Zane Grey

Vítr smrti

KAPITOLA 1

„Nell, začínám vás mít strašně rád!“

„To jistě, mladý pane Joe, jestli se z toho stala pravda tím, že mi to pořád opakujete.“

Dívka odpověděla prostě, bez oné škádlivé hravosti, kterou se jinak vyznačovala. Veselá slova, hravé úsměvy a trocha koketnosti, to vše bylo pro Nell zcela přirozené; nyní však její vážný tón a skoro zamyšlený pohled uvedly Joea do rozpaků.

Po celou dlouhou cestu přes hory byla veselá a živá, ale nyní, když se měli rozloučit, možná aby se už nikdy nesetkali, odhalila mu hlubší a vážnější stránku své povahy. Ztlumilo to jeho smělost víc než cokoliv jiného. Náhle si uvědomil skutečný význam bezvýhradné ženské lásky. Myšlenka, že tomuto děvčeti snad dosud vůbec neporozuměl, a vědomí, že vlastně napůl jen žertoval, ho umlčely. Rozhlédl se po vůkolním divokém kraji.

Ticho krajiny se přeneslo na oba mladé lidi a její obraz jim důrazněji připomněl, že jsou u brány neznámého Západu – že někde za touto drsnou pohraniční osadou, kdesi v oněch souvislých, nekonečných lesích, které se temně a tiše prostírají před nimi, má být jejich budoucí domov.

Od vysokého příbřežního hřbetu, kde stáli, se země postupně svažovala a zužovala, až končila úzkým výběžkem, který byl posledním kouskem půdy mezi řekami Allegheny a Mononganelou. Zde se tyto prudké toky spojovaly a vytvářely širokou řeku Ohio. Nově vzniklá řeka, dokonce již v místech svého zrodu hrdá a vzdouvající se, jako by si už nyní uvědomovala svou vznešenost v dáli, majestátně proudila širokým obloukem a zdánlivě se ztrácela v listí pralesa.

Na úzkém výběžku, z něhož byl rozhled na obě řeky, stálo dlouhé nízké stavení, obklopené palisádovým plotem. Na rozích plotu byly malé krabicovité domky, jež vyčnívaly, jako by se snažily zahlédnout, co se děje dole. Mohutné, masivní trámy, z nichž byla tato pevnost sroubena, její kompaktní, důkladné provedení a nevelké tmavé otvory vyřezané do jejích stěn dodávaly stavbě hrozivého vzhledu nedobytnosti.

Hluboko pod Nell a Joem stály na břehu četné sruby. Žlutý jíl, který vyplňoval spáry mezi kládami, dodával srubům zvláštního pruhovaného vzezření. V ostrém kontrastu s tichou, klidnou vznešeností okolních lesů vládl kolem těchto obydlí čilý život a ruch. Stály tam vozy kryté plachtami a kolem nich si hrály kudrnaté děti. Na nízké trávě se páslo několik koní a šest červenobílých volů přežvykovalo seno, které jim kdosi předhodil. Z četných ohňů stoupal kouř a v blízkosti jejich sálajících plamenů se zdržovaly ženy s ruměnými obličeji a míchaly obsahem kouřících kotlíků. Jakýsi muž energicky mával sekyrou a její jasné, ostré údery zvonily vzduchem; jiný muž zatloukal do země tyčky k zavěšení kotlíku. Před velikým srubem obchodník kožešinami ukazoval své zboží třem Indiánům. Další rudoch přinášel balík kožešin od kánoe vytažené na břeh řeky. V blízkosti stál malý hlouček lidí; někteří byli lhostejní, jiní však zvědavě hleděli na divochy. Dvě děti vykukovaly za sukněmi svých matek, jakoby napůl zvědavě, napůl vystrašeně.

Od tohoto výjevu, jehož význam si právě začal uvědomovat, Joe opět pohlédl na svou společnici; uviděl milý obličej. Dívčina tvář byla klidná, ale slibovala nesčetné úsměvy. Světle hnědé oči nedovedly nadlouho skrýt záblesky veselí. Dívka se obrátila a oba mladí lidé se na sebe zadívali. Když na něm spočinula pohledem, oči jí změkly ženskou něhou. Joe měl široká ramena a byl pružný, ohebný a silný jako lovec jelenů, takže bylo milo na něj pohledět.

„Poslyšte,“ pravila Nell, „známe se jenom tři týdny. Od té doby, co jste se přidal k naší karavaně a byl jste ke mně tak hodný a tolik jste mi pomáhal, abyste mi ulehčil tu dlouhou drsnou jízdu, získal jste si mou úctu. Já – víc vám říct nemůžu, ani kdybych chtěla. Vyprávěl jste mi, že jste utekl ze svého domova ve Virgínii hledat dobrodružství na hranici a že v celém tom divokém kraji nikoho neznáte. Řekl jste mi také, že byste nemohl nebo ani nechtěl farmařit. Já a moje sestra se možná pro takový život nehodíme právě tak jako vy, ale musíme se držet strýčka, protože je to náš jediný příbuzný. Vydal se sem, aby se připojil k moravským bratřím a aby učil Indiány a pomáhal jim. Budeme s ním sdílet jeho osud a ze všech sil mu pomáhat. Říkal jste, že – že o mě stojíte, a teď, když se máme rozloučit, já – nevím, co vám mám říct. Snad jenom toto: Nechtějte hledat dobrodružství a pojďte s námi. Zdá se mi, že tady není třeba vzrušení hledat – přijde samo, bez hledání.“

„Kéž bych byl Jim,“ pravil Joe náhle.

„Kdo je Jim?“

„Můj bratr.“

„Vyprávějte mi o něm.“

„Moc toho k vypravování není. On a já jsme jediní zbyli z celé naší rodiny, stejně jako vy a Kate jste zbyly z vaší. Jim je kazatelem a je to skvělý Člověk – ano, měl jsem Jima velmi rád.“

„Tak proč jste od něho odešel?“

„Omrzel mě Williamsburg – a kromě toho jsem se dostal do sporu s jedním chlapíkem a poranil jsem ho. A navíc jsem chtěl poznat Západ; rád bych lovil jeleny a medvědy a bojoval proti Indiánům. Kdepak, já za moc nestojím.“

„Jim byl jediný, koho jste měl rád?“ zeptala se Nell s úsměvem. Překvapilo ji, že zůstal vážný.

„Ano, kromě mého koně a psa – a ty jsem tam musel nechat,“ odpověděl Joe a trochu sklopil hlavu.

„Chtěl byste být Jimem, protože Jim je kazatelem a mohl by pomáhat mému strýčkovi v jeho práci mezi Indiány?“

„Ano, částečně také, ale především z toho důvodu, že něco, co jste říkala nebo co jste dělala, mě přimělo, abych vás měl rád trochu jinak – a chtěl bych být takový, abych si vás zasloužil.“

„Nemyslím, že je to pravda, když říkáte, že nestojíte za nic,“ odpověděla.

„Nell!“ zvolal a náhle ji uchopil za ruku.

Vyprostila ji a prudce před ním ucouvla. Tvář měla teď svěží a příslib úsměvů se splnil.

„Chovejte se slušně, pane!“ Nenuceným pohybem pohodila hlavou dozadu, aby odhodila z obličeje své kaštanové vlasy, a pohlédla na mladíka očima trochu zacloněnýma řasami. „Půjdete tedy s Kate a se mnou?“

Dříve než mohl odpovědět, upoutal jejich pozornost něčí výkřik dole na planině. Obrátili se a uviděli další skupinu krytých vozů, přijíždějící do osady. Děti křičely a pobíhaly kolem znavených volů; muži a ženy kráčeli dychtivě kupředu.

„To jsou jistě vozy, na které strýček čeká. Pojďme dolů,“ pravila Nell.

Joe neodpověděl, ale následoval ji po stezce. Když došli ke skupině vrb v blízkosti srubů, naklonil se a uchopil ji za ruku. Povšimla si smělého, lehkovážného svitu v jeho očích.

„Nechte mě! Uvidí nás!“ zašeptala.

„Jestli je to tvůj jediný důvod, tak se mi zdá, že je mi to jedno.“

„Jak to myslíte? Přece jsem neřekla, že… Ach! Pusťte mě přece!“ prosila Nell.

Snažila se vyprostit ruku, kterou Joe sevřel do své široké dlaně, ale nepodařilo se jí to; čím více zápolila, tím pevněji ji držel. Zachmuřeně svraštila čelo a oči jí vznětlivě jiskřily. Spatřila, že manželka obchodníka kožešinami se dívá z okna, a vzpomněla si, jak onehdy se smíchem oné dobré ženě řekla, že se jí tenhle mladík ani trochu nelíbí. Snad z obavy před jejíma bystrýma očima nesla Joeovu troufalost nelibě. Otevřela ústa, aby ho pokárala, ale nevypravila ani slovo. Joe sklonil hlavu a měkce jí zavřel ústa svými rty.

Nell stála okamžik strnule, jakoby ohromena překvapením, a němě hleděla na Joea. Obvykle dovedla pohotově odpovědět ostrými, štiplavými slovy a její pohyby byly impulsívní; nyní však ohromení nad tím, že ji někdo políbil, a ještě k tomu před očima obchodníkovy ženy, jí zmátlo. Potom zaslechla nějaké hlasy, a když se od ní Joe s úsměvem odvrátil, neobvyklý hřejivý pocit v hrudi byl vystřídán hněvivým bušením srdce.

Joe zvolna, nenuceně a bez ohlédnutí kráčel k blížící se řadě krytých vozů. Nell po něm blýskla pohledem, jenž mu sliboval v budoucnu nesnáze, a vběhla do srubu.

Když vcházela do dveří, zdálo se jí, že prošedivělý hraničář sedící venku na lavici se ha ni mazaně usmál a zamrkal, jako by ji chtěl ujistit, že její tajemství neprozradí. Paní Wentzová, manželka obchodníka kožešinami, seděla u otevřeného okna obráceného k pevnosti. Byla to velká, statná žena s výraznými, drsnými rysy a s oním klidným, mírným výrazem, jaký bývá běžný u lidí, kteří dlouho žili v řídce osídlených oblastech. Nell na ni pokradmu pohlédla a zdálo se jí, že v jejích šedivých očích objevila náznak úsměvu.

„Viděla jsem vás, jak jste se s vaším chlapcem hubičkovali za vrbou,“ řekla paní Wentzová jakoby mimochodem. „Nevím, proč se s tím potřebujete tajit. My tady vidíme docela rádi, když mladí lidé jsou plní života. Váš mládenec je hezký chlapík. Hned jsem viděla, že se máte rádi, i když jste mi říkala, že se znáte jen několik dní. Lize Davisová povídala, že pozorovala, jak se k vám ten chlapec má. Líbí se mi jeho obličej. Jake – jako můj muž – říká, jaký to bude pro vás výborný manžel. Ten se prý sem do pohraničí hodí jako kachna do vody. Mrzí mě jen, že se tu nějakou dobu nezdržíte. Tady nevidíme moc děvčat, obzvlášť ne tak hezkých, jako jste vy, a čím půjdete dál na západ, tím osamělejší a tišší to tam bude. Jake zná Fort Henry jako své boty a lovec Jeff Lynn, ten se zná s Ebem a Jackem Zaneovými, s Wetzelem a vůbec se všemi těmi lidmi z Fort Henry. Tam se přece vezmete, ne?“

„Není to tak, jak si to – úplně se mýlíte,“ odvětila Nell, jež se při řeči paní Wentzové stále víc a víc zardívala. „My nejsme…“

Nell zaváhala a konečně umlkla. Uvědomila si, že popírání nebo vysvětlování je tady marné. Ta prostá žena viděla polibek a utvořila si z toho své vlastní závěry. Během těch několika dní, co Nell pobývala ve Fort Pittu, si uvědomila, že usedlíci na hranici berou všechno s jakousi klidnou samozřejmostí. Viděla, že sice do jisté míry dovedou projevit radost, avšak nedávají najevo překvapení, starost ani prudké, nenadálé hnutí mysli, tak obvyklé u jiných lidí. A to bylo další ponaučení, jež si Nell vzala k srdci. Uvědomila si, že vstupuje do života, který je zcela jiný než její život dosavadní, a toto poznání způsobilo, že v duchu ustrašeně ucouvla před nadcházejícími zkouškami. Avšak všechny představy o jejím budoucím domově, příběhy o Indiánech, renegátech a o divokém životě na hranici ji uchvacovaly. Lidé, kteří se usadili v této divoké končině, byli prostí, poctiví a stateční. Všechno, co život přinášel, přijímali jako nespornou skutečnost a věřili tomu, co vypadalo jako pravda. Žena obchodníka kožešinami a její sousedky zřejmě již rozhodly, jaký je Nellia vztah k Joeovi.

Tato poslední úvaha zvýšila dívčinu nelibost vůči jejímu nápadníkovi. Nell stála s tváří odvrácenou od paní Wentzové; její lehké zamračení se prohloubilo a nervózně podupávala.

„Kdepak je má sestra?“ zeptala se posléze.

„Šla se podívat na přijíždějící vozy. Všichni tam šli.“

Nell se chvilku rozmýšlela a pak vyšla ven. Před sruby uviděla několik vozů krytých plachtami; byly zaprášené, kola obalená žlutým jílem. Prošedivělý hraničář, který se předtím na Nell usmál, se opíral o pušku a hovořil se třemi muži, jejichž zašpiněné, odřené šaty z podomácku utkané látky svědčily o dlouhé a svízelné cestě. Vládl zde vzrušený ruch a šum, příznačný pro příchod cizinců – lidé si spěšně vyměňovali pozdravy, vykládali vozy a vypřahali koně i voly.

Nell hledala svou sestru. Konečně ji zahlédla, jak stojí u strýčka, jenž rozmlouval s jakýmsi vozkou. Dívka k nim nešla, ale chvatně se rozhlížela kolem a hledala někoho jiného. Konečně uviděla Joea, jak vykládá věci z jednoho vozu. Byl k ní obrácen zády, přesto však ihned poznala jeho nápadně, jakoby vyzývavě rozložitá ramena. Pro nikoho jiného již neměla oči a zcela se poddala svému – jak se domnívala – spravedlivému rozhořčení.

Když uslyšel její kroky, mladý muž se otočil, obdivně na ni pohlédl a pravil:

„Dobrý večer, slečno.“

Nell neočekávala od Joea takové formální uvítání. V jeho klidné tváři nebylo ani stopy po nějaké lítosti a nevzrušeně pokračoval ve své práci.

„Není vám líto, že – že jste se ke mně tak choval?“ vybuchla Nell.

Jeho klidné, chladné chování bylo pobuřující. Místo kajícné omluvy, kterou očekávala a na niž měla právo, ji zřejmě chtěl opět škádlit, jak to často dělával.

Mladý muž upustil přikrývku a vyjeveně zíral.

„Nerozumím vám,“ pravil vážně. „Nikdy v životě jsem vás neviděl.“

To bylo pro vznětlivou Nell už příliš. Zpočátku měla nejasný úmysl, že mu odpustí, jestli bude o odpuštění dost prosit. Nyní však se domnívala, že si z ní dělá legraci. Rychle pozvedla ruku a vyťala mu políček.

Mladý muž se do krvavá zarděl; když zavrávoral nazpět a ruku si přitiskl na tvář, Nell uslyšela za sebou přidušené zvolání a hned nato radostný psí štěkot.

Když se otočila, užasla – uviděla Joea, jak stojí vedle vozu a na něho skáče veliký bílý pes. Náhle pocítila slabost. Zmatena hleděla z Joea na muže, kterého právě udeřila, ale nedovedla říci, který z nich jí vyznával lásku.

„Jime! Tak ty ses vydal za mnou!“ zvolal Joe, vrhl se vpřed a sevřel druhého muže do náručí.

„Ano, Joe, a jsem skutečně rád, že jsem tě našel,“ odpověděl mladík a na obličeji se mu objevil výraz neobyčejné radosti.

„To jsem rád, že tě zase vidím! A tady je můj starý pes Moše! Ale jak ses to u všech všudy dozvěděl? Kdes narazil na mou stopu? A co chceš tady na hranici dělat? Povídej mi o všem. Co se stalo, když jsem odešel…“

Vtom si Joe povšiml, že vedle stojí Nell, bledá a sklíčená, a zazdálo se mu, že tu není něco v pořádku. Rychle sklouzl pohledem na bratra. Nell byla jako omámená a Jim se tvářil vážně.

„Co se k čertu…? Nell, tohle je můj bratr Jim, o kterém jsem vám vyprávěl. Jime, tohle je má přítelkyně slečna Wellsová.“

„Jsem šťasten, že poznávám slečnu Wellsovou,“ usmál se Jim, „i když mi bezdůvodně dala facku.“

„Že ti dala facku? Ale proč, prosím tě?“ Potom se mu náhle rozbřesklo a začal se smát, až mu oči slzely. „Spletla si tě se mnou! Cha, cha, cha! No to se povedlo!“

Nellin obličej teď planul jako růže a v očích se jí třpytily slzy, ale statečně se snažila ovládat. Její hněv se změnil v pocit ponížení.

„Já – já se omlouvám, pane Downsi. Skutečně jsem si vás s ním spletla. On – on mě urazil.“ Pak se obrátila a utekla do srubu.

KAPITOLA 2

Joe a Jim si byli podobní takřka jako vejce vejci. Byli skoro stejně velcí, neobyčejně vysocí, ale tak robustní a rozložití, že vypadali, jako by měli jen střední postavu. Jejich šedé oči a po pravdě všechny rysy jejich pravidelného obličeje byly natolik stejné, že se nedalo pochybovat o tom, že jsou bratři.

„Tak ty už zase vyvádíš?“ zeptal se Jim a položil Joeovi ruku na rameno, zatímco pozorovali Nellin útěk.

„Mám ji opravdu rád, Jime, a nechtěl jsem ranit její city. Ale povídej mi o sobě. Co tě vlastně přimělo, aby ses vydal na Západ?“

„Chtěl bych učit Indiány – a také mě při mém rozhodnutí velice ovlivnilo, že jsi tady ty.“

„Vidím, že chceš udělat to, co vždycky – obětovat se. Vždycky se pro někoho obětuješ, když ne pro mě, tak pro někoho jiného. Uvaž, že se tím vzdáváš svého vlastního života. Pokoušet se učit Indiány a mě přimět ke spořádanému životu, to je v obou případech marná snaha. Kolikrát jsem ti už přece říkal, že ve mně není nic dobrého! Chci Indiány zabíjet, a ne je učit. Rád tě vidím, ale byl bych ještě raději, kdybys nebyl přišel. Tohle divoké pomezí není místo pro kazatele.“

„Já si myslím, že je,“ pravil Jim tiše. „Když jsem se dozvěděl o tvém odchodu, přál jsem si jít za tebou. Potom jsem se seznámil s kazatelem, který se mi zmínil, že má v úmyslu jít na Západ s jakýmsi panem Wellsem z misie moravských bratří. Ihned jsem mu navrhl, že půjdu místo něho, a tak jsem tady. A jsem šťastný, že jsem se shledal nejen s panem Wellsem, ale i s tebou.“

„Inu, Jime, jsi tu, a tak se nedá nic dělat. Půjdeme tedy s tím bratrským kazatelem a s jeho neteřemi. – Zdá se mi, že pohraničí je to pravé místo pro mě. Ale teď, Jime, alespoň jednou v celém svém životě přijmi ode mě radu. Jsme na hranici, kde se každý stará sám o sebe. To, že jsi duchovní, tě nemůže ochránit v kraji, kde každý muž nosí nůž a tomahavk a většina lidí jsou desperáti. Pusť k vodě ten svůj mírný hlas a ty své jemné způsoby a buď kapku podobnější svému bratrovi. Buď si laskavý, co srdce ráčí, a kaž si po libosti, ale až se někteří z těch hraničářů s nohama naraženýma do jelenicových nohavic pokusí tě podupat – a to se taky pokusí –, postav se jim, jak ses ještě nikdy v životě nikomu nepostavil. Já jsem dostal svou lekci hned v prvních dnech, co jsem cestoval s těmi krytými vozy. Znamenalo to čtyři rvačky, ale teď jsem v pořádku a vím, na čem jsem.“

„Neuteču, Joe, jestli tím snad míníš tohle,“ odpověděl Jim se smíchem. „Ano, dobře si uvědomuju, že tady začíná jiný život, ale smířil jsem se s tím. Jestli v něm budu moci vykonávat svou práci a zůstat s tebou, budu dokonce šťasten.“

„Tak tedy pojď, Jime, zavedu tě k panu Wellsovi.“

Starý muž s dlouhými bílými vlasy splývajícími zpod klobouku se širokou střechou seděl nedaleko dveří a na koleně choval jedno z dětí paní Wentzové. Jeho vážnou tvář brázdily hluboké vrásky, z mírných modrých očí však zářila vlídnost.

„Pane Wellsi, tohle je můj bratr James. Je kazatel a přišel místo toho chlapíka, kterého jste očekával z Williamsburgu.“

Stařec povstal, napřáhl ruku k pozdravu a přitom vážně, upřeně zíral na nově příchozího. To, co při svém rychlém průzkumu vyčetl z tváře mladého muže, ho zřejmě uspokojilo, neboť rty mu zvlnil úsměv na uvítanou.

„Pane Downsi, těší mě, že vás poznávám a že se dovídám, že půjdete se mnou. Děkuji Bohu, že mohu vzít do divočiny někoho, kdo je dosti mlád, aby pokračoval v díle, až se naplní můj čas.“

„Budu považovat za svou povinnost pomáhat vám ze všech sil,“ odpověděl Jim vážně.

„Máme před sebou veliký úkol. Slyšel jsem mnoho posměváčků, kteří tvrdili, že pokoušet se vzdělávat tyto zuřivé divochy je více než pošetilé; ale já vím, že to možné je, a celým svým srdcem lnu k tomuto dílu. Necítím strach. A přece před vámi nechci skrývat, mladý muži, že vydat se mezi tyto nepřátelské Indiány znamená nejspíše veliké nebezpečí.“

„To mě nemůže ani na chvilku odradit. Sympatizuji s rudochy. Měl jsem příležitost studovat povahu Indiánů a věřím, že vynikají vrozenou ušlechtilostí. Byli donuceni válčit a chci jim pomoci, aby nastoupili jinou cestu.“

Joe zanechal oba muže jejich vážnému rozhovoru a obrátil se k paní Wentzové. Manželka obchodníka kožešinami zářila radostí. V ruce držela několik hrubě zhotovených drobných předmětů a vysvětlovala své společnici, jakési mladé ženě, že to jsou hračky pro její děti a že sem byly dovezeny až z Williamsburgu.

„Kate, kdepak je Nell?“ zeptal se Joe dívky.

„Šla cosi vyřídit pro paní Wentzovou.“

Kate Wellsová byla pravým opakem své sestry. Její pohyby byly pomalé, rozšafné, neuspěchané a odpovídaly její velké, plné postavě. Její hnědé oči a vlasy ostře kontrastovaly s Nellinými. Největší rozdíl mezi oběma sestrami spočíval v tom, že Nellin obličej byl jiskrný, plný dychtivého mladého života, zatímco Kate měla tvář klidnou jako nezčeřenou hladinu hlubokého jezera.

„To je můj bratr Jim. Půjdeme s vámi,“ pravil Joe.

„Skutečně? To jsem ráda,“ odpověděla dívka, pohlížejíc na hezký, vážný obličej Joeova bratra.

„Propánakrále, váš bratr je celý jako vy!“ zašeptala paní Wentzová.

„Opravdu vypadá jako vy,“ podotkla Kate s úsměvem.

„Což nejspíš znamená, že si myslíte anebo doufáte, že ta podoba je všechno, co máme společného,“ odtušil Joe se smíchem. „Nuže, Kate, jsme si podobní a tím to končí – naštěstí pro Jima.“

Řekl to tak smutným, hořkým hlasem, že obě ženy na něho přemítavě pohlédly. Joe byl pro ně vždy zdrojem překvapení, ale až dosud v jeho tváři nikdy nepozorovaly známky smutku. Chvíli nikdo nepromluvil. Paní Wentzová hleděla láskyplně na děti, které si hrály s přivezenými tretkami, a Kate dumala nad mladíkovou poznámkou a zkoumavě si prohlížela jeho zpola odvrácenou tvář. Zvláštní výraz, s nímž pohlédl na bratra, v ní vzbudil vlahý pocit náklonnosti. Něžnost v jeho očích nebyla v souladu s mnohým, čím se tento divoký, lehkovážný chlapec navenek projevoval. Kate vždycky připadal mimořádně odvážný, velmi chladný a tolik jiný než ostatní muži. A přece bylo nyní zřejmé, Že mladý pan Joe má svého bratra rád.

Tlumenou, mručivou rozmluvu pana Wellse a Jima přerušil přidušený výkřik zvenčí. Po něm zazněl drsný smích a pak sípavý hlas:

„No jen si dej říct, ty moje hezká holka!“

Joe se dvěma dlouhými kroky octl na zápraží. Spatřil Nell, jak divoce zápolí v objetí podnapilého vozky.

„Jenom si chci tuhle holku políbit pro štěstí,“ vysvětloval vozka hlasem svědčícím o dobrém rozmaru.

V téže chvíli uviděl Joe tři smějící se povaleče a čtvrtého muže – onoho prošedivělého hraničáře –, který se s výkřikem vrhl vpřed.

„Pusťte mě!“ křičela Nell.

A právě když ji vozka přitiskl k sobě a svým brunátným, zavlhlým obličejem se skláněl k její tváři, uchopily ho za krk dvě opálené, šlachovité ruce a zuřivě ho sevřely jako do kleští. Zbaven dechu, otevřel vozka ústa a jazyk mu povylezl. Zdálo se, že mu oči vypadnou z důlků, a rukama křečovitě mával ve vzduchu. Potom ho Joe zvedl a mrštil jím o stěnu srubu, až to zapraštělo. Vozka padl k zemi a zůstal ležet zhroucen na trávě. Z tržné rány na spánku mu vytékala krev.

„Co se tu děje?“ zvolal velitelsky jakýsi muž. Rychlým, svižným krokem se přiblížil k místu činu, tam, kde stál prošedivělý hraničář.

„Docela vhodnej zásah, Wentzi. Sám bych to nedokázal líp a hnal jsem se sem právě za tím oučelem,“ pravil šedivec. „Leffler se pokusil políbit to děvče. Je už dva dny nalitej. No ale musím říct, že ten její chlapec to dovede vzít pořádně od podlahy, na to ti můžu dát svý slovo, jen co je pravda.“

„Musím uznat, že Jeff dovede být náramně ošklivý, když se nadrátuje,“ odpověděl obchodník kožešinami a pak dodal k Joeovi: „Nejspíš se po vás poohlídne, až přijde k sobě.“

„Řekněte mu, že jestli tu ještě budu, až vystřízliví, zabiju ho,“ vykřikl Joe ostrým, zvýšeným hlasem. Znovu pohlédl na ležícího vozku a jeho pohled byl ostrý jako záblesk chladné šedé oceli.

„Promiňte, Nell, že jsem nepřišel dřív,“ pravil omluvně, jako by tuto příhodu byl zavinil svou nedbalostí.

