě kousek.“

Asi po půlhodině došli ke kraji lesa. Sari teď už běžel a zastavil se teprve na místě, kde stálo jen několik osamělých stromů. Začal hrabat v bahně, to mu stříkalo do obličeje, ale chlapec nedbal. Nepřestal hrabat, dokud se neobjevily jakési kořeny.

„Musíš z kořenů udělat prášek. Prášek, rozumíš?“ snažil se očistit kořen, který se mu podařilo vyhrabat. Když si myslel, že je už dost čistý, podal jej Janovi. „Zkus, kousni, neboj se, je moc dobrý.“

„Tohle dřevo přece nevezmu do úst,“ odmítal Jan, nedalo mu však a začal si kořen prohlížet. „To je – to je přece tapioka!“ zaradoval se. „Sari, ty jsi báječný kluk! Teď už se opravdu nemusíme starat o mouku.“

Chlapec se šťastně usmíval. „Sari našel, Sari našel,“ opakoval.

Vrátili se na loď, aby oznámili, jak vzácný byl poslední nález Sariho. Po snídani se všichni vypravili k místu, kde Sari objevil ten dar přírody. Když se vrátili s plnými náručemi tapioky, zatopili v kotelně, a poněvadž paliva měli dost, mohli kořeny dobře usušit.

Ale nález tapioky nebyl jedinou radostnou událostí toho dne. Večer přišla Ilpa za Janou a snažila se jí něco vyložit. Byla rozčilená, mluvila rychle, mezi francouzská slova, která znala, míchala dlouhé věty ve své mateřštině. Jana jí dobře nerozuměla. Zavolala tedy Sariho a svého bratra, aby pomohli zjistit, co Indiánka chce.

„Musíš pomalu, mluvíš moc rychle, to by ti ani Sari nerozuměl,“ radil malý Indián matce.

Ilpa se uklidnila a snažila se mluvit pomaleji. Sari překládal: „Maminka říká, abychom co nejrychleji odešli. Brzo bude horko, moc teplo, všude lítat bzz, bzz, bzz, už to nebude tak dobré jako teď. Slunce vysuší zem. Za měsíc to nepůjde, všude bude plno lián –,“ Sari si stoupl na špičky, zvedl obě ruce nad hlavu a snažil se ukázat jak vysoké a jak spletené budou ty liány.

„Nedostaneme se pryč, když nepůjdeme brzo, hodně brzo.“

Když skončil, hrdě se podíval na Janu a čekal, co řekne jeho překladatelskému umění.

Jana chválou nešetřila: „Ty mluvíš, jako bys byl rodilý Francouz.“

Sari rychle přeložil tu pochvalu do indiánského nářečí, aby matka věděla, jak chytrého má syna.

Jan a jeho sestra byli Indiánčiným sdělením překvapeni, Ilpa přece ještě včera mluvila o sedmi dnech. Dnes však naléhala, aby opustili loď ještě dřív. Byli vzrušeni pomyšlením, že by se měli vydat na cestu, která je zavede domů, do Francie, po které tolik toužili. Ale věděli také, že pochod neznámou zemí nebude lehký a že tak pohodlné obydlí, jako je vrak Svatého Jakuba, určitě brzo nenajdou.

Radost vystřídaly starosti. „Co budeme po cestě jíst?“ ptali se znovu a znovu a ani Ilpa jim nedovedla s jistotou říci, čím se budou cestou živit. A ještě něco je trápilo: co udělají s ovcí a se slepicemi? Jana nechtěla ani slyšet, že by je měli zabít. Vzít s sebou ovci a pět slepic, na to také nebylo pomyšlení. Vlastně nebylo to jen pět slepic, Jana totiž nasadila kvočnu na dvanáct vajec a ta na nich už dvacet dní seděla. Každou chvíli se mohla vylíhnout kuřátka.

Bylo těch starostí ještě víc, ale času na rozmyšlení málo. Věděli, že nemohou zůstat na Svatém Jakubu věčně, i když si už tolik zvykli na ten starý, dobrý a útulný vrak.

Nezbylo než začít s přípravami na cestu.

Za dva dny po rozhovoru s Ilpou přišla Jana za bratrem. Chvíli mlčela, jako by nevěděla, jak začít.

„Tak ven s tím. Jestli tě něco trápí, Jano, řekni to. Popovídáme si, tobě se uleví a pokusíme se společně najít nějaké řešení.“

„Napadlo mě, napadlo mě,“ začala Jana váhavě, „že bychom, dřív než se vydáme na cestu, měli zjistit, jestli se vůbec odtud dostaneme. Vždyť známe jen nejbližší okolí a o tom, co je dál, nemáme ani ponětí. Možná že ujdeme kus cesty a dál to nepůjde. Máme ještě nějaký den času, snad nemusíme vyrazit hned zítra, Ilpa přece mluvila o týdnu. Neměli bychom udělat delší průzkum, vrátit se a podle zkušeností, které získáme, důkladně se připravit‘ na cestu?“

„A já myslel bůhvíco tě netrápí!“ zasmál se Jan. „Není to špatný nápad. Je ovšem otázka, jestli tím zbytečně neztratíme drahocenný čas.“

Přinesl mapu, začal ji bedlivě prohlížet, ale za chvíli ji zklamaně odložil. Nebylo na ní nic, co by trosečníkům ulehčilo situaci – žádné podrobnosti, podle nichž by bylo možno zjistit ráz krajiny. Atlas, který našli v kapitánově kajutě, byl jen o něco lepší. Ale i ten se stal předmětem nekonečných neshod mezi sourozenci.

„Jestli je nějaké spolehnutí na tuhle mapu, měl by zde být les,“ Jan ukázal na zelené mí^to na mapě. „Mezi Amazonkou a Araguaií je savana. Proto bychom se měli dát k jihozápadu.“

„Já si zas myslím,“ uvažovala Jana, „že by bylo líp držet se Amazonky a za žádnou cenu se od ní neodchylovat. Na jejích březích určitě žijí lidé, po řece jezdí parníky, možná že se s některým setkáme.“

Jan s názorem své sestry nesouhlasil. „Jsme tu už čtyři měsíce a po parníku ani vidu ani slechu. Jen se podívej na mapu. Ústí Amazonky je samý ostrov, sem se žádná loď nedostane a jen bůh ví, jestli na některém z těch ostrovů žijí lidé.“

Dlouho se ještě dohadovali, kterým směrem se dát a zda podniknout delší průzkum a pak se vrátit na loď. Nakonec se shodli, že nemá smyslu se přít. Během cesty se uvidí, co bude výhodnější: jít po břehu řeky nebo se dát víc k jihozápadu, do vnitrozemí, pokračovat v cestě anebo se vrátit.

Na lodi museli zanechat mnoho zbraní a střeliva. S sebou vzali jenom tři ručnice, šest pistolí, čtyři dýky, dvě stě padesát nábojů a potravin tolik, co unesli.

Jana se překonávala. Z plachet vyrobila čtyři vaky, pořídila také čtyři lehké, ale pevné rohože a pro každého člena výpravy ušila kamaše a opánky. Ilpa obuv opatřila podešvemi upletenými z kokosových vláken.

Těžce se loučili s lodí, která jim přirostla k srdci a na níž strávili několik měsíců v poměrném klidu a bezpečí. V Janiných očích se objevily slzy, když se loučila se Svatým Jakubem. Slepicím nasypala na palubu všechno zbylé zrní, aby drůbež měla alespoň na čas z čeho Žít. Těch živých tvorů bylo na palubě víc, než když se nastěhovali na loď. Vylíhlo se dvanáct kuřátek a všechna se měla čile k životu.

Rozhodli se, že ovci nenechají na lodi, ale že ji vezmou s sebou. Jan vyrobil z plachtoviny dva vaky, pomocí popruhů je připevnil na boky ovce a do vaků naložil věci, o nichž se domníval, že je budou cestou potřebovat: pokrývky, lihový kahan a zásoby jídla.

„Někde jsem četl, že to takhle dělají tibetští pastýři,“ vysvětloval. „Snad to chudinka vydrží. Kdybychom ji tady nechali, určitě by zahynula. Takhle nám alespoň poslouží a my už se o ni postaráme. O slepice strach nemám, až nebudou mít co jíst, přeletí přes zábradlí a na břehu nebo v lese vždycky najdou něco k jídlu.“

Bylo 26. února 6 hodin ráno. Odlesk slunečních paprsků si hrál na hladině klidného moře. Byl krásný den.

„Začíná to dobře,“ poznamenal Jan. „Jen aby počasí vydrželo.“

„Tak, Ilpo, veď nás,“ obrátil se na Indiánku. „Nikdo nic nezapomněl? Ne? Můžeme tedy vyrazit.“

První opustila loď Ilpa. Vedle ní kráčel Sari, vyzbrojen pistolí, kterou mu půjčil Jan. Za pasem měl dýku. Pyšný na svou výzbroj, sliboval, že na slovo poslechne, že nebude střílet po všem, co uvidí, a že bude pomáhat, jak mu jen síly budou stačit.

Ilpa byla vyzbrojena puškou, se kterou se naučila kupodivu dobře zacházet. (Několik dnů předtím, než opustili loď, učil Jan Indiánku střeleckému umění.)

Byla teď k nepoznání. Natáhla si námořnické kalhoty, které našli v lodním skladišti, a kamaše, ale nejhrdější byla na opánky, k nimž sama vyrobila podešve.

Janě se na Indiánce nejvíc líbila námořnická košile. Ilpa si však nemohla zvyknout na dlouhé rukávy, a tak nezbylo než je ustřihnout.

Výprava chtěla projít poloostrovem v místě, kde byl nejužší a kde se dalo předpokládat, že bude možno proniknout pralesem, a proto zamířila k jihu.

Jan sice požádal Ilpu, aby je vedla, ale brzo se dostal sám do čela výpravy; za ním šla jeho sestra a vedle ní Sari, jako poslední kráčela Ilpa. Vedla ovci a s tou bylo trápení. Ovce se každou chvíli zastavila, chtěla se pást a byla by výpravu zdržela, nebýt Indiánčina neustálého pohánění.

Smaragd, Zlatý kožíšek a Aksamit poskakovali kolem Jany, občas odběhli, ale brzo se zase vrátili.

Cesta byla horší, než si mysleli. Museli se prodírat pletenci lián a často jim také v dalším pochodu bránily husté křoviny. Mnohokrát zapadli do černého bláta, které po dlouhých deštích nestačilo vyschnout. A tak postupovali pomalu a s velkou námahou.

První den urazili sotva deset kilometrů.

„Jestli to půjde tak dál, nedostaneme se do města Macapá dřív než za měsíc,“ prohlásil Jan, když k večeru zastavili na návrší. Půda tu byla skalnatá, bylo to jediné místo vhodné k táboření.

Pochodem bažinami a houštinami byli tak vyčerpáni, že sotva postavili stany a pojedli, ulehli a ihned usnuli.

Ke třetí hodině ráno probudilo Janu neklidné vrčení jaguárů. Chvíli naslouchala, a když se z lesa ozvaly podivné zvuky a skřeky, po nichž následoval psí štěkot, vzbudila bratra. Než se Jan stačil probrat, uslyšeli křičet Ilpu: „Indiáni! Zlí Indiáni! Pozor! Pozor!“

Hluk se přibližoval, štěkot psů se stával čím dál tím zuřivějším.

„Možná že je to nějaká indiánská výprava, která táhne od jihu k severu. Vypravili se asi na lov,“ Jan se snažil uklidnit sestru i Ilpu.

Teď už bylo zřetelně slyšet lidské hlasy.

Spatřili, jak asi sto Indiánů kráčí za zvuků bubnů a podivných nástrojů podobajících se malé base. Zvuk nástrojů byl monotónní, pronikavý a nepříjemný. Později se dozvěděli, že Indiáni pokládají tyto nástroje za posvátné.

„Dabukuri, dabukuri,“ zašeptala Ilpa a snažila se svou podivnou řečí vysvětlit, že se Indiáni chystají k slavnostem, které v jejích, Ilpiných očích jsou jednou z nejhrůznějších podívaných. Zpíjejí se prý při nich do němoty a chovají se tak, jak by se rozumný člověk nikdy nechoval. Touto slavností, kdy se sklízí ukukvi a začínají hony na divoké vepře, Indiáni oslavují příchod jara.

Jan pozorně poslouchal Indiánčino rozčilené vyprávění a pak klidně rozhodl: „Nemáme na vybranou. Bude snad nejlíp, když se s nimi dohodneme. Třeba nám ukážou nejkratší a nejschůdnější cestu k Macapá.“

Ilpa několikrát prudce zavrtěla hlavou. „Jsou zlí, zlí,“ opakovala.

„Bojím se. Moc se bojím.“

Byla přesvědčena, že jde o indiánský kmen, který právě při slavnostech dabukuri dovede být krutý.

„Měl bys dát na to, co říká Ilpa,“ varovala Jana bratra. „Zná ty lidi, a když říká, že jsou zlí, měli bychom si dát pozor.“

„No dobrá, pošlu Sariho, ať se přesvědčí, co jsou zač.“

„Nemáš strach, že se mu něco stane?‘ zeptala se starostlivě.

„Jen se neboj, nepustím ho samotného. Půjdu několik kroků za ním.“

Janu bratrovo prohlášení příliš neuklidnilo. Věděla však, že své rozhodnutí nezmění, a proto už mlčela.

Sari vyklouzl ze stanu jako had. Dýku v zubech, neslyšně se plížil k místu, kde tábořili Indiáni. Jan šel opatrně za ním, karabinu připravenou k výstřelu. Ilpa a Jana rychle skládaly stan a pokoušely se jej připevnit na hřbet trpělivé ovce.

Sari se nepozorovaně připlížil k indiánskému táboru, zastavil se a dal Janovi znamení, aby zůstal stát.

To, co spatřili, bylo opravdu nezvyklé divadlo. Asi sto polonahých mužů s pestře pomalovanými těly se zmítalo a kroutilo kolem ohně za neustálého ječení a křiku. Uprostřed kruhu tančících divochů stáli čtyři Indiáni v pláštích bez rukávů, na hlavě vysoké špičaté klobouky, ozdobené papouščím peřím.

Jan, který se zatím přiblížil k Sarimu, usoudil, že jsou to kouzelníci. Po chvíli se také oni dali do výskání a skákání a holemi, které pevně drželi v ruce, začali ostatní tanečníky bít. Mnozí pod ranami těch tlustých klacků padali, jako by je podťal.

Jan by byl nejraději zavolal na sestru, aby ta také viděla. Užuž se chtěl obrátit, aby pro ni došel, když psi, kteří dosud klidně leželi u ohně, začali větřit. Náhle vyskočili, rozštěkali se a úprkem se hnali k Janovi a Sarimu. Bylo jich nejméně třicet.

Indiáni si psů ani nevšimli, tančili dál. Teprve později se mladý Rivaud dozvěděl, že Indiánovi, který by bez svolení kouzelníků opustil slavnost dabukuri, hrozí krutý trest.

Jan chtěl na psy vystřelit, už zamířil, ale Sari ho zadržel.

„Nestřílej,“ zašeptal, „ne, ne.“

Nedovedl si vysvětlit chlapcovo počínání, pak ho však napadlo, že malý Indián má přece jen pravdu. Kdyby se v nočním tichu ozvala rána, Indiáni by přestali tančit a nemilosrdně by se vrhli na Jana i na Sariho.

Dřív, než psi doběhli k místu, kde oba vetřelci byli ukryti, jeden z kouzelníků se přestal ohánět holí, ukázal na dva jiné Indiány a spolu s nimi běžel za smečkou. Ale to se už několik psů vrhlo na Sariho. Jan se je pokusil srazit pažbou pušky a přitom křičel: „Okamžitě zavolejte k sobě ty psy! Neslyšíte? Vždyť ho roztrhají!“

Kouzelník, který první doběhl k Janovi a k Sarimu, se beze slova nevraživě díval na oba vetřelce.

„Neslyšels?“ volal na něho Jan. A když se mu zdálo, že muž ve vysoké čepici se užuž chce na Sariho vrhnout, udeřil ho pažbou ručnice do ramene.

Kouzelník zavrávoral, ale hned se vzpamatoval, obrátil se a následován dvěma Indiány, kteří jej doprovázeli, utíkal zpět k táboru, co mu nohy stačily. Psi k velkému Janovu překvapení běželi za kouzelníkem.

Prudce oddychuje, mladý Rivaud čekal, co se teď bude mezi Indiány dít. Ani ve snu netušil, jak slavnost dabukuri skončí a s jakým nebezpečím se výprava v několika příštích hodinách setká.

KAPITOLA 9

OBKLÍČENI

Náhlý útěk Indiánů si Jan vysvětloval tím, že se kouzelník polekal střelné zbraně, nedovedl však pochopit, proč se rozutekla smečka psů.

Celá věc se brzo vysvětlila, když k Sarimu přiběhli Aksamit, Smaragd a Zlatý kožíšek. Psi už z dálky cítili pach šelem, zmocnila se jich hrůza, a proto se dali na zděšený úprk. Zastavili se až v indiánském táboře.

Jan se rozhodl, že se se Sarim vrátí, aniž by vyčkali, co udělají Indiáni.

„Musíme se dohodnout, co dál,“ řekl Jan. „Vylíčíme Janě a Ilpě, co jsme viděli, ale nesmíme je postrašit. Snad nám tvá maminka řekne o lidech, s nimiž jsme se právě setkali, víc a podle toho se zařídíme.“

Ilpa pozorně vyslechla Sariho, který ze sebe vychrlil bez dechu všechno o tom velkém dobrodružství, a usoudila, že Indiáni oslavující dabukuri patří k tukanskému kmeni. Jeho příslušníci každý rok opouštějí svá sídliště na březích řek Trombetasu, Negra a Uopy a jdou lovit zvěř a ryby na území kmene Oyampů.

Když Sari došel ve svém vyprávění až k tomu, jak Jan udeřil indiánského kouzelníka, Ilpa zděšeně vykřikla: „Teď budou všichni proti nám! Musíme hned pryč!“

„Tak zlé to snad nebude,“ snažil se Jan uklidnit Ilpu i svou sestru, která byla přesvědčena, že Indiánka má pravdu. „Nemohli jsme se přece těmi psisky dát roztrhat.“

Ale Ilpa trvala na svém, tihle Indiáni prý nikdy nezapomenou na to, jak byl ponížen jejich kouzelník, a budou se chtít pomstít.

Slavnost dabukuri, která dnes začala – tvrdila Ilpa – bude trvat ještě alespoň den. Předpokládala, že Indiáni slavnost nepřeruší, a to by znamenalo jeden den náskoku.

„To je velká výhoda,“ řekl Jan. „Teď jde o to, co bude lepší: pokračovat v cestě, anebo se vrátit na vrak Svatého Jakuba.“

Po delší rozpravě se rozhodli pro druhou možnost. Usoudili, že na lodi bude bezpečněji než ve volné přírodě, kde je každou chvíli mohli Tukanové přepadnout. Proto rychle sebrali věci, které nestačila Jana s Ilpou sbalit, a během necelé půlhodiny se vydali na zpáteční cestu.

Po Indiánech nebylo ani vidu ani slechu. Jen Janovi se zdálo, že občas slyší monotónní úryvky hudby, které sem zanášel vítr.

Po včerejším namáhavém pochodu byli sourozenci Rivaudovi, Ilpa i její syn unaveni a nevyspalí. Ve tmě se jim šlo mnohem hůř než ve dne. Noc byla bezhvězdná a jen taktak že udrželi správný směr. Ale výhodou bylo, že kdyby se Indiáni proti očekávání rozhodli uprchlíky přece jen pronásledovat, v noci tak lehce nenajdou jejich stopu.

Když se na obloze objevily první záblesky ‚denního světla, naši přátelé se zastavili. Místo k odpočinku si však nevybrali nejvhodnější. Bylo bahnité a nad loužemi, které slunce nestačilo vysušit, se vznášela hejna dotěrných komárů, takže nezbylo než odpočinek zkrátit.

„Vlastně je to takhle lepší,“ Jan se obrátil k sestře, která teď kráčela vedle něho, „alespoň se dřív dostaneme na loď. Mám pořád nepříjemný pocit, že ti blázni jdou i se svými kouzelníky za námi.“

„Myslíš, že budeme v bezpečí, až se dostaneme na Svatého Jakuba?“ zapochybovala Jana.

Podíval se na ni vyčítavě. „Tak ty nevěříš našim dělům, puškám a opevnění?“

Němě kývla hlavou. „Věřím, ale člověk nikdy neví,“ řekla odevzdaně.

Zpáteční cesta – k překvapení všech členů výpravy – netrvala tak dlouho, jak předpokládali. Po šestihodinovém pochodu spatřili vrak lodi, o němž si ještě včera mysleli, že jej opustili navždy.

Jan by se byl nejraději dal hned do zlepšování opevnění lodi, ale byl, jako všichni ostatní, tak unaven, že se rozhodl nejdříve se posilnit spánkem a zítra, časně ráno, se pustit do práce.

Sotva se Jana druhého dne probudila, první její starostí bylo prohlédnout si zbylé zásoby. Slepice i kuřátka se od samého svítání potulovaly po břehu a vracely se na hřad teprve za setmění.

„Co se stalo s dvanáctým kuřátkem?“ zeptala se Jana, když zjistila, že jich je jenom jedenáct. Vtom spatřila provinilý výraz Zlatého kožíška a hned uhodla, kdo je viník. Nezbylo než dát mladému jaguárovi na pamětnou a zavřít ho i s jeho bratry do klece.

Janovi šla práce při opevňování lodi od ruky, jako by na včerejší únavu úplně zapomněl. Ilpa se Sarim se vypravili na břeh, aby přinesli sladké brambory a kořeny tapioky. Jana pomohla bratrovi vytáhnout z podpalubí obě děla, jedno umístili na přední, druhé na zadní palubě a pak se dali do čištění pušek a přípravy střeliva. Když byli s prací hotovi, Jan vysekal v podlaze blízko místa, kde stála děla, otvory, takže bylo možno se k dělům dostat z podpalubí a odtamtud je také obsluhovat.

Po návratu obou Indiánů se vyšplhal na skálu nad břehem a za pomoci své sestry a Sariho vylomil železnou tyčí několik balvanů a svrhl je na břeh. Tím vznikl mezi lodí a břehem kamenný zátaras, který podle Janova názoru mohl značně ztížit přístup útočníků k lodi.

„Nemyslíš, že jsme si tím sami zatarasili východ?“ zeptala se Jana.