Když vcházeli do srubu, Nell na něho pokradmo pohlédla. Bylo to již potřetí, co kvůli ní poranil nějakého muže. Již několikrát zahlédla v jeho očích onen chladný, ocelový třpyt, a pokaždé ji to vyděsilo. Chladný oheň se mu však z očí vytratil ještě dříve, než vešli do srubu. Joe prohodil něco, co Nell dost zřetelně neslyšela, avšak jeho klidný hlas zkonejšil její rozrušení. Předtím se na něho zlobila, ale nyní si uvědomila, že její hněv již pominul. Po svém výbuchu zuřivosti s ní teď rozmlouval tak laskavě! Cožpak nedokázal, že se považuje za jejího ochránce a milence? Zmocnilo se jí podivné vzrušení, sladké a jemné jako chuť vína; byla hrdá na jeho sílu a zároveň z ní pociťovala i strach. Každá jiná dívka by byla velice ráda, že má takového ochránce, a ona bude od této chvíle také ráda, neboť je to muž, na kterého je možno být hrdý.

„Poslyš, Nell, vždyť ty jsi dosud na mě ani nepromluvila!“ zvolal Joe náhle. Zřejmě si uvědomil, že dívka ho ve svém zamyšlení snad ani neslyšela. „Stále se ještě na mě zlobíš?“ pokračoval. „Vždyť já tě mám rád – já tě miluju, Nell!“

Joe se zřejmě domníval, že tato skutečnost dostatečně ospravedlňuje jakékoliv jeho jednání. Nell podlehla jeho něžnému hlasu a s uzarděním na něho pohlédla šťastnýma očima.

„Vždyť já jsem se vůbec nezlobila,“ zašeptala, vyhnula se ruce, kterou k ní vztáhl, a odběhla do druhé místnosti.

KAPITOLA 3

Joe lelkoval ve dveřích srubu a přemítavě zíral na dvě tiché postavy ležící ve stínu javoru. V jedné z nich poznal Indiána, s nímž Jim ráno asi hodinu vážně rozmlouval; rudý syn lesů byl pohroužen v dřímotu. Pod hlavu si dal pestrou košili, kterou mu daroval mladý kazatel. Ale zatímco divoch spal, hlava se mu z této improvizované podušky skulila a pestrý kus oděvu ležel teď volně, takže upoutával pozornost. A to nasadilo Joeovi brouka do hlavy.

Druhý spáč byl nevysoký, zavalitý muž, kterého Joe viděl již několikrát předtím. Tento chlapík zřejmě neměl v hlavě všechno v pořádku a byl pro osadníky terčem šprýmů. Právě tak jako Indián vyspával i on po hýření předešlého večera.

Joe chvíli pozoroval ležící postavy a výraz jeho obličeje prozrazoval, že vidí skvělou příležitost k žertu. Rychle se rozhlédl kolem a zmizel ve srubu, a když se znovu objevil ve dveřích a přelétl náves rozveselenýma očima, třímal v ruce košíček, jaký vyrábějí Indiáni. Byl upletený z kroucené trávy a obsahoval jen několik kousků měkké hlinky, jakou si Indiáni pomalovávají tělo. To vše Joe našel mezi zbožím obchodníka kožešinami.

Znovu se rozhlédl a zjistil, že všichni lidé, kteří jsou v dohledu, jsou zabráni do své práce. Dloubl do malého chlapíka a zasmál se, když tlouštík jen líně zachrochtal. Joe vzal Indiánovu křiklavou košili, nadzvedl tlouštíka, hodil mu ji přes ramena, paže mu zasunul do rukávů a vpředu ji zapnul. Kulaťoučký obličej mu pomaloval červenými a bílými pruhy, pak obratně vytáhl orlí pero z Indiánova účesu a vetkl ho tlouštíkovi do hustých vlasů. To všechno trvalo jen chviličku. Potom Joe vrátil košík a odešel dolů k řece.

Toho rána již několikrát zašel k primitivnímu přístavišti, kde se Jeff Lynn, onen prošedivělý starý hraničář, zabýval přípravami k plavbě na vorech dolů po proudu řeky Ohio.

Lynna najali, aby dovedl pana Wellse a jeho neteře do Fort Henry, a poněvadž mu oba bratři sdělili, že mají v úmyslu je doprovázet, postavil vor i pro ně a jejich koně.

Joe se smál, když viděl dvanáct kmenů o průměru dvou stop svázaných dohromady a na nich zbudovanou drsnou, neumělou boudu, jež jim měla sloužit za přístřeší. To byla jediná ochrana před sluncem a deštěm, jakou měli bratři mít na své dlouhé cestě.

Joe si však povšiml, že větší vor byl zbudován s jistým ohledem na pohodlí dívek. Podlaha malé chýše byla vyvýšena, aby se k ní nemohly dostat vlny převalující se přes kmeny. Když nahlédl dovnitř boudy, s uspokojením zjistil, že Nell a Kate budou mít pohodlí i za nepohody. Bizoní kůže a dvě červené pokrývky dodávaly vnitřku útulný, hřejivý vzhled. Joe si povšiml, že některá zavazadla dívek jsou již na voru.

„Kdypak vyrazíme?“ zeptal se. „Při východu slunka,“ odpověděl Lynn stručně.

„To rád slyším. Nejradši bych byl časně ráno už na cestě,“ pravil Joe vesele.

„Většina lidí z Východu nijak nespěchá, aby se pustili na řeku,“ odpověděl Lynn a prohlížel si Joea bystrým zrakem.

„Je to krásná řeka a chtěl bych ji sjet odtud až tam, kde končí, a potom se vrátit a sjet ji znova,“ pravil Joe se zápalem.

„Tak ty se teda nemůžeš dočkat, abys už byl na cestě? Jen počkej, až uvidíš, jak se na břehu mezi stromama plížej hubený bronzový ďáblové s pérama ve vlasech – a až třebas uslyšíš, jak se rozpleskne hvízdající olovo, když narazí na překážku! Potom bys byl možná zejtra při západu slunka rád zase hezky tady zpátky.“

„To mě neznáte,“ odpověděl Joe a po svém způsobu se chladně, úsečně zasmál.

Starý Jeff Lynn, vorař, lovec a hraničář, pomalu, přemítavě bafal ze své dýmky a uvažoval: Možná že nedělám dobře, že jsem si toho mladíka tak náhle oblíbil. Snad je to proto, že mám rád to jeho děvče s těma vlasama jako sluníčko, a možná taky proto, že stárnu a mám teď mladý lidi radši, než jsem je míval kdysi. Ale stejně se mi zdá, že kdyby se tenhle mladej vypracoval a shodil nějakejch takovejch řekněme dvacet liber, doved by napráskat celýmu voru divokejch koček.

Joe přecházel sem a tam po kmenech, díval se, jakým způsobem je vor zhotoven, a opřel se do dlouhého, neohrabaného kormidelního vesla. Nakonec se posadil vedle Lynna. Byl by se rád vyptával; chtěl se dozvědět mnohé o vorech, o řece, o lesích, o Indiánech – všechno, co se týkalo života v divočině –, ale již poznal, že ptát se těchto hraničářů znamená uzavřít jim bezpečně ústa.

„Měl jsi už v ruce dlouhou pušku?“ zeptal se Lynn po chvilce mlčení.

„Ano,“ odpověděl Joe prostě.

„A už jsi něco taky zastřelil?“ zeptal se hraničář, když asi čtyřikrát nebo pětkrát zabafal z dýmky.

„Veverky.“

„Dobrej cvik, tohle střílení veverek,“ podotkl Jeff po další odmlce, dostatečně dlouhé, aby Joe mohl hovořit, kdyby chtěl. „Trefil bys nějakou – řekněme na takovejch sto yardů?“

„Ano, ale ne vždycky do hlavy,“ odpověděl Joe a v jeho odpovědi zazníval omluvný tón.

Následovala další přestávka, kdy oba mlčeli. Jeff zvolna sledoval tok svých myšlenek. Po poslední Joeově odpovědi zastrčil dýmku do kapsy a vytáhl pytlík s tabákem. Utrhl pěkný kus a strčil ho do úst. Potom podal jelenicový váček Joeovi: „Vezmi si bago,“ pravil.

Nabídne-li hraničář někomu tabák, je to nepochybná známka jeho přátelských citů.

Jeff si asi šestkrát odplivl a každým plivnutím se více přiblížil kameni, na který mířil a který by! asi pět yardů daleko. Snad to byl hraničářův způsob, jak si promazat mluvicí ústrojí. Ať tomu bylo jakkoliv, pustil se nyní do hovoru:

„Tvůj brácha sem jde učit Indiány, že jo? Učení je dobrá věc, to uznávám, ale mám ja pochybnosti o učení Indiánů. Pravda, ty Indiány, který jsou docela dobrý chlapi, takže člověk nikdá neví. A do čeho se chceš pustit ty? Chceš farmařit?“

„Ne, ze mě by nebyl dobrý farmář.“

„Seš trochu divokej, že jo?“ mínil Jeff znalecky.

„Přišel jsem na Západ, protože mě omrzel klidný život. Mám rád lesy; chci rybařit a lovit; a myslím také, že bych rád – viděl Indiány.“

„Měl jsem takovej dojem,“ pravil starý hraničář a pokýval hlavou, jako by dokonale rozuměl Joeovu případu. „Víš, chlapče, tam, kam jdeš, si nemůžeš vybírat, jestli chceš, nebo nechceš vidět Indiány. Prostě ti nic jinýho nezbejvá, než abys je viděl, a taky abys s nima bojoval. Už léta je to tady na hranici dost zlý a počítám, že přijdou ještě horší časy. Slyšels někdy jméno Simon Girty?“

„Ano, je to renegát.“

„Je to zrádce a jeho bratři Jim a George Girtyové jsou prachsprostý jedovatý chřestejšovitý Indiáni. Simon Girty je dost špatnej, ale Jim je z nich nejhorší. Je horší než plnokrevnej Delavar. Porad jen číhá, aby zajmul nějaký bělošský ženský a odvlíknul je do svýho vigvamu. Simon Girty a jeho kumpáni McKee a Elliott dezentýrovali zrovna támhle z tý pevnosti, kterou máš před očima. Teďka žijou s Indiánama na území, který se táhne až k Fort Henry, a usedlíkům dělaj pravý peklo.“

„Je Fort Henry blízko indiánských osad?“ zeptal se Joe.

„Všude kolem Ohia pod Fořtem Henry jsou Delavarové, Šóníové a Huróni.“

„A kdepak leží misie bratří?“

„Inu, chlapče, Osada Míru, jak jí říkaj Indiáni, je přímo uprostřed indiánskýho území. Je takovejch, řek bych, asi sto mil dolů po řece a pak od Fort Henry ještě kousek pěšky.“

„Ta pevnost je jistě velmi důležité místo, že?“

„Počítám, že jo. Je to poslední bělošská osada na řece,“ odpověděl Lynn s chmurným úsměvem. „Je tam jen palisádovej plot a hrstka mužů. Indiáni na ni už mockrát útočili, ale nikdá ji nevypálili. Jen takoví chlapi jako plukovník Zane, jeho bratr Jack a Wetzel mohli tu pevnost udržet po všecky ty krvavý léta. Eb Zane má jenom pár mužů, ale dovede jim velet, a s takovejma špehýřema, jako je Jack Zane a Wetzel, vždycky ví, co se mezi Indiánama děje.“

„O plukovníku Zaneovi jsem už slyšel. Sloužil jako důstojník pod lordem Dunmorem. Zdejší lovci však často mluví o Jackovi Zaneovi a Wetzelovi. Co je to za lidi?“

„Jack Zane je lovec a vůdce. Znám ho dobře už hezkejch pár let. Je to tichej, mírnej chlapík, ale když ho někdo dopálí, je jak rozvětvenej blesk. Wetzel je zabíječ Indiánů. Některý lidi tvrděj, že je zblázněnej do skalpování, ale já myslím, že tomu tak není. Párkrát jsem ho viděl. V osadě nikdá moc nepobejvá – ledaže jsou Indiáni na válečný stezce – a nikdo ho moc nevidí. Když je doma, jen se tak nenápadně špacíruje, a hned druhej den ráno je už třeba zase pryč a neukáže se po řadu dnů nebo tejdnů. Ale celý pohraničí zná jeho činy. Například jsem slyšel o usedlících, který ráno vstali a našli pár mrtvejch, skalpovanejch Indiánů přímo přes svejma srubama. Nikdo nevěděl, kdo je zabil, ale každej říkal, že to byl Wetzel. Vždycky varuje usedlíky, když je potřeba, aby uprchli do pevnosti, a je nepochybný, že má vždycky pravdu, protože když se vrátěj ke svejm srubům, nenajdou nic jinýho než popel. Kdyby nebylo Wetzela, nešlo by tam vůbec sedlačit.“

„Jak vypadá?“ zeptal se Joe s velikým zájmem.

„Wetzel stojí vzpřímeně jako tamhleten dub. Musel by jít bokem, aby dostal ramena tamtěma dveřma, ale krok má lehkej a rychlej jako jelen. A jeho oči – hrome, chlapče, jejich pohled bys sotva vydržel! Jestli Wetzela někdy uvidíš, okamžitě ho poznáš.“

„Chtěl bych ho vidět.“ Joe mluvil rychle a oči mu dychtivostí blýskaly. „Musí to být velký bojovník.“

„To bych myslel! Lew Wetzel je nejstatečnější a nejříznější ze všech – a že tu máme některý, který věru uměj bojovat! Před několika lety jsem byl dole na řece a přidal jsem se ke skupině, která měla honit jakýsi Indiány. Wetzel byl s náma. Brzy jsme narazili na indiánský stopy a zanedlouho jsme uviděli náramně velkej houf tý zatracený havěti. Všichni jsme byli pro to, vrátit se domů, protože nás bylo málo. Už jsme vyráželi na zpáteční cestu, když tu vidíme, že Wetzel si to pořád klidně sedí na kmeni. Zeptali jsme se ho: ‚Copak se s náma nevrátíš domů?‘ a on odpověděl: ‚Vydal jsem se hledat rudokožce, a tak přece neuteču teď, když jsme je našli.‘ Tak jsme ho tam nechali sedět. Ba jo, Wetzel, to je bojovník!“

„Doufám, že ho uvidím,“ opakoval Joe a hřejivý ruměnec, jenž mu dodával tak chlapeckého výrazu, mu dosud žhnul ve tváři.

„Možná že jo. Ale rozhodně uvidíš rudokožce, a nebudou to rudokožci mírumilovný a civilizovaný.“

Vtom jejich rozmluvu přerušily rozčilené hlasy v blízkosti srubů. Joe uviděl, jak několik lidí běží k velkému srubu a mizí za ním. Usmál se, neboť ho napadlo, že rozruch je možná způsoben tím, že se probudil indiánský bojovník.

Joe vstal, zamířil ke srubu a brzy poznal, co je příčinou vzrušení. Kolem indiánského bojovníka a malého tlouštíka se shromáždil nevelký hlouček mužů a žen a všichni se smáli a povídali si. Joe uslyšel, jak někdo zachroptěl, a hned nato se ozval hluboký, hrdelní hlas:

„Bledá tvář – velký zloděj – uf! Indián zuřit – moc zuřit – zabít bledá tvář!“

Když se Joe protlačil do hloučku, uviděl, že Indián jednou rukou drží tlouštíka a druhou ho mlátí do žeber. Zajatcova tvář prozrazovala úzkost a ani barevné pruhy nemohly skrýt výraz hrůzy a zmatku. Nebohý přihlouplý chlapík byl tak vystrašený, že jenom sténal.

„Stříbrný hrot skalpovat bledá tvář. Uf!“ zavrčel rudoch a uštědřil tlouštíkovi další ránu do boku. Tentokrát se mužík prohnul bolestí. Pocity kolemstojících diváků se různily: muži se smáli a ženy soucitně reptaly.

„To není vůbec legrační,“ zamumlal Joe a proklestil si cestu takřka až do středu davu. Potom napřáhl svou obnaženou dlouhou svalnatou paži, připomínající paži kovářovu, a sevřel Indiánovo šlachovité zápěstí takovou silou, že rudoch okamžitě tlouštíka pustil.

„Já jsem ukradl košili – byla to jen legrace – žert,“ vysvětloval Joe. „Jestli chceš někoho skalpovat, tak skalpuj mě.“

Indián rychle pohlédl na mohutnou, silnou postavu před sebou a vykroutil ruku z Joeova sevření.

„Velká bledá tvář samá legrace – všechno hra pro ženy,“ pronesl opovržlivě. A když se náhle otočil a odcházel ze shluku lidí, plála v jeho zachmuřených tmavých očích hrozba.

„Bojím se, že jste si udělal nepřítele,“ pravil Jack Wentz Joeovi. „Indián nikdy nezapomíná na urážku a on tento váš žert za urážku považuje. Stříbrný hrot se k nám až dosud choval přátelsky, protože nám prodává kožešiny. Je to náčelník Šóníů. Hleďte, tamhle už odchází vrbičkami!“

Mezitím se Jim, pan Wells, paní Wentzová i obě dívky připojili k hloučku. Všichni teď pozorovali, jak Stříbrný hrot vstupuje do kánoe a odplouvá.

„To je špatné znamená,“ mínil Wentz, obrátil se k Jeffu Lynnovi, který se k nim právě připojil, a stručně mu vysvětlil, co se stalo.

„Nikdá jsem toho Stříbrňáka neměl rád. Je to prohnanej, lstivej rudokožec a nedá se mu věřit,“ prohlásil Jeff.

„Ohlédl se a dívá se zpátky,“ pravila Nell.

„Je tomu skutečně tak, ohlíží se,“ přisvědčil obchodník kožešinami.

Indián byl nyní o několik set yardů níže v rychlém říčním proudu a na okamžik přestal pádlovat. Slunce jasně ozařovalo jeho orlí pera. Chvilku se ani nepohnul, a dokonce i na tuto vzdálenost bylo možno rozeznat jeho tmavý, strnulý obličej. Potom zvedl ruku a výhružně, nepřátelsky zahrozil.

„Jestli o tom rudokožci už neuslyšíš, tak starej Jeff Lynn zná starou bačkoru,“ prohodil klidně prošedivělý hraničář.

KAPITOLA 4

Zatímco proud unášel vory, cestující pozorovali, jak se postavy usedlíků na přístavišti neustále zmenšují, až se z nejasných siluet ponenáhlu staly jen černé skvrnky proti zelenému pozadí. Potom zahlédli poslední zamávání bílého šátku, ve veliké dálce slabé a nezřetelné, a pak už jejich smutné, lítostivé zraky viděly jen tmavý obrys pevnosti. I ta však rychle zmizela za zeleným kopcem, jehož směle se vypínající čelo donutilo řeku, aby zde vytvořila veliký oblouk.

Řeka Ohio, vinoucí se mezi vysokými zalesněnými stráněmi, plynula dál a dál do divočiny.

Po celý den byly vory rychle a vytrvale unášeny dolů po řece a před zraky malé společnosti se objevoval neustále se měnící obraz hustě zalesněných kopců a rozervaných skalních výběžků s řídkým jehličnatým porostem. Dlouhé písčiny se třpytily zlatem ve sluneční záři a nad tím vším se vznášela hejna štěbetajícího lovného ptactva. Lesní pěvci poletovali sem a tam a občas se ozvalo zavřeštění a zabekání parohatých lesních hlídačů.

Sytá modř nebeské klenby začala blednout a nízko na západě několik hebkých, načechraných obláčků, na chvilku oslnivě zlatých a hned v následujícím prchavém okamžiku ozdobených karmínovou korunou, potemnělo, jak zapadající slunce klesalo za kopce. Zanedlouho rudá záře zmizela a nebe se zalilo růžovým žárem, a když se šedý soumrak přikradl přes vrcholky kopců, nad zalesněným pásmem západních hor vykoukl srpek měsíce.

„Tak – a drží pevně,“ zvolal Jeff Lynn, když přivázal lano ke stromu na špici nevelkého ostrůvku. „A teďka všichni ven a povečeříme! Tamhle pod tou břízou je pěknej pramen a vzal jsem s sebou jelení kejtu. Jistěže máte už hlad, maličká, co?“

Jeff po celý den bez ustání pilně kormidloval vory, a přece si Nell povšimla, jak se na ni během cesty mnohokrát usmál, a dříve než časně ráno vyrazili, našel si chvilku, aby pro ni upravil pohodlné sedadlo. Nyní hraničářův hlas prozrazoval starostlivost, která ji dojímala.

„Umírám hlady,“ odpověděla se svěžím úsměvem. „Myslím, že bych dokázala sama spořádat celého jelena.“

Vystoupili po písečném svahu a octli se na temeni oválného ostrova. Uprostřed byla pěkná mýtina obklopená břízami. Bill, druhý vorař, klidný, tichý chlapík, se ihned rozmáchl sekyrou a zaťal ji do kmene, který zde vyvrhla voda. Pan Wells a Jim se procházeli sem a tam pod břízami a Kate a Nell seděly na trávě a s velkým zájmem pozorovaly starého kormidelníka. Oheň mu brzy vesele plápolal, a když si připravil potřebné kuchyňské náčiní, řekl Jimovi:

„Musím ti hned na začátku říct, chlapče, že dobrou zvěřinu můžeš pokazit špatným krájením a pečením. Krájíš to moc na tlusto. Podívej se – takhle! No a teď řízek dobře osol, ale nedávej ho přímo do plamene. Nejlíp je dávat ho nad žhavý uhlíky.“

Jeff chvilku přidržoval tenké řízky masa, napíchnuté na špičatém klacku, nad ohněm a pak je položil na čisté odštěpky z bílého dubu, které nasekal Bill. Prosté jídlo, sestávající z masa a chleba a zapíjené studenou pramenitou vodou, hladovým poutníkům znamenitě chutnalo. Když dojedli, přihodil Jeff na oheň poleno a poznamenal:

„Ještě chvilku potrvá, než se dostáném na území rudokožců, a proto si mužem dovolit oheň. Myslím, že brzy budete celý prokřehlý a promáčený od říční mlhy, a tak se teď pořádně prohřejte.“

„Kolik jsme toho dnes upluli?“ zajímal se pan Wells, neboť neustále myslil na to, kdy už konečně dospěje na místo svého bohulibého působení.

„Počítám, že asi tak něco přes třicet mil. Není to velkej kus cesty, to je jistý, ale zejtra to doženem. Proud bude trochu rychlejší a vory budou muset jet odděleně.“

„Vypravujte nám něco,“ poprosila Nell starého hraničáře, když přišel mezi ně k ohni.

„Tak vy byste chtěla, abych vám něco vypravoval, maličká?“ opáčil Jeff, vzal žhavý uhlík a vložil ho do hlavičky své dýmky. Sňal si čepici z mývali kožešiny a pečlivě ji položil vedle sebe. V odpověď na dívčinu prosbu se jeho ošlehaný obličej rozzářil. Dlouze, slyšitelně zabafal z černé dýmky a zvolna vyfoukl mračno bílého kouře. Rozmyslně prohrábl oheň klackem, jako kdyby chtěl rozdmýchat k životu vyhaslé uhlíky minulosti, znovu zabafal a vyfoukl veliký oblak kouře, který úplně zahalil jeho šedou hlavu. A z tohoto bílého mračna zazněl jeho hlas.

„Jistě jste si všimnuli tý velký břízy tamhle – tý, co se tak smutně, jakoby lítostivě ohejbá. No tak teda, ta stávala kdysi rovně a pyšně. Znám tu břízu po všecky ty léta, co tu jezdím po řece, a připadá mi docela přirozený, že se teďka sklání a umírá, protože stíní hrob jednoho právě tak milýho a hezkýho děvčátka, jako jste vy sama, slečno Nell. Voraři, co se tu plavívali, říkávali tomuhle ostrovu Georgeův ostrov, protože tu svého času tábořil Washington, ale v posledních několika letech dostal ostrov jiný jméno a lidi teď říkaj: ‚Hodíme sebou a pokusíme se doplout před západem slunka k Millině bříze‘, právě tak, jak jsme si to Bill a já říkali dneska. Před několika lety jsem tudy plul proti proudu z Fort Henry a na palubě svý pomalý starý pramice jsem měl děvče, který se jmenovalo Milly – nikdá jsme se nedozvěděli, jaký bylo její příjmení. Přišla k pevnosti ke mně a povídala, že všecky její příbuzný zabili Indiáni a že by se ráda dostala zpátky do Pittu, aby se setkala se svým milým. Byl jsem protivá tomu, aby s náma jela celou tu zatracenou cestu, a nejdřív jsem řek: ‚Ne.‘ Ale když jsem uviděl v jejích modrejch očích slzy a když mi položila svou malou ručku na moji ruku, tak jsem povolil a řek jsem Jimovi Blairovi: ‚Pojede s náma!‘ No a jak se dalo čekat – a po pravdě jsem to taky čekal –, napadli nás rudokožci. Jim Girty se nějak domáknul, že máme na palubě děvče, a střetnul se s náma kousek pod tímhle ostrovem. Je to ošklivý místo – říká se mu skála Šóníů – zejtra vám ho ukážu. Renegát se svejma indiánskejma ďáblama tam na nás zaútočili a došlo k zuřivý bitvě. Jima Blaira zabili a nám dalo zatracenou fušku dostat se odtamtud. Milly postřelili. Nějakou dobu – dva dny – ještě žila a po celý ten čas byla tak trpělivá, tak milá a tak statečná, i když měla v sobě tu renegátovu kulku – on ji totiž střelil, když viděl, že ji nemůže zajmout –, že mezi náma nebyl jedinej zatracenej chlap, kterej by nebyl zemřel, jen aby se splnila její modlitba a ona mohla žít aspoň tak dlouho, aby ještě jednou spatřila svýho miláčka.“ Dlouho nikdo nepromluvil a starý hraničář smutně zíral do ohně. „Nic jsme nemohli dělat a pochovali jsme ji pod tu břízu, kde se naposled usmála tím svým milým, smutným úsměvem a umřela. A od tý doby řeka pořád okusuje tenhle ostrov. Dneska je už jen zpoloviny tak velikej jako kdysi a příští povodeň odplaví i tuhle písčinu, těch několik bříz – a Millin hrob.“

Vyprávění starého hraničáře na všechny mocně zapůsobilo. Pan Wells sklonil hlavu a modlil se, aby takový osud nepotkal jeho neteře. Jim znovu pohlédl – tak jako toho dne již mnohokrát – na Nellin půvabný obličej. Obě dívky se vážně zahleděly na nachýlenou břízu a jejich jasné oči se zatřpytily v záři ohně. A Joeovy oči se znovu ocelově zaleskly, a jak zíral na širou tmavnoucí vodní pláň, jeho tvář nabyla mrazivého, strnulého výrazu.

„Snad jsem vám moh vypravovat něco veselejšího, a příště to taky udělám. Ale chtěl jsem, abyste si všichni, a obzvlášť děvčata, uvědomili, do jakýho přicházíte kraje. Pohraničí potřebuje ženy, ale prozatím s nima zachází krutě. A Jim Girty a další lidi jeho druhu nejsou ještě mrtví.“

„Proč ho vlastně nikdo nezabije?“ zeptal se Joe ostře.

„To se lehčejc řekne, než udělá, chlapče. Jim Girty je bílej zrádce, ale svým způsobem života je prohnanej a zuřívej rudoch. Zná les právě tak dobře jako vrána a drží se z dohledu – kromě těch případů, kdy ho člověk nejmíň očekává. A navíc za ním stojí Simon Girty, jeho bratr, a skoro celej indiánskej kmen. Indiáni stojej věrně při bělochovi, kterej se obrátil proti svejm lidem, a tak Jima Girtyho ještě nikdo nechytil. Nicméně při svý minulý cestě jsem slyšel, že se pokoušel provádět některý svý kousky kolem Fort Henry a že mu jde po stopě Wetzel. No a jestli je pravda, že po něm pase Lew Wetzel, nevsadil bych ani špetku střelnýho prachu na to, že se ten bílej rudokožec dožije nějak moc vysokýho věku.“

Nikdo již nepromluvil. Jeff vyklepal popel z dýmky, odešel k voru a zakrátko se vrátil se svou pokrývkou. Rozložil ji na zem a zabalil se do ní. Zanedlouho se zpod jeho mývali čepice ozvala slova:

„No, tak já už jsem zaleh a radím vám, abyste udělali to samý.“

Všichni kromě Joea a Nell ho uposlechli. Avšak ještě dlouho potom seděli oba mladí lidé blízko u sebe na břehu a dívali se na odraz měsíce na řece.

Joe objal Nell kolem pasu. Zpočátku se dívka vzpírala, ale mladý muž nedbal na její slabý odpor. Nakonec mu Nell opřela hlavu o rameno. Slov zde nebylo třeba.

Joe si příjemně uvědomoval dívčinu blízkost a vůně Nelliných vlasů, jež mu povívaly po tváři, mu působila rozkoš. Avšak ani v této chvíli nemyslel především na lásku. Po celý den byl zamlklý; ovládal ho cit, kterému nedovedl porozumět. Jakási síla, jakýsi pocit, který neměl s Nell nic společného, se ho zmocňoval neodolatelnou silou. Čím dál tím víc ho upoutávala třpytící se voda, tmavý odraz stromů na řece i zádumčivost a stíny lesa.

Zanedlouho ucítil, že Nellino tělo v jeho náruči ochablo; a pak poule jejího lehkého, pravidelného oddychování poznal, že usnula. Tiše se zasmál. Jak bude Nell zítra špulit pusu, až ji tím bude škádlit! Potom si však uvědomil, že musí být dlouhou cestou unavená, a vyčítal si, že ji připravil o potřebný odpočinek. Ihned se rozhodl, že ji odnese na vor. Ale bylo to pro něho natolik nové, že neodolal kouzlu této situace a chvíli vyčkával. Měsíc vetkal zářivá vlákna do Nelliných kučeravých vlasů, mazlivě svítil na její klidnou tvář a pokoušel se vplížit pod její sklopené řasy.

Joe se již začal napřimovat, aby ji pozvedl, když tu Nell náhle cosi nezřetelně zamumlala, jako by s někým mluvila. Upamatoval se, že mu kdysi řekla, že mluví ze spaní a že ji to zlobí. Možná že teď uslyší ještě něco, čím by ji mohl škádlit, pomyslel si, a tak naslouchal.

„Ano – strýčku – půjdu – Kate, musíme – jít…“

Chvíli bylo ticho a pak znovu cosi zamumlala. Rozeznal své vlastní jméno a brzy nato vykřikla docela zřetelně, jako by odpovídala na otázku.

„Mám ho ráda – ano – miluju Joea – úplně si mě získal. A přece bych si přála, aby byl – jako Jim – Jim, který se na mě tak díval – svýma hlubokýma očima – a já…“

Joe ji pozvedl jako děcko, odnesl ji dolů k voru a něžně ji položil vedle sestry.

Nevinná slova, která neměl vyslechnout, na něj dopadla jako rána. Co by Nell nikdy nebyla přiznala, když bděla, prozradila mu ve spánku. Vzpomněl si, jak zářil Jimův pohled, když mnohokrát během dne spočinul na Nell, a uvědomil si, co to znamená.

Na konci ostrova našel veliký kámen porostlý mechem. Vylezl si na něj a tam seděl v měsíčním světle. Ponenáhlu se z jeho tváře vytratila chladná trpkost, právě tak jako zmizela z jeho srdce, a opět ho upoutal stříbrný odlesk na vodě, pleskání vln na kamenitém pobřeží a výmluvné, tajemné ticho lesů.

Jakmile se první načervenalé paprsky prodraly přes vrcholky východních kopců a z řeky se ve vlhkém mračnu zvedla mlha, Jeff Lynn se vysoukal ze své přikrývky, protáhl si dlouhé údy a uvítal jitro srdečným, bujarým výkřikem. Jeho veselé zvolání probudilo všechny cestovatele kromě Joea. Ten strávil noc pozorováním a ráno chytáním ryb.

„No ať jsem zatraceněji“ vyrazil ze sebe Jeff, když spatřil Joea. „Vstal dřív než já a už má nachytanejch spoustu ryb!“

„Co je to? zač?“ zeptal se Joe a pozvedl několik ryb s bronzovými hřbety.

„Okouni – černý okouni, a tenhle velkej chlapík musí bejt pořádně těžkej. Jaks je dostal?“

„Nalovil jsem je.“

„No to je přece jasný,“ zabručel Jeff. „Jak to, žes vstal tak brzo?“

„Byl jsem vzhůru celou noc. Viděl jsem, jak z protějšího břehu připlavali tři jeleni, ale jinak se nedělo nic.“

„No tak teda ty ryby očisti k snídani,“ pobídl ho Jeff a sám hned začal dělat přípravy k tomuto jídlu.

„Ba jo, tenhle chlapec už člověka dovede překvapit, o tom není vůbec pochyb! Ten tady na pomezí něco dokáže, jakože jsem rozenej hříšník,“ mumlal si pro sebe a pokyvoval hlavou.

Když posnídali, Jeff převedl koně na menší vor a ten odpoutal od svého voru. Potom dal několik příkazů Billovi a vyrazil s panem Wellsem a děvčaty dolů po proudu.

Po nějakou dobu pluly vory blízko u sebe, ale jak se proud zrychloval a Jeff jej lépe využíval, větší vor získal značný náskok a vzdálenost mezi oběma se ponenáhlu zvětšovala.

Po celý den je unášel proud. Čas od času Joe a Jim zamávali děvčatům, ale většinou se věnovali uklidňování koní. Moše, Joeův velký bílý pes, zalezl znechuceně do přístřešku a střídavě se díval ven a zíval. Tento způsob cestování se mu nezamlouval. A Bill po celý den bez přestání namáhal své statné paže u kormidelního vesla.

Asi uprostřed odpoledne Joe zpozoroval, že vrchy jsou rozeklanější a sráznější a že řeka teče rychleji. Neustále vyhlížel onu skalní stěnu, jež označovala nebezpečné místo, kudy museli proplout. Když slunce zapadlo za kopce, spatřil šedou skálu vystupující ze zeleného listoví. Byla převislá a mohutná a zdálo se, že se dolů na řeku mračí. To tedy byla ona skála Šóníů. Joe hleděl dlouho na tento útes a přemýšlel, zda se za borovicemi, jež lemovaly jeho okraj, ukrývá indiánský zvěd. Na samém vrcholku výspy se výrazně tyčil mohutný uschlý strom a rozpínal tam své šedé, pokroucené větve.

Bill si již zřejmě povšiml tohoto výrazného orientačního bodu, neboť přestal jednotvárně přecházet ze strany na stranu, vyrovnal kormidelní veslo na střed a pohlédl kupředu k druhému voru. Tam bylo zřetelně vidět postavu vysokého hraničáře, jak se lopotí u kormidla.

První vor zmizel v zákrutu řeky, a jak se zatáčel, Joe spatřil bílý šátek, kterým Nell mávala.

Bill zamířil s nemotorným plavidlem k pravému břehu, kde proud byl rychlejší. Celou svou silou naléhal na veslo a tlačil ho do strany. Když se co nejvíc vychýlilo, nadzvedl je, přeběhl po voru zpátky a znovu se do vesla opřel. Joe si pozorně prohlížel řeku před nimi. Neviděl žádné peřeje, jen trochu divočejší vodu, která se hnala přes nějaké balvany. Teď již byli v místech, kde se řečiště zužovalo a proudnice vedla blízko pravého břehu. Pod skalní římsou, vroubenou vrbami, byla písčina. Joeovi se nezdálo nijak nebezpečné nechat se unášet touto úžinou.

„Máme před sebou mizerný místo,“ prohodil Bill, když zpozoroval, jak si Joe prohlíží řeku.

„Nevypadá to tak,“ odpověděl Joe.

„Vor není loď. Loď bychom mohli odpíchnout bidlem, ale aby se dalo proplout s kmenama, na to potřebujete vodu, a řeka zatraceně poklesla. Bojím se jen o koně. Jestli narazíme na mělčinu nebo začnem drhnout, mohlo by je to trochu zalejt.“

Když vor vplul do začátku ohbí, několikrát narazil na balvany, ale konečně se přece jen bezpečně dostal do úžiny. Zdálo se, že jsou všechny podmínky k tomu, aby hladce propluli.

Ale k Billovu velikému překvapení široké plavidlo uvázlo přímo uprostřed úžiny a otočilo se tak, že kormidelní veslo směřovalo přímo k protějšímu břehu.

„Držte koně!“ zakřičel Bill. „Něco tu nehraje. Tady jsem se ještě nikdá nesetkal s překážkou.“

Kmeny, ne dosti důkladně navzájem svázané, se zhouply a zase se uvolnily, ale toto malé zdržení se stalo osudným kormidelnímu veslu.

Joe by se byl jistě bytostně radoval z této situace, nebýt jeho koně Laňce. Takto měl však plné ruce práce, aby plnokrevníka udržel.

Bill, znovu a znovu se usilovně pokoušející zabrat veslem, si nevšiml dlouhého pruhu vinné révy, jež jako hnědý had plavala na vodě. Ve svém vzrušení nedbali na Mošeův štěkot. Také si nepovšimli, že se vinná réva právě ve chvíli, kdy na ni najeli, napjala. Pocítili však, že narazili na nějaký předmět pod vodou a že na něm uvázli. Vor vrzal a sténal a zpěněná, bublající voda se vzdouvala mezi kmeny.

Jimova klisna zaržála hrůzou, vysoko se vzepjala, vyvlékla se z ohlávky a vskočila do řeky. Ale Jim ji stále ještě držel, čímž se vystavoval nebezpečí, že ho stáhne z voru.

„Pusť ji – strhne tě do vody!“ zvolal Joe a volnou rukou ho zachytil. Laňce se silně chvěl a táhl za provaz, který jeho pán pevně svíral.

Prásk!

Nad řvoucí vodou zazněl ostrý, pronikavý výstřel z pušky.

Aniž vykřikl, Bill pustil veslo. Bezvládně přes ně přepadl a hlavou udeřil do kmene, takřka úplně ponořeného do vody. Tmavá tekutina zbarvila vlny. Potom Billovo tělo sklouzlo přes veslo do řeky a ponořilo se.

„Proboha! Zastřelili ho!“ zvolal Jim hlasem naplněným hrůzou.

Uviděl, jak se nad vrbami vznáší obláček kouře. Potom se větve rozestoupily a objevily se tmavé postavy několika indiánských bojovníků. Z pušky divocha, který jim byl v čele, stoupal slabý závoj kouře. Jako panter skočil rudoch z písečného pruhu na vor.

„Zadrž, Jime! Pusť tu sekyru! Už nás mají!“ zvolal Joe.

„To je ten Indián z pevnosti,“ zasípal Jim.

Statný válečník byl vskutku Stříbrný hrot. Ale jaká se s ním stala změna! Jak tu teď stál bez pokrývky, kterou nosil v osadě, až na bederní zástěrku z jelenice nahý, stavějící na odiv celou nádheru svého atletického těla, vypadal vskutku jako bojovník a náčelník.

Vytrhl tomahavk a vrhl na Joea temný pohled. Okamžik mladého muže upřeně pozoroval. Ale jestli očekával, že v jeho tváři uvidí strach, zmýlil se, neboť Joe chladně opětoval jeho pohled.

„Bledá tvář ukradnout košili,“ pravil rudoch hlubokým hlasem. „Hloupý žert bledé tváře – Stříbrný hrot nezapomínat.“

KAPITOLA 5

Stříbrný hrot se obrátil ke svým bojovníkům, udělil jim krátký rozkaz a seskočil z voru. Válečníci obklopili oba bratry, popadli je za ruce a zbývající Indián se postaral o koně. Potom zajatce odvedli na břeh, kde na ně čekal Stříbrný hrot.

Když se konečně podařilo odvést koně z voru, což si vyžádalo značné námahy Indiánů, náčelník uchopil vinnou révu, nyní již zřetelně viditelnou, a jedinou ranou tomahavku ji odsekl. Vor se naklonil na bok, prudce vyrazil vpřed a řeka ho rychle unášela pryč.

V průzračné vodě si Joe mohl prohlédnout důmyslnou léčku, jež měla za následek Billovu smrt a jeho vlastní i bratrovo zajetí. Prohnaní divoši oklestili mladý strom o průměru šesti palců a důkladně ho zakotvili pod vodou. Tlustší konec zatížili tak, že strom směřoval svým vrcholem proti proudu. Poblíže špice pak přivázali vinnou révu. Když vor, hnaný proudem, dospěl až ke stromu, Indiáni, skrytí mezi vrbami, prudce zatáhli za tento improvizovaný provaz; špička stromu se vztyčila jako hák, takže vor na ní uvázl a nemohl plout dál. Tím, že zabili kormidelníka, Indiáni dokázali svou prozíravost: dokonce i kdyby byl vor plul dále po proudu, bratři by byli bezmocní na plavidle, které nedokázali řídit. Joe si pomyslel, že se koneckonců ani moc tak mýlil, když si tak napůl představoval, že za skálou Šóníů leží Indián, a nemálo se obdivoval chytrému uskoku, který umožnil, že byli tak snadno zajati.

Jakmile vylezli nahoru na břeh, uviděl Joe před sebou volný les. Na jeho okraji se Indiáni zastavili na tak dlouho, aby mohli zajatcům svázat ruce v zápěstí jelenicovými řemeny. Zatímco dva bojovníci plnili tento úkol, Stříbrný hrot se opíral o strom a obou bratrů si vůbec nevšímal. Když byli bezpečně svázáni, jeden z Indiánů oslovil náčelníka a ten vzápětí vyrazil na cestu a vedl je lesem na západ. Divoši šli v zástupu za ním; Joea a Jima vedli uprostřed. Poslední Indián se snažil vylézt na Laňce, ale plnokrevník to nestrpěl a po několika marných pokusech se divoch musel svého úmyslu vzdát. Moše běžel váhavě za koněm.

Přestože náčelník zachovával vážnou důstojnost, jeho bojovníci měli sklon k veselosti. Byli v povznesené náladě nad tím, že se jim podařilo zajmout bledé tváře, a neustále brebentili. Indián, který šel bezprostředně za Joem, ho soustavně šťouchal pažbou pušky, a kdykoliv se Joe obrátil, svalnatý rudokožec se vesele zašklebil a zachrochtal: „Uf!“ Joe si povšiml, že tento mohutný divoch má širokou tvář poněkud světlejšího odstínu než ostatní. Možná že toto šťouchání puškou mínil přátelsky, neboť i když ho to bezesporu obveselovalo, nedovolil nikomu jinému, aby se Joea dotkl; přesto by však bylo příjemnější, kdyby byl své přátelství projevoval jemnějším způsobem. Tento Indián nesl Joeův ranec, což mu činilo značné potěšení, zejména proto, že jeho společníci projevovali závistivou zvědavost. Velký chlapík jim však nedovolil, aby se rance dotkli.

„Je to veselý mamlas,“ podotkl Joe k Jimovi.

„Uf!“ zachrochtal velký Indián a rýpl Joea pažbou. Joe si vzal toto varování k srdci a už nepromluvil. Celou svou pozornost věnoval cestě, kudy se ubírali. Zde byla první příležitost, aby se něco dozvěděl o Indiánech a jejich znalosti lesa. Napadlo ho, že Indiáni by nebyli tak veselí a bezstarostní, kdyby nebyli přesvědčeni, že jim nehrozí žádné pronásledování, a došel k závěru, že je pohodlně, beze spěchu vedou k jedné z indiánských vesnic. Pozoroval pružnou postavu před sebou a podivoval se, jak rychle Indián kráčí a jak lehce došlapuje – skoro jako by se země dotkl padající list. Snažil se našlapovat právě tak lehce, shledal však, že tam, kde se Indián pohotově vyhýbá větvičkám a podrostu, on sám se nedovede ubránit tomu, aby při chůzi větévky nelámal. Chvílemi vzhlédl a pozoroval ráz krajiny před sebou; a když se přiblížili k různým skálám a stromům, bedlivě si je prohlížel, aby si zapamatoval jejich tvar a celkový vzhled. Věřil, že si ve své mysli značkuje tuto lesní cestu, takže kdyby mu štěstí přálo a podařilo se mu utéci, dovedl by po ní dojít zpátky k řece. A také ho uchvacovala divoká vůkolní scenérie.

Slunce zapadlo za listnaté koruny stromů na západě a hluboko v údolích se objevily stíny. Potom stromy znejasněly, na les se sneslo nachové šero a noc přiměla rudochy k zastavení.

Indiáni si vybrali chráněné místo v závětří pahrbku, u jehož paty tekl malý potok. Zde, na tomto chráněném místě, byly zbytky ohně. Zřejmě se tu Indiáni toho dne již zastavili, protože polena dosud doutnala. Zatímco jeden bojovník rozdmýchával žhavé uhlíky, jiný sňal ze sousední větve jelení kýtu. Ze skomírajících uhlíků brzy vyloudili plamen, přiložili, a zanedlouho již veselý oheň ozařoval kruh šerých postav.

Jim seděl s hlavou sklopenou, v obličeji se mu zračil smutek a zřejmě své zajetí posuzoval krajně bezútěšně. Když pojedl řízek ze zvěřiny, který mu dali, ulehl zády k ohni.

Stříbrný hrot projevil v tomto prostředí svou pravou povahu. Pokud byl v osadě, zdálo se, že je přátelský; nyní však byl sveřepý divoch, syn divočiny volný jako orel. Jeho důstojnost náčelníka ho nutila, aby se stranil svých bojovníků. Od chvíle, kdy se zmocnil obou bratrů, si zajatců nepovšiml. Mlčel a vytrvale zíral zachmuřenýma očima do ohně. Konečně pohlédl na velikého Indiána, ukázal na zajatce, pronesl jediné slovo a ulehl na listí.

Indián rozbalil ranec. Bylo v něm několik kusů šatstva, pár vysokých bot, dýmka a pytlík s tabákem. Velký Indián chrochtaje uspokojením si ponechal dýmku a tabák a boty a šaty hodil ostatním.

Bojovníci brzy upadli v dřímotu a stráž přenechali velikému Indiánovi, jemuž náčelník udělil krátký rozkaz. Ten, když si povšiml, že ho Joe pozoruje, jak bafá z nově získané dýmky, vesele se zašklebil a k velkému překvapení mladého muže řekl lámanou, nicméně srozumitelnou angličtinou:

„Tabák – bledá tvář – náramně dobrý.“

Potom, když viděl, že se Joe nesnaží následovat bratrova příkladu – Jim v té době již tvrdě spal –, ukázal na ležící postavy a promluvil znovu:

„Uf! Bledá tvář spát – indiánské vigvamy – blízko západ slunce.“

Ráno probudila Joea bolest v nohou. Měl je po celou noc svázány, a byl proto rád, když mu rozřízli pouta a výprava se vydala na pochod k západu.

Indiáni, třebaže teď o něco tišší, projevovali stejnou bezstarostnost jako předešlého dne: nespěchali ani nebyli nijak zvlášť opatrní. Někdy kolem poledne se vůdce zastavil, aby se napil z pramene. Bojovníci následovali jeho příkladu a dovolili i bílým zajatcům, aby uhasili žízeň.

Když se chystali znovu vyrazit na cestu, daleko v lese zazněl ve ztichlém vzduchu pronikavý, osamocený hvizd. Kdyby byl Joe méně pozorný, nebyl by si ho ani povšiml. Stříbrný hrot náhle strnul a celý jeho postoj naznačoval, že náčelník napjatě naslouchá. Bojovníci se předklonili, aby jim neunikl ani ten nejslabší zvuk, a z hrdel se jim vydraly tlumené výkřiky. Zakrátko se nad šumot vody spadající přes kameny vznesl opět tento divný, melodický tón. Joe se domníval, že to křičí pták; a přece, mělo-li se soudit podle chování Indiánů, jak dalekosáhle tento hvizd převyšoval svým významem prostou melodii nějakého lesního zpěváka! Joe se otočil a zpola očekával, že kdesi ve vrcholcích stromů uvidí ptáka, jenž způsobil takovou změnu v chování Indiánů, kteří je zajali. Když se obrátil, ozval se z těsné blízkosti hvizd, jenže hlasitější. To Stříbrný hrot odpovídal na předešlé zahvízdnutí.

Joeovi blesklo hlavou, že v lese jsou nejspíše jiní divoši, že narazili na stopu Šóníů a takto se s nimi dorozumívají. Brzy bylo možno proti plochám zelených houštin rozeznat tmavé postavy. Přibližovaly se stále víc a víc a nyní již vstoupily na otevřenou mýtinu, kde stál Stříbrný hrot se svými bojovníky.

Joe jich napočítal dvanáct a povšiml si, že se liší od Indiánů, kteří je zajali. Sotvaže zjistil, že tento rozdíl spočívá v jiném uspořádání účesu a v barvě a množství hlinky nanesené na těle, již jeho pohled upoutaly postavy jdoucí vpředu.

Muž kráčející v čele byl neobyčejně vysoký a důstojný náčelník. Stříbrný hrot se k němu blížil s výrazem nejhlubší úcty. Velitelská postava tohoto Indiána a jeho rudě bronzový obličej, přísný a rozhodný, svědčily o královských vlastnostech. V jeho hluboko zasazených očích, zářících zpod mohutného obočí, v jeho buldočí čelisti, v každém rysu jeho hrdého obličeje se zračila vysoká inteligence, vědomí dávno již prokázané statečnosti i moc a autorita, jimiž se vyznačuje veliký náčelník.

Druhý muž byl stejně pozoruhodný, neboť nápadně kontrastoval s osobou náčelníkovou. I přes křiklavé ozdoby, pomalované tělo a jelenicové nohavice s třásněmi, bohatě posázené korálky – i přes všechno toto indiánské vybavení a oděv by každý byl musel kdekoliv poznat, že je to běloch. Jeho kůže, opálená do barvy temného bronzu, postrádala onen načervenalý nádech, jímž se vyznačuje Indián. Tento běloch měl po pravdě velmi podivnou fyziognomii. Čelo měl úzké; od obočí dozadu se sešikmovalo a jasně svědčilo o dravcích, zvířecích pudech. Oči, posazené velmi blízko sebe, byly žlutohnědé a podivným způsobem vibrovaly, jako kdyby volně seděly na hrotu jehly – tak jako střelka kompasu. Nos měl dlouhý a zahnutý a ústa sevřená v tenkou, krutou čáru. Vzhled tohoto muže byl zvláštní kombinací nevědomosti, domýšlivosti a dravosti.

Zatímco se oba náčelníci krátce radili, oslovil tento divošsky vyhlížející běloch bratry.

„Kdo jste a kam jdete?“ zeptal se drsně a postavil se proti Jimovi.

„Jmenuji se Downs. Jsem kazatelem a byl jsem na cestě do Osady Míru. Jste běloch – pomůžete nám?“

Jestliže Jim očekával, že toto sdělení tazatele potěší, zmýlil se.

„Tak ty seš taky jeden z nich? Ale jo, udělám pro tebe něco, jen až se vrátím z tohohle honu. Vyříznu ti srdce, rozsekám ho a nakrmím s ním supy,“ pravil zuřivě a svou vyhrůžku zakončil tím, že Jima uhodil do hlavy.

Joe na smrt zbledl nad takovým zbabělým činem, a když se střetl s pohledem tohoto lotra, oči se mu zúžily a zářily oním charakteristickým ocelovým leskem, jako kdyby nějaká mohutná síla v hloubi jeho bytosti byla rozžhavena do běla a jen tento bledý zásvit vytryskl na povrch.

„Ty asi nejseš kazatel?“ zeptal se muž, který se v Joeově pohledu setkal s něčím, co v Jimových očích chybělo.

Joe neodpověděl a upřeně tazatele pozoroval.

„Už jsi mě někdy viděl? Už jsi slyšel o Jimovi Girtym?“ vyptával se muž chlubivě.

„Věděl jsem, že jste Girty, ještě dřív, než jste promluvil,“ odpověděl Joe.

„Jak jsi to moh vědět? A ty se nebojíš?“

„Koho?“

„No přece mě.“

Joe se zasmál renegátovi do očí.

„Jak bys mě moh znát?“ zavrčel Girty. „Ale postarám se, abys měl skutečnej důvod si mě napříště pamatovat.“

„Usoudil jsem, že v těchto lesích je jen jeden takzvaný běloch, který je dost velký zbabělec, aby uhodil člověka, který má ruce svázané za zády.“

„Mladej, nějak moc si pouštíš hubu na špacír. Já ti ten tvůj průduch zavřu.“ Girty natáhl ruku, ale až k Joeovu krku se už nedostal.

Velký Indián asi před hodinou nebo ještě dřív přeřízl Joeova pouta, ale dosud držel řemínek, který nechal uvázaný k Joeovu levému zápěstí. To mladíkovi umožňovalo, aby volně užíval pravé paže, a tak bez ohledu na to, že měl ruku silně nateklou, uvedl ji teď do rychlé akce.

Když se renegát k němu napřáhl, Joe mu vyrazil ruku vzhůru, ale místo aby ho udeřil, chopil ho za zahnutý nos a plnou silou ho se svými prsty. Girty strašlivě zaklel, zkroutil se bolestí, ale nedokázal se osvobodit ze svěrákovitého sevření. Vytrhl tomahavk, s výkřikem se ohnal po Joeovi; minul ho však, neboť Stříbrný hrot bleskem zasáhl a ostrou sekyru srazil. Zbraň se však přece jen letmo dotkla Joeova těla a způsobila chlapci bolestivé, nikoliv však nebezpečné zranění.

Renegátův nos měl sedřenou kůži a silně krvácel. Girty, šílený zuřivostí, se snažil dostat na Joea. Ale Stříbrný hrot zůstal stát před svým zajatcem, dokud několik bojovníků neodvedlo Girtyho do lesa, kde již dříve zmizel vysoký náčelník.

Příhoda s taháním za nos zvýšila veselost Šóníů: zřejmě byli potěšení Girtyho porážkou. Brebentili mezi sebou a souhlasně pokyvovali na Joea, dokud několik slov, která pronesl Stříbrný hrot, nepřineslo náhlou změnu.