„Do určité míry ano, zbývá nám však ještě jedna ústupová cesta …,“ ukázal na skalnaté pobřeží blízko lodi, „a tu ze břehu, odkud by Indiáni jedině mohli přijít, není vidět.“

Jana nerozhodně kývla hlavou, ale bylo vidět, že bratrovo ujišťování její starosti úplně nerozptýlilo.

„My se tu připravujeme na bůhvíjak divoký útok, a zatím ani nevíme, jestli se sem Indiáni vůbec odváží,“ pokračoval Jan. „Možná že po těch slavnostech seberou svých pět švestek a odtáhnou tam, kam měli původně namířeno. Mají asi jiné starosti – nachytat hodně ryb, nalovit zvěř, a ne hledat stopy čtyř bezvýznamných ubožáků, kterým nejde o nic jiného než se dostat do některého brazilského města.“

Brzo se však ukázalo, že se mladý Rivaud mýlil. Druhého dne časně zrána se na břehu ozval štěkot psů, pronikavé výskání a smích. Kolem lodi se to Indiány jen hemžilo. Tančili, zpívali, ječeli a ze svých dlouhých píšťal vydávali nemelodické zvuky. Pobíhali sem a tam, ale těsně k lodi se přiblížit neodvážili.

Jan stál chvíli na palubě a pozoroval třeštící divochy. Nedal na sobě znát nejmenší neklid nebo strach. Pak si sedl na prázdný soudek od střelného prachu, nacpal si dýmku a začal spokojeně pokuřovat. Z Indiánů však ani na vteřinu nespustil oči.

Jana spala tak tvrdě, že ji ani křik, ani vřískání hudebních nástrojů neprobudilo.

Jen ať se pořádně vyspí, pomyslel si mladý Rivaud, příští noc nezamhouříme oka. A nechal sestru spát.

Když se Jana probudila, zavolala na bratra: „Vstávej, lenochu.“ A poněvadž nedostala odpověď, zeptala se: „Proč se neozýváš? Slepičky už vstaly, ovečka se po tobě ptala a taky Aksamit, Zlatý kožíšek a Smaragd by chtěli vědět, jak ses vyspal,“ napodobila Sariho. „Tak vstávat! Vstávat, lenochu!“

Janě však nikdo neodpovídal. Šla se podívat do bratrovy kajuty, ale nikdo tam nebyl. Vyběhla na palubu, a když uviděla rozkurážené Indiány, hrozně se polekala.

„Už jsou tady! Jene! Ilpo!“ křičela. Chtěla se vrátit do kajuty, ale vtom uslyšela klidný hlas svého bratra: „Dobrý den, sestřičko! Máme návštěvu, jak vidíš. Trochu hlučnou, zato zábavnou. Nechtěla bys ty pány uvítat?“

„Nedělej si ze mne blázny, prosím tě,“ zlobila se Jana. „Jde nám o krk a ty si tu klidně pokuřuješ. A ještě z takové fajfky! Tu jsi asi našel někde na smetišti. Zahoď ji a raději mi řekni, co budeme dělat.“

Vyňal dýmku z úst a s trochou pohrdání řekl: „Předně to není žádná fajfka, ale velice vzácná krátká dýmka; za druhé, jestli dáme najevo, že máme strach, povzbudíme divochy tak, že se na nás co nejdříve vrhnou. Proto si myslím, že bude nejlíp, když se klidně a přátelsky pokusíme s nimi dohodnout. Dohodli jsme se s Ilpou a jejím synem, proč bychom se nemohli dohodnout s těmihle tanečníky a muzikanty?“ hlavou ukázal na Indiány na pevnině. „Horší bude, jakou řečí se s nimi domluvit. Já tu jejich hatmatilku neznám, ty taky ne, možná že nám pomůže Ilpa.“

„Ilpa by jim měla rozumět,“ souhlasila Jana, která se už přestala rozhořčovat nad dýmkou a klidem svého bratra.

Zavolali Indiánku, ale ta se třásla strachem, že skoro ani mluvit nemohla. Byla přesvědčena, že Tukanové jsou tu jenom proto, aby se zmocnili jí, Ilpy, a jejího syna. Marně se ji snažili sourozenci Rivaudovi uklidnit. Teď se ke všemu ještě dala do pláče a nebyla k utišení.

Jak podivná věc je odvaha, napadlo Jana. Ilpa se dosud chovala opravdu statečně a teď najednou, když jí možná ani žádné nebezpečí nehrozí, začíná ztrácet odvahu.

Nedovedl si vysvětlit, proč Ilpa dostala najednou takový strach. Byla neklidná, nemohla se soustředit, co řekla, nemělo mnoho smyslu, a tak nezbylo než se vzdát myšlenky, že by mohla být tlumočnicí mezi Janem a tukanskými Indiány.

Jana napadlo, že by to mohl zkusit se Sarim. „Poslyš,“ obrátil se na chlapce, „nechtěl bys přeložit tamtěm na břehu, co ti řeknu?“

Chlapec samozřejmě souhlasil. Byl pyšný na to, že ho Jan poctil takovou důvěrou: „Jen říkej. Já jim to povím přesně jako ty. Můžeme začít.“

Jan se zasmál a poručil Sarimu, aby vylezl do lodního koše. „Zatím nic neříkej,“ křičel na něho, když chlapec jako veverka šplhal po ráhnu. „Teprve, až ti povím. Budeš mluvit pěkně nahlas, aby tě na břehu dobře slyšeli.“

„Už jsem tady,“ hlásil chlapec, když se usadil v lodním koši. „Můžeme začít.“

„Tak překládej: Řádí bychom věděli, jak vám můžeme prospět,“ začal Jan.

Sari si odkašlal a pak začal ve své mateřštině tlumočit, co mu řekl Jan.

Indiáni ztichli a pozorně naslouchali. Bohužel brzo se ukázalo, že nikdo z nich Sarimu nerozumí.

Začali hlučet a volat, jeden se snažil druhého překřičet, ale ani Sari jim nerozuměl. Mluvili zřejmě nářečím, které mladý Indián neznal.

„A jsme v koncích,“ povzdechl si Jan sklesle.

„Snad se s nimi domluvím já,“ ozvala se jeho sestra, která celý ten výjev pozorně sledovala, naoko bezstarostně. A než se jí bratr stačil zeptat jak, sama vyšplhala do lodního koše. V jedné ruce držela láhev rumu, v druhé lesklé korálové cetky. Všechno to zvedla nad hlavu, potřásala korály a ukazovala je Indiánům.

Na břehu se ozvaly hlasité projevy obdivu a radosti, muži, ženy i děti natahovali ruce a smáli se, jako by úplně zapomněli na své nepřátelské úmysly, jestli vůbec kdy jaké měli.

„Co tě to napadlo?“ zeptal se Jan sestry, když slezlá z lodního koše. „Nemyslíš, že to bylo trochu neopatrné?“

„Proč?“

„Indiáni teď budou přesvědčeni, že tu máme celé skladiště bůhvíjakých cetek a budou se k nám chtít za každou cenu dostat. Podej čertu prst –“

„Už se stalo,“ přerušila ho Jana. „Uvidíme.“

„Teď ovšem musíme držet slovo, které jsi jim dala. Něco hodíme na břeh.“

„Nemůžu jim přece hodit láhev rumu.“

„Proč ne! Omotáme ji slámou, snad se jí nic nestane.

„Anebo,“ Jan se uhodil do čela, „co kdybychom spouštěli dárky po laně?“

Vyhledal dlouhé lano, jeden jeho konec hodil Indiánům, druhý pevně držel v ruce a snažil se posunky vysvětlit, jak to s tím lanem myslí.

Tukanové pochopili Rivaudův záměr velice rychle. Zachytili lano a hned je napjali.

Jan vložil do plátěného pytlíku láhev rumu a korálkový náhrdelník. Pytlík byl uvázán tak, že s ním bylo po tom improvizovaném výtahu možno pohybovat nahoru a dolů.

Co se během několika příštích minut stalo, těžko popsat. Kouzelníci, muži, ženy i děti se shlukli kolem darů, začali se o ně tahat, všichni se chtěli zmocnit láhve rumu, strkali se, rvali, opravdu nepěkná podívaná! Málem by byli při té tahanici náhrdelník přetrhli.

Konečně se jeden z Indiánů zmocnil láhve, přiložil ji k ústům, a přestože se ostatní na něho sápali, pil a pil. Teprve když měl dost, dal láhev kolovat.

Indiáni nebyli zvyklí na tak silný alkohol, někteří se brzo začali potácet, jiní se bláznivě smáli. Ti, na které se nedostalo, křičeli, nadávali, natahovali ruce a domáhali se další láhve. Nezbylo než jim ji poslat.

Rivaudovi nelitovali alkoholu, k ničemu jej nepotřebovali a ty láhve rumu jim přece jen dávaly naději, že se za tuto pochybnou cenu vykoupí.

Ve špižírně stál ještě plný soudek rumu, skleněných korálů a cetek však bylo málo. Nakonec se museli rozloučit s posledním náhrdelníkem.

Indiánům to všechno nestačilo. Žádali další a další dary. Ozvaly se hrubé nadávky, nad hlavami chtivých Tukanů se objevily zaťaté pěsti. Situace se stávala čím dál hrozivější. Naštěstí se den chýlil ke konci a Indiáni byli neustálým křikem, pobíháním sem tam a tahanicemi o skleněné a kovové cetky unaveni. Projevy nepřátelství začaly ochabovat. Zdálo se, že se alespoň pro dnešek ne-odhodlají k nějakému nepřátelskému činu.

„Měla by sis už jít lehnout,“ vybídl sestru Jan, „zůstanu na stráži. Kdyby se něco stalo, probudím tě.“

Jana se však od svého bratra nechtěla hnout. Z kajuty si přinesla pokrývky a ulehla s Ilpou a Sarim na palubě. Jan na odpočinek ani nepomyslel, pozorně sledoval, co se děje na břehu. Teprve k půlnoci ho přepadla taková dřímota, že musel probudit sestru a poprosit ji, aby ho na chvíli vystřídala.

Obavy obyvatel Svatého Jakuba, že by je Indiáni mohli v noci přepadnout, byly zbytečné. Do svítání se nic nestalo, ba ani čtyři další dny a čtyři noci se Indiáni nepokusili napadnout loď. Denně dostávali tři láhve rumu, které jim Jan spouštěl po laně. Bojovali o ně urputně mezi sebou a zdálo se, že jsou s tímto výkupným zatím spokojeni.

Pátého dne si stoupl Jan k zábradlí, přiložil dlaně k ústům a zavolal francouzsky: „Přátelé, bylo by dobře, kdybyste pokračovali ve své cestě, zbytečně ztrácíte čas.“

Indiáni sice v tichosti a pozorně mladého Rivauda vyslechli, ale nerozuměli mu ani slovo. Pak se začali smát, něco pokřikovali a tomu zase nerozuměl Jan.

„Jen se smějte, vy šeredové,“ rozzlobil se mladý Rivaud, „však vás smích přejde, jen co nabiju dělo.“ Použil dokonce několika hrubších výrazů, za které ho musela sestra pokárat.

„Nemluv tak,“ řekla. „Člověk se nesmí snížit k hrubostem, ani když je rozčilen, ani když mluví s lidmi, s jakými máme teď co dělat my.“

Indiáni nerozuměli ničemu z toho, co jim říkal ten mladý muž na palubě. Smáli se a křičeli dál. Jan jen bezmocně mávl rukou a už se nepokoušel s Tukany dohovořit.

Uplynul týden, začal nový, ale Indiáni se nehýbali. Jako by se chtěli natrvalo usadit na břehu v blízkosti Svatého Jakuba.

„Jsme v pěkné bryndě,“ řekl rozmrzele Jan jednoho večera, když se Tukanové hlasitěji než jindy domáhali dalšího výkupného. „Budeme tu asi muset dřepět do příští zimy. Jen mi nejde do hlavy, čím se ti křiklouni živí. Ani jednoho z nich jsem neviděl, že by přišel s nějakým úlovkem nebo že by se staral, jak sehnat něco k jídlu.“

Desátého dne zpozorovali, že mezi obléhateli lodi nastal nezvyklý neklid. Indiáni běhali sem a tam, shlukovali se a zase se po skupinkách rozbíhali na všechny strany. Janě se dokonce zdálo, že uslyšela výstřel.

„Vypadá to jako rána z pušky,“ řekla, „možná že jsou někde nablízku běloši a Indiáni dostali strach. Kdyby to tak byli běloši, ti by nám jistě pomohli.“

Její bratr pochybovačně zavrtěl hlavou. „Proč by to měli být právě běloši? Také Indiáni dovedou zacházet s puškou. Ale i kdyby to byli běloši, neznamená to, že nám určitě pomůžou. Slyšela jsi Ilpu vypravovat o banditech, kteří se potulují v povodí Amazonky a říkají si lesní kapitáni. Přepadají Indiány, nejdříve je oloupí a pak je prodávají do otroctví, nebo je dokonce zavraždí.“

Rozhovor obou sourozenců přerušil zmatený křik. Ruch na břehu ještě zesílil. Indiáni strhli stany, sebrali své věci a běželi k lesu. Ozvalo se několik výstřelů a za chvíli byl břeh prázdný. Nebylo vidět jediného Indiána. Jako by se do země propadli.

„Mají větší strach než my,“ řekl Jan. „Jenom bych rád věděl, co je tak vylekalo.“

Sotva domluvil, přiběhla Ilpa s tváří plnou hrůzy. Jan a jeho sestra viděli už několikrát, jak se indiánka dovedla polekat, ale co spatřili teď, bylo daleko horší než kdykoliv předtím.

„Co se stalo?“ zeptala se Jana. „Tak mluv, řekni, co je, Ilpo!“

Indiánka však nebyla schopna ze sebe vypravit jediné slovo. Jenom němě ukazovala k lesu.

Teď už Jan i jeho sestra věděli, že se blíží větší nebezpečí, než byli tančící, povykující a po rumu toužící Indiáni z kmene Tukanů.

KAPITOLA 10

DÉSIRÉ CAVENTOUS

Kolem poledne se na jižním konci lesa vynořila skupina Indiánů, černochů, několika bělochů a míšenců. Tlupa čítala asi šedesát prapodivně vystrojených lidí: visely z nich cáry, na hlavách měli slaměné širáky, přes ramena pušky, v rukou pistole, za pasem dýky nebo dlouhé šavle a nože a na nohou cosi, co snad kdysi byly boty nebo opánky. Jeden z nich, jejich vůdce, byl opásán špinavou bílou šerpou. Na první pohled bylo jasné, že jsou to nebezpeční dobrodruzi,

Jana napadlo, že by to mohli být lesní kapitáni, kteří se potulují po březích brazilských řek, vydávají se za počestné obchodníky z Rio de Janeira, ale ve skutečnosti loupí a obchodují s lidmi.

Sešli se ze všech koutů světa. Nejurostlejší z nich byli míšenci bělochů, Indiánů a černochů, dezertéři z brazilské armády, kteří se nechtěli podvolit přísné vojenské kázni a raději volili loupeživé řemeslo. Bylo mezi nimi také dost uprchlých zločinců.

Bandité, kteří se tak znenadání objevili na mořském břehu, zůstali udiveně stát a se zájmem si prohlíželi vrak Svatého Jakuba. Ještě před chvílí nikoho z nich nenapadlo, že by tak snadno mohli přijít k bohaté kořisti. Rychle se však ze svého překvapení vzpamatovali a hned začali radostí křičet, výskat, vyhazovali slaměné klobouky do vzduchu, a kdyby je byl jejich vůdce nezadržel, byli by se asi bez rozmýšlení vrhli na loď.

Jana při pohledu na rozjásané lupiče zbledla. „Už vím, proč se Ilpa tolik polekala, když poznala, o koho jde,“ řekla chvějícím se hlasem. „Dostali jsme se z deště pod okap. Tukanové by mi byli teď mnohem milejší nežli tahle sebranka.“

„Nesmíme dělat předčasné závěry, Jano,“ řekl bratr klidně. „Zkusíme si s nimi promluvit a pak se uvidí.“ Jako vždy dával přednost vyjednávání před bojem.

Lupiči se po zákroku svého velitele uklidnili. Utábořili se na břehu, jako by tu chtěli zůstat delší dobu, nanosili z lesa klestí, rozdělali ohně a vařili si jídla z ulovené zvěře. Přitom si nepřestávali zvědavě prohlížet loď, občas něco na mladého Rivauda nebo na jeho sestru vykřikli, ale bylo jim těžko rozumět. Ilpa zůstala v podpalubí, ne-odvážila se vyjít na palubu. Pořád jenom opakovala: „Zlí, zlí.“

Když se lesní kapitáni najedli, vystoupil jejich vůdce na okraj skály, přiložil dlaně k ústům a zvolal cosi portugalsky. Jan nerozuměl jediné slovo, a snažil se proto posunky vysvětlit, že neví, co vůdce lupičů říká.

Člověk na skále na chvíli zmlkl, asi pochopil, co mu chtěl mladý Rivaud naznačit. Lupiči, kteří obklopili svého vůdce, se začali hlasitě smát. Jana ten hloupý a bezdůvodný smích popudil: „Tou vaší zatracenou hatmatilkou se asi nedorozumíme,“ vykřikl. „Jsem však ochoten si promluvit s někým z vás, kdo umí francouzsky.“

K překvapení Jana Rivauda se z davu ozvalo několik francouzských slov. Lupiči se kolem svého vůdce rozestoupili, aby uvolnili cestu pomenšímu člověku, jehož tvář, byla zarostlá nazrzlými vousy. Postavil se vedle muže, který se marně snažil s Janem domluvit portugalsky, a pobaveně se díval na loď.

„Vy rozumíte francouzsky?“ zeptal se pochybovačně Jan.

„Jakpak bych nerozuměl. Jsem Francouz a jsem na to hrdý,“ zakřičel vousatý chlapík s pravým gaskoňským přízvukem.

„Zaplať pánbůh, to se teda určitě domluvíme,“ oddechl si Jan. „Poslouchejte dobře,“ pokračoval, „musím vám říct, co se nám stalo,“ a začal líčit, jaké příhody zažil on a jeho sestra, když Svatý Jakub ztroskotal, jak už pět měsíců žijí na tomto opuštěném místě, kde kromě Ilpy, jejího syna a tlupy Indiánů se s nikým nesetkali. Jan ve své upřímnosti dokonce prozradil, že brzo nebudou mít co jíst, a že se proto rozhodli vrak opustit. Nakonec řekl Gaskoňci i to, že by se nejraději dostali do nějakého přístavu, aby se odtud mohli vrátit do vlasti.

Když Jan domluvil, Gaskoněc začal překládat.

Vůdce lesních kapitánů pozorně naslouchal a pak požádal svého překladatele, aby Janovi položil několik otázek.

„Zeptej se ho, kolik střeliva ještě mají,“ poručil.

„Tři soudky prachu, něco nábojů pro pušky, dvě děla a osm karabin,“ odpověděl Jan.

„To není špatné,“ zasmál se vousatý lupič. „A jak jste na tom s penězi?“

„Peníze? Kde bychom je vzali? Nemáme ani krejcar. Kapitán, než opustil loď, vzal pokladnu s sebou na záchranný člun. Ta teď odpočívá někde na mořském dně.“

„No, no,“ pokyvoval nedůvěřivě Gaskoněc hlavou. „A jak je to s jídlem? Říkáte, že jste na tom taky bídně, jestli jsem dobře rozuměl.“

„Máme jednu ovci, několik slepic a kuřat, sladké brambory, tapioku, půl soudku rumu, dva soudky vína. Počítám, že brzo nebudeme mít co dát do úst.“

Jan se rozhodl, že nic nezamlčí, že Gaskoňci vylíčí celou situaci pravdivě.

Muž s rezavým strniskem se přestal ptát, obrátil se k vůdci lupičů a chvíli se s ním dohadoval.

„Seňor Magalao mi nařídil, abych vám ještě přeložil toto: Všichni do jednoho okamžitě opustíte loď. My vám za to necháme zásoby na tři dny, jednu pušku a padesát nábojů. A můžete si jít, kam chcete.“

„Cože?“ nechtěl svým uším věřit Jan. „To je ale velkomyslný pán, ten váš seňor Magalao. Vyřiďte tomu džentlmenovi,“ tón Janovy řeči zněl ironicky, „že tak velkomyslné podmínky jsme nečekali, a že jsme proto v hlubokých rozpacích, jestli je máme přijmout, nebo – nebo mu vpálit kouli do palice.“

„Cože? Co to povídáte? Jen zkuste nepřijmout, co vám seňor Magaláo nabízí,“ Gaskoněc nedal Janovi ani domluvit. „Zatočíme s vámi, že nebudete vědět, jestli vám narostla hlava na krku nebo na koleně. Nedostanete ani krajíček chleba, a co se s vámi stane dál, to si můžete na prstech spočítat. To je poslední naše slovo. Tak co? Jak dlouho se chceš rozmýšlet, mladíku?“ Gaskoněc, který dosud Janovi vykal, mu začal teď pohrdavě tykat. Jan se podíval na sestru.

„Takové podmínky přece nemůžeme přijmout,“ odpověděla a zčervenala hněvem.

Jan přiložil dlaně k ústům a zavolal: „Řekni svému pánovi, že bychom vám byli dobrovolně přenechali loď, ale poněvadž se k nám chováte tak darebácky a žádáte něco, co člověk se zdravým rozumem nemůže přijmout, vyřídíme si to spolu jinak. Máme dost zbraní, abychom se ubránili. A když na to přijde, vyhodíme loď do vzduchu.“

Teď však nastal obrat, který nikdo nečekal. Gaskoněc se rozesmál, začal tleskat a křičel: „Výborně, mladý muži! To je správná řeč! Ten můj kapitán je sice lotr, ale taky je to zbabělec, že mu není rovno. Ten se tak hodí za strašáka do zelí. Když někdo ukáže, že má pro strach uděláno, seňor Magaláo splaskne a práskne do bot. Je to baba, a ne chlap. Můžete se na mě, mladý pane, spolehnout. Jsem přece váš krajan. Ať mě čert vezme, jestli vám nepomůžu, na to, co já řeknu, můžete vzít jed.“

Kdyby do Jana udeřil z čistého nebe blesk, nebyl by tak překvapen jako tím, co právě slyšel. Když se trochu vzpamatoval, obrátil se k sestře: „Nad tímhle mi zůstává rozum stát. S takovým člověkem jsem se v životě nesetkal. Slyšela jsi? Co tomu říkáš?“

„Já bych mu moc nevěřila. Je to lupič jako ti ostatní. Měli bychom si na něho dát pozor. Možná že je to lest.“

„Nedovedu si vysvětlit, jak mohl tak rychle obrátit na šestáku, ale zdá se mi, že bychom to s ním měli přece jenom zkusit,“ řekl Jan. „Koneckonců, co jiného nám zbývá? Kdyby nám pomohl, jak slibuje, mohli bychom se snad odtud dostat se zdravou kůží. Na druhé straně –,“ Jan nedomluvil.