Co tato slova znamenala, Joe nevěděl, ale zdálo se mu, jako by to bylo francouzsky. Usmál se, neboť svou představu, že slyšel Indiána promluvit cizí řečí, považoval za absurdní. Rozhodně však to, co náčelník řekl, mělo mimořádný význam. Veselost Indiánů se rázem změnila ve vážnost. Chopili se zbraní a bystře se rozhlíželi na všechny strany. Veliký Indián Joea ihned znovu svázal a pak se všichni shromáždili kolem náčelníka.

„Zaslechl jsi, co říkal Stříbrný hrot, a povšiml sis, jak to na ně zapůsobilo?“ zašeptal Jim, využívaje příležitosti.

„Znělo to trochu jako francouzština, ale samozřejmě to francouzsky nebylo,“ odpověděl Joe.

„Bylo to francouzsky. Le Vent de la Mort!“

„Proboha, tak to skutečně znělo. Co to znamená?“ zeptal se Joe, který nebyl žádný učenec.

„Vítr smrti.“

„No dobře, ale stejně nechápu, k čemu se to vztahuje. Ty ano?“

„Bezpochyby je to nějaké indiánské znamení či symbol.“

Když spěšná porada Indiánů skončila, Stříbrný hrot přivázal Joeova koně a psa ke stromům a znovu vyrazil v čele svých bojovníků. Vyhýbal se otevřenému lesu a držel se níže položených míst. Dlouho kráčel korytem potoka. Brodil se tam, kde voda byla mělká, a vždycky šlápl na místo, kde bylo nejméně pravděpodobné, že zanechá stopu. Nikdo nepromluvil ani slovo. Kdykoliv některý z bratrů zavinil, že třebas i jen nepatrně zašplouchala voda nebo se do potoka skutálel kámen, Indián, který šel za ním, přetáhl provinilce topůrkem tomahavku.

Na některých místech – která Stříbrný hrot označil tím, že kráčel obzvláště opatrně – bojovník, jenž šel před zajatci, se obrátil a ukázal jim, kam mají šlápnout. Indiáni se zřejmě snažili skrýt svou stopu. Přes kamenitá místa je Stříbrný hrot vedl rychle, pomaleji kráčel vodou, a kde bylo nutno jít přes měkkou půdu, vybíral pečlivě cestu. Občas se zastavil a zůstal po mnoho vteřin nehybně stát. Tuto bdělost zachovávali celé odpoledne.

Slunce zapadlo. Soumrak rozprostřel vůkol svůj šedý háv a brzy zahalila les černá noc. Indiáni se zastavili k odpočinku, ale nerozdělali oheň. Posadili se těsně vedle sebe na skalisko, tiší a pozorní.

Joe usilovně přemýšlel, co má toto chování znamenat. Měli Šóníové strach z pronásledování? Co řekl onen vznešený indiánský náčelník Stříbrnému hrotu? Joeovi se zdálo, že se chovají, jako by se domnívali, že jsou obklopeni nepřáteli na všech stranách. Ale i když pečlivě skrývali a zahlazovali stopy, zřejmě to nebyl jen strach z pronásledování, který je nutil k opatrnosti.

Joe rozebíral odpolední pochod a uvažoval, co asi mohou znamenat ony kočičí kroky, pečlivé odhrnování větví, podezíravé, zachmuřené, těkající oči, vystupňovaná ostražitost a nepřetržitá, usilovná snaha naslouchat. To všechno v něm vzbuzovalo pocit, že kdesi číhá jakési vážné, třebaže neviděné nebezpečí.

A teď, když ležel na tvrdé zemi, takřka úplně vysílen dlouhým pochodem, v této chvíli, kdy mučivě pociťoval škubavou bolest v ráně, jeho odvaha poklesla a zachvěl se strachem. Tichý, zasmušilý les, tito zuřiví, divocí tvorové, svobodní v samém srdci své vlastní divočiny, a přece ohrožovaní nějakým tajuplným nepřítelem, ono podivné francouzské rčení, které se mu znovu vybavovalo v mysli – to vše vyčarovalo v Joeově vnímavé, vznětlivé mysli gigantické stíny. Po celý svůj život až do této chvíle neměl nikdy z ničeno strach; nyní se však bál tmy. Strašidelné stromy rozprostíraly nad ním své dlouhé paže a kolem se plížily přízračné postavy. A kdesi v této husté, zádumčivé temnotě se tiše pohyboval onen tajemný nepřítel – Vítr smrti.

Nakonec však Joe přece jen usnul.

V šedivém světle časného jitra se Indiáni znovu vydali na pochod k západu. Šli po celý den a za soumraku se zastavili, aby se najedli a odpočinuli si. Stříbrný hrot ještě s jedním Indiánem stáli na stráži.

Nějakou dobu před rozedněním se Joe náhle probudil. Noc byla tmavá, přece však již bylo světleji, než když usínal. Bledý srpek měsíce nejasně prosvítal temnými mraky. Nikde se nepohnul sebemenší vánek a neozvalo se ani jediné zabzučení hmyzu. Bylo naprosté ticho.

Joe viděl, že indiánský strážce se opírá o strom a spí. Stříbrný hrot zmizel. Zajatec pozvedl hlavu a rozhlížel se, kde je náčelník. Zůstali zde jenom čtyři Indiáni – tři leželi na zemi a čtvrtý byl opřen o strom.

Joe spatřil, že se v blízkosti něco třpytí. Důkladněji si to prohlédl a poznal, že je to orlí pero, jež Stříbrný hrot nosil ve vlasech. Leželo na zemi nedaleko stromu. Slabý šramot, který Joe způsobil, probudil stráž. Indián nepohnul ani svalem, ale jeho oči přeletěly celé okolí. Také on si povšiml, že náčelník je pryč.

V tom okamžiku se z hloubi lesa ozvalo táhlé, zesilující se zaúpění, jako by kdesi zasténal noční vítr. Zvuk zesílil a zase zanikl a zdálo se, že po něm nastalo ticho ještě hlubší.

Joe se zachvěl a mráz mu přeběhl po zádech. Fascinován pozoroval stráž. Indián přidušeně, těžce vydechl. Vykulil oči a divoce zíral kolem. Velice pomalu se vztyčil a vstoje vyčkával a napjatě poslouchal. Tmavá ruka, v níž držel tomahavk, se mu tak chvěla, že jasná ocel odrážela záblesky měsíčního světla.

Ze vzdálených hlubin lesa se opět ozvalo stejné tlumené zasténání: „Uh-húúú-ú-ú!“

Počínalo slabým mručivým šumotem, ponenáhlu sílilo, až vzrostlo v hluboké zasténání, tiché, a přece zřetelné, a skončilo zakvílením, jako když naříká zatracencova duše.

Toto porušení vůkolního ticha bylo děsivé, Joeovi se zdálo, že mu tuhne krev v žilách. Na těle mu vyvstal studený pot a měl dojem, že mu nějaká chladná ruka sevřela srdce. Snažil se přesvědčit sám sebe, že strach, který projevoval Indián, je pouhá pověrečná bázeň a že sténání je jen vzdychání nočního větru.

Okamžik po onom příšerném výkřiku stál Indián držící stráž jako ochromený a potom bleskurychle a bez nejmenšího hluku zmizel v temném lese. Uprchl, aniž probudil své druhy.

Ještě jednou se ozval sténavý výkřik a narůstal a truchlivě sílil v tichém nočním vzduchu. Zazněl z těsné blízkosti!

„Vítr smrti!“ zašeptal Joe.

Byl otřesen a oslaben událostmi posledních dvou dnů a vyčerpán svým zraněním. Síly ho opustily a ztratil vědomí.

KAPITOLA 6

Několik dnů předtím, než Indiáni zajali oba bratry, zastavil se jednoho večera před opuštěným srubem, který stál na břehu potoka asi padesát mil do vnitrozemí od řeky Ohio, osamělý lovec. Rychle se stmívalo; začalo pršet a sílící vítr věštil bouřivou noc.

Třebaže se zdálo, že lovec se zde dobře vyzná, přece se pohyboval opatrně a váhal, jako by se rozmýšlel, zda má v tomto osamělém srubu hledat útočiště, nebo zůstat po celou noc pod stromy, z nichž kapalo. Dotkl se svého loveckého kabátce a zjistil, že je mokrý a kluzký. To ho zřejmě přimělo, aby se rozhodl pro srub, neboť sklonil svou vysokou postavu a vstoupil dovnitř. Ve srubu byla tma jako v pytli. Pobýval tu však již dříve, takže mu nedostatek světla nedělal starosti. Snadno našel žebřík vedoucí na půdu, vystoupil po něm a ulehl ke spánku.

V noci ho probudil jakýsi hluk. Chvilku neslyšel nic jiného než padající kapky deště. Potom se ozval šumot hlasů a tiché kroky nohou obutých v mokasíny. Věděl, že asi deset mil odtud leží indiánská vesnice, a domníval se, že nějací Indiáni, kteří se opozdili na lovu, vyhledali v chatě přístřeší.

Lovec ležel naprosto tiše a čekal, co se bude dít. Jestliže Indiáni mají pazourek a ocílku a rozžehnou světlo, pak ho s největší pravděpodobností najdou. Naslouchal jejich tlumenému hovoru a podle řeči poznal, že jsou to Delavarové.

Po chvilce zaslechl šustění listí a větviček, doprovázené kovovým zvoněním ocílky o nějakou tvrdou hmotu. Zvuk se opakoval a po něm následovalo zasyčení; věděl, že to syčí střelný prach hořící na kusu suchého dřeva. Potom štěrbinami v chatrné podlaze půdy pronikly paprsky světla.

Lovec přiložil k jedné štěrbině oko a napočítal jedenáct rudochů; s výjimkou náčelníka to byli samí mladí bojovníci. Indiáni se zřejmě vraceli z lovu. Měli s sebou jelení kýty, bizoní jazyky a několik balíků kůží. Někteří osušovali své zbraně, jiní lhostejně usedli a byla na nich zřetelně vidět únava. Dva Indiáni se snažili rozdmýchat doutnající oheň. Vlhké listí a větve hořely špatně, přece však oheň poskytoval dost světla, aby to v lovci vzbudilo obavy, že ho Indiáni najdou. Domníval se, že nemusí mít velký strach z mladých Indiánů, ale náčelník s jestřábím pohledem byl nebezpečný.

A měl pravdu. Zanedlouho statný náčelník uslyšel nebo uviděl padat z půdy kapku vody. Skanula z lovcova mokrého loveckého kabátce. Snad každý kromě indiánského zvěda by se domníval, že kapka skanula ze střechy. Avšak náčelník, těkající teď pohledem po celém vnitřku srubu, se tvářil velmi nedůvěřivě. Prohlédl si bedlivě mokrou hliněnou podlahu, ale tam mohl sotva něco objevit, protože stopy lovcových mokasínů byly zahlazeny stopami Indiánů. Zdálo se, že náčelníkovo podezření se utlumilo.

Ve skutečnosti však náčelník, se skvělou prozíravostí Indiánům vlastní, zpozoroval věci, které zcela unikly očím mladých bojovníků, i nyní jako starý lstivý lišák vyčkával, které – ladě se projeví jako nejbystřejší. Ale ani ječen z mladých Indiánů si nepovšiml ničeho neobvyklého. Seděli kolem ohně, pojídali mas: a praženou kukuřici a živě rozmlouvali.

Náčelník povstal, přistoupil k žebříku a opřel rukou jednu příčku. „Uf!“ zvolal tlumeně.

Ihned ho obklopilo deset dychtivých bystrozrakých bojovníků. Ukázal jim otevřenou dlaň. Byla umazána mokrým jílem – stejným, byl jíl pod jeho nohama. Bojovníci přidušeně vykřikli a zároveň se chopili zbraní. Věděli, že nad nimi je nepřítel. Byla to bledá tvář, neboť Indián by se jim byl ukázal.

Když lovec viděl, že je prozrazen, jednal bleskurychle, s neomylným úsudkem člověka za dlouhou dobu uvyklého na nebezpečné situace. Vytáhl tomahavk, nehlučně přistoupil k otvoru v podlaze půdy a vskočil mezi ohromené Indiány.

Vymrštil se ze země jako odražený gumový míč a dlouhou páží, ve které držel lesknoucí se sekyru, opsal vzduchem mohutný oblouk. Mladí bojovníci se před ním rozprchli jako postrašené ovce.

Prudce se rozběhl ke dveřím, a i když je to snad neuvěřitelné, pohyboval se tak rychle, že by byl unikl přímo z jejich středu bez jediného škrábnutí, nebýt jedné nepředvídané okolnosti. Hliněná podlaha byla mokrá a kluzká, a sotva se rozběhl, uklouzl a upadl.

Celá tlupa se na něho vrhla s hlasitými výkřiky vítězoslávy. Změť zápasících těl se převalovala a zdvíhala, ozval se jediný strašný, zoufalý výkřik a potom drsné povely. Tři bojovníci odběhli ke svým rancům a vyňali z nich jelenicové řemeny. Lovec byl tak neobyčejně silný, že šest Indiánů ho muselo držet, když mu ostatní svazovali ruce a nohy. Potom ho se spokojeným mručením a pochechtáváním hodili do kouta srubu.

V této krátké srážce byli dva indiánští bojovníci zraněni – jeden měl zle vykloubenou paži v rameni a druhý měl paži zlomenou. Tolik lze tedy říci, pokud jde o sílu, kterou lovec prokázal v tomto krátkém zápase.

Indiáni prohledali půdu a zjistili, že tam už nikdo jiný není. Pak vzrušení opadlo a bojovníci se uložili k odpočinku. Oba zranění snášeli své bolesti s charakteristickým klidem; i když snad nespali, přece se oba chovali tiše a ze rtů jim neuniklo jediné zasténání.

Za noci se změnil vítr, bouře se ztišila, a když se rozbřesklo, obloha byla bez mraků. První sluneční paprsky pronikly do otevřených dveří a osvětlily vnitřek srubu.

Ospalý Indián, který držel stráž, si protáhl údy a zažíval. Podíval se na zajatce a spatřil, že ve svém rohu vzpřímeně sedí. Jednu paži měl volnou a druhou si již skoro vyprostil. Stačilo málo, a byl by si úplně rozvázal svá pouta. Ještě chvíli, a byl by volný.

„Uf!“ zvolal mladý bojovník, probudil náčelníka a ukázal na lovce.

Náčelník pohlédl na zajatce, potom si ho prohlédl bedlivěji a jediným skokem se octl na nohou, obnažený tomahavk v ruce. Ze rtů mu unikl krátký ostrý výkřik. Probuzeni tímto hlasem, který zazněl jako polnice, mladí bojovníci vyskočili a chvěli se vzrušením. Výkřik, kterým je náčelník zavolal, byl válečný pokřik Delavarů.

Náčelník projevoval nejsilnější vzrušení, jaké jen směl dát najevo zkušený indiánský pohlavár. Ukázal na lovce a pronesl jediné slovo.

V poledne Indiáni vešli do kukuřičných polí ležících při okraji tábora Delavarů.

„Kol-lú – kol-lú – kol-lú!“

Tento dlouhý signál, zvěstující návrat skupiny, jež přináší důležité zprávy, se rozezněl tichým údolím; a sotva dozněla jeho ozvěna, z vesnice se v odpověď ozvaly výkřiky. Hlasitý pokřik rázem změnil tiché ležení v divokou scénu plnou vřavy. Děti vybíhaly z vigvamů, dívky a mladí muži pobíhali sem a tam, ženy se probudily ze své dřímoty a nejeden chrabrý válečník byl vytržen z odpočinku ve stínu. Francouzští obchodníci kožešinami vyšli zvědavě ze svých obydlí a renegáti kvapně vylezli z pokrývek, probuzeni známým voláním.

Lovec, kterého vedli uličkou mezi vigvamy k blížícímu se davu, se choval klidně a nebojácně. Když ho Indiáni z vesnice obklopili, vzduch se otřásl jediným dlouhým zuřivým zařváním, po němž následovaly nezřízené projevy divoké radosti. Staccatový pokřik mladých mužů, ječení dívek, vřeštění starých žen a hluboký válečný pokřik bojovníků se mísily ve strašném nesouzvuku.

Již často slyšel lovec jméno, kterým ho Indiáni nazývali. Již dříve zde byl jako zajatec. Běžel tu uličkou a byl přivázán k mučednickému kůlu právě před tím vigvamem, k němuž ho teď vedli. Znal náčelníka Wingenunda, sachema Delavarů. Od té doby, co ho Wingenund před pěli lety mučil, byli nejzavilejšími nepřáteli.

Jestli lovec slyšel drsné výkřiky a slova, jež mu syčeli do uší, jestli viděl zuřivé pohledy nenávisti i záchvaty neovladatelného vzteku, tak cizí povaze Indiánů, jestli z jejich divokého jásotu cítil, že nemá naději na pomoc nebo milosrdenství, nedal to na sobě znát.

„Atelang! Atelang! Atelang!“ zaznívalo podivné indiánské jméno.

Francouzští obchodníci běželi s davem, jako by byli skutečnými divochy, a jejich pera vlála, jejich pomalování se lesklo a totéž vzrušení jako v obličejích Indiánů se jevilo ve tvářích i jim, když hlasitě vykřikovali svou mateřštinou:

„Le Vent de la Mort! Le Vent de la Mort! Le Vent de la Mort/“

Ze vzdálenosti několika kroků uviděl lovec vznešenou, vysokou postavu náčelníka, stojícího v čele předních bojovníků kmene. Všechny je dobře znal. Byl tu lstivý Dýmka a jeho divošský druh Půlkrál; byl tu Šingis, s jizvou na čele – pozůstatkem po lovcově střele, byl tu i Kotoxen, Rys a Misseppa, Pramen a Winstonah, Válečný mrak, proslulí náčelníci slynoucí moudrostí. Skupinu doplňovali tři renegáti; a tito tři zrádci představovali moc, která po deset let zanechávala v kraji krvavou stopu: Simon Girty, řečený Bílý Indián, s divokým pánovitým obličejem vyčkávavě natočeným; Elliott, toryovský zběh z Fort Pittu, hubený a svalnatý mužík připomínající pavouka; a konečně vychrtlá, vyfintěná postava démona pohraničí – Jim Girty.

Průvod se zastavil před touto skupinou a dva svalnatí Indiáni postrčili lovce vpřed. Obličej Simona Girtyho prozrazoval uspokojení; Elliottova těkavá očka zamžikala a odpudivá tvář druhého Girtyho jevila jásavé, ďábelské uspokojení. Tito desperáti mívali z lovce strach.

Wingenund majestátním mávnutím ruky umlčel vřískající hordu šílících divochů a předstoupil před zajatce.

Oba úhlavní nepřátelé stáli opět jednou proti sobě. Vysoká postava náčelníka a jeho hlava s hladkým tmavým účesem, teď neozdobeným pery, převyšovala ostatní Indiány. Wingenund však nemusel sklánět zrak, aby mohl pohlédnout zajatci přímo do očí.

Lovec si bezesporu zasloužil úctu, jež vyzařovala z pohledu velkého náčelníka. Stál tu jako jasan, vzpřímený a silný, a jeho skvělá postava se od širokých ramen sbíhala klínovitě dolů. Silná šíje, mohutná, klenutá hruď, svalnatý obrys jeho obnaženého předloktí a plné křivky nohou – to vše svědčilo o znamenitě vyvinutých svalech.

Zdálo se však, že síla vyzařující z postavy tohoto muže je ještě znásobena v rysech jeho obličeje. Tvář měl bledou a chladnou, čelist hranatou a sevřenou a oči, černé jako uhel, mu jiskřily takřka nadlidským, nepozemským ohněm. Vlasy, tmavší než havraní peruť, mu splývaly hluboko pod ramena; třebaže byly teď zcuchané a zmotané, visely mu až k pasu, a kdyby je byl měl rozčesané, jistě by mu byly dosahovaly až ke kolenům.

Dlouho stál Wingenund tváří v tvář svému nepříteli a potom údolím zaburácel jeho zvučný hlas:

„Vítr smrti zemře za svítání!“

Lovce uvázali ke stromu a ponechali ho na očích obyvatelům vesnice. Děti přebíhaly ustrašeně kolem, mladí bojovníci si dlouze prohlíželi nepřítele svého kmene a zkušení válečníci chodili kolem něho v chmurném mlčení. Indiánské způsoby mučení, všechny jejich ďábelské, důmyslné vynálezy, jak působit bolest, zůstávaly skryty a čekaly až na hodinu svítání, kdy tento nenáviděný Dlouhý nůž měl zemřít.

Jen jediný člověk zajatce potupil, a to muž jeho vlastní rasy. Jim Girty se zastavil před lovcem; žlutavé oči mu svítily tygřím leskem, rty mu zkřivil úšklebek a z úst mu vycházel pach odporného rumu obchodníků kožešinami.

„Brzy budeš sloužit jako žrádlo pro supy!“ zaskřehotal chraptivým hlasem. Tak často již pokryl bojiště lidským masem pro ptáky mrchožrouty, že ho tato myšlenka hluboce uchvacovala. „Slyšíš, ty lovce skalpů? Jako žrádlo pro supy!“ Rozmyslně plivl lovci do obličeje. „Slyšíš?“ opakoval.

Nedostal žádnou odpověď kromě té, jež se třpytila v lovcových očích. Avšak tu si renegát nemohl přečíst, protože se tomuto žhoucímu pohledu vyhnul. Ani divocí koně by ho nedokázali přitáhnout, aby se postavil tomuto muži, kdyby nebyl spoutaný. Dokonce i nyní přeběhl Girtymu po těle mráz. Na chvíli ho ovládl tajemný strach a zpola ho ochromila předtucha, jaká by asi byla lovcova pomsta. Potom však svou zbabělou hrůzu setřásl. On byl přece volný a lovcův osud byl zpečetěn. Hrubý obličej se mu znovu zkřivil zlomyslným šklebem a ještě jednou plivl na zajatce.

Jeho divá zuřivost ho zavedla o krok dál, než bylo zdrávo. Lovec měl připoutány paže i pas, nohy však měl volné. Náhle pozvedl svou mohutnou, silnou nohu a kopl Girtyho do žaludku. Renegát bezvládně padl a lapal po dechu. Indiánští bojovníci ho odnesli. Svými křiklavými pery zametal zem, dlouhé ruce mu bezvládně visely a obličej měl zkřivený bolestí.

Delavarské dívky však jevily o zajatce zájem, v němž bylo i trochu tajené náklonnosti. Indiánské dívky bývaly vždy okouzleny bělochy. Mnohé zprávy o laskavosti a lásce indiánských dívek k bělošským zajatcům a o hrdinství, jež kvůli nim projevovaly, zjasňují temné stránky historie západního pomezí.

Dívky v delavarské vesnici chodily kolem lovce a odvracely oči, když se dostaly do jeho zorného pole; přece však vrhly mnohý kradmý pohled na jeho výrazný obličej a majestátní postavu. Zejména jedna z nich upoutala lovcův zrak.

Vzbudila jeho pozornost tím, že když šla kolem se svými družkami a ty se všechny odvrátily, ona jediná na něj pohlédla svýma vlídnýma černýma očima. Byla to mladá dívka a její něžná, křehká krása kvetla svěže a sladce jako divoká růže. Její oděv, zdobený třásněmi, korálky a důmyslnými vzory, prozrazoval její postavení – byla to dcera Wingenundova. Lovec ji kdysi už viděl, ještě v době, kdy byla pouhým dítětem, a nyní ji poznal. Věděl, že krása Aoly, Vánku šeptajícího v listí, je opěvována od řeky Ohio až k Velkým jezerům.

Častokrát prošla toho odpoledne kolem něho. Při západu slunce, když ho bojovníci odvázali a odváděli pryč, znovu zahlédl přímý pohled jejích půvabných očí.

V noci, když ležel pevně svázán v koutě stanu a dlouhé hodiny pomalu, vlekle míjely, napínal svá pevná pouta a v duchu spřádal různé plány na útěk. Zoufat nebylo v povaze tohoto muže. Dokud bude žít, bude i bojovat. Čas od času napínal svaly ve snaze uvolnit mokré řemeny z jelenice.

Hodiny temna pomalu míjely a kromě vzdáleného štěkotu psa a jednotvárného kroku indiánského strážce k němu nedoléhal žádný zvuk. Již brzy začne svítat – jeho hodina již téměř nadešla.

Náhle jeho vycvičené uši zachytily slabý, téměř neslyšitelný zvuk. Přicházel zvenčí, z druhé strany stanu. Ozval se opět – slabý trhavý šelest, jako kdyby se nůž prořezával nějakou měkkou látkou.

Kdosi opatrně rozřezával stěnu stanu.

Lovec se několikrát neslyšně překulil, až ležel těsně u stanové kůže. V mdlém, sedavém světle uzřel lesknoucí se čepel, která se opatrně pohybovala vzhůru jelenicí. Potom kdosi prostrčil otvorem dlouhý nůž. Jeho rukojeť držela malá hnědá ruka. Hned nato se objevila druhá drobná ručka a napřaženými, hledajícími prsty tápala po stěnách a podlaze.

Lovec se znovu překulil, takže byl zády ke stanové stěně a zápěstí měl u otvoru. Ucítil na rameni malou ruku; potom sklouzla k jeho zápěstím. Dotek chladné oceli vzbudil radostné zachvění v jeho srdci. Sevření pout povolilo a ustalo – paže měl volné. Otočil se a na zemi našel nůž s dlouhou čepelí. Malé ruce zmizely.

V mžiku povstal volný, ozbrojený a odhodlaný ke všemu. V další chvíli ležel již indiánský strážce na zemi v agónii a prchající postava se ztratila v šedé ranní mlze.

KAPITOLA 7

Joe cítil, jak jeho těžká letargie mizí, jako by z něj kdosi sňal přikrývku; oči se mu vyjasnily, uviděl stromy i lesní šero. Pomalu si uvědomil své skutečné postavení.

Byl zajatcem a bezmocně ležel mezi svými spícími vězniteli. Stříbrný hrot a strážce utekli do lesa, vystrašeni děsivým sténáním, jež pokládali za svůj umíráček. A Joe byl přesvědčen, že on sám by byl nejspíš také utekl, kdyby byl volný. Co mohlo způsobit tento zvuk? Přemohl ochromující mrazení, jež se ho znovu začalo zmocňovat. Byl teď při plném vědomí, hlavu měl jasnou a pevně si umiňoval, že zůstane zcela při smyslech. Řekl si, že nemůže být nic nadpřirozeného v onom vetru nebo sténání či co to vlastně bylo, co tak mručivě, strašidelně zaznělo z hloubi lesa.

Avšak vzdor svým úvahám Joe nedokázal potlačit strach. Ten pronikavý, děsivý výkřik ho pronásledoval. Ztřeštěný útěk indiánského bojovníka – a navíc i zchytralého, zkušeného náčelníka – se nedal brát na lehkou váhu. Divoši byli v této divočině doma. Od dětství byli vychováni, aby větřili nebezpečí a aby bojovali, jestliže mají stejnou naději na vítězství jako soupeř: jistě by neutekli bez vážného důvodu.

Joe věděl, Že se pod tmavými stromy něco pohybuje. Neměl ani ponětí, co to je. Mohl to být noční vítr, plížící se zvíře, tiše našlapující měkkými tlapami, nebo nějaký divoch, nepřítel těchto divokých Indiánů a mnohem divočejší než oni sami. Ptačí štěbetání porušilo ticho. Noc ustupovala ránu. Joe uvítal světlo zahánějící temnotu, pozvedl hlavu a s úlevou si zhluboka oddychl. Vtom uviděl, že se jeden z keřů pohybuje; potom jakýsi stín jako by se propadl do země. Pak uzřel předmět světlejší než okolní stromy, a tmavší než šedé pozadí. A znovu Joea rozrušil divný pocit, že kdesi v blízkosti je něco.

Otevřel ústa, aby probudil Indiány, kteří ho zajali, ale nemohl promluvit. Bylo to, jako by se mu zastavilo srdce. Dvacet stop od něho se rozhrnulo kapradí a zjevila se bílá, zářivá tvář s očima, z nichž jako by sršely jiskry. Pozvedla se svalnatá ramena a pak tu již stál vysoký, mohutný muž. Lehce překročil listí a vstoupil na malou mýtinu. Sehnul se nad spící Indiány. Jednou, dvakrát, třikrát se vznesla dlouhá čepel vzhůru. Jeden bojovník se zachvěl, druhý vzlykavě vydechl a třetí pohnul dvěma prsty – tak přešli ze života v smrt.

„Wetzel!“ zvolal Joe.

„Počítám, že je to nejspíš on,“ pravil zachránce hlubokým, klidným hlasem, podivně kontrastujícím s tím, co se dalo očekávat podle jeho vzhledu. Potom si povšiml Joeovy zakrvácené hlavy a pokračoval:

„Dokážeš vstát?“

„Nic mi není,“ odpověděl Joe, a když mu lovec přeřízl pouta, povstal.

„Počítám, že jste bratři?“ pravil Wetzel, když se sklonil nad Jimem.

„Ano, jsme bratři. Probuď se, Jime, probuď se! Jsme zachráněni!“

„Co? Co se děje? Kdo to je?“ zvolal Jim, posadil se a zíral na Wetzela.

„Tenhle muž nám zachránil život! Podívej, Jime, Indiáni jsou mrtví! A to je Wetzel, ten proslulý lovec, Jime. Pamatuješ se přece, Jeff Lynn říkal, že jestli ho někdy uvidím, jistě ho poznám, a…“

„Co se stalo s Jeffem?“ přerušil ho Wetzel a obrátil se od Jimova vyděšeného obličeje.

„Jeff byl na druhém voru, a pokud víme, je už teď v pořádku ve Fort Henry. Našeho kormidelníka zastřelili a nás zajali.“

„Nemá snad ten Šóní na vás nějak spadeno, chlapci?“

„No, zdá se mi, že ano. Ztropil jsem si z něho žert – vzal jsem mu košili a navlékl jsem ji na jiného chlapíka.“

„To je, jako bys Indiána rovnou nakopl. A co má proti tobě?“

„Nevím. Možná se mu nelíbilo, jak jsem s ním mluvil,“ odpověděl Jim.

„Jak jste nás našel?“ otázal se Joe dychtivě.

„Přede dvěma dny jsem narazil na vaši stopu.“

„A pak jste nás sledoval?“ Lovec přikývl.

„Nevíte něco o druhé tlupě Indiánů? Byl s ní vysoký náčelník a Jim Girty.“

„Ty mě pronásledujou už dva dny. Sledoval jsem vás, když se Stříbrnej hrot dozvěděl o Girtym a jeho Delavarech. Ten velkej náčelník byl Wingenund. Viděl jsem, jak jsi Girtyho zatahal za nos. Když Delavarové odešli, pustil jsem na svobodu vašeho psa a koně a pak jsem se vydal po vaší stopě.“

„Kde jsou Delavarové teď?“

„Počítám, že čmuchají zpátky po mý stopě. Musíme sebou pohnout a vyrazit. Stříbrnej hrot tu za chvíli bude s celou hordou rudochů.“

Joe se chtěl lovce zeptat, co tolik vyděsilo Indiány, ale třebaže by se to byl velice rád dozvěděl, nakonec přece raději mlčel.

„Jen taktak že tě Girty neoddělal,“ podotkl Wetzel, když si prohlížel Joeovo zranění. „Je nějak špatně naloženej. Před několika dny dostal kopanec a pak mu zase někdo sedře kůži z nosu. Ba jo, někdo si to odnese. – No tak, chlapci, chopte se pušek a vydáme se k pevnosti.“

Druhého dne po osvobození bratří Downsů se brzy po rozbřesku lovec prodral olšinami a pravil:

„Tak tohle je Fort Henry.“

Mladíci stáli na temeni hory, odkud půda dodaleka pozvolna klesala četnými pahrbky a mělkými údolími jako zelené vlnící se moře až k místu, kde se náhle znovu zvedla ve vrchol ještě vyšší, než na jakém nyní stáli. Při úpatí hory se vinula řeka Ohio, třpytící se ve slunci.

Na příkré výspě tyčící se nad řekou ležela pod vrcholem hory pohraniční pevnost. V jasném vzduchu se zřetelně rýsoval její výrazný, smělý obrys. Bylo to pouhé nevelké, nízké stavení obklopené vysokými palisádami, a přece se nezdálo nehodné své slávy. Ony bdělé, odstrašující střílny, zčernalé stěny a trámy svědčily o historii deseti dlouhých krvavých let. Celkově jako by vysílala do divočiny vyzvání k boji a chtěla bránit oněch několik tuctů srubů, jež byly seskupeny na svahu.

„Jak se dostaneme přes tu velikou řeku?“ otázal se Jim prakticky.

„Přebrodíme se a přeplaveme,“ odpověděl lovec lakonicky a začal sestupovat z vrcholu.

Hodina rychlé chůze je přivedla k řece. Lovec ukryl svou pušku do vrbového houští, vyzval oba mladíky, aby učinili totéž, a prudce vkročil do řeky, až voda zašplíchala. Jeho druzi ho následovali do mělké vody a brodili se asi sto yardů k ostrovu, jenž jim nyní, jak zjistili, zakrýval výhled na pevnost. Lovec zbývající vzdálenost přeplaval, vylezl na břeh a ohlédl se po mládencích. Byli mu těsně v patách. Pak se dlouhými kroky vydal přes ostrov, jenž byl asi čtvrt míle široký.

„Teď musíme uplavat pořádnej kus,“ pravil Wetzel a mávl rukou k hlavnímu říčnímu rameni. „Dokážeš to?“ zeptal se Joea. Jima se neptal, ten za svého krátkého zajetí neutrpěl žádné zranění, a proto se zdálo, že je vytrvalejší.

„Dokážu všechno!“ odpověděl Joe s oním ledovým klidem, jehož si Wetzel už dříve povšiml.

Lovec vrhl ostrý pohled na chlapcův přepadlý obličej, na jeho poraněnou skráň i na vlasy slepené krví. Tímto pohledem Joea důkladně ocenil. Kdyby byl mladý muž znal výsledek tohoto zkoumání, byl by potěšen i zmaten, neboť lovec si v duchu řekl: Statečnej chlapec – a zřejmě ho už drží pohraniční horečka.

„Drž se blízko mě,“ přikázal mu Wetzel a vrhl se do řeky. Podařilo se jim přeplavat bez nehody.

„Vidíte ten velkej srub na úbočí? Tam ve dveřích stojí plukovník Zane,“ podotkl Wetzel.

Když se blížili ke stavení, několik mužů se připojilo k člověku, kterého Wetzel označil za plukovníka. Bylo zřejmé, že muži mluví o nich. Zanedlouho plukovník Zane opustil skupinu stojících lidí a šel Wetzelovi naproti. Bratři viděli, že je to statný muž v nejlepších letech.

„Tak co, Lewe, měl jsi štěstí?“

„Ani moc ne. Složil jsem pět rudochů a dva mi utekli,“ odpověděl lovec, zatímco kráčeli k pevnosti.

„Vítám vás, chlapci, do Fort Henry,“ pravil plukovník Zane a temná tvář se mu rozjasnila úsměvem. „Ostatní z vaší skupiny sem dorazili v pořádku. Budou mít jistě obrovskou radost, až vás uvidí.“

„Plukovníku Zane, měl jsem pro vás dopis od svého strýce,“ odpověděl Jim, „ale Indiáni mi ho vzali a obrali nás o všechno, co jsme s sebou měli.“

„S dopisem si nedělejte žádné starosti. Znal jsem vašeho strýce a také vašeho otce. Pojďte dál a převlečte se z mokrých šatů. A vy, chlapče, máte ošklivou ránu na hlavě. Kdo vám to udělal?“

„Jim Girty.“

„Cože?“ zvolal plukovník.

„Udělal mi to Jim Girty. Byl s tlupou Delavarů, kteří se s námi setkali. Hledali Wetzela.“

„Girty s Delavary! No to nám byl čert dlužen! A říkáte, že honili Wetzela? O tom se musím dozvědět víc. Vypadá to špatně. Ale řekněte mi – jak se stalo, že vás Girty udeřil?“

„Zatahal jsem ho za nos.“

„Skutečně? No to je znamenité!“ zvolal plukovník Zane srdečně. „Hrome, to je přímo skvělé! Řekněte mi – ale ne, počkáme, až se dáte trochu do pořádku. Vaše zavazadla sem bezpečně dorazila na Jeffově voru. Najdete je uvnitř.“

Když Joe kráčel za plukovníkem, slyšel, jak jeden z mužů podotkl:

„Jsou si podobní, jako by si z oka vypadli.“

O něco dále spatřil jakéhosi Indiána, který stál trochu stranou od ostatních. Když rudoch uslyšel, jak Joe slabě vykřikl překvapením, otočil se, takže bylo vidět ušlechtilé, mužné rysy jeho obličeje, vyznačující se klidnou důstojností. Indián jako by četl chlapcovy myšlenky.

„Uf! Já přítel,“ řekl anglicky.

„To je můj šóníský zvěd Tomepomehala. Je to dobrý chlapík, třebaže Jonathan a Wetzel tvrdí, že jediný dobrý Indián je mrtvý Indián. Tak jen pojďte dále. Tady jsou vaše zavazadla a přede dveřmi najdete vodu.“

Mládenci byli skutečně rádi, že se mohou převléci z těch několika málo svršků, jež jim Indiáni ponechali. Když se oholili a převlékli, vypadali jako docela jiní lidé. Znovu to byla dvojčata, oblečením i rysy obličeje. Joe si sčesal vlasy do čela a podařilo se mu tak skrýt svou nepěkně zbarvenou bouli.

„Tak se mi zdá, že jsem tu zahlídl docela pěknou holku,“ poznamenal Joe.

„Dejme tomu, žes ji zahlédl – no a co z toho plyne?“ zeptal se Jim přísně.

„Co by z toho mělo plynout? – Nic. – Poslyš, copak se nemůžu podívat na hezkou holku, když chci?“

„Ne, nemůžeš, Joe. Copak tě nikdy nic nevyléčí? Domníval bych se, že myšlenka na slečnu Wellsovou…“

„Podívej se, Jime, ona o mě nestojí – nebo aspoň – stojí o mě velmi málo. A já – já si ji nezasloužím.“

„Obrať se a podívej se mi do očí,“ vyzval ho Jim ostře.

Joe se obrátil a pohlédl bratrovi do očí. „Snad sis s ní jenom nezahrával – tak jako s tolika jinými? Odpověz mi. Vím, že nelžeš.“

„Ne.“

„Tak co tím myslíš?“

„Nic zvláštního, Jime, snad jen to, že si ji opravdu nezasloužím. Víš, já nestojím za nic, a ona by měla dostat člověka jako – jako jsi ty.“

„Nesmysl! Měl by ses stydět!“

„Na mě nedbej. Poslyš, copak se ti nelíbí?“

„No – to ano,“ zakoktal Jim a provinile se při této přímé otázce zarděl. „Komu by se nelíbila?“

„To jsem si právě myslel. A vím, že ona se ti obdivuje pro vlastnosti, které já nemám. Nell je jako něžná popínavá rostlinka, která se právě začíná upínat k něčemu silnému. Mě má ráda, ale její láska je právě jako popínavá rostlina. Možná že ji to bude trochu bolet, odtrhnout tu lásku, ale nezabije ji to a nakonec to bude pro ni lepší. Ty potřebuješ dobrou ženu. Co bych si já počal s manželkou? Jdi a získej ji pro sebe, Jime.“

„Joe, teď se chceš zase ty obětovat pro mě!“ zvolal Jim, bledý až ke rtům. „Je to nesprávné vůči tobě a je to nesprávné i vůči ní. Říkám ti…“

„To jsou zbytečné řeči!“ Joeův hlas ho přerušil chladně a ostře. „Obvykle mě dokážeš přesvědčit, ale občas taky ne. Povídám ti, Nell ti padne do náruče tak jistě, jako když padá list ze stromu. Neublíží jí to – pro ni to bude to nejlepší. Pamatuj si – je tvoje, jestli ji dokážeš získat.“

„Ale neříkáš, jestli to ublíží tobě,“ zašeptal Jim.

„Pojď, půjdeme za plukovníkem Zanem,“ pravil Joe a otevřel dveře. Vešli do předsíně, jež vedla na dvůr právě tak jako větší místnost, kterou je plukovník vedl dříve. Když Jim, jdoucí napřed, vkročil do této místnosti, ze dvora vešla dovnitř půvabná, hezky upravená dívka. Byla to Nell a rozběhla se přímo k němu. Tvář měla zardělou a oči jí zářily štěstím, jako by byla vtělením dívčí radosti.

„Ach Joe!“ zašeptala pouze. Ale štěstí a uvítání zaznívající z těchto slov nemohla lépe vyjádřit sebedelší řečí. Potom lehounce pozvedla obličej k jeho tváři.

Vše se událo rychlostí myšlenky. V jediném okamžiku viděl Jim její rozzářený obličej, napřažené ruce a slyšel její šťastné zašeptání. Věděl, že si ho opět spletla s Joem. Ale ani za živý svět by nebyl dokázal odvrátit od ní hlavu. Políbil ji, ale ještě v okamžiku, kdy na rtech cítil její chvějivé polaskání, zarděl se studem nad svým podvodem.

„Zase se mýlíte – já jsem Jim,“ zašeptal.

Okamžik stáli, hledíce si navzájem do očí, pomalu se probouzeli do skutečnosti a zvolna si uvědomovali jakousi sladkou, vábivou moc. Potom jim v uších zazněl veselý hlas plukovník Zanca.

„Aha, tady je Nellinka a váš bratr! No a teď mi, chlapci, řekněte, který jste který.“

„Tohle je Jim a já jsem Joe,“ odpověděl Joe. Zdálo se, že si bratra nevšímá, a jeho uvítání s Nell bylo přirozené a srdečné. Dívka na chvilku odvrátila pozornost ostatní společnosti od obou bratrů.

Joe slyšel, jak mu několik lidí blahopřeje. Mezi mnoha jmény, jež si zapamatoval, bylo jméno paní Zaneové, Silase Zanea a majora McCollocha. A potom si uvědomil, že hledí na nejkrásnější dívku, jakou kdy v životě spatřil.

„Moje jediná sestra, paní Clarková – dříve Betty Zaneová, hrdinka Fort Henry,“ představil jí plukovník Zane hrdě a objal, štíhlé černooké děvče kolem ramen.

„Pro toto potěšení bych dovedl ještě jednou vzdorovat Indiánům i divočině,“ odpověděl Joe dvorně a hluboce se sklonil nad malou ručkou, kterou mu srdečně podávala.

„Bess, je už oběd hotový?“ zeptal se plukovník Zane své půvabné ženy. Ta přikývla a plukovník zavedl společnost do vedlejší místnosti. „Vím, že vy, chlapci, jste jistě hladoví jako medvědi.“

Při jídle se plukovník Zane vyptával hostů na jejich cestu a na to, jak s nimi Indiáni zacházeli. Usmíval se vážnému, upřímnému zaujetí, s jakým Jim hovořil o své budoucí práci mezi Indiány, a docela otevřeně se smál, když Joe řekl, že „on sám sem nejspíš přišel proto, že doma byla samá nuda“.

„Jsem si jist, že vaše touha po vzrušení bude brzy uspokojena, jestli – po pravdě řečeno – není uspokojena už teď,“ podotkl plukovník. „Ale pokud jde o splnění nadějí vašeho bratra, to nejsem už tak optimistický. Nedá se popřít, že moravští misionáři dokázali u Indiánů pravé divy. Není tomu tak dlouho, co jsem navštívil Osadu Míru – to je indiánské jméno pro onu misii –, a byl jsem velmi zaujat přátelstvím a přičinlivostí, které tam vládnou. Po pravdě je to skutečně osada míru. Ale přece jenom je trochu příliš brzo na to, abychom si mohli být jisti, že tahle práce bude mít trvalý úspěch. Povaze Indiánů lze jen nesnadno porozumět. Indián je od přirozenosti toulavý a neklidný, což ovšem může být způsobeno zvykem Indiánů stěhovat se z místa na místo při hledání dobrých lovišť. Věřím – i když musím přiznat, že jsem se ještě nesetkal s žádnými průkopníky, kteří by můj názor sdíleli –, že v povaze těchto divochů je i mnoho krásného. Vím o mnoha ušlechtilých činech, které tito divoši vykonali, a jsem přesvědčen, že kdyby se s nimi jednalo poctivě, spláceli by dobro dobrem. Jsou ovšem také špatní Indiáni. Ale tuhle dlouhou válku zavinili především francouzští obchodníci a lidé, jako jsou Girtyové. Jonathan a Wetzel mi tvrdí, že Šóníové a Čipevájové se opět vydali na válečnou stezku. A důvodem k obavám je i skutečnost, že Girtyové jsou u Delavarů. Poslední dobou tu byl poměrně klid. Jestlipak jste se, chlapci, dozvěděli, ke kterému kmeni patří Indiáni, kteří vás zajali? Zmínil se o tom Wetzel?“

„Neříkal o tom nic. Mluvil jen málo, ale musím přiznat, že se měl náramně k činu,“ odpověděl Joe s úsměvem.

„Vidět Wetzela bojovat s Indiány, to je něco, na co se snadno nezapomíná,“ pravil plukovník Zane chmurně. „Ale řekněte mi, jak měli ti Indiáni upravenu svou skalpovací kadeř?“

„Hlavu měli úplně oholenou s výjimkou malého místa na temeni. Vlasy, které jim zbyly, měli stočené a pevně svázané v chochol a v něm měli vetknuté dvě pomalované jehlice. Když Wetzel Indiány skalpoval, jehlice vypadly. Jednu jsem zvedl a zjistil jsem, že je kostěná.“

„Z vás bude zálesák, to je jisté,“ pochválil ho plukovník Zane. „Ti Indiáni byli Šóníové na válečné stezce. Inu, o nesnáze nebudeme mít nouzi, protože jestli se nesnáz má dostavit v podobě rudochů, přichází obvykle velmi rychle. Zdá se, že pan Wells chce pokračovat v cestě po řece, ale pokusím se ho přemluvit, aby tu nějakou dobu zůstal s námi. Po pravdě je mi líto, že vás tu nemohu ve Fort Henry zdržet všechny – zejména dívky. Tady na hranici potřebujeme mladé lidi, a i když nechci přítomné ženy nijak vylekat, obávám se, že tu budou kromě Indiánů ještě i jiní, kdo o ně budou bojovat.“

„Doufám, že ne. Ale přišly jsme sem připraveny na všechno,“ řekla s klidným úsměvem Kate. „Náš domov je u strýčka, a když nám sdělil, že má v úmyslu odebrat se na Západ, usoudily jsme, že je naší povinností jít s ním.“

„Měly jste pravdu a doufám, že tu naleznete šťastný domov,“ odvětil plukovník Zane. „A kdyby snad byl život mezi Indiány pro vás příliš těžký, rádi vás tu uvítáme. Betty, ukaž dívkám svá zvířátka a indiánské tretky. Chlapce odvedu do Silasova srubu za panem Wellsem a potom je provedu po pevnosti.“

Když vyšli, Joe spatřil, že indiánský vůdce stojí přesně stejně, jako když vcházeli do budovy.

„Copak se ten Indián neumí pohnout?“ zeptal se zvědavě.

„Když chce, dovede urazit sto mil za jediný den,“ odpověděl plukovník Zane. „Teď odpočívá. Indián často stojí nebo sedí v téže pozici po mnoho hodin.“

„Je to pěkný chlapík,“ podotkl Joe a pak dodal sám pro sebe: „Ale mně se nelíbí. Zdá se mi, že jsem nejspíš trochu zaujatý.“

Starého pana Wellse našli na prahu sousedního srubu. Vypadal sklíčeně, a když se ho plukovník Zane vyptával, řekl, že je netrpělivý, poněvadž se tak zdrželi.

„Pane Wellsi, nepodceňujete snad trochu nebezpečí spojené s vaším podnikem?“

„Nebojím se nikoho kromě Boha,“ odpověděl stařec.

„A nebojíte se o ty, kdo jsou s vámi?“ pokračoval plukovník vážně. „Jsem celým srdcem i duší pro vaši práci, ale chtěl bych vás důtklivě upozornit, že doba není pro cestu právě nejpříznivější. Do osady je to daleko a cestou číhají nebezpečí, o nichž nemáte ani tušení. Nechtěl byste tu se mnou zůstat několik týdnů, dokud mi moji zvědové nepodají zprávy?“

„Děkuji vám, ale půjdu.“

„Pak si vás dovoluji důtklivě poprosit, abyste tu zůstal několik dní. Pošlu s vámi svého bratra Jonathana a Wetzela. Jestli vás někdo může bezpečně dovést do Osady Míru, tak jsou to oni.“

V té chvíli spatřil Joe dva muže přicházející od pevnosti a poznal, že jeden z nich je Wetzel. Nepochyboval, že druhý muž je proslulý vůdce a lovec lorda Dunmorea Jonathan Zane. Svým obličejem se podobal plukovníkovi a byl stejně vysoký jako Wetzel.

„Vezmeme si pozítří dvě kánoe,“ pravil Jonathan plukovníku Zaneovi rozhodně. „Máš pro Wetzela nějakou pušku? Delavarové mu jeho vzali.“

Plukovník Zane nad touto otázkou zauvažoval; pušky nebyly v pevnosti nijak vzácné, ale nebylo snadné najít zbraň, kterou by chtěl užívat Wetzel.

„Lovec si může vzít moji půlku,“ pravil pan Wells. „Zbraň, kterou bych ničil tvory boží, mi k ničemu není. Můj bratr byl hraničářem a pušku mi odkázal. Pamatuji si, že jsem ho jednou slyšel říci, že zná-li člověk přesně potřebnou váhu olova a střelného prachu, zbraň střílí absolutně spolehlivě.“

Zašel do srubu a zanedlouho přinesl jakýsi dlouhý předmět zabalený do hrubé pololněné polovlněné tkaniny. Rozbalil látku a vytáhl na světlo pušku, nad jejímiž rozměry se Jonathanovi zableskly oči a plukovník Zane vykřikl. Wetzel vážil zbraň v rukou. Byla celých šest stop dlouhá. Hlaveň měla velikou a její tmavá ocel byla skvěle vyleštěna. Pažba z černého ořechu byla zdobena stříbrem. Wetzel si vypůjčil Jonathanův růžek, obratně si nasypal do dlaně trochu prachu a pak jej tak pomalu odměřoval, až se Joeovi zdálo, jako by odpočítával jednotlivá zrnka. Potom si vybral jednu kouli asi z tuctu, které mu Jonathan podal. Pečlivě ji prozkoumal a zkusmo ji zasunul do hlavně. Zřejmě ho neuspokojila, neboť si vzal jinou. Konečně jednu kulku oškrábal nožem, položil ji doprostřed malého plátěnka a obratně ji zasunul do hlavně. Natáhl křesadlo, nasypal na pánvičku trochu střelného prachu a pak se rozhlédl po nějakém terči.

Joe pozoroval, že oba lovci i plukovník Zane sledují tuto práci tak vážně, jako by v této chvíli na přesnosti pušky záviselo něco velmi důležitého.

„Tak tedy, Lewe, tamhleto bude docela dobrá trefa. Je to dost daleko, dokonce i pro tebe, když neznáš zbraň,“ pravil plukovník Zane a ukázal k řece.

Joe spatřil konec klády, veliký asi jako lidská hlava, který vyčníval z vody nějakých sto padesát yardů daleko. Pomyslel si, že zasáhnout ho ranou z pušky by byl znamenitý výkon, ale užasl, když uslyšel plukovníka Zanea vysvětlovat několika mužům, kteří se připojili ke společnosti, že Wetzel chce střílet na želvu sedící na kládě. Joe napnul zrak a podařilo se mu rozeznat na kmeni malou vyvýšeninu, což, jak usoudil, bude asi ona želva.

Wetzel nakročil a dlouhá černá puška se majestátním obloukem zvedla. V okamžiku, kdy dosáhla takřka vodorovné polohy, vyšlehl z ní ohnivý pramen doprovázený nezvykle jasnou třaskavou ranou.

„Trefils?“ zeptal se plukovník Zane dychtivě jako chlapec.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Jonathan.

„Půjdu a podívám se,“ nabídl se Joe. Seběhl po svahu, potom běžel kousek po břehu a vystoupil na kládu. Spatřil želvu velikosti malého talířku. Zvedl ji a blíže středu krunýře spatřil otvor po kulce. Střela projela želvou skrz naskrz. Zvíře bylo již mrtvé. Joe přinesl želvu vyčkávající skupině mužů.

„Myslel jsem si to,“ prohlásil Jonathan.

Wetzel prohlédl želvu, obrátil se ke starému panu Wellsovi a pravil: „Váš bratr měl pravdu. Děkuju vám za pušku.“

KAPITOLA 8

„Tak vy byste se tedy rád dozvěděl něco o Wetzelovi?“ zeptal se plukovník Zane Joea, když opustili Jima a pana Wellse a vrátili se do srubu.

„Ten člověk mě nesmírně zajímá,“ odpověděl Joe.

„No, nemyslím, že by na tom bylo něco mimořádného. Wetzela znám možná lépe než kdokoliv jiný, ale jen zřídkakdy o něm hovořím. Nemá to rád. Pochází z Virgínie a řekl bych, že je mu asi tak čtyřicet. Vyrůstali jsme společně a já jsem jen o něco málo starší. Byl stejný jako my všichni kluci, až na to, že nás všechny předčil silou a hbitostí. Když mu bylo skoro osmnáct, tlupa Indiánů – myslím, že to byli Delavarové – vtrhla na loupeživé výpravě hluboko do Virgínie. Vypálili starou usedlost Wetzelů a zavraždili Wetzelova otce, matku, dvě sestry a malého bratříčka. Ten strašný otřes Wetzela málem zabil a po nějakou dobu byl velice nemocný. Když se zotavil, vydal se hledat své bratry Martina a Johna, kteří byli na lovecké výpravě, a přivedl je zpátky k jejich zničenému domovu. Nad jeho popelem a nad hroby svých drahých přísahali bratři Indiánům neutuchající, věčnou pomstu. Starší bratři se již celých dvacet let, ba vlastně ještě delší dobu, věnují zabíjení Indiánů. Ale největším nepřítelem rudochů je Lewis. Již jste viděl jeden příklad jeho činů a o dalších uslyšíte. Jeho jméno zná kdekdo na celém pomezí. Mnohokrát zachránil – ano, skutečně zachránil – tuto pevnost i zdejší osadu. Znalostí divochů předčí i Boona, majora McCollocha, Jonathana nebo kteréhokoliv jiného lovce.“

„Jak to myslel Jeff Lynn, když řekl, že někteří lidé považují Wetzela za blázna?“

„Mnozí lidé si opravdu myslí, že ten člověk je šílenec, ale já si to nemyslím. Když ho popadne vášeň pronásledovat Indiány, je divoký, takřka zuřivý, a přece zcela při zdravém rozumu. Pokud je tady, je tichý, málokdy promluví, leda když ho někdo osloví, a vůči cizím lidem je velmi nemluvný. Často přichází do mého srubu a po celé hodiny sedí u ohně. Domnívám se, že hovor a smích jeho přátel mu přináší potěšení. A má také rád děti a pro mou sestru Bess by udělal všechno na světě.“

„Jeho život je jistě osamělý a smutný,“ podotkl Joe.