Gaskoněc právě skončil s překládáním Rivaudovy odpovědi, vůdce lupičů zaklel a vydal rozkaz k útoku na loď. Lesní kapitáni začali nabíjet pušky, někteří už zamířili, jenjen vystřelit.

„K zemi!“ vykřikl Jan. „Ilpo, utíkej k dělu. Víš, co máš dělat. Jano, rychle k velitelskému můstku, tam zalehni, najdi si dobrý výhled a miř přesně. Já si vezmu na starost seňora, toho jejich povedeného velitele.“

Zazněly první výstřely. Lupiči mířili špatně, většina střel zasáhla ocelové pláty, kterými Jan opevnil loď.

„Darebáci! Ale střílet jste se pořádně nenaučili,“ ulevil si.

Ozvala se rána, daleko silnější než všechny výstřely z pušek lesních kapitánů – Ilpa vystřelila z děla. Několik banditů se skácelo k zemi. Na břehu nastal zmatek. Jan toho využil a dvakrát vystřelil.

„Výborně, Ilpo! A ještě jednou, a stejně přesně jako prve,“ chválil Indiánku.

Ilpa poslechla, znovu to zadunělo a znovu to byl přesný zásah. Tentokrát se zmatek mezi lupiči změnil v bezhlavý úprk. První vzal do zaječích Magaláo. Za ním běželi, co jim nohy stačily, jeho podaření kumpáni.

Jan vstal a ze samé radosti se začal hlasitě smát. Sari se dal do křepčení a přitom svým tenounkým dětským hláskem cosi nesrozumitelného prozpěvoval. Ilpa s Janou s rozzářenými tvářemi pozorovaly, jak se lupiči ženou jeden přes druhého, jen aby byli co nejdál od Svatého Jakuba.

Jan však věděl, že ještě není všemu konec, byl přesvědčen, že se lupiči vrátí. „Nedejme se oklamat,“ varoval, „ti darebáci se určitě pokusí o nějakou lest. Nevzdají se jen tak kořisti, jakou je naše loď.“

Vtom se na zádi ozvalo volání o pomoc. Jan se bleskurychle otočil a spatřil promočeného Gaskoňce, jak se šplhá na loď a jak se zuby nehty brání dorážejícímu Aksamitoví, Zlatému kožíšku a Smaragdoví. Francouzův oděv byl samý cár. Nešťastník se oháněl na všechny strany a ječel: „Mladý pane, moc vás prosím, zavolejte ty kocoury, nebo se stane neštěstí. Zaživa mě roztrhají.“

Mladý Rivaud zamířil na dobrodruha pistolí a zeptal se: „Co tady chcete? Proč se nedržíte těch svých podařených kamarádů?“

„Prosím vás, pane, zavolejte na ty své kocoury,“ naléhavě žebronil Gaskoněc, jako by neslyšel, na co se ho Jan ptá. „Mě už ta hra s nimi nebaví. Jde mi přece o zdravou kůži a ty mrchy mě roztrhají na kousky. Prosím vás, honem je zavolejte.“

Zatím přiběhla Jana a za ní Ilpa se Sarim. „Tak už dost, Smaragde, Kožíšku a Aksamite, ke mně!“ poručila jaguárům. Šelmy zlostně zavrčely, ale poslechly.

„To jste vy, co jste se mnou prve mluvil francouzsky?“

Jan nepřestával na Gaskoňce mířit.

„To jsem já, jako že se Désiré Caventous jmenuju!“

„Vy přece patříte k té bandě, co si říká lesní kapitáni,“ pokračoval ve výslechu Jan.

„Ano – ano,“ koktal Gaskoněc, „totiž vlastně ne. Patřil jsem k nim, ale teď už jich mám plné zuby. Na mou duši, jako že se Désiré Caventous jmenuju.“

„A směl bych vědět, proč jste se tak náhle rozhodl rozejít se se seňorem Magaláem?“

„To se ví, že se můžete zeptat. Ale já mám hlad jako vlk, a taky bych rád něco vypil. Vím, že toho sami moc nemáte, ale něco mi dáte, viďte? Těm lotrům jsem nepřeložil všechno, co jste říkal, na mou hříšnou duši, to mi můžete věřit. O tom, že jsou tu nějaké zásoby, nebo dokonce víno, o tom jsem ani nešpitl. Já si rád přihnu, to teda nezapírám, ale co je moc, to je moc, namol jsem v životě nebyl. Dovolte, abych se představil, i když jsem už řekl, jak se jmenuju: Jsem Désiré Caventous, světlo světa jsem spatřil v Cadillacu na Garoně. Znáte to tam?“

Byl směšný ve své neomalenosti, Jana se nemohla ubránit úsměvu, a když to Jan viděl, usmál se taky.

„Jen se smějte,“ řekl Gaskoněc vesele, „je líp, když se lidi smějou, než když po sobě střílejí. Uvidíte, že se spolu dohodneme. Désiré Caventous je správný chlap, to mně musíte věřit. Já už mám těch španělských a portugalských lotrů až po krk. Povídám si: Caventousi, teď máš příležitost napravit všechny ty hříchy, cos napáchal. Nastala chvíle, kdy můžeš udělat v životě aspoň jednou dobrý skutek. Ukážeš lesním kapitánům paty a pomůžeš těm dvěma mladým. A jak jsem řek, tak jsem to taky udělal. Sjel jsem po skále jako blesk a vyšplhal se na zadní palubu, jenže vy jste mě vůbec neviděli; zato vaši kocouři by mě byli málem sežrali.“ Gaskoněc mluvil rychle, nevybíral slova a zdálo se, že mu na ničem jiném nezáleží, než aby přesvědčil své posluchače o tom, že mluví pravdu a myslí to s nimi upřímně.

Jan byl opatrný. „A jakou záruku nám můžete dát, že to všechno není lest a že jste se nesmluvil se svými kumpány?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Jakou záruku?“ Caventous se zasmál.

„Půjčte mi pušku, já vám tu záruku předvedu.“

„K čemu potřebujete pušku?“

„K čemu? Hm. Osolím některého ze svých bývalých kamarádů. To vás snad přesvědčí, jak to s vámi myslím.“

Jan zavrtěl nedůvěřivě hlavou. „Jak byste mohl mít svědomí střílet do lidí, kteří ještě před chvílí byli vašimi kamarády a s nimiž jste se dělil…“

„O rány pěstí a nožem,“ přerušil ho Gaskoněc prudce. „Já si s těmi pány mám ještě vyřídit nějaké účty. A jsou pěkně dlouhé. Rád bych jim vrátil to, co jsem jim dlužen. Není nad pořádek.“

Jana strnula, když bratr podal Gaskoňci ruku a řekl: „Chci vám věřit, pan Caventousi. Vaši pomoc potřebujeme jako sůl, a jestli to s námi myslíte, jak říkáte, nevím, proč bychom neměli být přáteli.“

„Taková řeč se mi líbí,“ zaradoval se Gaskoněc. „Tak teda na život a na smrt.“ Pak se zadíval na břeh a vykřikl: „Pozor! Budou střílet! K zemi!“

Jan strhl sestru, Ilpu i Sariho na podlahu paluby. Těsně nad hlavami jim zahvízdaly střely, několik jich narazilo na ocelové pláty nad zábradlím lodi.

„Poslouchejte dobře, co vám řeknu,“ Gaskoněc trochu zvedl hlavu. „Lesní kapitáni mají jenom pár pušek a se seňorem Magaláem je jich šedesát, vlastně teď už ani tolik ne. Několika jste pomohli na onen svět a mě už taky k sobě nesmějí počítat.“

Vstal a opřel se o karabinu, kterou mu podal Jan. „Počkat, počkat, jak to počítám? Ještě míň jich je. Musím odpočítat pět zajatých Indiánů, které táhnou s sebou. Chovají se k nim hůř než k dobytku. Rádi by z nich vytáhli, kde jsou ložiska zlata. Indiáni to vědí, ale mlčí jako hrob.“

„Nevíte, ke kterému kmeni patří ti Indiáni a jak se jmenují?“

„To se mě, slečinko, moc ptáte. Pamatuju si jen jedno jméno, Serafim, protože ten člověk je takový divný.“

„Serafim?“ zvolala Jana. „Nevíte, jestli patří ke kmeni Rukujů?“

„Rukujů, nerukujů, to já nevím. Já se v Indiánech nevyznám. Pro mě je Indián jako Indián. Pozor!“ vykřikl. „Už jsou tu zas.“

Znovu zalehli.

„Teď se podívejte!“ Gaskoněc zamířil a vystřelil. Neopatrný míšenec, který vystrčil hlavu za skaliskem, vykřikl a skácel se.

Také Jan a Ilpa vystřelili. Indiánka tentokrát střílela z pušky.

„Jestli budeme takhle pokračovat,“ pochvaloval si Caventous, „za tři dny nebudeme mít na koho střílet.“

Bylo to trochu přehnané, lupiči se mohli usadit na břehu, poschovávat se za skalami a počkat, až hlad a nedostatek střeliva donutí obležené, aby se vzdali. Ostatně ani opevnění Svatého Jakuba nebylo tak docela nezranitelné.

Lesní kapitáni poznali, že na lodi mají lepší zbraně, že pušky trosečníků nesou dál, že jsou přesnější. Rozhodli se tedy, že se k útoku důkladně připraví a že ve vhodný okamžik využijí překvapení. Proto toho dne až do večera ani hlavu nevystrčili, zůstali skryti za skalisky a nikdo z nich ani jednou nevystřelil.

Nastala noc. Obležení si rozdělili stráže, jenom Jana byla této povinnosti zbavena. Měla plné ruce práce s přípravou jídla a se svou malou domácností. A také se musela postarat o nového obyvatele Svatého Jakuba. Ošetřila Caventousovi rány, které utržil od jaguárů, a dala mu pořádně najíst.

„Nikdy vám to, slečinko, nezapomenu, teď se cítím jako v ráji, možná ještě lip,“ liboval si, když se po koupeli a po jídle zabalil do přikrývek a lehl si na palubu. „To je nejkrásnější noc, jakou jsem po tolika letech zažil.“

Do půlnoci měli stráž Jan a Ilpa. K ránu je vystřídal Sari a Gaskoněc.

Na břehu však bylo ticho, ani lístek se na stromě nepohnul. Po lesních kapitánech jako by se zem slehla.

„Co myslíte, pane Caventousi, nemají toho ti pánové už dost?“ zeptal se Jan, „Nesebrali svých pět švestek a neodtáhli k čertu?“

„Kdepak, to je neznáte. Taková kořist, celá loď, a k tomu na dosah ruky! O těch ještě uslyšíme!“

Avšak i příští den minul bez příhod. Jako by měl pravdu Jan, a ne Gaskoněc. Lupiči nedali o sobě vědět, nikde se neukázala kudrnatá hlava míšence s velkýma očima, nikdo nevykřikl řečí, které mladý Rivaud nerozuměl. Kolem dokola panovalo ticho, napohled to byl ráj, o němž mluvil Gaskoněc.

„Měli bychom se podívat do lesa po čerstvém mase,“ navrhl Jan, který už začal být netrpělivý. „Se zásobami budeme co nejdřív na dně, brzo nebudeme mít co jíst.“

Désiré Caventous s tímto návrhem nesouhlasil. „Nedovedete si, mladý pane, představit, co to je za prohnané darebáky. Vzal bych jed na to, že jsou zalezlí za skalisky a jen číhají, jestli vylezeme na břeh. Počkejte ještě několik dnů a uvidíte. Zatím vám radím, a to velice upřímně, zůstaňme, kde jsme. Líp si nějaký ten žvanec odříct než se nechat odstřelit jako králík.“

Gaskoněc znal své bývalé společníky. Žil mezi nimi dost dlouho a dobře věděl, čeho jsou schopni. Že měl pravdu, ukázaly příští dny.

KAPITOLA 11

LESNÍ KAPITÁNI

Celých pět dnů nedali lupiči o sobě vědět. Jan už byl z toho dlouhého pobytu na lodi nešťasten, byl by si rád vyšel na lov, a nebýt Gaskoňce, byl by se asi dal lesními kapitány obelstít.

„Jenom trpělivost, nesmíme se tím zdánlivým klidem dát oklamat,“ varoval Caventous. „Uvidíte, mladý pane, ti tam –,“ Gaskoněc ukázal hlavou ke břehu, „jednoho dne ztratí trpělivost. A musejí přece být z něčeho živi,“ – vychytrale zamrkal levým okem. „Uvidíte, že to naše obležení už dlouho trvat nebude.“

Bývalý člen bandy měl pravdu. Šestého dne časně zrána se to na skalách na břehu hemžilo bandity. Vylezli z úkrytu a bez míření začali hlava nehlava střílet. Jejich zbraně byly zastaralé a pušky měly krátký dostřel, některé sotva nějakých padesát šedesát metrů. A tak většina střel skončila na ocelových plátech.

A přece jeden z živých tvorů na palubě Svatého Jakuba se stal obětí palby lupičů. Jedna střela narazila na železné zábradlí, odrazila se a zasáhla slepici, která poplašeně běhala po palubě. Byla to jediná a zbytečná oběť útoku lesních kapitánů a všichni kromě Caventouse to ubohé zvíře upřímně litovali. Jediný Gaskoněc si pochvaloval:“

„Tohle je první dobrý skutek“, který ti lotři udělali, ušetřili nám smutnou povinnost toho přestárlého opeřence zabít. Teď slepičku pěkně oškubeme a –,“ Francouz labužnicky zamlaskal, „kdybyste věděli, jak se těším. Musím jim za to poděkovat.“ Gaskoněc uchopil pušku, zamířil a jeho přesná rána skolila dalšího banditu.

Situace vypadala pro obležené jen zdánlivě dobře. Ve výhodě přece jenom byli obléhatelé. Nemuseli se bát, že nebudou mít co jíst, chránil je les a tam se také mohli vypravit na lov a získat čerstvou zvěřinu.

Zato v lodním skladu vůčihledě ubývalo zásob. Po třech týdnech obléhání jich zbylo tak málo, že se Jan rozhodl důkladně si promluvit s Gaskoňcem.

„Myslím, že za několik dnů nebudeme mít co jíst,“ začal. „Na prstech se dá spočítat, jak dlouho to ještě vydržíme. Budeme muset něco udělat, ať se děje co chce.“

Caventous se nedůvěřivě podíval na mladého Rivauda. „Já jsem se u té bandy neměl nikdy tak dobře jako tady,“ řekl vesele. „Ani se mi věřit nechce, že by tyhle zlaté časy měly skončit. Ale když říkáte, mladý pane –“

„Můžete se na vlastní oči přesvědčit. Pojďte se mnou a uvidíte. Špižírna je skoro prázdná.“

Sestoupili do podpalubí, a když Jan otevřel místnost, kde kdysi bylo zásob, že si s nimi nevěděli rady, Gaskoněc spráskl ruce. „Propánakrále! Za týden jsme hotovi!“

„Ještě že je to se střelivem lepší,“ poznamenal Jan. „Říkám vám, nedá se nic dělat, musíme se nějak potají dostat z lodi a pokusit se zastřelit nějakého králíka.“

Caventous mlčky pokyvoval hlavou. Nejraději by opakoval, co už tolikrát řekl tomu mladému muži, že je šílenství opustit poměrně bezpečnou loď, že lesní kapitáni na ten okamžik jenom čekají, ale viděl, že Jan si nedá říci. A tak jen pokrčil rameny. „No, co se dá dělat, zkusíme to.“

Domluvili se, že druhého dne ještě před úsvitem se Jan pokusí proklouznout mezi hlídkami lesních kapitánů a dostat se do lesa. Snad se mu podaří něco ulovit. Vrátí se po setmění, kdy lesní kapitáni usednou k ohňům a budou večeřet.

Zrovna když se chystal opustit loď – bylo to už devátý den, co je lupiči obléhali –, spatřil, jak několik banditů sestupuje ze skal a jak se, ozbrojeni puškami, sekerami a revolvery, opatrně blíží k lodnímu vraku. Přestože lesní kapitáni měli velkou přesilu, nikdo na palubě neztratil rozvahu. Jan požádal Gaskoňce, který ho šel vyprovodit, aby se vrátil a přivedl Janu, Ilpu i Sariho; sám čekal na palubě, co se bude dít dál.

„Hej! Vy tam!“ ozvalo se ze zástupu lupičů, když se přiblížili k lodi a spatřili mladého Rivauda. Před ostatní vystoupil seňor Magaláo a lámanou, skoro nesrozumitelnou francouzštinou křičel: „Monsieur!-Monsieur! Zbraně dolů! Zbraně pryč! Rozumíš?“

„Pojď si pro ně,“ křikl na vůdce lesních kapitánů Jan. „My ti přichystáme takové uvítání, že na ně do smrti nezapomeneš.“

Lupiči jako by čekali na tuto chvíli. Za hrozného spílání, křiku a vzájemného povzbuzování se hnali k Svatému Jakubu.

„Jano, Ilpo, Sari, do podpalubí! Caventousi, k zadnímu dělu!“ poroučel Jan, Sám běžel k dělu na přídi. „Já ti dám složit zbraně,“ mumlal pro sebe. Když přiběhl k dělu, zhluboka vydechl, pak zamířil a zapálil doutnák.

„S pozdravem od Jana Rivauda,“ vykřikl. Zazněla rána, hned po ní druhá. Také Gaskoněc dlouho nečekal se smrtonosným pozdravem svým bývalým společníkům.

Několik útočníků padlo k zemi, jako by je podťal. Ostatní se zastavili a křičeli na svého vůdce. Ten však nečekal, bleskurychle se obrátil zády k lodi a utíkal k lesu, co mu nohy stačily, a jeho kumpáni za ním. Jen čtyři lupiči nenásledovali příkladu svého vůdce. Byli nejblíž lodi, podařilo se jim zachytit se plachty předního stěžně a už se šplhali na palubu. Jan opustil dělo, běžel k zábradlí a pažbou ručnice udeřil jednoho lupiče po rukách. Ten se pustil a se zoufalým výkřikem se zřítil do vody.

Na druhého vetřelce se vrhl Zlatý kožíšek. Byl to útok tak nenadálý, že než si lupič uvědomil, co se děje, měl prokousnuté hrdlo. Se třetím si poradil Caventous, který přiběhl Janovi na pomoc. Vytáhl dlouhý nůž a svého bývalého společníka probodl.

„Teď budeme mít alespoň na chvíli pokoj,“ oddechl si, když lupičovo tělo dopadlo do vody.

Jan a Gaskoněc si v tom zmatku nevšimli, že čtvrtému lupiči se podařilo přeskočit zábradlí. Spatřily ho však Ilpa s Janou. Daly se do křiku, snažily se lupiči postavit do cesty, ale odstrčil je, proběhl kolem nich a zmizel.

„Ten lotr asi skočil do vody a utopil se,“ řekl Gaskoněc, „skoro nikdo z nich neumí plavat.“

Na pronásledování lesních kapitánů nebylo ani pomyšlení. Jan měl poraněné levé rameno, Gaskoňce zasáhla střela do boku a lupič, který vnikl na palubu a potom se ztratil, poranil Janu na hlavě a Ilpu na krku. Bylo tedy třeba ošetřit rány a odpočinout si.

Když se Jan dozvěděl, co se stalo jeho sestře, velmi se rozhněval. „Toho chlapa musím dostat živého, kdyby mě to krk mělo stát. Touhle rukou se s ním vypořádám. Pane Caventousi, já nevěřím, že skočil do moře a že se utopil. Nejspíš někam zalezl a teď se schovává.“

Přestože ho rána v rameni pálila, seběhl neopatrně do podpalubí.

„Počkej na nás. Pan Caventous ti pomůže,“ křičela na něho sestra. „Dej na sebe pozor, Jene! Ten člověk je určitě ozbrojen.“

Jan neviděl, neslyšel, jen se hnal za vetřelcem. Ale ten nikde. Buď opravdu skočil z paluby do moře, nebo se tak dobře skryl na lodi, že ho Jan nemohl nalézt.

„Mně neutečeš,“ bručel pro sebe mladý Rivaud. „Já tě najdu, i kdybych za tebou do pekla musel.“

Vrátil se na palubu, aby pomohl raněnému Caventousovi a oběma ženám.

Jana o nějaké pomoci nechtěla ani slyšet. „Mé zranění nestojí za řeč. Musíme ošetřit Gaskoňce, ten to z nás potřebuje nejvíc,“ řekla. Nejprve si však prohlédla Janovo zranění a zjistila, že jde naštěstí o lehké škrábnutí.

Všichni byli velmi vyčerpáni, a kdyby byli lupiči věděli, jak je posádka vraku unavena, byli by určitě znovu zaútočili a jen bůh ví, jak by to bylo dopadlo s obránci Svatého Jakuba. Naštěstí lesní kapitáni neměli ani tušení o tom, co se děje na lodi. Byli přesvědčeni, že se svými zastaralými puškami nestačí na děla, která jim způsobila tolik ztrát, a proto bezhlavě utekli. Zraněné nechali na břehu, nevšímajíce si jejich úpěnlivého volání o pomoc.

Janova oteklá paže brzo po tom, co na ni jeho sestra přiložila obklad, přestala bolet, a také Caventousovi se dařilo lépe. Ukázalo se, že jeho zranění je mnohem lehčí, než původně mysleli.

„Teď si alespoň budu muset, i kdybych nechtěl, chvíli odpočinout,“ řekl Gaskoněc. „A vy se taky pěkně vyspěte. Dnes už ti darebáci dají pokoj.“

Jan byl opatrný, Caventousovi neodporoval, ale určil, kdo zůstane na stráži a kdo si půjde odpočinout.

Nikomu se však nechtělo spát. Byli přece jenom vzrušeni tím, co dnes zažili. A tak když se Gaskoněc o sobě rozpovídal, našel pozorné posluchače.