„Takový je život každého hraničáře, ale Wetzelův obzvláště.“

„Jak mu to říkají Indiáni?“

„Nazývají ho Atelang, což znamená Vítr smrti.“

„Hrome! To je přece totéž, co říkal Stříbrný hrot francouzsky – Le Vent de la Mort.“

„Ano, slyšel jste to správné. Takhle Wetzela před lety pojmenoval jistý francouzský obchodník kožešinami, a už mu to zůstalo. Indiáni říkají, že kdykoliv jim Wetzel jde po stopě, lesem vane vítr smrti.“

„Plukovníku Zane, nemyslete si, že jsem pověrčivý,“ zašeptal Joe a naklonil se ke svému společníkovi, „ale já jsem skutečně slyšel onen vítr vát lesem.“

„Cože?“ vyrazil ze sebe plukovník Zane. Viděl, že Joe to myslí vážné – vzpomínka na ono hrůzyplné zaúpění způsobila, že pobledl v obličeji a na čele mu vyvstaly kapičky potu.

Joe mu vylíčil, co se tenkrát v noci událo. Když domluvil, plukovník Zane seděl mlčky a zamyšleně.

„Přece si vážně nemyslíte, že to sténal Wetzel?“ ozval se konečně.

„Ne, to si nemyslím,“ odpověděl Joe rychle. „Nicméně, plukovníku Zane, to sténání jsem slyšel stejně jasně, jako slyším nyní váš hlas! Co to jenom mohlo být?“

„Jonathan mi kdysi vyprávěl totéž. Byl s Wetzclem na lovu. Rozešli se a za noci Jonathan uslyšel onen vítr. Příštího dne objevil mrtvého Indiána. Domnívá se, že ty zvuky vydává Wetzel, a domnívají se tak i jiní lovci. Ale já si myslím, že je to prostě jen sténání nočního větru v korunách stromů.“

„Snažil jsem se namluvit si, že je to vítr skučící mezi borovicemi, ale bohužel se mi to nepodařilo. Nicméně Wetzela jsem poznal okamžitě, právě jak to řekl Jeff Lynn. Zabil ty Indiány v mžiku – zřejmě musí mít paži jako ze železa.“

„Silou a rychlostí předčí Wetzel každého člověka na hranici, ať už rudocha, nebo bělocha. Žádný div, že se ho Indiáni bojí. Je rychlý jako orel, silný jako dub, chytrý jako liška a naprosto neúnavný a nesmiřitelný.“

„Jak dlouho už tu žijete, plukovníku Zane?“

„Přes dvanáct let, a byl to jediný ustavičný boj.“

„Obávám se, že jsem za tou legrací přišel už trochu moc pozdě,“ pravil Joe se svým typickým tichým smíchem.

„To byste se musel opozdit ještě o nějakých takových dalších dvanáct let,“ odvětil plukovník Zane a zkoumavě přitom pozoroval, jak se Joe tváří. „Když jsem před lety přišel do tohoto kraje, měl jsem právě tak dobrodružného ducha, jakého vidím u vás. Ale už se značně uklidnil. Viděl jsem nejednoho odvážného chlapce, kterého zachvátila pohraniční horečka, a s ní přišla i jeho smrt. Radím vám, abyste se učil ze zkušeností lovců. Pozorujte někoho, kdo se dobře vyzná v životě v lesích. Možná že by si vás vzal do práce sám Wetzel. Koneckonců, nač bych to měl před vámi tajit, mluvil se mnou o vás způsobem, jak jsem ho ještě nikdy předtím mluvit neslyšel.“

„Opravdu?“ zeptal se Joe dychtivě a zarděl se radostí. „Myslíte, že by mě vzal s sebou do lesů? Mohl bych se odvážit ho o to požádat?“

„Jen trpělivost, mladíku! Možná že bych to mohl zařídit.“

KAPITOLA 9

Když se Joe večer ukládal ke spánku, umiňoval si, že příštího rána vstane brzy, protože ho pozvali, aby se účastnil „stavění“, což znamenalo, že se má zbudovat nový srub, a to bývala v životě osadníků vždycky veliká událost.

Příštího rána Joe vstal skutečně brzy a oblékl se do jelenicového obleku, který vyměnil za své pěkné soukenné šaty.

Vlastnictví obleku z jelenice, pušky a dalšího vybavení, jež tímto výměnným obchodem získal, vyjadřovalo poslední fázi jeho kapitulace před pohraniční horečkou. Tichá, stinná hluboká údolí, tajemství lesů, dech tohoto divokého, volného života zmocnily se ho od této chvíle úplně a navždy.

Když se však setkal s ostatními, jeho tvář byla klidná a nebylo v ní ani stopy po vzrušení, jež mu tak mocně tryskalo ze srdce. Nell na něho pohlédla plaše; Kate vyjádřila svůj obdiv škádlivě; Jim ho uvítal s bratrským posměškem, jenž vyjadřoval náklonnost i obveselení. Ale plukovník Zane, který se kdysi také poddal této žhavé, bouřlivé touze po volném životě, jíž se nyní zmítalo chlapcovo srdce, mu rozuměl a pocítil k němu vřelou náklonnost. Neřekl nic, ale díval se na Joea vážnýma, laskavýma očima. Během dlouhého života na hranici, kde pouhý jediný den byl tak často naplněn žárem života jako obyčejný rok jinde, viděl, jak jeden mládenec za druhým podléhal této horečce divočiny. Považoval to za správné, protože svoboda jejich půdy závisela na těchto divokých, lehkonohých chlapcích. A přece to v něm vždycky vzbuzovalo smutek. Kolik mládenců – jeho bratr mezi nimi – spí již pod vonným lesním kobercem ze sosnového jehličí svůj poslední pozemský spánek!

„Stavění“ přivábilo celou osadu – ženy se dívaly a povídaly si, děti si hrály a muži ohýbali hřbety a přemísťovali těžké klády.

Joe pozoroval, co se tu děje, se stejným potěšením a překvapením, jako pozoroval všechno, co se týkalo života na hranici.

„Je mi líto, že nás dnes večer již opustíte,“ podotkl plukovník Zane k Joeovi, když mladík přišel k místu, odkud plukovník, jeho žena i sestra pozorovali práci. „Jonathan povídal, že je už všechno přichystáno, abyste při západu slunce odešli.“

„To budeme cestovat v noci?“

„Po pravdě řečeno, ano, chlapče. Kolem řeky se to hemží Indiány. Ale myslím si, že budou-li pádlovat Jack a Lew, podaří se vám bezpečně proklouznout. Potom překročíte řeku na místě zvaném Girtyho výběžek a přes den tam zůstanete v úkrytu. Odtamtud popádlujete dále až k Žlutému potoku a pak přenesete kánoe po souši k pramenu řeky Tuscarawas. A pak ještě jedna noc cesty, a budete v Osadě Míru.“

Když se společnost pomalu ubírala k plukovníkovu srubu, Jim a Nell se octli vedle sebe. Od předchozího večera, kdy Jim dívku políbil, spolu nepromluvili. Poněvadž nedokázali na sebe navzájem ani pohlédnout a rozhovor byl pro ně příliš nesnadný, kráčeli bok po boku v rozpačitém mlčení.

„Že Joe vyhlíží v těch svých loveckých šatech opravdu skvěle?“ otázal se posléze Jim.

„Ani jsem si nevšimla. Ano, vyhlíží velmi dobře,“ odpověděla Nell nedbale. Řekla to příliš lhostejně, než aby to bylo přirozené.

„Zlobíte se na něho?“

„Samozřejmě že ne.“

Jim byl vždycky ve svých vztazích k ženám prostý a upřímný. Nebyl tak výmluvný jako jeho bratr, neměl jeho sebedůvěru, smělost a nevyznal se tolik ve složitém bludišti ženských nálad.

„Ale – zlobíte se – na mě?“ zašeptal.

Nell se zarděla až ke spánkům, avšak nepozvedla oči, aby mu odpověděla.

„Bylo to ode mě strašné, co jsem provedl,“ pokračoval Jim váhavě. „Nevím, proč jsem zneužil toho – toho, že jste si mě spletla s Joem. Kdybyste jen byla nenastavila ústa. Ne, nemyslím to tak. Samozřejmě že jste to neudělala. Ale – no – nemohl jsem si pomoci. Jsem vinen. Myslím skoro pořád jen na to. Ovládl mě jakýsi divný, krásný cit od té doby, kdy – kdy…“

„Co o mně říkal Joe?“ chtěla vědět Nell a oči jí žhnuly jako opály.

„No, skoro nic,“ odpověděl Jim váhavě. „Vytýkal jsem mu něco – něco, co jsem považoval za křivdu vůči vám. Joe nikdy nebral příliš velký ohled na city mladých dívek, a tak jsem si myslel – no, nic mi do toho vlastně nebylo. Řekl, že vás má opravdu rád, ale u vás prý teprve poznal, že si nezasluhuje dobrou ženu. Jenže v tom se mýlí. Joe je divoký a bezstarostný, ale srdce má zlaté. Je to nebroušený diamant. Teď je právě posedlý divokými představami, že bude pronásledovat Indiány a toulat se po lesích. Ale jistě zase přijde k rozumu. Kdybych vám tak mohl říci, co pro mě všechno udělal, jak ho mám rád a jak dobře ho znám! Časem se může stát hoden kterékoliv ženy. Vyroste ze svého ohnivého, odvážného ducha a – chtěla byste mu pomoci?“

„Chtěla, jestliže mi to on sám dovolí,“ zašeptala měkce Nell, neodolatelně vábena silnou, upřímnou láskou rozechvívající jeho hlas.

KAPITOLA 10

A znovu byli poutníci pod modročernou nebeskou klenbou s myriádami mihotavých hvězd a pokračovali v cestě na západ. Dosud jim zaznívalo v uších šeptem pronesené loučení jejich nových, ale upřímných přátel. Teď se již mohutná masa pevnosti, jejíž obrys se tyčil nad nimi, počala pomalu ztrácet v mdlé temnotě a zanechala v nich pocit, jako by je opustil ochránce – možná že navždy. Jejich přísní průvodci, kteří vypadali, jako by se skutečně vydali za nějakým temným, smrtonosným posláním, je napomenuli, aby zachovávali naprosté ticho, a tak poutníci v kánoích ulehli a přemýšleli a naslouchali.

Za šedého rozbřesku kánoe opatrně přistály u břehu a v skrytu vrbového houští cestující pojedli studenou snídani. Celý dlouhý den leželi ukryti před bystrýma očima indiánských zvědů a čekali, až je noc zahalí přátelským hávem tmy. Hodiny se pomalu vlekly, až konečně znovu spustili kánoe na vodu, tentokráte však nikoli na širé Ohio, ale na potok, jenž bez odrazu hvězd plynul tiše a vážně pod hustým listovím.

Poutníci nemluvili, ba ani nešeptali a stěží se odvažovali pohnout, tak hrozivá byla teď pomalá, vyčkávavá opatrnost Wetzelova a Zaneova. Jestliže kdesi v nevyzpytatelné temnotě zapraskaly větévky, oba ustali nadlouho v pohybu. Každou chvíli se vzduchem mohl rozlehnout strašný válečný pokřik Indiánů. Každá vteřina byla naplněna tíživým strachem.

Slunce právě vycházelo ve své planoucí krvavé nádheře, když Wetzel těsně před ostrým ohybem říčky najel kánoí na břeh.

„Máme tu vystoupit?“ zeptal se Jim, když spatřil, že Jonathan míří se svou lodicí ke kánoi Wetzelově.

„Osada leží tamhle za tím ohybem,“ odpověděl průvodce. „Wetzel tam jít nemůže, a tak vás tam všechny odvezu na své kánoi.“

„Není tam dost místa. Počkám tady,“ pravil Joe tiše. Jim si povšiml jeho pohledu – podivně strnulého – a potom viděl, jak Joe upřel oči na Nell a vytrvale ji sledoval, dokud kánoe nezmizela v říčním záhybu lemovaném zelení.

Zde již byly neklamné známky indiánské osady. Na pečlivě vymýcených březích ležely desítky ladných kánoí z březové kůry, přes říčku se vypínal most zbudovaný z kmenů a nad nevysokým hřbetem svahu bylo vidět kůly indiánských týpí.

Potom Jonathan Zane obrátil kánoi proti proudu, aby přivezl Joea. Úhledné, štíhlé malé plavidlo zmizelo z dohledu za ohybem řeky. Brzy však jeho šedá zakřivená příď znovu vykoukla za vrbami a hned nato se kánoe objevila celá. Seděl v ní jediný člověk – průvodce.

„Kde je můj bratr?“ zeptal se Jim užasle.

„Je pryč,“ odpověděl Zane tiše.

„Pryč! Co tím myslíte? Copak zmizel? Snad jste jen minul místo, kde jste ho zanechal.“

„Zmizeli oba.“

„Co to znamená – to zmizení?“ zeptal se Jim tiše a ustaraně.

„Zmizeli s kánoí i se vším všudy. Věděl jsem, že Wetzel chce odejít, ale nemyslel jsem si, že to udělá i ten mládenec. Možná šel s Wetzelem, možná taky že ne,“ odpověděl zamlklý vůdce a potom již nepromluvil ani slovo.

V napjatém, zvědavém očekávání, jak asi bude osada vypadat, Jim na chvíli zapomněl na zmizení svého bratra, a když vyšel nahoru na břeh, dychtivě se zadíval na obraz před sebou. Co viděl, bylo mnohem podivuhodnější než Osada Míru, kterou si vykouzlil ve své fantazii. Před ním se rozprostírala plochá mýtina, v jejímž středu stálo rozložité nízké stavení obklopené sruby a kolem těchto srubů stála zase indiánská týpí. Mýtinu stínily vzrostlé stromy, většinou plnolisté javory. Osada se hemžila Indiány. Několik pronikavých výkřiků těch, kteří první zpozorovali příchozí, rychle přilákalo mladé muže, dívky i děti a všichni se s přátelskou zvědavostí hrnuli ke společnosti.

Jonathan Zane se zastavil u srubu, který sousedil s velikou budovou, a zakřičel do otevřených dveří. Na prahu se objevil nevelký, trochu shrbený běloch, oblečený v oděv z vybledlé hrubé lněné látky. Jeho vážný, vrásčitý obličej měl laskavý a dobrotivý výraz.

„Pane Zeisberger, přivedl jsem vám nějaké lidi z Fort Henry,“ hlásil Zane a ukázal na ty, jimž byl v čele. Potom bez dalšího slova, neotáčeje svůj snědý obličej napravo ani nalevo, odkvapil davem Indiánů dolů k říčce.

„Pane Wellsi, vítám vás do Osady Míru!“ zvolal pan Zeisberger a stiskl starci ruku. „Neuplynulo ještě tolik let, abych se na vás nepamatoval.“

„Jsem vskutku šťasten, že jsem po všem tom chmurném, nebezpečném putování konečně dospěl sem,“ odpověděl pan Wells. „Přivedl jsem i své neteře Nell a Kate – byly ještě dětmi, když jste opouštěl Williamsburg – a tohoto mladého muže Jamese Downse, kazatele, hluboce zaníceného pro zdar našeho díla.“

„A je to jistě skvělé dílo! Vítám vás, mladé dámy, do naší mírumilovné osady. A vás, mladý muži, vítám s upřímnou, srdečnou vděčností. Potřebujeme tu mladé muže. Pojďte všichni dále a sdílejte se mnou můj srub. Nechal jsem tam již zanést vaše zavazadla. Žil jsem v této chatrči až dosud sám. S trochou píle a onoho kouzelného vlivu, kterým působí při zřizování nového domova ženy, budeme zde moci žít nanejvýš pohodlně.“

Pan Zeisberger přenechal svůj vlastní pokoj děvčatům a s úsměvem je ujistil, že je to nejpřepychovější komnata v celé osadě. V místnosti byla židle, stůl a lůžko z indiánských pokrývek a bizoních kožešin. Několik kolíků vražených do spár mezi kmeny doplňovalo zařízení. Jakkoli skrovné bylo toto pohodlí, přece na obě dívky zapůsobilo hřejivě. Znaveny cestováním, ulehly k odpočinku.

„Nejsem nikterak unaven,“ pravil pan Wells svému dávnému příteli, „a rád bych uslyšel něco o vaší práci – co jste vykonali a co hodláte vykonat.“

Stařec se jal dlouze, podrobně líčit práci moravských bratří mezi západními indiánskými kmeny. Pracovali především mezi Delavary – byl to ušlechtilý, inteligentní kmen rudochů. K prvnímu pokusu obrátit Indiány na křesťanskou víru došlo na horní Allegheně, kde mnozí Indiáni včetně slepého delavarského náčelníka Allemewiho přijali křesťanství. Nicméně misie usoudila, že bude nejlépe přesídlit ještě dále na západ, kam se Delavarové přestěhovali a kde jich bylo mnohem více.

V dubnu roku 1770 – před více než deseti lety – šestnáct kánoí s Indiány, kteří přijali křesťanství, a s misionáři připlulo dolů po Allegheně do Fort Pittu. Odtud pak pluli dále po proudu řeky Ohio až k Velké bobří řece a proti jejímu proudu hluboko do ohijské divočiny.

Na jednom přítoku řeky Muskingum, zvaném Tuscarawas, založili osadu. Zvěsti o tom se rozšířily do blízka i do daleka. Rudokožci ze všech kmenů se hrnuli do nové osady. Nové učení křesťanských Indiánů vábilo náčelníky a bojovníky, ženy a dívky. Byli udiveni učením misionářů. Mnozí pochybovali, někteří přijali novou víru, všichni naslouchali. Veliké vzrušení nastalo, když starý Glickhjcan, jeden z nejmoudřejších náčelníků rodu Želvy, přijal náboženství bledých tváří.

Zájem vzrůstal a v několika letech vznikla krásná, vzkvétající osada, kterou nazvali Osada Míru. Toto příhodné jméno jí dali Indiáni bojovných kmenů. Obrovské lesy oplývaly nejrůznější zvěří, v hlubokých, bystrých vodních tocích byla spousta ryb. S nevelkou námahou bylo možno získat dostatečné množství masa, obilí, jelenice na obleky a měkkých kožešin na zimní ošacení. Zpočátku postavili v osadě jen několik vigvamů. Brzy však zbudovali velké stavení, jež užívali jako kostel. Pak postavili školu, zřídili mlýn a dílnu. Vzdělali zelená pole a obehnali je tyčkovým plotem. Na travnatých pláních se koně a dobytek pásli společně s vysokou.

Osada Míru vzkvétala jako růže. Zvěst o lásce a štěstí, které vládly mezi jejími obyvateli, se šířila od úst k ústům, z vesnice do vesnice, a zvídaví divoši přicházeli ze všech stran, aby si prohlédli tento přístav míru a pokoje.

Mírumilovní právě tak jako nepřátelští Indiáni žasli nad tím, jak se jejich bratři změnili. Svornost a píle Indiánů z Osady Míru měly obrovský, skvělý vliv. A snad nejvíce ze všeho přesvědčovala návštěvníka osady o blahobytu zdejších obyvatel širá pole vlnící se kukuřice a svahy plné koní a dobytka, což byly nesporně důkazy hojnosti. S tlupami přicházejících Indiánů, ať přátelských, či jiných, se jednalo vždy pohostinně a rudoši nikdy neodcházeli s prázdnýma rukama. Vyzývali je, aby se podíleli na blahobytu obce, a zvali je, aby přišli znovu.

Nemalý vliv na to, proč osada získala takovou oblibu, měl i kostelní zvon. Indiáni milovali hudbu a zvon jim učaroval. Za šera tichých večerů mohli Indiáni ve vzdálených osadách naslouchat jeho hlubokým, lahodným tónům, svolávajícím věřící k večerním bohoslužbám. Jeho zvonivý hlas, tak zvláštní, sladký i tak vážný, porušující ticho nesmírné, mrtvé divočiny, zazníval v ucho Indiánovo, jako kdyby to bylo volání nějakého lesního bůžka.

„Dorazili jste sem v nesmírně vhodnou dobu,“ pokračoval pan Zeisberger. „Pan Edwards a pan Young právě pracují na tom, aby založili jiné podobné osady. Heckewelder je teď tady právě kvůli zřízení těchto poboček.“

„Jak dlouho mi to bude trvat, než se naučím řeči Delavarů?“ chtěl vědět Jim.

„Ne příliš dlouho. Nicméně není potřeba, abyste mluvil indiánským jazykem, máme tu znamenité tlumočníky.“

„Ve Fort Pittu a i ve Fort Henry jsme toho velmi mnoho slyšeli o nebezpečí i marnosti našich snah,“ pokračoval Jim. „Hraničáři prohlašovali, že každý sáh cesty se hemží divošskými nepřáteli, a že i kdyby se nám čirou náhodou podařilo dorazit bezpečně do Osady Míru, budeme obklíčeni divokými, mstivými kmeny.“

„Nepřátelskými divochy to zde samozřejmě oplývá, ale my se jich nebojíme. Zveme je k nám. Naše práce spočívá v tom, abychom Indiány naučili vést dobrý, užitečný život. A to se nám podaří.“

Jim se nemohl ubránit vřelým sympatiím k panu Zeisbergerovi, který byl tak nadšen pro svou práci. Ale i když nepociťoval strach a byl pevně rozhodnut věnovat se svému povolání celým srdcem, přece si se znepokojením vzpomněl na varování plukovníka Zanea. Přemýšlel o obdivuhodné opatrnosti a neustálé ostražitosti Jonathana a Wetzela – mužů, kteří snad ze všech lidí nejlépe znali úskočnost a lstivost Indiánů. Bylo docela dobře možné, že tito misionáři, tolik zaujatí snahou, aby spasili duše divošských dítek lesů, neznali povahu Indiánů jinak než z úzkého, omezeného hlediska své vlastní práce. Jestliže to, co tvrdili hraničáři, byla pravda, pak tito dobří duchovní byli zaslepeni svou vlastní horlivostí.

„Tak už jste tady! Doufám, že jste si opravdu dobře odpočinuly,“ pravil pan Zeisberger, když ke konci jeho dlouhé řeči vstoupily do místnosti Nell a Kate.

„Děkujeme vám, je nám už mnohem lépe,“ odpověděla Kate. Děvčata vypadala opravdu osvěžena. Šaty zašpiněné cestou si vyměnila za čisté a tato změna vzbudila u pana Zeisbergera překvapení i obdiv.

„Inu, inu, to je opravdový div divoucí! Teď mě jistě budou Edwards a Young prosit, abych je tady nechal!“ zvolal a jeho oči s potěšením spočinuly na Nellině pikantní kráse i na ušlechtilých, vznosných tvarech Kate. „Pojďte, ukážu vám Osadu Míru.“

„Jsou všichni tito Indiáni křesťany?“ zeptal se Jim.

„Věru že ne. Indiáni, které vidíte zde a tamhle v tom stínu, třebaže jsou nám přátelsky nakloněni, nepatří k naší osadě. Naši Indiáni pracují na polích a v dílnách. Tady je jedna z našich dílen,“ pravil pan Zeisberger a vedl je k blízkému srubu. „Vyrábíme tu košťata, koňské postroje, farmářské nářadí – vše potřebné, co jen dokážeme zhotovit. Máme tu i kovárnu. Jen se podívejte, jak vypadá indiánský kovář!“

Vnitřek nevelkého srubu byl obrazem rušné činnosti. Dvacet nebo snad ještě více Indiánů se sklánělo nad vážnou prací. V jednom rohu stál jakýsi rudoch a držel na kovadlině kus do ruda rozžhaveného železa, zatímco jiný svalnatý mládenec se rozpřahoval perlíkem. Jiskry létaly, kovadlina zvonila. V jiném rohu seděli muži v kruhu kolem suché trávy a rákosí a pletli košíky. U hoblice tři indiánští tesaři tloukli a řezali jako diví.

Jim si ihned povšiml dvou věcí a zvědavě se zeptal:

„Proč všichni ti Indiáni nosí dlouhé vlasy, hladce učesané a lesklé, bez jakýchkoliv ozdob?“

„Jsou to křesťané. Nesplétají si vlasy v účes a nenosí válečnou čelenku ani skalpovou kadeř,“ odpověděl pan Zeisberger s bezděčnou pýchou.

Na zpáteční cestě ke srubu všichni naslouchali panu Zeisbergerovi a kladli mu otázky, jen Jim zamyšleně mlčel, neboť si vzpomněl na bratra.

Později, když kráčel s Nell podél zlatem lemované říčky, začal mluvit o Joeovi.

„Joe tolik toužil po tom, aby mohl lovit s Wetzelem. On se vrátí. Jistě se k nám zase vrátí, jen až uspokojí svou divokou touhu po dobrodružství, nemyslíte?“

Z jeho hlasu zaznívala dychtivost, takřka prosba. Tolik se snažil doufat, že Joea nestihne žádné neštěstí a že se vrátí, ale zároveň o tom pochyboval. Potřeboval, aby někdo povzbudil jeho naději.

„Nikdy se nevrátí,“ odpověděla Nell vážně.

„Proč – proč to říkáte?“

„Viděla jsem, jak se na vás díval – takovým divným, upřeným pohledem. A tak dlouho hleděl na mě, když jsme se rozcházeli. Ach bože! Stále ještě na sobě cítím ten jeho pohled! Ne, nikdy se nevrátí.“

„Nell, Nell, přece si nemyslíte, že odešel schválně proto – proto, že… Ach! Nedokážu to vyslovit.“

„Z žádného jiného důvodu, než že ho divočina vábila víc než láska k vám a – a ke mně.“

„Ne, ne,“ odporoval Jim a jeho obličej byl na smrt bledý. „Nerozumíte tomu. Měl vás skutečně rád – vím to. Měl rád i mě. Ach, a jak! Odešel, protože – ne, nemohu vám to říci.“

„Och Jime, doufám – že mě – miloval,“ zanaříkala Nell a propukla v pláč. „Jeho chlad – jeho nevšímavost – těch několik posledních dní – mě tolik bolela. Kdyby mě měl rád – jak – jak říkáte – nebyla bych tak – nešťastná.“

„Oba máme pravdu – vy, když říkáte, že se už nikdy nevrátí, a já, když říkám, že nás měl oba rád,“ pravil smutně Jim, když trpká jistota ovládla jeho mysl.

KAPITOLA 11

Parné, ospalé letní dny míjely a neudalo se nic nepříjemného, co by porušilo jejich dřímavou pohodu. Život v Osadě Míru přinesl nově příchozím spokojenost, o jaké se jim nikdy předtím ani nesnilo. Pan Wells se ihned vrhl do práce mezi Indiány, Nell a Kate se v době, kdy se nevěnovaly domácím pracím, zabývaly vylepšováním svého nového domova a Jim začal plnit své předsevzetí, že se seznámí se zvyky a obyčeji rudochů. Oba mladí lidé by byli mohli v tomto novém, neobvyklém životě nalézt dokonalé štěstí, jen kdyby se byl vrátil Joe.

Jimovi se naštěstí ihned podařilo získat přízeň Glickhicana, delavarského náčelníka, který se usadil v Osadě Míru. Moudrý starý Indián mu poskytoval neocenitelnou pomoc. Již od jejich seznámení dával upřímně najevo, že si mladého muže váží, a často s ním rozmlouval po celé hodiny.

Od Glickhicana se Jim dozvěděl, jaká je skutečná povaha rudochů. Láska Indiánů ke svobodě a jejich smysl pro čest, jejich nenávist k poddanství a šalbě, jak mu to líčil onen dobrý stařec, připomněly Jimovi, jak hodnotil povahu divochů plukovník Zane. Bylo nepochybné, jak říkal plukovník, že Indiáni mají důvod nenávidět průkopníky. Nesporně byli pronásledovaným plemenem.

Práva rudochů bývala jen málokdy respektována. Usedlíci pronikali stále dál a dalo by se říci, že kráčeli za pluhem s puškou v ruce. Považovali Indiány za tvory jen o málo lepší než zvířata; bylo snazší je zabít než ochočit. Jak málo toho usedlíci věděli o hrdé nezávislosti, moudrosti a bezúhonné, neposkvrněné cti tak mnohých indiánských náčelníků!

Avšak když Jim začal studovat nepřátelské Indiány, kteří houfně přicházeli do osady, nedařilo se mu bezpečně poznat jejich povahu, jejich vztah k bledým tvářím. Netečná, tichá, tajuplná nesdílnost připomínající mlčenlivost sfingy ho uváděla ve zmatek. Glickhican ho naučil, jak si naklonit přátelské bojovníky, a u nich měl také úspěch. Jen málo se toho však dozvěděl od nepřátelských Indiánů. Když předával těmto rudochům dary, nikdy si nemohl být jist, zda si jich Indiáni váží. Drahokamy a zlato, které si přinesl na Západ, vyměnil u francouzských obchodníků za různé tretky, ozdoby, náramky a zbraně. Rozdal stovky takových darů. Přicházel směle k náčelníkům ozdobeným pery a třásněmi a nabízel jim nože, sekyry nebo šňůry stříbřitých perel. Někdy jeho přátelské dary odmítli pyšným pohledem, jindy je přijali chladně, podezíravě, jako kdyby s dárkem byl spojen nějaký neznámý závazek.

Mezi náčelníky, které Glickhican ukázal Jimovi, byl Delavar Wingenund, Tellane, zvaný Půlkrál, Šingis a Kotoxen. Všichni pocházeli z delavarského rodu Vlka.

Glickhican Jimovi pečlivě vysvětlil, že kmen Delavarů se dělí ve dva rody – rod Vlka a jod Želvy. Rod Vlka byli Indiáni bojovní, rod Želvy Indiáni mírumilovní. Jen málo rudochů z rodu Vlka se usadilo v Osadě Míru, a ti, kteří to učinili, byli v opovržení. Wingenund, který měl velkou moc u Delavarů – po pravdě největšího ze všech západních kmenů –, se choval k Osadě Míru lhostejně. Ale bylo velmi dobře známo, že váleční náčelníci Dýmka a Winstonah, kteří byli jeho pravou rukou, pociťovali k Osadě Míru chladné nepřátelství.

Jim promýšlel znovu a znovu všechno, co se dozvěděl, a pokoušel se některé poznatky začlenit do kázání, jež se mělo lišit od všech ostatních, které Indiáni kdy vyslechli.

Svůj první proslov k Indiánům měl jednoho dne, kdy pan Wells, přepínající své síly, onemocněl, a ostatní misionáři nebyli přítomni. Jim si vůbec nemyslel, že už je připraven kázat, omezil se jen na prostou, vážnou řeč vyjadřující názory a myšlenky, k nimž došel za svého pobytu mezi Indiány.

Říci, že byl překvapen, když zjistil, jakým mocným dojmem zapůsobil, by bylo málo. Indiáni v osadě usídlení ho hlasitě chválili, hosté mlčeli a byli zamyšlení. Navzdory svým původním úmyslům musel se pustit do kázání mnohem dříve, než na to byl připraven. Každý den na něm chtěli, aby mluvil. Každý den se zvětšoval zástup Indiánů, kteří se zajímali o jeho kázání. Starší misionáři byli úplně uneseni radostí. Den za dnem na něj naléhali, aby kázal, až nakonec při odpoledních bohoslužbách kázal jen on sám.

Zpráva o mladém muži, který dovede tak zajímavě promlouvat k Indiánům, se rychle rozšířila a Osada Míru hostila více rudochů než kdy jindy.

KAPITOLA 12

Na sklonku léta, kdy každý další den svým melancholickým klidem, proměnlivými světly a stíny a chladnými, vlhkými večerními větry stále zřetelněji připomínal, že se blíží podzim, malá společnost bělochů v Osadě Míru vedla pilný, rušný život.

Od té doby, co Jim začal kázat, bylo více než padesát Indiánů získáno pro myšlenky Osady Míru a někteří z nich byli významní náčelníci. Heckewelder prohlásil, že je to skvělý úspěch, a jestli to tak půjde dále, že získají u indiánských kmenů vliv, jímž nebude už možno otřást. Heckewelder vzbudil takový zájem u Indiánů západně od Osady Míru, že mu dovolili zřídit podobné osady ve dvou dalších místech – jednu poblíže Goshockingu, což byla delavarská vesnice, a druhou na Muskingumu, hlavní řece protékající středním Ohiem. Čas od času se tam vypravil se svými pomocníky Youngem a Edwardsem, aby tam rozmlouval s Indiány, rozdával dary a vyprošoval si pomoc u náčelníků.

Snad nejzajímavější v tomto pestrém životě naší malé společnosti bylo soupeření pánů Younga a Edwardse o přízeň starší slečny Wellsové. Obvykle bývala pro muže přitažlivější Nell než Kate. Nicméně v tomto případě střízliví Heckewelderovi pomocníci, i když se obdivovali Nellině roztomilé kráse, přece se zamilovali do Kate. Oběma mužům, poctivým chlapíkům, oddaným práci, které se po léta věnovali, nebylo ještě čtyřicet. Oba byli sice horlivými nápadníky, ale nijak nevynikali krásou. Stěží by se byli našli dva prostší, obyčejnější muži. Navíc je jejich obětavá práce zavedla daleko od společnosti žen jejich vlastní rasy, a tak se jim nedostávalo oné nenucenosti v chování, kterou ženy u mužů tak rády vidí. Young a Edwards byli neobratní, takřka nemotorní. Kdybychom řekli, že byli v rozpacích, když se slunili v záři klidného Katina úsměvu, nevystihli bychom dostatečně to, co cítili. Byli šťastní, pošetilí a neschopní slova.

Jestli snad Kate sdílela veselí ostatních – Heckewelder své pobavení nedovedl skrýt a Nell se je ani příliš zakrývat nesnažila –, nikdy nedopustila, aby dala najevo třebas i jen náznak pobavenosti, a chovala se přesně stejně k oběma nápadníkům.

Jednoho dne bodrému Heckewelderovi konečně došla trpělivost, nebo to aspoň předstíral.

„Poslyšte, vážení pánové, pomalu jste tu už jen na okrasu než k nějakému užitku. Zdá se, že všechno to převlékání kabátů, nakrucování knírů a výmluvné vzdychání na mladou dámu nezapůsobilo. Skoro mám chuť poslat vás oba sto mil daleko do osady Maumee. Uznávám, že tato mladá dáma je bezesporu rozkošná, ale jestli by měla i nadále vážně zdržovat naši práci, musel bych proti tomu mít námitky. Ostatně, kdyby na to přišlo, mohl bych se pokusit vyřešit to sám. Nejsem o nic starší než vy a troufám si říci, že jsem mnohem pohlednější. Budete mít co nevidět nebezpečného soka. Vyřešte to! Oba ji mít nemůžete. Vyřešte to!“

Tento výbuch jejich obvykle tak laskavého vůdce přivedl oba upřímné, ale nemotorné džentlmeny do strašných rozpaků.

Druhého dne odpoledne po této krizi Heckewelder odvedl pana Wellse do jedné z indiánských dílen a Jim a Nell se šli projet na kánoi. Young a Edwards spolu debatovali po celou dlouhou pernou hodinu a konečně se rozhodli celou tu záležitost rázně vyřešit.

Young byl bledý, hubený chlapík, velice nevzhledný – kromě chvil, kdy se usmíval. Jeho úsměv nejenže zaplašil nevzhlednost jeho obličeje, ale jako by z něho zahnal i jakési vážné chmury. Byl člověk nervózní, plachého, skoro bojácného chování. Edwards byl jeho pravým opakem. Tento robustní muž s těžkopádným obličejem měl způsoby, jež by u jiného člověka svědčily o velkém sebevědomí. Byli to upřímní přátelé.

„Dave, neodvážil bych se požádat ji o ruku,“ pravil Young a chvěl se, sotva na to pomyslel. „Ostatně nemám pražádnou naději – vím to. Právě proto se tolik bojím – proto se nechci vyjádřit. Co by taky tak nádherné stvoření vidělo na takovém nedomrlém ubožákovi, jako jsem já?“

„Pravda je, Georgi, že krásou zrovna nevynikáš,“ uznával Dave a vážně pokyvoval hlavou. „Ale u žen člověk nikdy neví. Někdy dovedou milovat i obyčejného nanicovatého chlapa. A tak se nic neboj a směle ji požádej o ruku. Ostatně mi to usnadní situaci. Možná by ses jí mohl zmínit – o mně – víš, mohl bys to tak trochu vysondovat, abych já pak mohl…“

Daveovi v té chvíli selhal hlas, ale řekl toho již dost, aby to ubohého George úplně zbavilo odvahy. Dave se totiž pokoušel tak horlivě dodat si kuráže, že vůbec nebral zřetel na svého přítele.

„Ne, nemůžu se toho odvážit,“ vydechl George a těžce sklesl do židle. Byl smrtelně bledý. „Nedokázal bych ji požádat, aby si mě vzala, a tím spíš bych nedokázal ucházet se o ni pro někoho jiného. Tebe si víc váží. Tvou nabídku jistě přijme.“

„Opravdu si to myslíš?“ zašeptal Dave nervózně.

„Vím, že tě neodmítne. Jsi chlap s takovou pěknou, mohutnou postavou! Vezme si tě, a já budu rád. Tahle horečka a soužení mě už skoro vyřídily. Až bude tvoje, nebudu se už cítit tak mizerně. Budu šťastný vaším štěstím. Ale Dave, dovolíš mi snad, abych ji občas spatřil, ano? Ale teď už jdi! Pospěš si – ať to máme za sebou!“

„Ano, musíme to nějak skoncovat,“ souhlasil Dave a s heroickým úsilím povstal. Po pravdě, kdyby byl s odhodláním, jež se mu v tom okamžiku zračilo ve tváři, došel až před svou vyvolenou, byl by vypadal jako rozhodný, sebevědomý milovník, před nímž neobstojí žádné překážky. Sotva však došel ke dveřím, už vůbec nepřipomínal dobyvatele.

„Víš to jistě, že – že o mě stojí?“ zeptal se již posté. I tentokrát, jako vždy, odpověděl jeho věrný přítel přesvědčivě.

„Ovšemže to vím. Jdi – pospěš si! Říkám ti, že to už déle nevydržím,“ vykřikl George a vystrčil Davea ze dveří.

„Nešel bys – nešel bys tam první?“ zašeptal Dave a křečovitě se přidržoval dveří.

„Nepůjdu tam vůbec. Nedokázal bych ji požádat o ruku – vlastně o ni vůbec nestojím – jdi! Zmiz už konečně!“

Dave váhavě zamířil k sousednímu srubu. Z otevřeného okna zazníval zpěv mladé ženy, jež byla odpovědná za všechno toto trápení.

George se vrhl na postel. Jaká úleva, že už to má konečně za sebou. Zdálo se mu, že tak leží celé dlouhé hodiny. Za nějakou dobu vstoupil Dave. George vyskočil z postele a uviděl, jak jeho přítel klopýtl o židli. Dave vyhlížel jaksi jinak než obvykle. Zdálo se, že se změnil, že se nějak scvrkl, a tvářil se zmateně a zkormouceně.

„Tak co, jak to dopadlo?“ zvolal George ostrým hlasem. I když jeho představivost byla silně vznícena, přece se mu nezdálo, že tohle je přiměřený stav pro nápadníka, který zvítězil na celé čáře.

„Odmítla mě – dostal jsem košem,“ koktal Dave. „Byla velice něžná a laskavá, říkala, že mi bude sestrou, nebo něco takového – nevzpomínám si přesně co –, ale nechce mě.“

„Co jsi jí řekl?“ zašeptal George a ochromující naděje ho takřka zbavila řeči.

„Řekl jsem jí všechno možné – všechno, na co jsem si jen dovedl vzpomenout,“ odpověděl Dave malomyslně. „Dokonce i to, co jsi mi povídal ty.“

„Co jsem povídal já? Dave, co jsi jí řekl, že jsem povídal?“

„No vždyť přece víš – o tom, jak ona o mě stojí – že jsi si tím úplně jist – a ty že o ni vůbec nestojíš…“

„Ty moulo!“ zařval George a probral se ze své pokory jako lev zburcovaný ze spánku.

„Copak jsi to – nepovídal?“ podivil se Dave chabě.

„Ne! Ne! Třikrát ne, ty idiote!“

Jako posedlý ďáblem se George vyřítil ze srubu a v následujícím okamžiku již stál celý rozcuchaný a skoro šílící před Kate.

„Říkal ten pitomec, že vás nemiluju?“ otázal se.

Kate vzhlédla, celá polekaná, ale když pochopila Georgeův divoký vzhled a jeho ještě divočejší slova, opět nabyla svého dřívějšího klidu. Ještě jednou se podívala, zda tento rozvášněný mladý muž je skutečně Goerge, pak odvrátila tvář a řekla:

„Jestli tím míníte pana Edwardse, tedy ano. Myslím, že vskutku řekl něco takového. Mám-li říci pravdu, z jeho chování by se dalo soudit, že má monopol na všechnu lásku v Osadě Míru i v blízkém okolí.“

„Ale to vůbec není pravda. Já vás přece miluju. Šíleně vás miluju. Miluju vás od té doby, co jsem vás poprvé spatřil. Řekl jsem to Daveovi. Heckewelder o tom ví. Dokonce i Indiáni o tom vědí,“ křičel George v důrazném protestu proti znevažujícím zmínkám o své náklonnosti. A ani si neuvědomoval, že právě tím Kate nejvášnivěji vyznává lásku. Konečně, když už byl úplně bez dechu, usedl a otřel si zpocené čelo.

Kate se do růžová zarděla a oči jí šťastně zazářily. Ale George si vůbec nepovšiml těchto ženských důkazů radosti.

„Ovšem, já vím, že o mě nestojíte…“

„Řekl vám pan Edwards něco takového?“ zeptala se Kate a rychle k němu vzhlédla.

„No ano, často říkal, že si to myslí. Po pravdě se vždycky považoval za šťastlivce, jemuž patří všechna vaše náklonnost. A já jsem vždycky věřil, že jím opravdu je.“

„Ale to nebyla pravda.“

„Cože?“

„Není to pravda.“

„Co není pravda?“

„No – že bych o vás nestála.“

„Kate!“ zvolal George, úplně přemožen nadšením. Upadl přes dvě židle, když se k ní chtěl dostat, ale dostal se k ní a padl před ní na kolena, aby jí políbil ruku.

„Pošetilý chlapče! Vždyť jste to byl vy po celou tu dobu,“ zašeptala Kate a pokojně se usmála.

„Pojďte se podívat, Downsi. Pojďte ke dveřím a podívejte se ven,“ pravil Heckewelder Jimovi.

Jim, poněkud překvapen Heckewelderovým vážným tónem, se zvedl od večeře a vyhlédl ze dveří. Spatřil dva vysoké Indiány přecházející sem a tam pod javory. Teprve se začalo stmívat a bylo dost světla, aby bylo dobře vidět. Jeden z Indiánů byl skoro nahý. Jeho pružná, graciézní souměrná postava ostře konstrastovala s vyzáblým, křiklavě oděným tělem druhého chlapíka.

„Stříbrný hrot! Girty!“ zvolal Jim tlumeně.

„Girtyho jsem samozřejmě poznal, ale nebyl jsem si jist, jestli ten druhý je onen Šóní, který zajal vás a vašeho bratra,“ odpověděl Heckewelder a odvedl Jima do druhé místnosti.

„Co mají za lubem, že se tu potloukají po osadě?“ zeptal se Jim znepokojeně.

„Nevím,“ odpověděl Heckewelder. „Girty tu byl poslední dobou už několikrát. Viděl jsem ho rozmlouvat s Dýmkou v Goshockingu. Doufám, že se tu nechystá žádná čertovina. Dýmka je zatvrzelý nepřítel naší osady a Girty je zloduch, hyena. Myslím, že by bylo lépe, kdybyste se vy i děvčata drželi doma, dokud Girty a Stříbrný hrot budou v osadě.“

Onoho večera se celá naše společnost shromáždila v místnosti pana Wellse. Heckewelder vyprávěl zkazky ze života Indiánů. Nell zazpívala několik písní a Kate dala k lepšímu, co veselého řekli nebo provedli malí indiánští chlapci v její třídě ve škole. Tak všem příjemně uběhl večer.

„A příští středu mám tedy vykonat onen slavný obřad,“ poznamenal Heckewelder a vlídně položil ruku Youngovi na koleno. „Budeme slaviti první bělošskou svatbu v Osadě Míru.“

Young ostýchavě pohlédl na své vysoké boty. Edwards přehodil nohu přes nohu a hlasitě zakašlal, aby skryl rozpaky. Kate se jako obvykle zamyšleně usmívala. Nell zajiskřily oči a chystala se promluvit, ale když se na ni Heckewelder škádlivě zadíval, slova jí uvízla na rtech.

„Doufám, že nebude dlouho trvat a budeme chystat další svatbu,“ pokračoval Heckewelder klidně.

Tato docela obyčejná poznámka měla neobyčejný účinek. Nell se s planoucími tvářemi odvrátila a zahleděla se z okna. Jim se zuřivě zamračil a hryzal si rty. Edwards se rozesmál, a dokonce i vážná tvář pana Wellse se roztáhla v úsměv.

„Chci tím říci, že jsem Daveovi vybral hezkou delavarskou ženušku,“ dodal pan Heckewelder, když viděl, že jeho šprým se trochu minul účinkem.

„O – och!“ zvolala náhle Nell třesoucím se hlasem.

Všichni na ni užasle pohlédli. I poslední nádech barvy jí zmizel z obličeje, takže byla bledá jako mramor. Oči měla strnulé překvapením a hrůzou. Náhle přestala svírat okenní pražec a bezvládně se zhroutila v bezvědomí.

Heckewelder se rozběhl ke dveřím, aby se podíval ven, a ostatní se zatím skláněli nad bezvědomou dívkou a snažili se ji vzkřísit. Zanedlouho její třepotavý, nepravidelný dech a chvění jejích tmavých řas ohlásily, že se vrací k životu. Pak se její krásné oči do široka rozevřely a s ustrašeným údivem se zahleděly do vážných tváří, které se nad ní starostlivě skláněly.

„Nell, miláčku, jsi v bezpečí. Co to bylo? Co tě tak vyděsilo?“ zeptala se Kate něžně.

„Ach, bylo to strašné!“ vydechla Nell a usedla. Jednou rukou se držela sestry a druhou svírala Jimův rukáv. „Dívala jsem se ven do tmy, když tu jsem náhle spatřila obličej – hrozný obličej!“ zvolala Nell. Ti, kdo na ni hleděli, se podivili drtivému, děsivému strachu v jejích očích. „Byl hned u okna. Mohla jsem se ho dotknout. Byl to takový lačný, vlčí obličej s dlouhým zahnutým nosem. Ty oči, ach bože, ty oči! Nikdy se mi nepodaří na ně zapomenout. Udělalo se mi z nich špatně. Docela mě ochromily. Nebyl to obličej Indiána. Byla to tvář onoho bělocha, toho strašného bělocha! Nikdy předtím jsem ho neviděla, ale poznala jsem ho.“

„Girty!“ pravil Heckewelder, který se právě vrátil svým charakteristickým tichým krokem. „Díval se sem dovnitř oknem. Uklidněte se, Nell, už je pryč.“

Tato příhoda jim všem způsobila starosti a Nell z ní byla neklidná a znepokojená po několik dní. Ale když Girty zmizel a už o něm neslyšeli, ponenáhlu na celou věc zapomněli. Svatební den se blížil a celé naší malé společnosti se vedlo dobře a byla šťastná.

Jednou časně odpoledne se Jim a Nell, doprovázeni Kate a jejím milým, vydali do lesa hned za mýtinu, aby natrhali květiny k výzdobě srubu.

„Oba teď myslíme – na něho,“ pravil Jim, když s Nell ušli kousek cesty mlčky.

„Ano,“ přisvědčila Nell prostě.

„Doufám – modlím se, aby se Joe vrátil, ale jestli už zpátky nepřijde – Nell – mohla byste mě mít trochu ráda?“

Dívka neodpověděla, jen odvrátila tvář.

„Oba jsme ho milovali. Jestli odešel navždy, naše společná láska k němu by nás měla sblížit. Vím – vím, že by si to byl přál.“

„Jime, nemluvte teď se mnou o lásce,“ zašeptala Nell. Pak se obrátila k ostatním: „Pojďte honem, tady roste spousta barvínku a zlatobýlu. To je krása! Natrhejme si jich hodně!“

Oba mladí muži takřka zavalili dívky spoustami nádherných květů. Náhle však je tichý krok nohou obutých v mokasíny přiměl, aby se překvapeně obrátili. Šest divochů stálo po pás v křoví, tam, kde leželi do té doby ukrytí. Divoké, pomalované tváře se zlobně mračily za namířenými puškami.

„Nekřičte!“ ozval se drsný hlas anglicky. Pak zapraskaly větvičky a objevily se další dvě postavy – Girty a Stříbrný hrot.

„Nekřičte, nebo vás tu nechám, ať vás supi sežerou!“ pravil renegát. Pokročil vpřed, popadl Younga a zároveň utrousil několik slov indiánským jazykem a ukázal k blízkému stromu. Třebas se to zdá divné, renegát zřejmě v této chvíli netoužil po krveprolití. Zatímco jeden z divochů uvazoval Younga ke stromu, Girty stočil svůj pohled na děvčata. Malá, žlutá očka se mu leskla. Pohladil si bradu kostnatou rukou a tmavá, odporná tvář se mu zkřivila v děsivý, výmluvný úsměv.

„Číhal jsem tu na tebe,“ zaskřehotal, pohlížeje přitom na Nell. „Ty seš ta nejhezčí holka, jakou jsem tu na hranici kdy viděl – leda snad s výjimkou Bet Zaneový. O ni mě ošidili, ale tebe jsem dostal. Až tvým indiánským kazatelem nakrmím supy, možná že se mě naučíš milovat.“

Nell okamžik zírala tomuto netvoru do tváře. Její oči, strnulé hrůzou, skýtaly žalostný pohled. Dívka se pokusila promluvit, ale hlas jí selhal. Potom sklesla do trávy jako postřelené ptáče.

KAPITOLA 13

Nemnoho mil od Osady Míru se tyčil nepravidelný řetěz kopců, první slabý náznak mohutného pásma Apalačských hor. Tyto hřebeny byly hustě porostlé bílými duby, topoly a bílými ořešáky, jen tu a tam mezi nimi jako stráž pozvedala svou věčně zelenou korunu štíhlá borovice. V kopcích byly rozsedliny a průsmyky lemované čedičovými útesy a pod nimi proudily průzračné potoky řítící se přes kameny, aby se setkaly se svým vznešeným otcem Ohiem.

Jedno z těchto údolí, tak úzké, že slunce jen zřídkakdy zjasnilo jeho veselý potok, se hluboce zařezávalo do skal. Horní část tohoto údolí se tak úžila, že se stěny navzájem takřka dotýkaly. Zdálo se, že se ztrácí ve stínu svých stěn, porostlých kapradím, a ty byly zase stíněny jedlemi sklánějícími se přes okraj propasti, jako by pátraly po tajemstvích strže.

Podél tohoto potoka, lemovaného květy, opatrně kráčel mladý muž s puškou v ruce a zkoumavě zíral nahoru do korun stromů. Po větvi bílého dubu se mihl šedý záblesk a hned nato neposedný ocas veverky zmizel v dobře chráněném koutě, odkud bezpochyby bystrá malá očka pozorovala každé lovcovo hnutí.

Puška se pozvedla – pak zase sklesla. Lovec obešel strom a brzy na jeho vrcholku vyslídil kuličku šedé srsti stočenou pod sukovitou větví. Uchopil větev podrostu a rázně jí zatřásl. Šustivý zvuk veverku znepokojil, takže vyklouzla ze svého úkrytu a vystrčila čenich přes větev. Prásk! Veverka škrábala a drásala kůru, pak uvolnila sevření a se žuchnutím dopadla na zem. Když lovec zvedal svou kořist, třpytivý pruh slunečního světla prorazil korunou stromu a ozářil mu obličej.

Byl to Joe.

Nyní byl zřejmě již s výsledkem lovu spokojen, protože když veverku uložil do kapsy svého loveckého kabátce, hodil si pušku na rameno a zamířil strží nazpět. Zanedlouho se bublání potoka smísilo s temným burácením. Jak lovec opatrně kráčel přes kameny, zvuk sílil. Proud byl nyní pokryt bělostnými chuchvalci pěny. Joe prošel pod šedým, skvrnitým útesem, zabočil za skalní výběžek a náhle se octl na konci strže. Vodopád označoval místo, kudy do ní vnikal potok. Nahoře, kde se proud vrhal do hlubin, byla voda hnědá, tam, kde se padající proud tenčil, byla světle zelená a dole, kde se hnala po kamenech, nabyla nádherné třpytivé bělosti.

Na plochém balvanu, tak blízko vodopádu, že vodní tříšť padala přes něho, seděl další lovec. Hučící vodopád přehlušoval každý jiný zvuk, a přece když Joe zahnul kolem skalního výběžku, muž se vytrhl ze svého dřímavého, rozjimavého pozorování padajících vod.

„Slyšel jsem čtyři výstřely,“ pravil, když k němu Joe došel.