„Vaše minulost, pane Caventousi, nemá s dneškem nic společného,“ přerušil ho hned na začátku Jan. „Dokázal jste, že to s námi myslíte dobře, a to je hlavní. Jestli jste někdy udělal, co jste neměl, to je vaše věc. My proto svůj názor na vás nezměníme. I když nám nic o sobě neřeknete, budeme vám věřit. Dnes jste dokázal, že jste dobrý člověk.“

Ale Gaskoněc trval na svém. Potřeboval se vypovídat, svěřit se někomu, o kom věděl, že mu bude rozumět. Vždyť po celou dobu, co žil s lesními kapitány, nenašel nikoho, s kým by se mohl spřátelit.

„Musíte vědět, kdo jsem. Nevím, co se může stát, a rozhodně bych nechtěl, abyste si někdy mysleli, že jsem byl lotr a darebák.

Už je to hezky dlouho, co jsem jako zástupce jedné vinařské firmy obchodoval v Kolumbii a v Guayaně. Jednou, když jsem byl na obchodní cestě, přepadl mě v Paramaribu nějaký chlap. Vytáhl dýku a vrhl se na mě s takovou silou, že jsem měl co dělat, abych se ubránil. Neměl jsem u sebe zbraň, musel jsem se bránit holýma rukama, jen se na ně podívejte!“ a ukázal své obrovské pěsti. „Je zbytečné, abych vám říkal, jak to dopadlo. Poslal jsem toho chlapa k čertu.“ Na chvíli se odmlčel. „Rozumíte, co tím myslím, Viďte? Věděl jsem, že mě zavřou. Taková věc přece neprojde jen tak. Hleděl jsem tedy co nejrychleji zmizet. Jenže, jak už to bývá, měl jsem smůlu. Sotva jsem ušel několik kilometrů, narazil jsem na hlídku a ta mě bez velkých okolků sebrala. Vsadili mě za mříže a pak přišel soud. Musím přiznat, že páni soudci uvěřili, že mě ten chlap přepadl, a tak to nedopadlo nejhůř. Napařili mně deset dnů, jenže já byl tenkrát divoch, mně se to zdálo moc. Začal jsem protestovat, řval jsem na soudce, hlavnímu policajtovi jsem řekl, že je pavián, strážníkovi, který mě měl odvést do vězení, jsem utrhl rukáv, a to dá rozum, že si tohle páni nedali líbit. Oplatili mně to mnohonásobně, poslali mě na galeje. Když mně to rozhodnutí četli, byl jsem tak rozčilen, že jsem vůbec nerozuměl, jak dlouho mám na těch galejích zůstat. Ale hned jsem začal přemýšlet, jak co nejdříve upláchnout. Nebudu to své vyprávění zbytečně prodlužovat, nakonec se mi podařilo, co se jen tak ledakomu nepodaří: uprchl jsem. Dozorce se opil, byl chudák stará pod obraz boží, a začal přede dveřmi mé cely hulákat. Řekl jsem si: Désiré, teď přišla tvá chvíle. Spustil jsem, že umírám. Najednou zarachotil ve dveřích klíč. Dozorce se přišel na mě podívat. Věděl jsem, že mám vyhráno. Jak strčil hlavu do dveří, vrazil jsem do chudáka starýho, ten zavrávoral a svalil se jako pytel mouky. To nebylo vězení jako u nás doma ve Francii, tam by se něco podobného jen tak nepodařilo. A než se dozorce vzpamatoval, byl jsem pryč. Tentokrát jsem byl opatrnější. Vyhýbal jsem se lidem, ve dne jsem spal, v noci pochodoval. Za několik dní jsem se dostal na savanu a k nějaké řece. Dnes vím, že to byla Araguaia. Podařilo se mi ji přeplavat, ale dál jsem už nemohl. Umíral jsem hladem, sotva jsem se držel na nohou, zkrátka byl se mnou konec. Řekl jsem si: Désiré, rozluč se s tímhle slzavým údolím. A zrovna v té chvíli, kdy už jsem byl smířen se svým osudem, objevila se tahle banda v čele se seňorem Magaláem. Dali mi najíst a napít, dělali, co mohli, aby mě postavili na nohy. Měl jsem na vybranou: přidat se k nim, nebo zajít jako raněné zvíře. Tři měsíce jsem to u nich vydržel. Jak to skončilo, víte sami.“

Gaskoněc se odmlčel a nikdo z jeho posluchačů nepře-rušil nastalé ticho.

„Tak dobrou noc,“ řekl Désiré Caventous, přetáhl si pokrývku přes hlavu a brzo usnul.

Když byl se svou sestrou v kajutě sám, řekl Jan zamyšleně: „Člověk se má krotit, ať se děje co se děje. Jinak na to obyčejně draze doplatí. Budu si muset občas vzpomenout na Gaskoňce, až…“ Odmlčel se.

Jeho sestra se spokojeně usmála.

Třetího dne už mohl Caventous vstát. Síly se mu pomalu vracely, rána bolela méně.

„Už jsem v pořádku,“ prohlásil vesele. „Naštěstí je poslední dva dny nenapadlo zaútočit. Jenže ti lotři nám pokoj nedají. V zátoce při ústí řeky, asi dva kilometry odtud na jih, zanechali čluny. Jeden z nich má slušně velkou plachtu. Kdybychom se takového člunu zmocnili, měli bychom vyhráno. Mohli bychom se pustit vzhůru po Amazonce a dostat se až do Macapá. Tam jsou brazilské úřady, ty by nám určitě pomohly. Dostali bychom se do některého přístavu, kde zastavují parníky, a pak už by to byla maličkost.“

Spřádal smělé plány a Jan byl jimi nadšen. Věci však nebyly tak jednoduché, jak se na první pohled zdálo.

Získat člun, který v zátoce zanechali lesní kapitáni, nebylo snadné. Věděli, že po břehu se nemohou pustit, tam by je lupiči určitě zaskočili. Jak tedy na to? Nakonec se usnesli, že Jan s Gaskoňcem se pokusí přebrodit bažiny, zmocní se člunu a v noci s ním připlují k lodi. Cesta přes laguny byla ovšem daleko nebezpečnější, než kdyby se dali po břehu. Vždyť bažiny byly plné ohyzdných ještěrů.

„A nás tu necháte?“ zeptala se zklamaně Jana.

„Bohužel, nic jiného nám nezbývá,“ odpověděl nejistě bratr. „Ještě ani sami nevíme, jak se dostaneme přes laguny. Viděla jsi, co dovedou kajmani. Opravdu bude lip, když tu zůstaneš s Ilpou a se Sarim.“

„A tady to nebude nebezpečné?“ vyčítavě se podívala na bratra. „Jak se my dvě ženy a osmiletý chlapec máme ubránit tolika lupičům? Myslíš snad, že se k nám ti džentlmeni budou chovat s vybranou zdvořilostí, když tu budeme sami?“

Jan mlčel.

„Slečna Jana má pravdu,“ řekl Gaskoněc. „Tohle si musíme pořádně rozmyslet. Ti tři by loď neubránili, tu by neubránila ani ta panna z Arku, jestli víte, kdo to byl. A až se Magaláo ujistí, jak to na lodi vypadá, nebude čekat ani minutu. Nejlíp, když opustíme Svatého Jakuba všichni najednou.“

„Myslím, že máte pravdu, pane Caventousi,“ souhlasil Jan. V hloubi srdce byl rád, že se nebude muset odloučit od sestry.

Když se setmělo, znovu se shromáždili na palubě a začali s přípravami na cestu.

„Všechny zásoby, které nám zbyly, nemůžeme vzít s sebou,“ řekl Gaskoněc. „Moc si asi vybírat nebudeme. Musíme se připravit na bahno i na kajmany. Ale tady zůstat nemůžeme, buď bychom umřeli hlady, nebo by nás Magalaovi lidé pobili. Kudy přes laguny, to poznáme na místě. Jak budeme na druhé straně, máme vyhráno. Jak říkám, jenom vědět, jak na to. K zálivu, kde je člun, je to pak už jenom několik kroků. Nejlíp, když vyrazíme za přílivu. Kajmani nemají rádi mořskou vodu. Všimli jste si, jak se stahují na pevninu, sotva začne voda stoupat?“ Gaskoněc byl pln zdravého optimismu.

„A co uděláme se slepicemi, s kuřaty a s ovcí?“ přerušila Caventouse Jana. „A jak se přes lagunu dostane Aksamit, Zlatý kožíšek a Smaragd?“

„Slepice a kuřata tu bohužel budou muset zůstat. Ovci si vezme na starost Ilpa, jako posledně. A o jaguáry se neboj, ti se dostanou přes lagunu možná líp než my,“ rozhodl Jan.

Když skončili s přípravami, nachystali si pro všechny případy svítilny a čekali, až Jan dá znamení. Svítil však měsíc a jen chvílemi se schovával za úzký proužek mraků.

„Svítilny nebudeme potřebovat. Je vidět jako ve dne. Ale to pro nás není dobře. Dokud se nedostaneme k lagunám, nesmí nikdo promluvit,“ radil Caventous.

Cesta, kterou se rozhodli jít, byla nejméně dvakrát tak dlouhá jako cesta podél moře. Ale nebylo vyhnutí, na pobřeží by určitě narazili na některou z hlídek Magaláovy bandy.

Už začali sestupovat z lodi, když uslyšeli podivné zvuky v podpalubí. Jan nastražil uši.

„Vždyť jsem všechno zamkl,“ řekl tiše, „není přece možné, aby tam někdo byl.“

Uslyšeli kroky. Tiché a opatrné. Jan položil prst na ústa, ostatní zůstali stát a mladý Rivaud se vrátil na palubu, přiložil ucho k lodnímu poklopu a naslouchal. V podpalubí někdo chodil.

Jan horečně přemýšlel: Má prudce otevřít poklop, vtrhnout do podpalubí a sám si to s vetřelcem vyřídit, anebo se má vrátit na palubu a s ostatními se dohodnout, co dál? Určitě je to ten lupič, kterému se podařilo vyšplhat na loď, skryl se a teď ví, že loď opouštíme. Jak jsem mohl být tak neopatrný – zlobil se sám na sebe – proč jsem všechno řádně neprohledal? Snažil se sám před sebou ospravedlnit své jednání tím, že po boji s lupiči byli všichni, Jana, Gaskoněc, Ilpa i on sám, zraněni a že byli unaveni. Ale ani toto vysvětlení nedovedlo zahnat výčitky svědomí, které ho tížily.

Vrátil se k ostatním a vyprávěl, co právě zjistil.

„Je to asi jeden z lupičů, kterému se podařilo vyšplhat na palubu,“ dodal a provinile sklopil hlavu.

„My tu máme celé čtyři dny mezi sebou nějakého lotra a nevíme o něm,“ řekla vyčítavě Jana.

„Teď nemá smysl myslet na to, co jsme měli udělat a co jsme neudělali, musíme se toho chlapa zmocnit živého nebo mrtvého,“ řekl Gaskoněc a pošeptal něco Janovi do ucha.

Jan přikývl.

S lucernou v jedné, s pistolí v druhé ruce se vrátili oba na palubu, nadzvedli poklop a přitom si polohlasně vyprávěli, jak opustí loď, kudy půjdou a kdy se vydají na cestu. Samozřejmě že všechny údaje byly falešné, jen aby člověka, o němž byli přesvědčeni, že slyší každé jejich slovo, zmátli.

„Tak, a teď sbohem, Svatý Jakube!“ řekl Gaskoněc hlasitě. „Bylo mně tu s tebou dobře, sbohem, staroušku. A rychle k řece, určitě tam najdeme nějakou loď nebo alespoň člun, který nás doveze do města Pará. Dáme se po břehu, přes lagunu by to nešlo, tam je to samý kajman.“ Mluvil tak hlasitě, že ho slyšela i Jana. ‚

„To jste už zase změnili svůj plán?“ zeptala se udiveně, když se Jan s Caventousem vrátili.

„Změnili díky tamtomu,“ Jan ukázal směrem k podpalubí.

Jana nerozuměla, ale už se nechtěla dál vyptávat. Když se ti dva rozhodli jinak …

„Neměli bychom loď zapálit?“ Jan se obrátil na Caventouse.

„Ani za nic na světě,“ zděsil se Gaskoněc. „Je to sice jenom hromádka železa a dřeva, ale víte vy nebo já, jestli se sem nakonec nebudeme muset vrátit? Je přece líp spát na téhle staré rachotině než pod širým nebem.“

Naplnil tři láhve rumem, do kapsy nacpal cukr a kávu a k věcem, které už měl připraveny, přidal ještě kotlík, pekáč a lihový vařič.

„Pro všechny případy,“ bručel pro sebe. „Člověk nikdy neví, kdy se mu bude takový pekáč hodit. Co kdybychom si chtěli připravit šťavnatou pečínku?“

Neloučili se se Svatým Jakubem lehce. Vždyť na něm strávili doby dobré i zlé, našli tu bezpečné útočiště, když jim bylo nejhůř.

Pomalu a mlčky sestupovali po lodních schůdcích. Když byli na břehu, začínal právě příliv.

„Jako bychom si ho byli objednali,“ pochvaloval si Gaskoněc. „Bude trvat čtyřicet minut, ani o minutu víc.“

Sotva ušli několik kroků, spatřil Jan, který se nepřestával ohlížet po Svatém Jakubu, jak se lodní poklop nadzvedl. Vynořila se z něho lidská hlava a za chvíli se na palubě proti projasněnému nebi objevila silueta vysokého muže. Ten člověk nedbal nejmenší opatrnosti, seběhl na břeh a utíkal k lesu. Určitě běžel podat zprávu svým druhům.

„Podařilo se,“ oddechl si Jan. „Teď už můžeme jít cestou, jak jsme se původně dohodli.“

„Vsadili jsme všechno na jednu kartu,“ dodal Gaskoněc, „doufejme, že vyjde,“

Hned jak lupič zmizel za skalisky, změnila výprava směr.

Nešlo se jim dobře, příliv postupoval rychle, museli se dost hluboko brodit vodou, ale když ušli asi kilometr, půda se stala pevnější a také vody ubývalo.

Zlatému kožíškovi, Smaragdoví a Aksamitoví se do vody zpočátku nechtělo, a tak nezbylo, než aby Sari vzal jednoho z jaguárů na rameno, druhého chytla do náručí Ilpa a o třetího se postaral Caventous, který se už za svého pobytu na Svatém Jakubu s šelmami – pořád jim ještě říkal kocouři – docela spřátelil.

Byli přesvědčeni, že se jim teď už nic nepostaví do cesty, avšak brzo narazili na kluzká, ostrá skaliska. Museli je obcházet a také se vyhýbat jámám plným vody. Bylo jim chladno, Sari drkotal zuby, Jana se třásla zimou a Ilpa jenom opakovala: „Zase bude teplo. Moc teplo.“

Každý z nich byl nějak zraněn na nohou nebo na rukou. Chvílemi se zastavovali, ale Gaskoněc jim nedopřál delšího odpočinku, nesmějí se prý dlouho zdržovat, co nevidět budou na konci laguny a pak se jim po břehu půjde lip. Brzo skutečně ucítili pod nohama pevnější půdu: laguna končila, objevil se ostrý výběžek skály a za ním toužebně očekávaná zátoka.

„Člun! Vidíte ho?“ Jan ukázal na dlouhé štíhlé plavidlo s vysokým stěžněm a svinutou plachtou. Houpalo se na vodě jako prázdná ořechová skořápka.

„Teď už nesmíme ztratit ani minutu,“ řekl Caventous. „Naskákat do člunu a pryč!“

Pospíchali k plachetnici. Gaskoněc šel první, přitáhl plavidlo ke břehu, a jakmile na ně nastoupily obě ženy,Sari a tři jaguáři, s Janovou pomocí odstrčil člun od břehu. Pak do něho oba naskočili a rozvinuli plachtu. Od pevniny vanul mírný vítr. Ve vodě to zašumělo, příď lodi se začala prodírat klidnou hladinou. Plachetnice, kterou teď už pomáhal nést začínající odliv, se vzdalovala od břehu.

Dívali se na mizící pevninu plni smutku i vděčnosti. A když spatřili vrak Svatého Jakuba, objevily se v Janiných očích slzy. Teď se jim jevil jako dětská hračka. Pak uslyšeli výbuch a na nebi spatřili žlutočervenou záři.

„Co se stalo?“ polekala se Jana. Záře se nezadržitelně šířila po obloze. Svatý Jakub byl v plamenech.

„Darebáci,“ Jan smutně svěsil hlavu. „Opili se a zapálili loď.“

Ještě chvíli se dívali na svůj bývalý příbytek, v němž strávili tolik týdnů a který je chránil nejen před nepohodou, ale i před lesními kapitány. Záře nad lodí se zmenšovala a zmenšovala, až zmizela za skalisky, okolo nichž se člun s uprchlíky jenom mihl.

KAPITOLA 12

V PASTI

Plachetnice s uprchlíky letěla díky příznivému větru po vodách Amazonky jako šíp vystřelený z indiánského luku. Než se na nebi objevily první červánky, urazila nejméně čtyřicet kilometrů.

Ale pak se jako z učarování situace změnila. Mezi břehy lemovanými hustými lesy se náhle objevil vodopád, z řeky vystupovala skaliska. Narazit na ně by znamenalo pohromu. Několikrát museli vystoupit z člunu, vytáhnout jej na břeh a nebezpečná místa obejít.

„Těmhle vodopádům říkají domorodci kachoeira. Ale kachoeira je každá nebezpečná voda a kdejaký vír,“ vysvětloval Gaskoněc. „Musím vám říct, že právě tady jsou víry velice zrádné. Takový trychtýř vás pohltí, ani nevíte jak. Nedej pánbůh, abychom se dostali do blízkosti některého z nich.“

Zatím se šťastně vyhnuli všem skalám i vírům. Přitom si dovedli udržet směr i rychlost.

Ústí Amazonky se podobalo obrovskému jezeru, někdy nebylo možno dohlédnout z jednoho břehu na druhý, jindy se zase objevila širší nebo užší ramena, mezi nimiž ležely nespočetné ostrůvky. A právě do jednoho z těch ramen zanesl proud plachetnici uprchlíků. Mořský příliv ustupoval, a tak se tok řeky začal zrychlovat. V dálce se ozvalo temné dunění, od minuty k minutě bylo hlasitější a zanedlouho se podobalo rachotu hromu.

„Blížíme se k vodopádu, musíme ke břehu,“ řekl Gaskoněc.

Chopili se vesel a snažili se změnit směr plavidla, ale člun se po deseti minutách usilovného veslování ani o metr nepřiblížil ke břehu. Prudký proud jej hnal k vyčnívajícím skaliskům.

„Pozor!“ vykřikl Caventous. „Hrom do toho,“ zaklel, „jestli se nestane zázrak, sbohem, světe.“

„Musíme se dostat ke břehu! Musíme! Držte pevně vesla!“ Hlas mladého Rivauda se ani nezachvěl. Jako by do Jana vjela nová síla, prudce zabral veslem a v té chvíli se stalo, co nikdo nečekal: příď lodi se odklonila od původního směru a člun jen taktak, o několik centimetrů, minul vyčnívající skálu.

Jako by jim někdo přikázal, pustili vesla, ruce jim únavou klesly. Věděli, že nebezpečí minulo.

Pluli pomaleji a teď už nebylo těžké zamířit ke břehu vroubenému stromy.

„Konečně,“ oddechla si Jana, když se člun přídí dotkl břehu. Třásla se na celém těle. „Bylo to hrozné, už jsem se viděla na dně řeky. Pane Caventousi, jak jste to říkal, bylo to opravdu skoro jako zázrak.“

Gaskoňcova tvář zářila. „To kvůli mně. Čert si mě pořád ještě nechce vzít.“

Přivázali člun ke stromu a k smrti unaveni ulehli do trávy – nikdo si ani místo nevybíral.

„Potáhneme asi ten náš člun pěkný kus cesty,“ řekl po chvíli Jan. „Tady je to samá skála, peřeje a vodopády. Bude to dřina.“

„Hlavně že jsme vyvázli se zdravou kůží,“ Gaskoněc se šťastně usmíval. „Když se budeme střídat, nebude to tak hrozné.“

Jenom Smaragd, Zlatý kožíšek a Aksamit neměli žádné starosti. Poskakovali, škádlili se, byli šťastni, že mají zase pevnou půdu pod nohama.

Sotva si uprchlíci trochu odpočinuli, uchopili člun a nesli jej dál po břehu. Často se museli zastavovat, aby se vystřídali. Plahočili se tak už přes půldruhé hodiny, když se Caventous udeřil do čela a řekl: „Jsme my to ale chytráci! Kdybychom chvíli počkali, mohli jsme si celou tuhle dřinu odpustit. Jestli se nemýlím, za přílivu zaplaví voda všechna tahle skaliska a pak by se dalo při trošce opatrnosti kolem nich proplout.“

„Dobře že jsme nečekali,“ odporovala mu Jana. „Taky bychom se mohli dočkat lesních kapitánů a pak …“

„Prosím tě, zapomeň už na lesní kapitány. Bůh ví, kde je jim teď konec,“ řekl Jan, jen aby sestru uklidnil. Sám však tomu příliš nevěřil.

Nastalo bezvětří. Spustili člun na vodu, ale tentokrát museli použít vesel, a tak se daleko nedostali. Doprava člunu po souši je přece jenom stála mnoho sil. Rozhodli se, že plavbu znovu přeruší a utáboří se v údolí pod skupinou vysokých stromů.

„Nevím, jestli jsme udělali dobře, že jsme nepluli dál,“ zabručel Caventous, když zůstali na chvíli s Janem sami, „čert nikdy nespí. Uznávám, že si musíme pořádně odpočinout a najíst se, ale pořád mám takové nepříjemné mrazení v zádech. Ovšem bránit se proti těm lotrům, kdyby nás přepadli, s prázdným břichem a utahaní, to už by bylo lepší rovnou hodit flintu do žita.“

„Myslíte, pane-Caventousi,“ zeptal se Jan, „že se pustili za námi?“

„Znám je moc dobře, budou se živit třeba kořínky, jen když mají co kouřit, a dají se za námi. Umím si představit, jak jim bylo, když poznali, že jsme je napálili.“ Gaskoněc se pod vousy zasmál.

„Já si zase myslím, že je ta jejich pomstychtivost nakonec přejde. Lepší tučná kořist než pomsta. Co si na nás vezmou?“

Janova odpověď Caventouse nepřesvědčila. Pokrčil rameny: „Škoda že když zapálili Svatého Jakuba, nevyletěli všichni do povětří, i s tím svým panem Magaláem.“

„Uvidíme,“ řekl Jan. „Teď se musíme najíst. Moc toho nebude, ale hlad zaženeme.“

Podělili se o jedinou konzervu, takže na každého připadl malý kousek masa. Nevěděli, jak dlouho bude cesta trvat, a museli tedy se zásobami šetřit. Vždyť zatím nespatřili ani jediného králíka.

Původně se chtěli zastavit jen na dvě tři hodiny, ale byli tak unaveni, že hned po jídle všichni usnuli. První se probudil Caventous. Na nebi se už třpytily hvězdy.

„To jsme si dali!“ vykřikl. „Rychle vstávat! Ztratili jsme spoustu drahocenného času.“

„Jsme všichni?“ zeptal se Jan rozespale. „Neschází nikdo?“

Gaskoněc začal počítat. „Jsme. I kocouři jsou tady, slyším je kňučet, tak je všechno v pořádku.“

Z celé výpravy snad jenom jaguáři nezamhouřili oka. Rozběhli se do lesa na lov, ale brzo se vrátili. Měli neuvěřitelné štěstí: Aksamit nesl zajíce, Zlatý kožíšek divoké sele, skoro tak velké jako on sám, a Smaragd, který měl asi jemnější choutky, držel v zubech rybu.

„Vy moji zlatí kocourkové, drahouškové moji!“ křičel Caventous, když je spatřil. „Já to vždycky říkal, kdepak němá tvář, inteligentní tvorové jste! Moc inteligentní! Caventousi, teď se konečně pořádně najíš.“

Jaguáři, jako vycvičení lovečtí psi, položili kořist k Janiným nohám. Dívka je pohladila a pochválila. „To jsem si o vás nikdy nemyslela, že nám takhle pomůžete. Jste nejhodnější jaguárkové na celém světě.“

„Už bychom měli vyrazit,“ řekl netrpělivě Jan. „Upečeme si to všechno na lodi, nebo až se utáboříme. Čas utíká, brzo se rozední. Tak nastupte.“

„Zachránili nás před smrtí hladem a ani se s nimi nesmím pomazlit,“ bručela Jana.

Nastoupili na loď, zajíce, sele a rybu pečlivě uložili na zádi, ale než stačili odrazit od břehu, uslyšeli křik. Z lesa_se ozývaly hněvivé lidské hlasy, hrubé nadávky a nářek.

Ilpa, která od okamžiku, co opustili vrak Svatého Jakuba, skoro nepromluvila, se najednou dala do usedavého pláče.

„Co je?“ zeptala se překvapeně Jana. „Proč pláčeš?“

„To je on,“ odpověděla tiše Indiánka. „Poznala jsem jeho hlas.“

„Kdo?“

„Serafim, Serafim, můj muž.“

„Tiše,“ zašeptal Caventous. „Lesní kapitáni.“

Zmlkli, chopili se zbraní a naslouchali. Hluk a nářek, který se před chvílí ozýval z lesa, utichl, jen občas bylo slyšet zapraskání suchých větví. Pak se objevily čtyři stíny, mihly se mezi stromy, ale hned zase zmizely.

„Jsou jenom čtyři,“ zašeptal Jan, „měli jsme na ně vystřelit.“

„A upozornit tak ostatní, kdepak!“ nesouhlasil Gaskoněc. „Odvaha není všechno. Někdy je líp se chovat jako had, a ne jako lev. Chceme se přece dostat živi a zdrávi do Macapá.“

Znovu se ozval nářek.

„Serafim, Serafim,“ zašeptala Ilpa.

„Už to nemohu poslouchat. Musíme tomu nešťastníkovi pomoct.“ Jan by se byl nejraději rozběhl za naříkajícím hlasem.

„Měli bychom si to dobře rozmyslet, než něco uděláme. Nezapomeňte, že mají proti nám velkou převahu,“ radil k opatrnosti Gaskoněc.

„Bylo by zbabělé nepomoct člověku, kterého možná můžeme zachránit,“ odporovala Jana.

Caventous pokrčil rameny. „Jak chcete, ale varoval jsem vás.“

Sám potom k překvapení všech vnikl do houští první. Dali se za ním.

Rychlejší než lidé byli však Zlatý kožíšek, Smaragd a Aksamit. Vběhli do křoví, proplétali se hustými houštinami a přitom nepřestávali mňoukat.

Když Caventous dorazil na nedalekou mýtinu, uviděl u dohasínající hranice dřeva bezvládné lidské tělo. Hned za ním se prodírali houštím Ilpa se Sarim a vrhli se k nešťastníkovi.

„Serafime, Serafime,“ křičela Indiánka, „to jsem já, Ilpa, tvá žena. Slyšíš mě, Serafime?“ Chlapec se snažil uchopit bezvládnou otcovu ruku.

„Musím se podívat, jak to s tím naším Indiánem vypadá,“ řekl Caventous. „Nebude to tak hrozné, jak se zdá,“ zabručel, když si prohlédl Serafimovo zranění. „Ti darebáci ho chtěli nechat zaživa upéct. Naštěstí jsme jim to překazili.“

„Odneseme ho na loď, pomozte mi,“ Jan se sklonil nad Indiánem. „Už nesmíme zbytečně ztrácet ani minutu.“

Přeřezali Serafimovi pouta na rukou i na nohou, Jana s lipou mu vymyly rány a Caventous s Janem ho odnesli na plachetnici.

Zatímco se Ilpa s Janou staraly, aby Indián byl co nejlépe uložen, Caventous rozvinul plachtu a odstrčil člun od břehu. Vítr za poslední hodinu zesílil, loďka se pohybovala rychle, vesla mohla odpočívat. Brzo však nastal odliv, vítr se utišil a najednou visela plachta na stěžni schlíple a smutně. Člun se po vodě teď už jen ploužil.

„Nejlíp, když zakotvíme,“ řekl Jan. „Slunce už zase pálí, až to není hezké. Najdeme si vhodné místo ve stínu, uložíme tam Serafima a počkáme, až budou na řece lepší podmínky.“

Indián byl otužilý, zvyklý na těžký život, za celá léta nezastonal.

„Za několik dnů ani nebude vědět, že mu něco bylo,“ usoudil Gaskoněc. „Pomůžou mu nejen léky z vaší zázračné lékárničky, co ji máte po té utonulé anglické slečně, ale musí si pomoct taky sám. Když má člověk vůli, vydrží všechno. Jen se podívejte na mě. Sám se někdy divím, že pořád ještě chodím po světě. A co jsem toho už zažil.“

V té chvíli ještě Désiré Caventous nevěděl, co mu osud zanedlouho přichystá.

Horka přibývalo. Jako by se samým žárem slunce na nebi roztavilo.

„Takové teplo jsem už dávno nezažil,“ Gaskoněc se líně protáhl. „Budeme tu muset zůstat do večera, než zajde slunce. Stromů teď bude čím dál tím míň, a to mi věřte, savana je nebezpečnější než les. Samé křovisko, ostrá tráva, trní a těch mravenců! A taky na hada může člověk šlápnout, ani se nenaděje.“

Serafim byl šťasten, že se opět shledal se ženou a synem. Ti dva se od nemocného skoro nehnuli, starali se o něho opravdu pečlivě. Aby je potěšil, snažil se jim dokázat, že mu dohromady nic není. Pokusil se dokonce vstát, ale jen se nadzvedl, už zase bezmocně klesl na lůžko. Byl přece jenom zesláblejší, než mysleli, ztratil dost krve, a jak Caventous zjistil, rány se ještě neměly čas zhojit.

„Budeš muset, Serafime, víc poslouchat,“ řekla s úsměvem Jana. „Zůstaneš ležet a uvidíš, jak tě s Ilpou dáme co nevidět do pořádku.“

Indián provinile kývl hlavou a od té chvíle obě své ošetřovatelky poslouchal na slovo.

Se sourozenci Rivaudovými se domlouval prostřednictvím svého syna. S neskrývanou radostí naslouchal, jak Sari mluví francouzsky. Nerozuměl sice ani slovo, ale kdykoliv Sari něco přeložil, jeho otec na souhlas přikývl hlavou.

Konečně soumrak zahalil řeku a plachetnice znovu odrazila od břehu. Pořád ještě vládlo bezvětří, skalisek á vodopádů přibývalo, člun se jenom plížil po hladině. Jan s Gaskoňcem museli celé hodiny veslovat, jen aby se dostali o nějaký ten kilometr dál.

Také obraz krajiny se změnil. Po levé straně bylo sice pořád ještě vidět široký břeh, ale na pravé straně řeky se objevily strmé, skalnaté hory s hladkými stěnami.

Jako u vytržení se uprchlíci dívali na nádherné dílo přírody. Nikdo z nich teď nemyslel na lesní kapitány. Teprve výstřel, který znenadání zazněl, jim je připomněl. Plachetnice se zakymácela, na palubu spadla tříska, kterou rána z pušky odštípla ze stěžně. V lodní plachtě zela díra.

„K zemi!“ vykřikl Jan. ‚ Štěstí že záď člunu byla dost vysoká, takže se za ní mohli ukrýt. Caventous prudce stočil kormidlo, záď lodi byla teď obrácena k nepříteli.

„Zatracení ničemové,“ sykl Jan. „Tam vlevo, vlevo!“ napůl vztyčen ukazoval na tři přibližující se čluny. Pluly rychleji než plachetnice. Lesní kapitáni se vyznali na řece lépe než uprchlíci ze Svatého Jakuba a dovedli se s podivuhodnou obratností vyhnout vyčnívajícím skaliskům.

Napněte plachtu! Víc, víc!“ křičel Jan. „Pozor, Caventousi, pozor, nebo narazíme na skály a už nás nic nezachrání.“

„Jen se nebojte, mladý pane, Désiré Caventous má smlouvu s čertem,“ smál se Gaskoněc a. mladý Rivaud se nestačil divit, s jakou šikovností dovede ten bývalý člen tlupy seňora Magaláa zacházet s kormidlem a s lodní plachtou.

Vítr jako by jim chtěl přijít na pomoc, od minuty k minutě sílil, plachetnice plula rychleji a vzdálenost mezi pronásledovateli a pronásledovanými se o něco zvětšila.

„Sari, řekni tatínkovi, aby si sedl ke kormidlu,“ požádal chlapce Caventous. „Kormidlo udrží a my si zatím promluvíme s těmi pány, co mají tak naspěch, aby se s námi seznámili. Tímhle, rozumíš?“ Udeřil dlaní do pažby pušky.

Sari pospíchal přeložit otci, co si přeje Gaskoněc. Serafim se namáhavě zvedl z lůžka a doplazil se na záď člunu. Chopil se kormidla, ale když Caventous s Janem chtěli na pronásledovatele zamířit, zjistili ke svému údivu, že po člunech lesních kapitánů není ani vidu ani slechu.

„Co má zase tohle znamenat?“ znepokojil se Gaskoněc.

„Asi jsme v pasti. Dostali jsme se do slepého ramene,“ Jan se neklidně rozhlížel po řece.

Plachetnice opravdu vplula do zátoky, na jejímž konci čněly vysoko k nebi skály se sráznými stěnami. A netrvalo ani pět minut a po levé straně prchající plachetnice se objevily tři čluny, obsazené lesními kapitány.

„Tohle je teda náš konec,“ řekl smutně Gaskoněc a – ruka s puškou mu poklesla.

„Jakýpak konec? Vzpamatujte se, člověče!“ rozhněval se Jan. „Dokud žijeme, máme naději. Co vás to jenom napadlo, Caventousi? Serafime, otoč kormidlo, musíme ke břehu. Tak rychle! Sari, přelož to otci! Rychle, rychle!“

Na břehu bylo vidět úzkou stezku, ztrácející se mezi stromy. Jan na ni ukázal.

„Můžeš chodit?“ zeptal se Serafima, ale nečekal, až Sari otázku přeloží, a pomocí posunků se snažil dorozumět s Indiánem.

Serafim přikývl.

Zatím se Caventous vzpamatoval, chopil se vesla a zuřivě vesloval. Plachetnice letěla jako šíp a za několik minut přirazila ke břehu. Vyskákali z ní, ale Serafimovi to nějak nešlo. Snažil se, jak dovedl, každý pohyb ho však namáhal a při nejlepší vůli ostatním nestačil.

„Utíkejte nahoru, rychle, rychle!“ Jan ukázal na stezku na svahu. „Až ke stromům a tam se schovejte. My se zatím s panem Caventousem postaráme o seňora Magalaa a jeho kumpány. Jen co si to s nimi vyřídíme, přiběhneme za vámi. Ilpo,“ volal za Indiánkou, „řekni Serafimovi, aby se postaral o Janu. Udělali jsme pro něho, co jsme mohli, ať teď zas pomůže on nám.“

Ilpa ani nemusela Janova slova překládat. Indián si položil ruku na srdce, jako by chtěl slavnostně slíbit, že udělá všechno, aby Janu ochránil.

Zatímco se Jana, Ilpa a Sari snažili co nejrychleji doběhnout k lesu, Caventous s Janem čekali, až se lesní kapitáni přiblíží. Pronásledovatelé si byli tak jisti svou převahou, že je ani ve snu nenapadlo, že by jim ti dva na břehu mohli být nebezpeční.

„Teď,“ vykřikl Jan, když se jeden z člunů octl na dostřel.

Třeskly rány a dva lesní kapitáni se skáceli přes okraj člunu do vody. Jeden z nich byl kormidelník, a když mu kormidlo vypadlo z ruky, plavidlo změnilo směr a plulo jinam než ostatní čluny.

„Je zle,“ zašeptal Jan. „Nemám už ani jediný náboj, zapomněl jsem je na lodi.“

„To nic, mladý pane, klidně si půjdeme pro ně. Jejich pušky nenesou tak daleko jako naše. Než budou blíž, budeme zpátky.“ Gaskoněc už ze sebe setřásl strach, který ho před chvílí přepadl. Tentokrát se však zmýlil. Ozval se výstřel, po něm slabý, zoufalý výkřik a Désiré Caventous se skácel. Střela ho zasáhla přímo do prsou.

„Co je, pane Caventousi?“ vykřikl Jan.

„Teď už je opravdu konec,“ zašeptal Gaskoněc. A z úst mu vytryskl proud krve. „Zachraňte se, rychle, já jsem už dobojoval.“

Jan se snažil Caventouse zvednout, chtěl ho odvléci, aby se nedostal do rukou svých bývalých kumpánů, ale brzo poznal, že člověk, který dvakrát změnil svůj život, naposled k dobrému, je mrtev.

V očích mladého Rivauda se objevily slzy. Plakal bolestí i vztekem.

„Však já vás, pane Caventousi, pomstím. To vám přísahám,“ sliboval skloněn nad mrtvým Gaskoňcem.

Obrátil se ke stezce, která se vinula po svahu jako had. Nebyla na ní živá duše. Jana a Indiáni se tedy stačili ukrýt.

Alespoň ti se zachránili, pomyslel si. Ohlédl se, aby zjistil, jak daleko jsou jeho pronásledovatelé, ale vtom zasvištělo vzduchem laso, ovinulo se mu kolem těla a strhlo jej k zemi.

Jan Rivaud se stal zajatcem lesních kapitánů.

KAPITOLA 13

INDIÁNSKÝ TÁBOR

Jana, Ilpa a Sari doběhli udýcháni po stezce k prvním stromům, skryli se za ně a čekali na Serafima, který se jen s námahou belhal za nimi.

„Pospíchej, Serafime,“ křičela na Indiána Jana, „ještě kousek, to vydržíš, musíš to vydržet!“

Serafim, i když nerozuměl, pochopil, co mu Jana chce, a s vypětím posledních sil se dovlekl ke kraji lesa. Tam vysílením klesl. Ale teď si ho nikdo nevšímal. Pozornost všech byla upřena na to, co se děje na břehu zátoky. Uslyšeli výstřely a viděli, jak se Gaskoněc skácel.

„Zabili ho,“ zašeptala Jana. „Uteč, uteč, Jene,“ křičela.

Bylo však pozdě. Její bratr ležel na zemi spoután, bezmocný a nad ním se sklánělo několik zarostlých tváří. Jana zůstala strnule stát, nohy jí ztěžkly, jako by ji k ze-mi přikoval. Teprve když se vzpamatovala, napadlo ji, že stejný osud, jaký stihl Caventouse, stihne i jejího bratra. Bez rozmýšlení strhla pušku z ramene a chtěla se rozběhnout po svahu k zátoce, aby Jana zachránila. Serafim ji však varoval: „Ne, ne, zle, nesmíš. Pryč, pryč!“ Vstal a ukazoval k hustému porostu. Ilpa uchopila Janu za ruku a táhla ji k místu, které označil její muž.

Za druhou ruku držel Janu Sari. „Tatínek říkal, že nesmíme ztratit ani vteřinu. Schováme se. Zná bezpečné místo. Janovi se nic nestane, uvidíš.“

Šla jako ve snách. Klopýtala o kořeny stromů, a nebýt Ilpiny a Sariho podpory, snad by byla zůstala bezvládně ležet. Myslela na bratra, představovala si, jak ho lupiči budou mučit a nakonec ho zabijí. Ani si nevšimla, že vedle ní poskakují Aksamit, Smaragd a Zlatý kožíšek, jako by ji chtěli chránit před každým, kdo by se jí pokusil ublížit.

„Všechno dobře dopadne,“ opakoval Sari už poněkolikáté, jen aby Janu uklidnil, ale dívka ho neslyšela. Teprve když se zastavili před vchodem do jeskyně, zeptala se: „Ty to tu znáš, Ilpo?“

Indiánka přikývla. „Bude dobře, zase bude dobře. Serafim zachrání Jana, všechny zachrání, neboj se.“

Jana se smutně podívala na Indiánku. Věděla, že Gaskoněc je mrtev nebo alespoň těžce raněn. Bylo jí líto člověka, který se k nim připojil a chtěl změnit způsob svého života k lepšímu.

Jan žije, žije, opakovala si, ale pak si představila bratra uvázaného ke kůlu na hranici hořícího dřeva. Nesmím na to myslet, umiňovala si.

„Kde je Serafim?“ zeptala se, jen aby se zaměstnala něčím jiným než myšlenkami na bratra.

„Pomůže, pomůže, brzo bude zpět.“ Indiánka uchopila Janinu ruku a začala ji hladit. „Neboj se, neboj.“ A Jana, když se zadívala do klidné Ilpiny tváře, začala věřit, že se znovu sejde se svým bratrem.

Vůdce lesních kapitánů Magalao byl velmi spokojen, že se jeho bandě podařilo zajmout mladého Rivauda. Byl přesvědčen, že se zajatcova sestra co nejdřív sama přihlásí.

Co by si počala v neobydlených končinách, z čeho by byla živa? uvažoval. Potom nařídil několika svým kumpánům, aby pečlivě prohledali nejbližší okolí, snažili se Janu najít, a jakmile ji najdou, hned aby ji k němu přivedli.

Jana měla na sobě mužský oblek, námořnické kalhoty a blůzu s čtyřhranným límcem. Magalao, který Janu nikdy zblízka nespatřil, měl podezření, že jde o Janova bratra, a soudil, že oba mladí lidé zřejmě pocházejí z bohaté rodiny. Výkupné bude tedy jaksepatří vysoké.

Do Macapá bylo sotva sedmdesát kilometrů, na řece by se mohl každou chvíli objevit parník s policejní hlídkou na palubě, a proto si vůdce lesních kapitánů musel počínat opatrně.

Magalao měl jednoduchý plán: odvleče zajatce daleko od lidských (obydlí a pak pošle posla, aby vyjednával o výkupném s jejich rodiči nebo příbuznými. Jestli se nedohodnou, bezohledně se zajatci skoncuje. Starosti mu však dělali jeho vlastní lidé. Toužili po pomstě a vůdce lesních kapitánů byl přesvědčen, že jim brzo dojde trpělivost čekat na výkupné. Ale Magaláovi záleželo víc na penězích než na pomstě.

Když lupiči svázali Jana, že nemohl ani rukou pohnout, vlekli ho houštinami k místu, kde kdysi stával indiánský tábor. Zůstalo tu po něm jen několik polozbořených chatrčí, jejichž hliněné zdi, vydané napospas větrům, slunci a dešti, se teď pod dotykem ruky doslova rozpadávaly.

Do jedné z těch opuštěných barabizen zavlekli Jana. Pouta mu nerozvázali, jen na pravé ruce mu je trochu uvolnili, aby mohl uchopit misku vrchovatě naplněnou nechutnou kaší.

„Ne abys to snědl najednou, to máš na celý týden,“ řekl vousáč, který mu jídlo přinesl. Vycenil křivé zuby a chraplavě se zasmál.

Jan by mu byl nejraději hodil misku i s kaší do obličeje, ale ovládl se. Věděl, že by si tím jenom uškodil.

Musím být trpělivý, umiňoval si. Snad se najde vhodná příležitost, a pak … Mozek mu horečně pracoval. Přemýšlel, jak by své věznitele obelstil.

Magalao shromáždil své druhy před jednou z rozbořených chatrčí a začal je nejrůznějšími smyšlenkami, lžemi a sliby přesvědčovat, že je v zájmu každého z nich, aby zajatec zůstal naživu.

„Uvědomte si, že je to syn nejbohatšího obchodníka z Pará, ten člověk se topí v penězích! Ať visím, jestli nebude ochoten dát poslední groš, jen aby svého kluka zachránil.“

Mezi lupiči se ozvalo bručení. Toužili po pomstě, ale byli také chtiví peněz a podezírali teď svého vůdce, že je chce přelstít.

„Ať se přihlásí, kdo nevěří tomu, co říkám!“ křičel Magalao. „Tak co, Pedro, ty si myslíš, že mluvím jen tak do větru? No tak řekni, co máš na srdci.“

Pedro mlčel. Mlčeli i ostatní, přestože svému vůdci příliš nevěřili.

„A což teprve, až chytíme toho druhého,“ hřměl Magalao.

„To bude výkupné, že je ani nespočítáte. Ať se přihlásí hlupák, který nechce peníze! Jen se nebojte, mládenci, hlaste se! Ať vidím, kdo z vás ztratil poslední kousek rozumu!“ Magalao si prohlížel jednoho po druhém.

Všichni mlčeli. Nikdo se nepřihlásil.

„Tak vidíte,“ pochvaloval si. „Mám radost, že mezi vámi nejsou hlupáci.“Vůdce lesních kapitánů však dobře věděl, že jeho kumpáni se budou za den za dva chovat jinak, a proto se uchýlil ke lsti. Slíbil jim, že jestli zajatec do zítřka písemně nepožádá svého otce, aby složil výkupné, které určí sám Magalao, mohou si s tím nešťastníkem dělat, co se jim zlíbí. Ale ve skutečnosti byl rozhodnut, že se s Janem dohodne o výkupném sám a že ho pak ve vhodnou chvíli na čestné slovo pustí na svobodu.

Vůbec totiž nepochyboval o tom, že Jan, aby zachoval svůj život a život svého sourozence, bez dlouhých řečí přijme všechny jeho podmínky.

Mladý Rivaud ležel na hliněné podlaze chatrče, všechno ho bolelo a hlava mu přímo třeštila. Víc než o sebe se bál o osud své sestry. Pouta spletená z lián se mu zařezávala do masa levé ruky, ta mu otekla, ale horší než fyzická bolest byla duševní muka. Důvěřoval sice oběma Indiánům, Serafimovi a Ilpě, ale věděl také, jak jsou lesní kapitáni lstiví, jak znají kdejaký kámen, kdejakou cestičku, kterou by Jana a její společníci mohli uniknout. A i kdyby se jim nakrásně podařilo někde se skrýt, z čeho budou živi? Zásoby, které si vzali s sebou, vystačí sotva na dva tři dny.

Přitom na Serafimovu pomoc se spolehnout nemohli, Indián pořád ještě nebyl zdráv, Jan na vlastní oči viděl, jakou námahu mu působila chůze do kopce. Ilpa se Sarim jistě udělají pro Janu, co budou moci, ale jejich možnosti jsou značně omezené.

Jak jsme se jenom mohli tak lehkomyslně dát vlákat do léčky? vyčítal si. Ani tomu chudákovi Caventousovi nenapadlo, že v zátoce budeme jako v pasti. A přece právě on byl z nás ze všech nejzkušenější. A já hlupák se ani nepodívám, jestli mám náboje! To si v životě neodpustím. A taky krýt jsme se měli lépe. Stačilo vyběhnout po stezce k lesu, tam se schovat za stromy a Gaskoněc mohl být dodnes s námi!

Napadlo ho, že celé to neštěstí začalo vlastně už na palubě Svatého Jakuba. Jak dobře mu bylo doma, kdy za dlouhých zimních večerů sedával s otcem u krbu a naslouchal jeho zajímavému vyprávění a zkušenostem, které otec získal za dlouhá léta mezi svými pacienty. Jana se po matčině smrti starala o domácnost. A jak se starala!

Při vzpomínce na sestru se mu znovu sevřelo hrdlo, pocítil bolestné osamocení a zalila ho vlna beznaděje. Tohle je náš konec, pomyslel si. Hloupý a zároveň krutý.

Vtom uslyšel nadávky opilých lupičů shromážděných před vězením. Snažili se několika francouzskými slovy dokonale zkomolenými – bůhvíkde je pochytili, snad je jim naučil Caventous – dát mu najevo, jak rádi by ho viděli nabodnutého na kůl, nebo jak se pomalu peče na planoucí hranici dříví.

„Zítra, zítra poklušeš do nebíčka,“ křičeli a smáli se jako rozumu zbavení.

Jediný, kdo se nezúčastnil pitky, byl vůdce lupičů, seňor Magalao.

„Jen si přihněte, mládenci,“ povzbuzoval své společníky. „Ještě, ještě! Pedro, jen si dej, a ty, Juane, taky. To je rum ze sklepa tatíka toho ptáčka, co jste lapli. Takových sudů má ten pán na tucty. To bude výkupné! Do kapes se vám nevejde!“

A jeho kumpáni pili a pili, až nezbyla ani kapička.

Sotva se setmělo, přišel Magalao k chatrči, kde byl uvězněn Jan. Stráži nařídil, aby si šla na chvíli odpočinout, zajatce prý pohlídá sám. Když se opilí strážci vzdálili, odemkl dveře a přisedl k zajatci.

„Tak co, jak se máme?“ zeptal se francouzsky.

Jan něco nesrozumitelného zabručel. Magaláo se mu ani nesnažil rozumět a hned se vytasil se svou nabídkou.

„Pustím tě na svobodu, jestli tví příbuzní – musíš mně říct, kde bydlejí – zaplatí 20.000 franků výkupného,“ řekl podivnou hatmatilkou, ve které se střídala slova francouzská, portugalská a španělská.

Jan byl překvapen lupičovým návrhem, ale své překvapení nedal na sobě znát. Byl stále ve střehu, připraven využít sebemenší příležitosti obelstít vůdce lesních kapitánů.

„Jak vám můžu věřit, co říkáte, po všem, co se stalo?“ zeptal se.

„Ty asi nevíš, kdo jsem. Jinak bys takhle nemluvil. Jmenuju se Joachim Magalao, a to je nejlepší záruka, že co řeknu, to platí. Kdybys jednal tam s těmi,“ vůdce lupičů pohrdlivě ukázal přes rameno k táboru, odkud se ozýval křik jeho opilých druhů, „to by bylo něco jiného. Těm se nedá věřit ani slovo. Ale mně, Joachimu Magalaovi, můžeš klidně věřit. Jak jsem řekl, mé slovo platí.“

„Jakou záruku mi můžete dát, že mě pustíte, jakmile dostanete peníze?“

Vůdce lupičů neuměl dobře francouzsky, pochopil však, že jeho zajatec mu pořád ještě nevěří. Začal se bít do prsou, zvedal ruku k přísaze, něco drmolil, ale Jan nerozuměl jedinému slovu. Mlčky se chvíli díval na tvář poznamenanou neštovicemi a pak klidně řekl: „Rád bych vám, pane Magaláo, uvěřil. Potřebuji jenom důkazy – důkazy, rozumíte? – že to se mnou myslíte dobře. Stačilo by mi, kdybyste mi rozvázal pouta, ruce mám celé rozedrané, jak se mi liány zařezávají do masa. Nemusíte se bát, že vám uteču, jsem napůl zchromlý.“

Magaláo se začal vykrucovat. „Rozvážu ti pouta a ty utečeš. A peníze? Kde budou peníze? Neuvidím ani groš.“

„Pořád říkáte, jak dobře to se mnou myslíte, a sotva vás požádám, abyste mi o svých dobrých úmyslech podal jediný důkaz, vymlouváte se, až to hezké není. Uděláte nejlíp, když se vrátíte ke svým kumpánům a necháte mě na pokoji.“

Jan odvrátil obličej a dělal, jako by rozhovor pokládal za skončený.

Na Magaláově čele vyskočily vrásky, chvíli přemýšlel a pak řekl: „Tak abys viděl, jdu připravit člun.“ Vtom se zarazil. Napadlo ho, že by se celá věc nemusela podařit. Co když se ten mladík nedá obelstít? Jeho sourozence ještě pořád nemá. Několik lupičů se ho vydalo hledat a dosud se nevrátili. Něco nebude v pořádku, ten druhý mladík nemohl přece utéct daleko. Nevyzná se tu, jaképak teda dlouhé hledání. Kde jsou ti chlapi? Nakonec se rozhodl, že nebude čekat, až najdou toho druhého, půjde k zátoce, připraví člun a uvidí. Jestli se mu bude v zajatcově chování zdát něco podezřelého, pořád má ještě dost času nesplnit svůj slib.

„Musím od toho mladíka za každou cenu dostat dopis pro jeho příbuzné. Bez dopisu nebude nikdo s námi mluvit,“ bručel zlostně. „A když mu nedám možnost útěku, dopis nenapíše.“

Jakmile došel na břeh, rozhlédl se, jestli ho některý z jeho druhů nevidí, pak odvázal člun, vsedl do něho a vesloval podél břehu až k bývalému indiánskému sídlišti. Z dálky slyšel opilé hlasy, křik a zpěv.

Ti se z toho tak brzo neproberou, řekl si pro sebe.

Člun přivázal ke kůlu a vrátil se k chatrči, ve které byl uvězněn mladý Rivaud. Pootevřel dveře a řekl tiše: „Tamhle je člun, podívej se. Tak co, už mi věříš?“

Ve světle měsíce dorůstajícího v úplněk uviděl Jan napnutou plachtu člunu.

„K ničemu tě nenutím, rozmysli si to,“ pokračoval vůdce lesních kapitánů, „lepší nabídku by ti nikdo na světě neudělal. Tady je papír a tužka, pravou ruku máš volnou. Napíšeš svým rodičům, aby zaplatili do rukou člověka, který přinese tvůj dopis, 20. 000 franků. Napiš jim taky, že se tu máš dobře, jako doma. Ale žádné hlouposti, na to tě upozorňuju. S Joachimem Magaláem nejsou žerty. Kdybys mě chtěl podvést…,“ udělal rukou kolem krku srozumitelný pohyb, „a bude konec. Dávám ti hodinu na napsání toho dopisu. To ti stačí. Rozuměls?“

Jan kývl hlavou.

Magaláo zavolal jednoho z lupičů, který se mu zdál nejméně opilý, a nařídil mu, aby si stoupl přede dveře chatrče a hlídal.

„Ani se odtud nehni. A ne abys usnul,“ poručil mu.

Pak odešel do vedlejší polorozbořené barabizny, přikryl se houněmi a zanedlouho už spal. Za chvíli také Rivaudův strážce přes všechny domluvy svého velitele spal, jako když ho do vody hodí.

Jan seděl opřen zády o stěnu a uvažoval, jak by mohl nastalé situace nejlépe využít. Nic rozumného ho však nenapadlo. Nemohl se ani hnout, každý pohyb znamenal další, ještě krutější bolest. Pouta z lián se při sebemenším hnutí zařezávala do citlivého masa.

Škoda že jsme opustili vrak Svatého Jakuba, litoval. Mohli jsme tam klidně vydržet, až se objeví nějaká loď. A ta se přece jednoho dne musí objevit. Co nám tam chybělo?

Zachvátila ho zoufalá beznaděj. Z ponurých úvah ho vyrušil tichý šramot. Jako by někdo zavadil nohou o kámen. Škvírami dveří problesklo světlo, hned však zhaslo a kolem se znovu rozprostřela tma. Zavřel oči.

Asi se mi to jen zdálo, pomyslel si. Snažil se usnout, musí nabrat nové síly, odpočinout si. Byl unaven, a přece nemohl spát.

Znovu se ozval ten podivný šramot. Jako by někdo škrábal na stěnu. Kdo by v noci škrábal na stěnu?

Je to asi poletující hmyz a já hned ve své fantazii slyším bůhvíjaké zvuky.

Ale škrábání nepřestávalo. Zbystřil sluch – podivný zvuk byl stále hlasitější.

Musí to být někde za mnou.

Pokoušel se otočit hlavu. Šlo to špatně. Náhle ho přepadl strach. Začal si představovat, že se někde za ním plazí veliký jedovatý had. Napjatě čekal, až se přiblíží, až se dotkne jeho těla, až ucítí ostrou, palčivou bolest.

Šramot se najednou ozval zleva, Jan otočil hlavu a spatřil, jak ze stěny spadlo kus uschlé hlíny. Upřeně se díval na to místo. Nechtěl věřit svým očím: ve stěně se objevil otvor, stále se zvětšoval, až z něho vykoukla lidská hlava.

„Je to on,“ zašeptal. „Sari, Sari,“ byl by nejraději vykřikl, ale chlapec, celý zašpiněný, s vlasy plnými hlíny, položil prst na ústa. „Pst,“ zasyčel.

A pak se provlékl otvorem ve stěně jako lasička a hned začal šeptem vysvětlovat: „Všechno je připraveno. Jana s jaguáry čeká blízko tábora. Rozumíš?“

Jan přikývl.

„Přeřežu ti pouta, kocouři“ – Sari teď napodobil nešťastného Gaskoňce – „sem vtrhnou a to by v tom byl čert, aby si na nás někdo troufl. Než se vzpamatujou, budeme pryč.“ Indián vytáhl z kapsy nůž a začal přeřezávat liánová pouta. Když byl hotov, sebevědomě se usmál. Byl hrdý na svou práci.

„A teď počkej,“ řekl, „nehýbej se, přivezu člun blíž, je trochu daleko. Hned tu budu.“

Znovu se protáhl otvorem ve stěně tak obratně, že ho Jan musel obdivovat, a zmizel ve tmě.

Mladý Rivaud se pokusil vstát, ale bylo mu, jako by mu někdo všechny kosti v těle polámal. Zaťal zuby a znovu a znovu se snažil zvednout. Pak uslyšel drobné kroky. Srdce se mu prudce rozbušilo.

To nemůže být nikdo jiný než Jana, napadlo ho.

Po čtyřech se šoural ke dveřím. Chvíli čekal, pak se o ně opřel a dveře k jeho velkému údivu povolily.

Strážný se při tom hluku probudil, něco zamumlal, ale než se stačil pořádně probrat, vnikl mu nůž hluboko do krku. Chraplavě vykřikl, jeho výkřik uslyšeli dva lupiči a hned se hnali s puškami v rukou k chatrči, ve které měl být zajatec.

Teď se však přihodilo cosi, co nikdo nečekal. Ze tmy se vynořila Jana a bez rozmýšlení udeřila pažbou své pušky jednoho lupiče do hlavy; Aksamit se Zlatým kožíškem a Smaragdem se vrhli na druhého, a než se ten nešťastník mohl začít bránit, zakousl se mu Smaragd hluboko do krku.

„Rychle, rychle sem,“ ozval se ze břehu hlas Sariho. Ve světle měsíce bylo vidět, jak chlapec odvazuje loďku od kůlu. „Pospíchejte, už se probouzejí,“ křičel. „Za chvíli budou všichni vzhůru.“

V táboře lesních kapitánů nastal zmatek. Hluk je probudil, ale nevěděli, co se děje. Také Magaláo se probral, prudce odhodil houni, kterou byl přikryt, vyběhl před chatrč a zaklel: „Zatracený darebák, já chtěl podvést jeho, a zatím …“

A právě v tom okamžiku odrazil člun s velkou červenou plachtou od břehu a rychle se vzdaloval.

KAPITOLA 14

OSTROV

„Ani ti nemůžu povědět, jak jsem šťasten. Už jsem skoro přestal věřit, že se ještě jednou uvidíme,“ řekl Jan, když člun v příznivém větru lehce klouzal po hladině řeky. Radostně se usmíval na sestru. A pak začal líčit, jak ho lesní kapitáni zajali, jak mu Caventous zemřel skoro v náručí a jak se ho Magaláo pokoušel vydírat.

Janovo vyprávění přerušil Indiánčin výkřik: „Tam! Tam!“ Ilpa ukazovala na tři černé body, jež se vynořily z šedobílé mlhy.

„Žádné strachy, teď už nás nedohoní. Naše plachetnice je rychlejší než ty jejich pramičky. S veslováním se daleko nedostanou.“

Jana nesouhlasila se svým bratrem. Byla přesvědčena, že se lupiči jen tak nevzdají svého úmyslu zmocnit se uprchlíků.

„Vyznají se na řece líp než my,“ řekla, „sám jsi se přesvědčil, jak úskočný je Magaláo a jak mu záleží na penězích.“

Jan mlčel, jako by neslyšel. Teprve když chvíli upřeně pozoroval plavidla lesních kapitánů, odpověděl: „Jen se podívej, o co jsme rychlejší. Nemysli si, že Magaláa podceňuji. Vím, že mu jde o čtyřicet tisíc franků.“

„Čtyřicet tisíc? Za každého z nás dvacet? To je přece hotové jmění!“

Byla teď ještě víc přesvědčena, že Magaláo udělá všechno, aby se jich zmocnil.

„Budeme-li mít trochu štěstí, nedostane nás,“ Jan chtěl sestře dodat odvahu. Pak ještě uvažovali o tom, jaké překvapení by jim vůdce lesních kapitánů mohl připravit, odkud jim hrozí větší nebezpečí, zda ze břehu, kdyby tam přistáli a snažili se někde ukrýt, nebo z řeky. Nakonec se rozhodli, že bude lépe zůstat na řece. Vítr jim zatím přál. Lupiči sice veslovali ze všech sil a u vesel se střídali, ale vzdálenost mezi plachetnicí a pramičkami se nijak nezmenšovala.

Když už pluli delší dobu, spatřila Jana, jak se na břehu mezi stromy kmitlo světlo. Byla to vteřina, snad zlomek vteřiny, světlo zmizelo, pak se znovu objevilo a zase zhaslo.

„Co je to?“ zeptala se bratra. „Určitě jsou tam lidé,“ v jejím hlase se ozval strach.

„Snad nebudou horší než ti, se kterými jsme se dosud setkali. Přirazíme ke břehu a zjistíme, o koho jde. Možná že nám pomohou, třeba je to pobřežní hlídka.“

Jana si nedovedla představit, že by se mohli jen tak lehce zbavit svých pronásledovatelů.

„Uvidíš, že to budou lesní kapitáni.“

Zamířili k místu, kde se před chvílí objevilo světlo. Pramice teď už nebylo vidět. Ztratily se ve tmě. Sotva však plachetnice změnila směr, tři čluny lesních kapitánů se znovu objevily. A pluly kolmo přes řeku, ale k opačnému břehu, než ke kterému směřovali uprchlíci.

„Co to má znamenat?“ Jana se zmocnil neklid.

Vysvětlení nedalo na sebe dlouho čekat. Sotva se uprchlíci přiblížili ke břehu, zachvátil je prudký proud, který, jak se zdálo, směřoval k vodopádu. Strhával plachetnici z jejího směru, vzdaloval ji od břehu a byl tak prudký, že se člun brzo stal neovladatelným. Marně se pokoušeli dostat se k místu, kde spatřili světlo, jen kolem něho proletěli jako šíp. Proud je nezadržitelně unášel k vodopádu. Ve člunu nebylo jediné veslo. Jan se marně snažil vnutit plavidlu směr. Člun se několikrát otočil ve víru a hnal se dál.

Mladý Rivaud svíral oběma rukama kormidlo, jeho boj s proudem však byl marný.

„Už nás dohánějí,“ zoufale vykřikla Jana.

Její bratr se ohlédl. Čluny pronásledovatelů se rychle přibližovaly. Lupiči se vyznali na řece mnohem lépe než uprchlíci. Věděli o každém zrádném proudu, znali přesně dobu přílivu i odlivu. To byla ovšem obrovská výhoda. A když uprchlíky postihlo další neštěstí, že se totiž plachta na stěžni roztrhla, zdál se jejich osud zpečetěn.

Marně se Jan snažil napnout cár, který ještě zbyl z plachty a který teď schlíple visel na stěžni.

„Nejde to, s tímhle už nic nepořídíme,“ řekl unaveně.

Janiných očích se objevily slzy. Ilpa zalomila rukama, obrátila se k svému synovi, naklonila se k němu a něco mu zašeptala. Sari přikývl, ale pak řekl francouzsky, aby to slyšel Jan i jeho sestra: „Dopadne to dobře. Tatínek‘ nám určitě pomůže, nebojte se.“

Chlapci, který tolik věřil ve svého otce, nikdo neodpověděl.

Věděli, že jim nezbývá než se vydat na milost a nemilost vodnímu proudu, anebo padnout do rukou Magaláovy tlupy.

Byly to smutné vyhlídky, v jednom i v druhém případě jim hrozila smrt. Naděje na záchranu byla pranepatrná. Jan pořád ještě křečovitě svíral kormidlo a chvílemi se ohlížel, jak daleko jsou lupiči. Už mohl rozeznat jejich tváře. V jednom člunu stál Joachim Magaláo a povzbuzoval své lidi, aby veslovali ještě usilovněji.

„Přidejte! Ještě, ještě! Víc! Už je budeme mít,“ křičel.

Znal řeku a věděl, kde se vyhnout víru, kdy bezpečně vplout do rychlého proudu.

Noc končila, začínalo svítat, nastával náhlý, oslňující přechod mezi dnem a nocí. Slunce, skryté za vrcholky stromů a temeny hor, se brzy vyhoupne na oblohu a ozáří celou krajinu. Měsíc zbledl, nebe se jasnilo a šedý opar nad hladinou řeky se rozpouštěl. Ozval se ptačí zpěv. Život na řece se probouzel.

Z dálky bylo slyšet dunění vodopádu. Jan, ruce do krve sedřené, se z posledních sil snažil pomocí kormidla změnit směr pádícího člunu.

Několik set metrů před nimi přetínal řeku řetěz ostrých skalisek. Úžinami mezi nimi se valily za nepopsatelného hluku zpěněné, pochmurné a zrádné proudy vody.

Spatřili vodopád.

Konec, pomyslel si mladý Rivaud. Člun se za několik minut rozbije o skaliska, nebo ho strhnou víry. Ohlédl se. Pramice je už nenásledovaly. Přistály u břehu, lupiči se teď shlukli kolem svého vůdce a se zájmem pozorovali, jak plachetnice unáší uprchlíky k vodopádu.

Necelých tři sta metrů dělilo ještě Janův člun od vodní propasti. Uprchlíci se upřeně dívali na vodní kaskádu, jako by je přitahovala mocnou, čarovnou silou. Sari objal matku, Jan vykřikl: „Jano!“ a člun se přehnal těsně kolem vyčnívajících skalisek. Neodvolatelný konec se blížil.

Jan bledý jako stěna pustil kormidlo. Jeho sestra zavřela oči, Ilpa se Sarim něco nesrozumitelného vykřikli.

V záplavě zpěněné vody Jan zahlédl, jak se cosi odděluje od břehu. Nemohl přesněji rozeznat, co to je, jen si uvědomoval, že se ta věc rychle přibližuje.

Přestal upírat zrak na vodopád. Spatřil člověka sedícího na něčem, co se podobalo dvěma válcům nebo sudům. Nevesloval, ale šlapal, jako by jel na kole.

Podivné plavidlo s neznámým mužem se proplétal mezi skalami rychle a bezpečně. Jako by chtělo dosáhnout vodopádu dřív, než tam dopluje člun. Snad jen třicet metrů jej dělilo od místa, které muselo pro uprchlíky znamenat smrt.

„Nebude tam dřív než my.“ Jan zoufale pozoroval člověka na vodním kole.

„Obraťte kormidlo! Vlevo! Vlevo!“ poroučel muž.

To je přece šílenství, napadlo mladého Rivauda. Kdybych obrátil kormidlo doleva, člun se překotí a katastrofa nastane dřív, než se dostaneme k vodopádu.

Volání neznámého bylo však tak naléhavé, že skoro proti své vůli poslechl. Prudce otočil kormidlem, člun změnil směr, a jakoby vyhozen neznámou silou, letěl ke skále vyčnívající nad hladinou řeky.

A teď se stalo něco, co nikdo z uprchlíků nečekal: člun se při nárazu sice rozbil, ale všichni čtyři trosečníci se mohli na skále zachytit.

„Nepouštějte se, vydržte chvíli!“ křičel neznámý a hodil jim lano. „Chyťte se! Jen se nebojte! Chyťte se lana!“

První uchopila lano Jana, po ní Ilpa, Sari a nakonec Jan.

„Držte se pevně!“ poroučel muž na podivném plavidle.

Rozbitý člun se jako míček odrazil od skály, začal se potápět, znovu se vynořil, pak se ho zmocnil proud a strhl jej do bezedné vodní propasti. Avšak dříve než se to stalo, vyskočili z něho Zlatý kožíšek, Aksamit a Smaragd, také oni se zachytili na skále a hned po ní začali šplhat. Když se dostali na vrchol, zůstali celí roztřesení a ustrašení stát nad rozpěněnými vodami, které jako bílý věnec obepínaly skalní výčnělek. Jejich zoufalé mňoukání takřka zaniklo v hrůzné hudbě rozpěněných vod.

Muž na vodním kole už přistál u skaliska. Bez jakékoliv známky strachu popadl jednoho z jaguárů za krk a posadil ho na předek svého plavidla, druhého umístil dozadu a třetího – to byl Aksamit – usadil na svých ramenou.

„Těch lotrů si nevšímejte,“ ukázal na lupiče na druhém břehu. „S nimi si brzo poradíme.“

Magaláo, jako by ho slyšel, zahrozil pěstí a zaklel. V hukotu, který způsobovala voda narážející na skály, mu však nebylo rozumět. Teď byli on i jeho druhové uprchlíkům méně nebezpeční než zrádná řeka. Lesní kapitáni sice několikrát vystřelili, ale střely dopadly daleko od cíle.

Když Magalao uviděl, že uprchlíkům střelbou neublíží, nařídil svým lidem, aby odvázali loďky, nasedli do nich a dali se k ostrůvku uprostřed řeky. Na břehu nastal ruch. Jeden se hnal přes druhého, všichni chtěli co nejdříve vyrazit. Magaláo zrudlý vztekem, že je ten nový zmatek zdrží, křičel, zlobil se, klel, vydával rozkazy a zase je měnil.

Zatím neznámý zachránce nařídil uprchlíkům, aby se pevně drželi lana.

„Těch několik minut to musíte vydržet. Dopravím vás do bezpečí,“ ukázal na ostrůvek uprostřed řeky, na němž mezi stromy prosvítalo jednopatrové stavení.

„O seňora Magalaa se nestarejte. Ten si to rozmyslí, vydat se za námi.“

Brzo se však ukázalo, že se zmýlil. Lupiči nasedli do člunů dřív, než předpokládal, odrazili od břehu a ze všech sil veslovali k ostrůvku, k němuž mířil neznámý zachránce. Jana, její bratr, Ilpa a Sari se pevně drželi lana připoutaného k vodnímu kolu a nechali se vléci.

„Budou tam dřív než my,“ volal Jan, jemuž z vody koukala jenom hlava.

„Jen je nechte! Ať to zkusí,“ zasmál se muž na kole a začal šlapat ještě rychleji. „Nesměl bych je znát, vím dobře už napřed, co udělají. K ostrovu se nikdo z nich neodváží.“

Na jednom z člunů lesních kapitánů se vztyčil Magaláo, něco přikázal veslařům a všechny tři pramice se na několik vteřin zastavily a pak se nechaly unášet proudem‘ řeky.

„Vidíte,“ řekl spokojeně neznámý zachránce, „už toho nechali. Dobře vědí, co by je čekalo, kdyby se odvážili přistát na ostrově!“

Na přídi jednoho z lupičských člunů stál pořád ještě vztyčený vůdce lesních kapitánů a bezmocně hrozil pěstí. Ale jeho slova pohltil šum vody a vítr, který se náhle zvedl nad hladinou řeky.

KAPITOLA 15

SAMOTÁŘ

Teprve když přistáli na břehu ostrůvku, mohli si prohlédnout podivný „vynález svého zachránce. Byly to dva kovové válce poháněné lopatkovým kolem, které se otáčelo pomocí šlapadel jako jízdní kolo.

Ke svému překvapení poznali, že člověk, který je zachránil od jisté smrti, je Francouz. Mluvil stejným přízvukem jako nešťastný Désiré Caventous. Netroufali se však zeptat, kdo je.

Když vystoupili na břeh, Jan chtěl poděkovat muži, kterému vděčili za svůj život, ale ten jen mávl rukou a řekl drsným hlasem, až byli nemile překvapeni: „Teď není čas na zbytečné řeči. Musíte co nejdříve uschnout, převléci se a pořádně si odpočinout.“

Chvěli se zimou, byli unaveni, ale snažili se udržet krok se svým novým známým, který pospíchal k bílému stavení mezi stromy.

Před Janem, jeho sestrou a oběma Indiány se objevil čarokrásný pohled. Ostrov se jim zdál jako biblický ráj. Vyčníval vysoko z řeky, takže mu nehrozilo nebezpečí, že bude zatopen, až se hladina Amazonky zvedne a voda se vyleje z břehů. A rostly tu stromy, jaké sourozenci Rivaudovi v životě neviděli. Byly tu však také zelené pastviny, vinice i lány obdělané půdy a zahrady plné ovocných stromů. A těch květů! Hýřily barvami, jaké snad ani v pohádkách nejsou.

„Jen lidi tu nevidím,“ zašeptal Jan sestře, která drkotajíc zuby kráčela vedle něho.

Muž, který je zachránil, zaslechl asi Janovu poznámku, poněvadž řekl: „Ba, žijí tu lidé. Je tu několik rodin.“

Po čtvrthodině došli k domu s bílou věží, obklopenému zdí uprostřed louky nebo spíše parku s pečlivě udržovanými trávníky.

Překvapeni se zastavili.

„Jen pojďte,“ zval je jejich hostitel. Jeho hlas už nezněl drsně jako prve. „Všechno si prohlédnete později, teď se musíte co nejdříve převléci, jestli nechcete tu nedobrovolnou koupel odstonat.“

Přešli padací most, který byl spuštěn chvíli předtím, než se přiblížili ke stavení.

Překvapení mladého Rivauda a jeho sestry ještě vzrostlo, když se octli před nádherným stavením, obklopeným kolem dokola verandou. U vchodu stáli čtyři indiánští sluhové, kteří na rozkaz svého pána zavedli hosty do prostorných pokojů, opatřených vším pohodlím.

„Štípni mě do ruky, Jano,“ požádal Jan sestru, „na mou duši nevím, jestli se mi to všechno zdá, nebo je to pravda. Kdybych alespoň věděl, kdo je ten člověk. Neřekl ani, jak se jmenuje a co tu dělá. Bude to asi nějaký podivín.“

Jeho sestra nevnímala, co jí říká. Překvapena si prohlížela dívčí šaty rozložené na posteli.

„Jak mohl vědět, že sem přijdeme, a připravit mi šaty jako na míru, když mě v životě neviděl? Jako kdyby na nás čekal. A ještě něco: odkud ví, že jsem děvče?“ Jana kroutila nad tím vším udiveně hlavou.

„Myslíš, že ti stačí navléct si námořnické kalhoty a že hned vypadáš jako první důstojník?“ škádlil sestru Jan.

Umyli se a převlékli a pak sestoupili do přízemí, kde se měli v jídelně setkat se svým hostitelem. Na chodbě uviděli Ilpu a Sariho, jak se živě domlouvají s jedním z indiánských sluhů.

„To snad není možné!“ vykřikla Jana. „To je přece Serafim!“

Indián byl k nepoznání. Pečlivě oblečen, usmíval se a nepokrytě projevoval radost z nenadálého shledání.

„Jak ses sem dostal, Serafime?“ zeptal se Jan.

Indián nedovedl odpovědět, jen rukama se snažil něco vysvětlit.

Uslyšeli hlas svého hostitele. „Určitě vás všechny ty útrapy, které jste prožili, nepřipravily o dobrou chuť,“ řekl zvesela. „Musím se omluvit, že snídaně nebude taková, jaká by měla být. Vynasnažím se, aby vám oběd všechno vynahradil. Teď bohužel nemáme moc času. Budeme si muset co nejdřív vyřídit účty se seňorem Magaláem.“

„Nevím, jak bychom vám poděkovali,“ pokusil se znovu Jan vyjádřit své díky. „Zachránil jste nám život, přijal jste nás královsky, rozhodně jsme si nezasloužili to, co jste pro nás udělal,“ pokračoval s pravou francouzskou zdvořilostí. „Opravdu bychom vám rádi ze srdce upřímně projevili svou vděčnost.“

Hostitel se usmál. „Udělal jsem to, co by udělal každý slušný člověk na mém místě.“ Podal Janovi ruku a pozval všechny k snídani.

Když zasedli za stůl pokrytý bílým ubrusem, řekl hostitel: „Jste asi zvědavi, kam jste se to dostali. Nazval jsem tento svůj nový domov Samotářův ostrov. Snažili jsme se zde zařídit, jak jsme nejlépe dovedli. O tom budete mít ještě příležitost se přesvědčit na vlastní oči.“

Bylo na něm vidět, jak je hrdý na svůj ostrov. „Ale teď máme trochu jiné starosti než si vyprávět o tom, co jsme tu za těch několik let udělali. Jednou provždy si musíme vypořádat účty se seňorem Magaláem, kterého jste měli potěšení sami poznat.“

Když chtěl pokračovat, přerušil ho Jan: „Jak jste věděl, že nás pronásledují lesní kapitáni?“

Majitel Samotářova ostrova se záhadně usmál. „Jeden Indián mi tu zprávu přinesl,“ řekl.

Udeřil na zvonec a něco poručil sluhovi, který se objevil ve dveřích.

„Serafim!“ vykřikla Jana.

„Zeptejte se ho, jak to bylo, ale krátce, za chvíli budeme muset vyrazit.“

Serafim začal vyprávět a jeho syn Sari, k velkému překvapení majitele ostrova, srozumitelně překládal, co říkal jeho otec.

„Tatínek obešel tábor lupičů a utíkal k řece, musel moc plavat, dlouho plavat, ale on umí plavat velice dobře,“ hrdě tlumočil Serafimovo líčení jeho syn. „Věděl, že je v řece ostrov,“ pokračoval, „a že na něm žije velice statečný a hodný pán. Tenhle pán,“ Sari ukázal na majitele Samotářova ostrova. „Tatínek věděl, že jenom on nás může zachránit, a všechno mu řekl.“

„Ach tak! Proto jste věděl, že já jsem děvče, a proto jste mi nachystal tak pěkné šaty,“ přerušila Jana Sariho a vděčně se podívala na svého zachránce.

Pán ostrova se jenom usmíval. „Sari, zapomněl jsi ještě říci, jak slečna Rivaudová zachránila svého bratra. Ale o tom všem si porozprávíme, až budeme mít pány lesní kapitány z krku,“ řekl majitel ostrova.

,,Chtěl bych ještě doplnit několika slovy Serafimovo vyprávění,“ dodal, „a připomenout, o čem se ve své skromnosti Indián nezmínil. Když vás opustil, byl velmi sláb. Jeho zranění nebylo zdaleka ještě zahojeno, a on se přesto dal na tu obtížnou a nebezpečnou cestu.“

„Víme to dobře,“ odpověděl Jan, „a nikdy to Serafimovi nezapomeneme. Nezapomeneme však také, čím jsme povinováni vám. Kdybyste nám byl nepomohl, když jsme se octli v beznadějné situaci pod vodopádem, nebyl by to ani jeden z nás přežil.“

Majitel ostrova, který pořád ještě ani slovem nenaznačil, kdo je, mávl rukou: „Nemluvme už o tom, prosím vás o to. Rád bych si teď promluvil se Serafimem, chtěl bych se dozvědět některé podrobnosti o lupičské bandě, abychom ty pány mohli co nejlépe přivítat.“

Přisedl k Indiánovi, který si právě pochutnával na čerstvém mléce a velkém krajíci černého chleba s máslem, a chvíli spolu rozmlouvali.

Když skončili, obrátil se k Janovi. „Nemýlil jsem se,“ řekl. „Magaláo je jeden z nejnebezpečnějších darebáků v povodí Amazonky. Znám ho velice dobře. Má u mne ještě z dřívějška vroubek a ten bych si s ním rád co nejdřív vyřídil. Souhlasím teď se Serafimem, že Magaláo nebude čekat a že se pokusí v nejbližších hodinách zaútočit na ostrov. Je to krutý, i když zbabělý člověk, široko daleko v celém povodí Amazonky mají z něho strach.“

Jan pozorně poslouchal, a jakmile jejich hostitel domluvil, zeptal se: „Co bychom tedy měli dělat?“

Majitel Samotářova ostrova se usmál. „Moc se ptáte, mladý muži,“ řekl. „Dozvíte se to večer. Uvidíte ohňostroj, jaký jste v životě neviděli.“

Vstal a nařídil jednomu ze sluhů, aby mu osedlal koně. Jakmile přivedli koně ke schodišti stavení, svižně na něj vyskočil a vykřikl: „Zatím se dobře bavte! Vystupte na věž, je odtamtud krásný pohled na řeku,“ a zmizel mezi stromy.

Pohled, který se objevil před Janem a jeho sestrou, když se octli na věži, byl úchvatný. Pod nimi ležel ostrov obklopený modrošedými vodami Amazonky, jejíž břehy byly vroubeny skalami a tmavou zelení lesů. A nad tím rájem svítilo slunce, jasné a hřejivé.

„V životě jsem neviděla takovou krásu,“ už poněkolikáté opakovala Jana. „Co na světě budu, nikdy nezapomenu na tento kout světa.“

Jan sice vnímal nádheru svého okolí, ale očima pátral po lesních kapitánech.

„Vidíš je? Tam! Na druhé straně!“ Ukazoval na tři čluny přivázané ke kůlům. Na protějším břehu bylo živo, lupiči se zřejmě připravovali k útoku.

„Myslela jsem, že jsme už vyvázli se zdravou kůži, a zatím bůhvíco na nás ještě čeká,“ povzdechla si Jana.

„Snad nemáš strach?“ podivil se její bratr. „Já mám takovou důvěru v našeho hostitele, že i kdyby tamtěch bylo třikrát tolik, než jich je, nebál bych se. Uvidíš, jak s nimi zatočí.“

Oba sourozenci byli tak zabráni do svých úvah, že si ani nevšimli, jak vysoko se hladina řeky vzdouvá a jak se Amazonka vylévá z břehů.

Večer, když se jejich hostitel vrátil a zeptal se, co říkají tomu, jak voda rychle stoupá, jenom cosi rozpačitě a nesrozumitelně zakoktali.

Sotva nastala noc, majitel ostrova vystoupil na věž. Dlouho se díval ve směru, kde se utábořili lesní kapitáni.

Brzy se dočkáte, řekl si pro sebe.

Pak se vrátil do jídelny a požádal Jana, jeho sestru a Serafima, aby ho následovali.

Vyšli z bílého stavení a kráčeli po stezce vedoucí ke břehu. Neměli světlo, na cestu jim svítil jen měsíc, který se chvílemi schovával za mraky.

Pohled na řeku zblízka byl přímo otřesný. Jako by to ani nebyla řeka, kterou sourozenci Rivaudovi znali. Hladina byla pokryta nespočetnými víry, jež se zběsile točily, v bláznivě rychlém proudu. Kolem skalisek se kupila pěna, nad balvany visel závoj vodní tříště. Svit měsíce dodával celé scéně ještě hrůznější podobu.

Jana zůstala užasle stát. „Dostat se do některého z těch vírů, br – ani představit si to nedovedu.“

„Včera jsme měli opravdu zázračné štěstí,“ dodal Jan.

Majitel ostrova pokrčil rameny.

„Dnes by vám ani zázrak nepomohl.“

Hukot vody přerušily občas nové zvuky: pravidelné rytmické údery vesel.

„To je jejich člun,“ Jan se upřeně díval do tmy nad řekou. Čekal, až se z ní vynoří postava seňora Magalaa.

„Mají víc odvahy, než jsem předpokládal. Musíme se, schovat. O svém osudu rozhodli sami,“ řekl majitel ostrova tajemně.

Ukryli se za balvan blízko břehu. Serafim, který byl k řece nejblíž, nabil ručnici a bez pohnutí čekal, až se člun vynoří ze tmy.

Údery vesel byly čím dál tím hlasitější. Pak se objevily obrysy člunu a siluety veslařů. Veslovali hned po jedné, hned zas po druhé straně člunu a zdálo se, že se jim ne-daří plavidlo v rychlém proudu zvládnout. Pak náhle člun zmizel v temnotách.

Jako by se kořist, kterou si Serafim vyhlédl, propadla do vodních hlubin. Ale to trvalo jen okamžik. Za chvíli se znovu ozvaly pravidelné nárazy vesel. Posádce se podařilo ovládnout člun a ten se teď blížil ke břehu. A tu najednou zazářila vodní hladina, jako by na ni zasvítilo slunce z čistého bezmračného nebe. Světlo, které zaplavilo řeku, bylo tak oslňující, že číhající Indián bezděky přivřel oči. Když je znovu otevřel, spatřil uprostřed proudu jasně osvětlený člun a v něm udiveného muže.

„Uf!“ zašeptal radostně.

Plavidlo, stržené rozbouřenými vlnami, se otočilo bokem ke břehu. Serafim jako by na tento okamžik čekal. Zvedl ručnici a zamířil. Opatrně a přesně. Třeskla rána, na zlomek vteřiny přerušila hukot vodopádu a pak, jako dohasínající ozvěna, se ozvaly zoufalé výkřiky.

Člun unášený proudem se bezmocně řítil k vodopádu.

Ozval se další výstřel. Jana si zakryla oči.

„Těm už nic nepomůže,“ poznamenal Jan.

Dva muži v člunu zvedli bezmocně ruce k nebi, třetí zoufale vykřikl. Serafim vyběhl ze svého úkrytu a utíkal po břehu – chtěl do poslední chvíle sledovat osud pramice letící závratnou rychlostí do záhuby. Pak se zastavil, obrátil se a vracel se k místu, kde stáli ostatní.

„Dnes už nám dají pokoj,“ řekl majitel ostrova. „Můžeme jít klidně spát. Jestli je správné, co říká Serafim – a já o tom nepochybuju –, zbývá jich ještě šest nebo osm. S těmi si poradíme zítra.“

KAPITOLA 16

DŮM NA OSTROVĚ

Bylo už pozdě, když se druhého dne probudili. Cítili se mnohem lépe než včera. Vždyť na tak pohodlných lůžkách nespali už bůhvíjak dlouho.

Když se umyli a oblékli, sestoupili do jídelny, aby se nasnídali. Ale jídelna byla prázdná. Čekali, že se každou chvíli objeví jejich hostitel a že jim prozradí, jak se chce vypořádat s Magaláovou bandou. Ale záhadný pán ostrova nepřicházel.

Zeptali se sluhů, kde je.

„Ještě za tmy odešel na pilu,“ řekl jeden z Indiánů.

„Na pilu?“

„Ano. Zpracovává se tam dřevo z okolních lesů. Je tam zaměstnáno přes čtyřicet dělníků. Samí Indiáni jako my,“ prohlásil hrdě.

Byli tou zprávou překvapeni. Kromě sluhů zaměstnaných v domě jejich hostitele nesetkali se dosud s živou duší.

Teprve asi za hodinu se objevil jejich zachránce.

„Vidím, že jste se dobře vyspali,“ uvítal je. „Ale tihle tři, ti si asi moc klidu nedopřejí,“ ukázal na Aksamita, Zlatého kožíška a Smaragda. Jaguáři pobíhali sem tam, skotačili a škádlili se.

„Jak dlouho to s nimi ještě vydržíte?“ zeptal se. Nečekal však na odpověď. „Zatím vypadají jako roztomilá, neškodná zvířátka, ale těžko vědět, co se s nimi jednoho dne stane. Nezapomeňte, že jsou to přece jenom šelmy. Opatrnosti nikdy nezbývá,“ odmlčel se a pak navrhl: „Co byste tomu řekli, kdybychom si zašli k řece?“

Jan i jeho sestra souhlasili. Dobře věděli, že je nechce zavést jenom na procházku, že má svůj plán, jak se vypořádat se seňorem Magaláem a jeho druhy, ale přesto se neodvážili zeptat, co chce podniknout. Divili se jenom, že jejich hostitel je pořád beze zbraně.

Prošli lesem, který sahal až skoro ke břehu řeky. Všude panovalo ticho, nic nenasvědčovalo tomu, že by ostrovu mohlo hrozit nějaké nebezpečí.

Teprve když se přiblížili k posledním stromkům na kraji lesa, zasvištěla nad Janinou hlavou střela a utrhla jí okraj slaměného klobouku.

„Ukryjte se za stromy,“ vykřikl majitel ostrova. „Nevystrkujte hlavu. Mají nás na mušce.“

Chráněn objemným kmenem černého cedru pozoroval řeku. „Vidíte je?“ ukázal na dva čluny obsazené šesti veslaři, které pluly podél břehu a teď se snažily najít vhodné místo, kde by mohly přistát.

Na každém člunu veslovali dva muži a třetí mířil puškou k lesu.

„Šílenci,“ zamumlal. „Člověk by nevěřil, že se najde tolik bláznů ochotných riskovat život jen proto, aby se pomstili.“

Přikrčen přeběhl ze svého úkrytu ke stromu, před nímž ležel veliký balvan. Ozval se výstřel, ale lesní kapitáni měli nepřesnou mušku, ačkoli oba čluny byly teď vzdáleny od břehu jen několik metrů.

Pán ostrova se sklonil k balvanu napůl ukrytému v trávě. Jan se sestrou ho zvědavě pozorovali. Viděli, jak šmátrá po hladké straně kamene. Teď se jeho ruka zastavila.

„Dívejte se dobře!“ vykřikl. „Ohňostroj začíná!“

Než si stačili uvědomit, kam se mají dívat, ozval se výbuch a z hladiny řeky vytryskl obrovský sloup vody nejméně deset metrů vysoký. A v něm zmizely oba čluny s lesními kapitány. Snad to netrvalo déle než tři, možná pět vteřin, a na zpěněnou hladinu dopadly trosky pramic …

Stáli tu nad tím hrůzným divadlem v němém údivu. Ani Jan, ani jeho sestra nebyli schopni slova.

„Nebyl to žádný zázrak,“ přerušil nastalé ticho majitel ostrova, „pokud nechcete pokládat za zázrak výbušninové nálože.“ Nespouštěl oči z místa, kde před chvílí Vytryskl sloup vody.

„Tam! Tam! Plave!“ Jana ukazovala na hladinu řeky, na níž se objevila lidská hlava. Ten člověk se zoufale pokoušel doplavat ke břehu.

„Magalao!“ zvolal Jan. „Je to on! Určitě je to on.“

Vůdce lesních kapitánů nebyl špatný plavec, bojoval statečně s proudem, který ho stále a stále strhával doprostřed řeky.

„Nebude mu to nic platné, i kdyby se dostal na břeh,“ – řekl temně pán ostrova.

Magaláovi se jen s největším úsilím podařilo zachytit se větve visící nad vodou. Teď se snažil vyšplhat na břeh.

Když se už rukama dotkl balvanu vyčnívajícího z vody, stál před ním, jako by ze země vyskočil, Serafim, v ruce držel nůž a čekal. Ani se nepohnul, jen se upřeně díval na vůdce lesních kapitánů.

Magaláo při pohledu na Indiána zkameněl. Pak vykřikl tak zoufalým hlasem, že člověku stydla krev v žilách: „Ne, ne, nezabíjej mě, nech mě žít! Prosím tě, nech mě žít!“

Nastalo ticho, nikdo Magaláovi neodpověděl. Jen čepel nože se dvakrát zableskla, pak se ozval bolestný výkřik a už zase bylo slyšet jen monotónní šum valících se vod.

Serafim nadzvedl mrtvolu vůdce lesních kapitánů a hodil ji do řeky. Za několik vteřin zmizelo tělo člověka, který byl postrachem povodí Amazonky, ve vodních hlubinách.

„Nenávidím zabíjení,“ řekl majitel ostrova ponuře, „ale člověk má právo bránit se. My jsme se bránili,“

Nikdo z nich už nepronesl jediné slovo, všichni se jen upřeně dívali na řeku, která pro jedny znamenala život, pro jiné smrt. Její vzedmuté vody pospíchaly k vodopádu, jako by chtěly co nejrychleji zahladit poslední stopu tragédie, která se zde před chvílí odehrála.

„Měl bych k vám velkou prosbu,“ Jan se obrátil ke své-mu hostiteli.

„Prosím, mluvte.“

„Na protějším břehu leží nepochován člověk, který sice kdysi patřil k tlupě seňora Magaláa, ale později ji opustil. Jsme mu za mnoho vděčni. Byl to Gaskoněc, jmenoval se Désiré Caventous. Rádi bychom ho jaksepatří pohřbili!“

„To je samozřejmé. Půjdu s vámi a postarám se, aby váš přítel našel svůj věčný mír na důstojném místě.“

Vrátili se do bílého domu uprostřed ostrova a začali se připravovat na cestu k místu, kde ležel mrtvý Caventous.

Odpoledne přepluli řeku a po kamenité stezce se dali k zátoce, kde naposledy vydechl nešťastný Francouz. Pod vysokým stromem u skály, zařezávající se hluboko do moře, vykopali hrob a do něho uložili člověka, jenž se v posledních dnech života snažil napravit hříchy, které napáchal z lehkomyslnosti a z nerozumu jako člen Magaláovy bandy.

Na ostrov se vrátili, když už se schylovalo k večeru.

„Povečeříme a pak si sedneme na verandu,“ řekl pán ostrova. „Dřív než půjdete spát, rád bych si s vámi v klidu popovídal.“

Večeře netrvala dlouho. Jan i jeho sestra jedli rychleji, než se slušelo, protože se nemohli dočkat, co jim chce jejich hostitel povědět. Vždyť stále ještě nevěděli, kdo je, jak sem přišel a jaké má s nimi úmysly.

„Zeptáš se ho, jak bychom se odtud mohli co nejdříve dostat?“ zašeptala Jana bratrovi, když pán ostrova vydával rozkazy jednomu ze sluhů.

„Tobě se tu nelíbí?“ zeptal se Jan, jen aby sestru pozlobil.

Vyčítavě se na něho podívala, ale mlčela. Po večeři odešli na verandu, opřeli se o zábradlí a obdivovali nádherný pohled, který se jim naskytl. Pod nimi ležela zelená louka protkaná pestrými květy a lemovaná vysokými košatými stromy.

„Jmenuji se Petr Lenoir,“ začal pán ostrova, když se posadili do proutěných křesel. „Francii jsem opustil před deseti lety. Toužil jsem po prostém životě v přírodě, po klidu, a ten jsem bohužel nemohl ve své vlasti najít. A tak jsem se po delším bloudění dostal až sem. Zde jsem našel všechno, co jsem hledal a po čem jsem toužil: radost z práce, krásnou přírodu, klid a mír.“

Odmlčel se, jako by přemýšlel, má-li tu otázku vyslovit, ale pak řekl: „Vím, že toužíte po návratu domů, a přesto bych vás chtěl o něco poprosit. Přemýšlejte o tom, zda byste zde na ostrově nechtěli zůstat. Najdete tu to, co jsem zde našel já, a udělám všechno, abyste zde měli svůj trvalý šťastný domov. Nemusíte mi odpovědět hned. Rozmyslete si to dobře.“

„Užasle se na něho podívali. Nečekali, že jim něco takového nabídne.

„Zůstala bych tu ráda,“ první se odvážila Jana, „a jsem přesvědčena, že i můj bratr by tu rád žil. Vím také určitě, že bychom tu byli spokojeni, víc než spokojeni, jistě bychom tu byli šťastni – ale musíme se vrátit domů, do Francie. Už proto, abychom se dozvěděli, co se stalo s naším otcem.“

„Nečekal jsem, že přijmete mou nabídku ihned. Proto jsem vás také žádal, abyste o mém návrhu přemýšleli. Vím dobře, co je to touha po rodné zemi. Samozřejmě že vám nebudu v návratu do Francie bránit. Naopak, rád vám pomůžu, jak jen budu moci.“

Jeho hlas zněl klidně, skoro starostlivě. „Budete mi moci říci zítra, jak jste se rozhodli?“ zeptal se.

Přikývli. Byli zmateni. Ostrov byl nejkrásnějším místem, jaké kdy viděli, neříkali mu už Samotářův, ale Rajský ostrov, a přece věděli už teď, že zítra odmítnou nabídku svého hostitele.

„Nechtěli byste si prohlédnout můj domov?“ přerušil jejich zachránce mlčení, které se nad nimi rozprostřelo. „Dosud jste vlastně z našeho ostrova celkem nic neviděli; tentokrát nepůjdeme pěšky, povezeme se.“

Pan Lenoir něco řekl jednomu ze sluhů a brzo nato před domem zastavil kočár tažený normandským koněm.

Nasedli a za veselého zvonění podkov vyjeli na prohlídku ostrova.

Když projeli lesem, který jako by chránil pestrý luční koberec před bílým stavením, objevila se po stranách cesty rýžová pole a obilné lány. Na západním břehu ostrova se rýsovaly nevysoké pahorky.

„Ráj, to je skutečný ráj na zemi,“ Jana byla u vytržení.

„Ještě jsem neuskutečnil všechno, co jsem si umínil,“ řekl skromně Petr Lenoir. „Rád bych z ostrova udělal skutečný ráj, o kterém mluvíte, ale bude to ještě nějakou dobu trvat, než se mi podaří splnit mé sny.“

Projeli kolem jednoho vodního a dvou větrných mlýnů.

Největší překvapení je však teprve čekalo.

„Teď se podíváme na pilu,“ řekl pan Lenoir, když po prohlídce mlýnů znovu usedli do kočáru.

Koník se rozběhl po cestě, snad i on pospíchal, aby si co nejdříve mohli prohlédnout dílo, na které byl jeho majitel tak hrdý.

„Tohle by vám záviděl kdekdo ve Francii,“ řekl upřímně Jan, když spatřil moderní stroje elektrárny, která zásobovala elektrickým proudem celý ostrov. „Ale jed-no nedovedu pochopit,“ přiznal se, „jak je možné, že jediný člověk s hrstkou lidí mohl něco takového postavit?“

„Kde je vůle, tam se najde i způsob, jak uskutečnit nejodvážnější sny. Kdo si myslí, že nedokáže to, co je možné, prohrál, aniž ještě hnul prstem.“

Lenoir se díval se zalíbením a s pocitem hrdosti na své dílo.

Z vyjížďky po ostrově se vrátili příjemně unaveni.

Druhého dne se jich hostitel zeptal: „Nechtěli byste se podívat na něco, co nemá nic společného ani s pilou, ani s mými plány?“

„Co to bude za překvapení?“ Byli zvědaví, pán ostrova se však jenom záhadně usmíval.

„Uvidíte, nechte se překvapit. A i kdyby to nakonec nebylo překvapení, procházka nám všem po jídle prospěje. Navrhuji proto, abychom koníka i s kočárem nechali doma a šli pěšky.“

„To zase jdeme k řece?“ zeptala se Jana.

„Ano.“

Po půlhodině se před nimi objevilo rameno Amazonky, které neznali.

„Jachta! Jachta!“ vykřikla Jana. „To je tedy opravdové překvapení.“

Petr Lenoir se usmíval. „Prosím, nastupte.“ A širokým gestem ukázal na jachtu.

Jachta byla už na první pohled krásná, když se na ni dívali z břehu, ale nikdo z nich netušil, jak nádherně je zařízena uvnitř.

„Kdybych si měl vybrat, zda bydlet ve vašem domě nebo tady, opravdu nevím, jak bych se rozhodl,“ mladý Rivaud by byl nejraději zvedl kotvy jachty a pustil se po řece. Plul by, plul by…

Ze snění ho vyrušil Lenoirův hlas. „Pojďte na palubu, projedeme se po řece.“

Pán ostrova dal pak příkaz k vyplutí a během několika minut začala jachta brázdit klidnou hladinu řeky. Seděli v pohodlných lehátkách a pozorovali, jak po obou stranách vodního toku pomalu ubíhají zelené pásy lesů. Plavba však netrvala dlouho, jachta zamířila ke břehu a chystala se přistát v zátoce, nad níž stálo stavení ještě krásnější než dům uprostřed ostrova.

„To je také vaše?“ zeptala se Jana a ukázala na dům mezi cedry.

„Ano,“ odpověděl Petr Lenoir.

Vystoupili po kamenných schodech a vešli do stavení, které bylo zařízeno stejně pečlivě a pohodlně jako dům, ve kterém bydleli.

„Posaďte se,“ vyzval je hostitel, když vešli do pokoje plného knih a usadili se v kožených křeslech.

„Mé jméno už znáte,“ začal pan Lenoir, „kdežto já do této chvíle nevím, kdo jste vy.“ Díval se z jednoho na druhého.

Jan si teprve teď uvědomil, že svému zachránci neřekli ani své jméno, ani odkud jsou. Začal se omlouvat, ale pan Lenoir ho přerušil.

„Neomlouvejte se, prosím, měli jste jiné věci na starosti. Ostatně nic se nestalo, za tu dobu, co jsme se poznali, přesvědčil jsem se, že jste příjemní mladí lidé.“

Jan trochu zrozpačitěl, avšak za okamžik už stručně a věcně líčil události, které potkaly jeho a Janu: jak po ztroskotání Svatého Jakuba strávili pět měsíců na vraku lodi, jak se setkali s Ilpou a se Sarim, jak je přepadla Magaláova tlupa lesních kapitánů, jak se dostali do starého indiánského tábora a jak z něho šťastně uprchli.

„Na všechno budeme vzpomínat rádi, i na ty nebezpečné chvíle, kdy jsme mysleli, že nám už nic nepomůže, jen kdybychom se ještě setkali s otcem,“ končil své vyprávění.

Petr Lenoir naslouchal velmi pozorně. Když Jan domluvil, usmál se a řekl: „Ale pořád jste mi nepověděl své jméno, mladý příteli.“

Jan se uhodil do čela.

„Já opravdu nevím, co se to se mnou děje. Pro samé povídání o lesních kapitánech zapomenu na to hlavní. Jmenuji se Jan Rivaud a to je má sestra Jana.“

„Rivaud?“ zeptal se Lenoir. „Čím byl váš otec?“

„Lékař.“

„Doktor Rivaud! Já to tušil. Doktor Rivaud, můj nejlepší přítel!“

Petr Lenoir prudce vstal a objal Janu i jejího bratra.

Oba sourozenci nebyli schopni slova. Nevěřili svým uším.

„Kdy jste viděl naposled našeho otce? Žije?“ první se vzpamatoval Jan.

Petr Lenoir však jako by tu otázku přeslechl, pokračoval: „Mnohé z toho, co jste mi vyprávěl, jsem dík Serafimovi věděl. Že jste ale děti doktora Rivauda, člověka, kterého jsem měl a mám ze všech lidí nejraději, to mne ani ve snu nenapadlo.“

„Říkáte, říkáte, že máte nejraději? To znamená …,“ zašeptala Jana a v očích se jí zaleskly slzy.

„Ano, mám,“ přerušil ji Petr Lenoir. „Měl jsem a stále ještě mám ze všech lidí na světě nejraději vašeho otce, doktora Rivauda, poněvadž on žije.“

„Tatínek žije!“ vykřikl Jan.

Jana se rozplakala.

„Ano, je živ a zdráv, a právě od něho jsem se dozvěděl o ztroskotání Svatého Jakuba.“ Petr Lenoir se šťastně usmíval.

„Od něho?“ opakoval nedůvěřivě Jan.

Jana si oběma rukama utírala slzy.

„Ano, od něho. Váš otec přišel sem ke mně asi před měsícem. Zůstal tu týden, pak odjel do Pará, aby telegrafoval do všech koutů světa.“

„Nevíte, co bylo v těch telegramech?“ zeptal se zvědavě Jan.

„Abych nevěděl,“ odpověděl Lenoir. „Hledal vás, své děti.“

„A jak se dostal až sem k vám na ostrov?“ zeptala se Jana. „Kdo mu řekl, že jste tu?“

„Já sám,“ odpověděl Petr Lenoir. „Psal jsem mu před dvěma lety a tenkrát můj dopis nedostal. Letos jsem mu psal znovu. Odpověděl mi dlouhým dopisem, tady ho mám.“ Lenoir vyňal ze zásuvky stolu dopis. Jediný pohled stačil, aby poznali otcovo písmo.

„A že nám o vašem psaní nic neřekl?“ divil se Jan.

„To právě mělo být pro vás oba velké překvapení. Váš otec mi v dopise slíbil, že se na své cestě zastavíte na mém ostrově.“

„To by se ale tatínek podivil, kdyby věděl, jak jsme se bez něho dostali na váš Rajský ostrov.“

Petr Lenoir se zasmál. „A teď pojďte se mnou,“ řekl.

Vedl oba sourozence do vedlejšího pokoje. „A tohle zase je mé překvapení,“ pln hrdosti ukázal na telefonní přístroj, který stál na stole.

„Za několik okamžiků si promluvíte se svým otcem. Tento přístroj je jediné spojení ostrova s ostatním světem.“

Zvedl sluchátko a požádal o spojení s městem, které leželo šest set kilometrů daleko.

„Chvíli budeme muset počkat. Ale dlouho to trvat nebude.“

Zavěsil sluchátko. Asi za čtvrt hodiny telefon zazvonil.

„Promluvte si s tatínkem,“ Petr Lenoir podal Janovi telefonní přístroj.

„Doktor Rivaud?“ zeptal se třesoucím se hlasem Jan. Když uslyšel odpověď, začal radostí křičet, až ho Lenoir, musel upozornit, aby mluvil tišeji, že mu otec nebude rozumět.

„Jsme živi a zdrávi, daří se nám výborně, pan Lenoir se o nás stará jako o vlastní děti, tati, prosím tě, přijeď co nejrychleji za námi, my se tě už nemůžeme dočkat.“

Mluvil rychle, překotně, byl by nejraději všechno v minutě ze sebe vychrlil. Jana stála vedle bratra netrpělivá, nedočkavá, také ona chtěla slyšet hlas svého otce.

Jakmile jí však bratr podal sluchátko, rozplakala se a nebyla schopna slova. Slyšela, jak ji otec uklidňuje, jak je šťasten, jak opakuje: „Přijedu za vámi co nejrychleji. Hrozně se těším.“

„Tatínku, tatínku,“ řekla jenom.

Když domluvili, byli by nejraději objali toho ušlechtilého člověka, který se teď díval oknem někam daleko, kde mezi skalisky a zalesněnými vrchy plynuly vody Amazonky …

Kdyby mu byli viděli do tváře, poznali by, že také on má oči plné slz.

DOSLOV

Tři dny netrpělivě čekal Jan se sestrou na otcův příjezd. Dlouho do noci nemohli usnout, několikrát za noc se probouzeli a vstávali, sotva se objevily první záblesky dne. Takové rozčilení snad nezažili ani jednou při svém dobrodružném putování.

Čtvrtého dne přirazil ke břehu ostrova motorový člun a z něho vystoupil starší unavený muž.

Běželi k němu a padli mu do náruče.

„Už jsem si myslel, že se s vámi nikdy nesetkám,“ řekl doktor Rivaud, když usedli v pracovně Petra Lenoira. „Byl jsem přesvědčen, že jste při ztroskotání lodi nebo brzo po něm zahynuli. Nevěřil jsem, že byste mohli přežít všechny útrapy, které obyčejně čekají trosečníky, i kdybyste se živi dostali na pevninu. Věděl jsem, že blízko ústí Amazonky jsou bažiny, že je tam liduprázdný kraj. A bez pomoci, dva mladí, nezkušení lidé …“

„My jsme si taky mysleli…,“ přerušila otce Jana. Nemohla dál.

„Získali jsme zkušenosti, jaké nemají mnozí dospělí,“ řekl hrdě Jan.

Doktor Rivaud se spokojeně usmál.

Radost ze shledání a vyprávění neměly konce. Znovu a znovu se vraceli k podrobnostem velkého dobrodružství, které právě prožili.

Druhý den se Rivaudovi začali se svým hostitelem radit, co by měli podniknout: vrátit se do Evropy, nebo se usadit na ostrově, kterému teď už nikdo neřekl jinak než Rajský.

„Mé děti už zkusily žít jako robinzoni, jenže trochu moderněji, jak jsi slyšel,“ řekl doktor Rivaud. „Ale jak ty tu žiješ, to opravdu předčí všechny robinzony, co si jich lidská fantazie vymyslela. Cítím velké pokušení zůstat tady s tebou i s dětmi. Pomohli bychom ti uskutečnit plány, pomohli bychom ti udělat z tvého ostrova opravdový ráj na světě.“

„Pan Lenoir není obyčejný robinzon,“ řekla Jana, „je to umělec a učenec v jedné osobě.“

„A nejlepší člověk, s jakým jsme se kdy setkali,“ doplnil ji bratr.

„Zůstanete tedy?“ zeptal se dychtivě Petr Lenoir.

„Bohužel, mám určité povinnosti ke svým dětem,“ řekl smutně doktor Rivaud, „musí se vrátit do Francie, musí se něčemu naučit. Dopustil bych se na nich křivdy, kdybych jim neposkytl vzdělání. Snad jednou…“

Petr Lenoir mávl rukou: „Škoda, věčná škoda, i když vím, že máš pravdu. Budete mi tu opravdu scházet.“

Pak už se nikdo nezmínil o ostrově. Mluvili o Francii a přípravách na cestu.

Třetí den po příchodu doktora Rivauda na ostrov nastalo loučení.

„Škoda že odjíždíte,“ řekl Lenoir, když naposledy tiskl svému příteli ruku. „Možná že jednoho dne poznáte, že vaše místo je tady. Snad vás nemusím ujišťovat, že vás kdykoliv, třeba o půlnoci, přijmu s otevřenou náručí.“

„Neodmítáme tvou nabídku,“ odpověděl doktor Rivaud a hlas se mu trochu zachvěl, „i kdybychom se sem nevrátili natrvalo, jistě se někdy přijedeme podívat na ostrov, který se tolik podobá ráji, a také proto, že budeme toužit znovu se setkat s člověkem, který by měl být ostatním lidem vzorem.“

Petr Lenoir odvrátil tvář. Snad nechtěl, aby viděli, jak je dojat.

Všichni členové výpravy, která prožila ono veliké dobrodružství, neopustili Samotářův ostrov. Nový domov na něm našli tři Indiáni, Serafim, jeho žena Ilpa a syn Sari.

„Kdo se bude starat o mé jaguáry?“ zeptala se Jana při loučení s indiánským chlapcem, ačkoli věděla, že budou v dobrých rukou.

„Kdo by se o ně staral? Kdo jiný než Sari?“ řekl napolo uraženě Sari. Také on se snažil nedat na sobě znát, jak je pro něho loučení s Janem a jeho sestrou těžké. Ale neubránil se slzám. Utíral si je pěstí, až měl celý obličej špinavý, ale ne a ne je vysušit.

Jana objala chlapce. „Budeš se o ně pořádně starat, viď?“ chtěla se ujistit.

„Bu-bu-budu,“ Sari si položil pravou ruku na srdce a pak, aby dokázal, že si s jaguáry bude vědět rady, vykřikl: „Tady je váš nový pán, slyšíte, kocouři? Musíte mě poslouchat, jako jste poslouchali slečnu Janu. Že nejsem tak veliký jako ona, toho si nevšímejte. Rozuměli jste?“

Jako kdyby pochopily, co jim říká, šelmy zavrněly.

„Vidíte, jak poslouchají,“ Sari se hrdě podíval na Janu a jejího bratra.

„Ale teď je už opravdu čas rozloučit se,“ řekl doktor, Rivaud a ještě jednou stiskl všem přátelům ruku. „A díky za všechno, Petře. Nikdy ti to nezapomeneme, ani já, ani mé děti.“

„Já také nikdy nezapomenu,“ odpověděl pán ostrova. „Vždycky budete na mém ostrově vítáni.“

Na břehu už byl připraven motorový člun, v němž před několika dny připlul doktor Rivaud.

Jana, její bratr a otec nastoupili a zůstali stát na palubě.

„Na shledanou,“ volal Jan.

„Na shledanou,“ odpověděl Petr Lenoir.

„Vraťte se brzo,“ křičel ze všech sil Sari, „aby mi tu nebylo smutno!“

Člun odrazil od břehu. Všichni mávali šátky. Ti, kteří se vraceli domů, do rodné země, i ti, kteří zůstali na ostrově.

Radši bych je vítal, než se s nimi loučil, řekl si pro sebe Petr Lenoir a povzdechl si.

Serafim, Ilpa, Sari a pán Samotářova ostrova ještě dlouho stáli na břehu velké řeky. Teprve když člun s doktorem Rivaudem a jeho dětmi zmizel v dálce, smutně se vraceli do domu uprostřed louky plné pestrých květů.