„Ano, a každým výstřelem jsem dostal jednu veverku.“

Wetzel zamířil po úzké pěšině ponenáhlu stoupající k vrcholu strže. Zanedlouho se cestička vyšplhala až na okraj skalní výspy nedaleko vodopádu. Několik yardů vedla kolem propasti a pak se stočila nazpět do hustých křovin. Těsně předtím než vystoupil na holou skálu, se Wetzel zastavil a bystře se rozhlédl na všechny strany. Nikde nebylo vidět ani živáčka. Panovalo tu hluboké ticho, ničím nerušený klid divočiny.

Kdokoliv by se byl zadíval dolů přes okraj útesu, byl by spatřil, že asi deset stop níže vystupuje ze skály úzká římsa. Zdálo by se mu, že kdyby na onu římsu seskočil, octl by se v místě, odkud nevede žádná cesta, takže by se dostal do velmi nepříjemné situace.

Wetzel však ani na okamžik nezaváhal a na římsu seskočil. Joe následoval jeho příkladu. Na jednom konci římsy vyrůstal silný keř železodrvu a nad ním se vodorovně nakláněla nad strž zakrslá borovice. Wetzel položil pušku na zem, zachytil se silného kořene a opatrně se spustil po stěně dolů. Když již celé jeho tělo kromě šlachovitých prstů zmizelo, pustil se kořene, popadl pušku a stáhl ji dolů. Tiše, se stejnou opatrností se Joe přidržel téhož kořene, spustil se rovněž dolů, a když už visel zcela natažen, zakomíhal nohama a zjistil, že pod římsou je ve skále prohlubenina, která mu umožňuje, aby se postavil. Pustil se kořene, uchopil pušku a v další chvíli byl již v bezpečí v nevelké jeskyni.

Ze všech svých úkrytů – a nebylo jich málo – pokládal Wetzel tuto skrýš za nejbezpečnější. Jeskyni pod skalní římsou objevil náhodou. Jednoho dne, když ho zuřivě pronásledovali Šóníové a zahnali ho na tento útes, spustil se na římsu a měl v úmyslu seskočit dolů na vrcholky stromů. Snažil se využít každé, byť i sebenepatrnější výhody, a tak se zhoupl na tomto keři. Užuž chtěl seskočit, když uviděl, že pod římsou je ve skále prohlubeň a že na dosah nohou má vchod do jeskyně. Zjistil, že jeskyně je malá a že z ní vzadu vede východ puklinou ve skále. Tudy zřejmě přicházeli do jeskyně medvědi a používali jí jako doupěte k zimnímu spánku. Zadní vchod Wetzel objevil, když lezl po rukou a po kolenou, aby jeskyni prozkoumal. Tak si našel úkryt, kde bylo takřka nemožné ho nalézt. Svůj útulek, do něhož vždy vstupoval přes skalní římsu a odkud odcházel vždy zadem, důkladně opatřil zásobami.

Joeovi se žádné jiné místo jakživ nelíbilo tak, jako tato tmavá, tichá díra vysoko ve skalní stěně. Jeho zájem o Wetzela se brzy změnil ve velký obdiv a obdiv se prohloubil v lásku.

Ten den odpoledne, když se ujistili, že v jejich úkrytu je vše v pořádku, Joe odložil pušku a s jemným hvízdáním se pustil do přípravy večeře.

Zadní část jeskyně byla dost vysoká, aby tam mohl stát vzpřímeně, a dostatečně velká pro poměrné pohodlí. Bylo zde úhledné kamenné ohniště, různé potřeby k vaření a několik tykvových lahví. Tyto věci sem lovec během doby snesl. V jednom rohu byla hranická dříví a ranec sosnových šišek. Na kolících visely sušené hovězí, medvědí a bizoní kýty, na kamenné poličce ve skále ležel pytel pražené kukuřice a pytel sušených jablek. Poblíž visel růžek na prach se solí a pepřem. Vzadu v jeskyni byl ve skalní puklině, pramen čisté, studené vody.

I když se to snad může zdát podivné, přece se tento osamělý, přísný lovec Indiánů a bezstarostný, odvážný, impulsívní chlapec k sobě obdivuhodně hodili jako přátelé. Wetzel si mladíka oblíbil, když vedl oba bratry do Fort Henry. Pozdější události tento vztah ještě zesílily a nyní, když s ním Joe odešel do lesa, nepozorovaně mezi nimi vznikla pevná náklonnost.

Přátelství, jež Wetzel pociťoval k Joeovi, bylo v lovcově životě něčím zcela novým. Pravda, lovíval s Jonathanem Zanem a účastnil se výprav, na nichž musel přespávat s jiným zvědem, ale skutečného druha, neřkuli přítele nepoznal nikdy. Joe byl chlapec – divočejší než orel –, a přece to byl muž. Byl šťastný a plný nadšení, ale jeho veselá nálada nikdy lovce nepopuzovala. Joe se nikdy na nic nevyptával, třebaže by se to dalo očekávat od kteréhokoliv zvědavého, dychtivého chlapce. Čekal, až na něho lovec promluví. Byl bystrý, obratný, nikdy na nic nezapomněl, měl zrak rozeného zálesáka a konečně – a to možná na Wetzela obzvláště platilo – byl silný a nevěděl, co je strach.

Onoho večera Wetzel a Joe, dříve než ulehli ke spánku, podle svého zvyku chvíli kouřili. Lovec byl zamlklejší než obvykle a mladík, vysílený celodenním putováním, ulehl na lůžko z vonných větví.

Wetzel tu seděl v houstnoucím šeru a zvolna bafal z dýmky. Večer byl velmi tichý; ptáci přestali švitořit, vítr se uklidnil a bylo ještě příliš časně na štěkot vlků, kvílení kuguárů nebo na houkání sovy.

Chlapcovo hluboké, pravidelné oddychování upoutalo Wetzelův sluch a lovec si uvědomil, že opět začíná uvažovat – jako poslední dobou už tolikrát – o něčem novém, co se vkradlo do jeho života. Joe ho měl rád, nemohl si toho nevšimnout. Chlapec se raději toulal s osamělým lovcem Indiánů po lesích a čelil nebezpečím a útrapám života v divočině, než aby šel za štěstím a láskou. Wetzel věděl, že plukovník Zane si chlapce oblíbil a nabídl mu práci a domov. A lovec se upamatoval i na teplé světlo, jež uzřel v Nelliných hnědých očích. Když takto uvažoval, postřehl v srdci záchvěv citu, který nepocítil už tak dlouho, že mu byl docela neznámý. Mstitel zapomněl na chvíli na své chmurné plány. Cítil se podivně dojat. Když položil hlavu na drsnou podušku, učinil to s jistým pocitem radosti a uspokojení: i když vždycky toužil po samotářském životě a chtěl ho strávit plněním svého slibu, jeho osamělost sdílel nyní chlapec, který ho měl rád.

KAPITOLA 14

Dny míjely rychle, neskutečně jako sen, a každý z nich přinášel Joeovi stále větší potěšení. Za jediný měsíc z něho byl stejně dobrý zálesák jako mnozí průkopníci, kteří na pomezí strávili léta. Měl totiž tu výhodu, že získal učitele, jehož znalosti života v divočině byly nedostižné. Kromě toho se od přirozenosti dobře učil, a protože všechen svůj zájem zaměřil na poznání života v lesích, nebylo divu, že si osvojil mnoho z Wetzelových znalostí. Byl vždy ochotný podniknout cokoliv, z čeho by se mohl něčemu přiučit. Často, když byli na míle daleko v hlubokých lesích, vzdáleni od své jeskyně, požádal Wetzela, zda by se mohl pokusit zavést je sám zpátky do ležení. A pokaždé se mu to podařilo, i když mnohokrát sešel z přímého směru a tím i z pohodlné cesty.

Joe si vedl skvěle, ale scházel mu – jako ostatně skoro všem bělochům – onen jemný, intuitivní lesní instinkt, který umožňuje Indiánovi, že je v lesích právě tak doma jako ve svém vigvamu. Wetzel měl tento instinkt vysoce vyvinutý Léty cviku, léty vášnivého nemilosrdného pronásledování Indiánů získal takovou znalost divočiny, že ji běloši nechápali a jeho rudí nepřátelé se jí hrozili.

Joe se cvičil ve stopování jelenů a jiné vysoké zvěře, až posléze byl tak dobrý jako lovecký pes; pak se začal zdokonalovat v umění sledovat lesem člověka. Kromě několika starých, deštěm již zpola zahlazených stop, jež zde zanechali Indiáni, mohl hledat jen stopy Wetzelovy a ty bylo možné nalézt asi stejně snadno jako stopu pěnkavy ve vzduchu.

Často se vytratil z jeskyně, když Wetzel odešel, a snažil se najít, kudy se lovec vydal. Stručně řečeno, z Joea se stal výborný střelec, dobrý lovec a bedlivý, zvídavý, vytrvalý pozorovatel divočiny. Miloval lesy a všechno, co v nich bylo. Naučil se znát zvyky divokých zvířat. Každý jelen, každá veverka, každý tetřívek, které zabil, ho něčemu přiučili.

Jestliže se Wetzel a Joe octli daleko od jeskyně, což se stávalo často, utábořili se ve volném lese a zde byl Joe nejspokojenější. Stíny soumraku, jež se přikrádaly k táborovému ohni, veselé žhnutí rudě zářících uhlíků, praskání vyschlých polen, příjemná vůně kouře z hořícího dřeva, to vše působilo na chlapce zvláštním, mocným kouzlem.

Jednoho dne řekl Wetzel Joeovi, že se půjdou poohlédnout po nových lovištích. A tak se oba vydali na cestu a vytrvale putovali až do večera. Přišli do kraje, jenž byl neméně krásný než krajina, odkud vyšli, třebaže malebné skalní výspy a rozeklané vrchy ustoupily zvlněné půdě s bujným porostem.

Lovec pravil, že je to kraj, kudy často procházívají Indiáni, zejména poslové a lovecké skupiny putující od severu k jihu. Vysvětlil, že středem tohoto území se táhne bizoní cesta a že bizoni si vždycky volí nejpřímější, nejníže položenou a nejsušší cestu, aby se dostali od jednoho pohoří ke druhému; a že Indiáni se drží těchto prvních hledačů cest.

Joe a Wetzel se toho večera utábořili na břehu jakéhosi potoka. Když mladík pozoroval lovce, jak připravuje skrytý oheň, pokradmu se rozhlédl, jako by zpola očekával, že uvidí lesem uhánět temné postavy. Wetzel byl nesmírně opatrný. Z padlých stromů odtrhl kusy kůry a nad hranickou dříví zbudoval jakýsi přístřešek. Na kousek troudu rozetřel střelný prach a pak pazourkem a ocílkou vykřesal na tuto zápalnou látku dvě nebo tři jiskry. Brzy vyšlehl plamen. Potom upravil přístřešek tak, aby neunikal ani jediný paprsek světla, a když plameny pohasly a dříví shořelo v rudou výheň uhlíků, odstranil kůru a na uhlících opekl proužky zvěřiny, které si s sebou přinesli.

Příštího dne Wetzel odešel, aby zjistil, jaké jsou tu vyhlídky na lov. Asi v poledne se vrátil. Joe s překvapením zpozoroval na lovci jakousi malou změnu, nedovedl však říci, v čem spočívá.

„Viděl jsem stopy Indiánů,“ pravil Wetzel. „Nedá se říct, kde na ty lstivý lotry narazíme, ale lovit tady nemůžem. Je víc než pravděpodobné, že se tu kolem plížej Huróni a Delavarové. Myslím, že bude líp, když tě zavedu zpátky do osady.“

Nastala rozhodující chvíle. Joeovi prudce bušilo srdce. Nemůže zmeškat tuto příležitost, musí zůstat s lovcem. Upřeně se na Wetzela zadíval. „Nevrátím se do osady,“ prohlásil.

Lovec se opíral o svou dlouhou pušku, což byla jeho oblíbená pozice, a neodpovídal.

„Nevrátím se,“ pokračoval Joe vážně. „Dovolte mi, abych zůstal s vámi. Kdybych vám byl někdy na obtíž nebo kdybych s vámi nedokázal držet krok, pak mě nechte, ať se protluču, jak umím. Ale nenuťte mě, abych odešel, dokud vám stačím.“

Wetzel napřáhl širokou dlaň a stiskl ruku svého druha jako do kleští. Dovolit chlapci, aby s ním zůstal, to bylo více, než co by udělal pro kohokoliv jiného na světě. Zřejmě však bylo lépe ponechat si chlapce pod ochranou, dokud to jen bude možné, neboť Joe se vydával na válečnou stezku, kde na každého lovce čeká jednou kulka, nůž nebo tomahavk. Wetzel věděl, že Joe si uvědomuje tento nevyhnutelný konec – jevilo se to v jeho bledém obličeji i v odhodlání, jež se zračilo v jeho velkých šedých očích.

A tak tedy zde, ve stínu vysoko čnícího dubu, zabíječ Indiánů přijal chlapce za přítele. Tímto okamžikem vstoupil Joe do života, který již nebude hrou, ale vzrušujícím, nebezpečným dobrodružstvím plným událostí.

„Tak teda, chlapče, zůstaň!“ pravil Wetzel s oním zřídkavým úsměvem, jenž mu rozjasnil tvář jako sluneční paprsek. „Pár dní tu pobudem v tyhle krajině. Nejdřív ze všeho si tu trochu obhlídnem terén. Ty půjdeš kousek po proudu a trochu si to obhlídneš tam a já půjdu zatím kousek nahoru a pak se zase stočím dolů. Postupuj pěkně pomalu – a ať ti nic neujde.“

Joe šel podél potoka asi tak míli. Držel se obezřetně ve stínu vrb a nikdy se nevydal přes otevřené místo, aniž se předtím zastavil a chvíli se rozhlížel kolem. Bedlivě naslouchal všem zvukům, ale neslyšel nic neobvykého. Důkladně zkoumal písek kolem potoka i mech a listí pod stromy. Od chvíle, kdy se s Wetzelem rozešli, uplynulo teď již několik hodin, a tak se rozhodl, že se už pomalu vrátí do tábora. Vtom však narazil na ušlapanou stezku vinoucí se lesem. Sehnul se nad sešlapanou trávou a pozorně ji zkoumal.

Prásk!

Zazněl výstřel z důkladně nabité pušky. Joe ucítil, jak mu kulka hvízdla kolem tváře a rozčeřila vzduch. Jediným hbitým skokem se octl za stromem a ukryt za jeho kmenem opatrně vyhlédl a pátral, kdo na něho vystřelil. Podařilo se mu ještě zahlédnout tmavou postavu Indiána, který asi sto yardů dál na stezce se právě vrhal mezi listnaté větve. Joe bedlivě pozoroval místo, kde útočník zmizel, a brzy uviděl ruku, potom nahý loket a konečně i nabiják.

Indián znovu nabíjel. Brzo se z úkrytu za stromem vysunula hlaveň. Joeovi tlouklo srdce jako buchar a kůže na obličeji se mu napjala. Snažil se krýt za stromem, jak nejlépe dovedl. Strom byl malý, ale přece mu aspoň částečně poskytoval ochranu. Rychle si promýšlel různé plány, jak přelstít nepřítele. Indián byl za nízkou větví velikého dubu, přes níž mohl zamířit, aniž se vystavoval nebezpečí.

Prásk! zahřměla Indiánova puška a kulka rozdrtila kůru v blízkosti Joeova obličeje. Chlapec hlasitě vykřikl, vrávoravě sklesl na kolena, padl na stezku a zůstal tam tiše ležet.

Rudoch vyrazil jásavý výkřik. Když viděl, že jeho oběť leží zcela nehybně, vykročil vpřed, a jak se blížil, vytasil nůž. Byl to mladý bojovník, s rychlými pohyby, jež prozrazovaly dychtivost, a nyní přicházel svižně po stezce pro vytouženou trofej – skalp bledé tváře.

Náhle se Joe posadil, bleskurychle pozvedl pušku a vypálil přímo na Indiána. Svůj cíl však minul.

Rudoch, mávaje nožem a vyrážeje zuřivé skřeky, skočil vpřed.

Joe byl v okamžiku na nohou a rozmáchl se puškou vysoko nad hlavou.

Když byl divoch nějakých dvacet stop od něho, tak blízko, že bylo možno dobře rozeznat jeho tmavý, rozvášněný obličej, uslyšel Joe nad svým ramenem podivné zahvízdnutí. Bylo doprovázeno, spíše než následováno jasným, zvučným zahřměním výstřelu.

Rudoch se zastavil, jako by náhle prudce narazil na strom nebo kámen stojící mu v cestě. Chytil se za prsa, vyrazil strašný výkřik a klesl na trávu. Ruku si křečovitě tiskl na ránu a jasně červená krev mu prýštila mezi prsty, stékala mu po boku a zbarvovala trávu.

Bojovník hleděl upřeně na Joea. Třebaže měl střelnou ránu v prsou a věděl, že umírá, přece v jeho tmavých očích nebylo ani stopy po tom, že by se vzdával – byla tam jen neuhasitelná nenávist. Pak se mu v očích objevil zastřený, skelný výraz a prsty sebou přestaly škubat.

Joe se skláněl nad mrtvým Indiánem.

Blesklo mu samozřejmě hlavou, že střelcem byl Wetzel a že přišel právě včas, aby mu zachránil život, ale nijak zvlášť o tom nepřemýšlel. Děsila ho násilná smrt člověka. Ale děsilo ho vzezření mrtvého, ne výčitky za čin sám. Srdce mu divoce tlouklo, prsty se mu chvěly, a přece pociťoval jen jakýsi podivný chlad, který prostupoval celou jeho bytost. Divoch se ho pokusil zabít, a kdyby nebylo lovcovy neomylné mušky, možná že právě teď by se byl Indián pásl vítězoslavným pohledem na jeho zkrvaveném skalpu.

Joe spíš vycítil, než uslyšel, že se někdo blíží, a když se obrátil, spatřil po stezce přicházet Wetzela.

„Je to osamělej šónískej posel,“ pravil lovec, když pohlédl na mrtvého Indiána. „Chtěl si vysloužit orlí pera. Pozoroval jsem vás oba tamhle z toho kopce.“

„Jakže, vy jste nás viděl?“ zvolal Joe. Potom se rozesmál. „To bylo mé štěstí. Pokusil jsem se o trik, kterému jste mě naučil, ale samým spěchem jsem se netrefil.“

„Inu, tady nebyl žádnej důvod ke spěchu. Provedls ten kousek docela šikovně, ale netrefils ho, třebažes měl spoustu času. Musel jsem střílet přes tvý rameno, jinak bych ho byl provrtal už dřív.“

Zpět do tábora došli bez další příhody. Zatímco se lovec zabýval zesilováním jejich dočasného přístřešku – neboť mraky vyhlížely hrozivě –, Joe nařezal trochu bizoního masa a pak se vydal s tykvovou lahví k potoku pro vodu. Spěšně se však vrátil k místu, kde pracoval Wetzel, a řekl hlasem, který se marně snažil udržet klidný:

„Pojďte rychle se mnou! Viděl jsem něco, co může mít obrovský význam.“

Potom odvedl Wetzela na břeh potoka.

„Podívejte se!“ pravil Joe a ukázal na vodu.

Potok tu byl asi dvě stopy hluboký a nějakých dvacet stop široký. Plynul pomalu, takže jeho pohyb bylo možno sotva postřehnout. Před malou chvilkou byl průzračný jako jasná letní obloha, ale teď byl zkalen žlutavými obláčky, jež zvolna pluly po proudu, rozšiřovaly se, a jak voda rozmělňovala a měnila jejich barvu, byly stále nezřetelnější.

„Vysoká by vodu takhle nezkalila. Co to může znamenat?“ zeptal se Joe.

„Inu, jsou tu rudokožci – a nemůžou bejt ani moc daleko.“

Wetzel se vrátil k přístřešku a strhl ho. Potom nízko nad toto místo ohnul větev buku. Jinou větev stáhl nad zbytky táborového ohně. Po těchto opatřeních bylo tábořiště méně nápadné.

Jakmile to bylo hotovo, uchopil Wetzel Joea za ruku a odvedl ho nahoru na pahrbek. Zamířil za dobře ukrytý vyvrácený strom a zvolil pro ně takové místo, odkud mohli vskrytu pozorovat potok.

Sotvaže Wetzel upozornil Joea, aby ležel naprosto nehybně, již se malý kousek proti proudu ozvalo šplíchání vody. Ale nad paloukem se nic neobjevovalo, protože tímto směrem byl potok lemován vrbovými houštinami. Zvuk byl nyní hlasitější.

Náhle Joe ucítil, že svaly mohutné postavy ležící těsně vedle něho se napjaly. Bylo to křečovité vzrušení, jaké projede tělem tygrovi, když se chystá skočit na svou kořist. Tak jasný a zároveň mocný byl jeho význam, tak jasně naznačovalo chlapci, co přijde, že se přeneslo i na něj – u něho se však projevilo chladným, mrazivým zachvěním.

Následovalo bezdeché napětí. Pak se na otevřeném prostranství u potoka vynořil vysoký indiánský bojovník. Byl po kolena ve vodě a brodil se pomalými, opatrnými kroky. Jeho křiklavý, naparáděný oblek připadal Joeovi nějak povědomý. Muž nesl pušku a se zřejmou nedůvěrou kráčel zvolna kupředu. Chlapci se zdálo, že poznává tu hlavu se zcuchanými černými vlasy, a když uviděl snědý padoušský obličej, obrácený přímo k němu, přidušeně zvolal:

„Girty! Zatra…“

Wetzelova mocná paže ho přitiskla ke kmeni takovou silou, že slovo nedokončil. Girty tento tlumený výkřik zřejmě nezaslechl, neboť se brodil pomalu dále a zakrátko jeho vysoká, křiklavě vyfintěná postava zmizela.

Na otevřeném prostranství se objevil další Indián a pak ještě další. Těsně mezi nimi kráčel jakýsi běloch s rukama svázanýma za zády.

Zajatec i jeho strážci zmizeli mezi vrbami níže na potoku. Šplíchání však pokračovalo – dokonce bylo hlasitější než dříve. Objevil se bojovník, pak druhý a potom třetí. Kráčeli těsně za sebou. Pak následovali ještě dva. Ti se brodili vedle voru zhotoveného z několika kmenů, na němž ležela tváří dolů dvě těla.

Joe pozoroval pružné postavy Indiánů s takovým zaujetím, že si jen sotva povšiml jejich plující kořisti. Vzadu kráčel bojovník, jehož široká ramena, svalnaté, šlachovité paže a oholenou, blyštící se hlavu si Joe dobře pamatoval. Byl to náčelník Šóníů Stříbrný hrot.

Když i ten zmizel v zákrutu porostlém vrbami, Joe si uvědomil, že se celý chvěje. Dychtivě pohlédl na Wetzela, ale ihned se zase odvrátil.

Lovcova proměna byla vskutku strašlivá. Výraz jeho obličeje pozbyl veškerého klidu; byl teď přísný a zachmuřený. Na bledé tváři se zračilo prudké, hluboké pohnutí. Zdálo se, že oči se mu zmenšily na dva tmavé svítící body. Planuly tak zuřivým, tak pronikavým ohněm, světlem natolik smrtonosným, že Joe nesnesl jejich třpytivý pohled.

„Tři bílí zajatci a dva z nich jsou ženy,“ zamumlal lovec, jako by v duchu zvažoval důležitost této skutečnosti.

„To byly ženy na tom voru?“ zeptal se Joe, a když Wetzel jenom přikývl, pokračoval: „Běloch a dvě ženy, šest bojovníků, Stříbrný hrot a ten renegát Jim Girty!“

Wetzel se zřejmě rychle rozhodl, co mají učinit. Několika slovy nařídil Joeovi, aby nařezal tolik bizoního masa, kolik ho jen mohli uschovat do kapes. Pak řekl chlapci, aby ho následoval, a vyrazil do lesa. Kráčel rychle a jen tu a tam se na okamžik zastavil. Brzy vyšli z hvozdu do otevřenější krajiny. Před nimi se prostírala širá pláň, napravo vroubená dlouhým vlnitým pruhem světle zelených vrb, který označoval tok potoka. Na začátku této planiny se Wetzel dal do běhu. Utíkal asi sto yardů, pak se zastavil, a zatímco se rozhlížel na všechny strany, napjatě naslouchal. Pak vyrazil znovu vpřed.

Asi v půlce planiny začal Joeovi docházet dech. Dýchal namáhavě, sípavě, nicméně se držel lovci neustále v patách. Jednou se ohlédl, aby se podíval na širé moře vlnící se trávy. Urazili rychlým během již asi čtyři míle a blížili se k druhé straně pláně. Chlapci se zdálo, že se mu rozskočí hlava, cítil ostrou bolest v boku a krvavě rudá clona mu zastírala zrak. Tvrdošíjně však vytrvával a pak zcela vyčerpán klesl k zemi.

Když o několik minut později popadl zase dech a povstal, urazili zbývající úsek pláně a dospěli do bukového hájku. Přímo před ním rychle plynul potok. Skalnatý výběžek něčeho, co vypadalo jako zalesněný ostrov, dělil vodní proud ve dvě ramena. Ozývalo se tu jen slabé zurčení a zvuk padající vody. Když se člověk rozhlédl pozorněji, bylo zřejmé, že potok není rozdělen ostrovem, ale výběžkem pevniny. Obě ramena měla směr takřka opačný.

Joe uvažoval, zda se jim podařilo Indiánům nadběhnout. Rozhodně utíkali dost rychle. Byl celý zalitý potem. Pohlédl na Wetzela, který stál nedaleko. Lovcova široká hruď se zdvíhala a klesala trochu rychleji než obvykle – to byla jediná známka jeho zvýšeného úsilí.

„Jsou před náma, ale po kterým potoce se pustili?“ uvažoval Wetzel, jako by o této otázce debatoval sám se sebou.

„Jak víte, že tudy prošli?“

„Šli jsme oklikou,“ odpověděl Wetzel potřásaje hlavou a ukázal do křoví. Joe přistoupil blíž a pohlédl do houštiny. Uviděl spoustu suchého listí a větévek odhozených stranou, takže v zemi bylo vidět protáhlou prohlubeň. Tak by to asi vypadalo, kdyby někdo odvalil stranou kmen, který by tam dlouhou dobu ležel. Drobné štěrbiny, otvory, hromádky a křivolaké chodbičky prozrazovaly, kde si zřídili domov ponravy a cvrčci. Postrašený hmyz tam teď divoce pobíhal.

„Co tu leželo? Nějaký kmen?“

„Pod tímhle listím byla ukrytá kánoe dvacet stop dlouhá. Indiáni se pustili po jedny z těchhle říček.“

„Ale jak poznáme, po které?“

„Možná že to nepoznáme, ale pokusíme se. Seber pár těch brouků, zajdi pod támhletu skálu, připlaz se hodně blízko ke břehu – tak, abys moh přes něj nakouknout. Ale dej si dobrej pozor, abys nevystrčil ani kousek hlavy a neshodil nic do vody. Pak se podívej, jestli zmerčíš nějakýho pstruha. Dívej se všude a občas hoď do vody brouka. Já udělám to samý na tý druhý říčce. Potom se sem vrátíme a řeknem si, co nám o Indiánech můžou povědět ryby.“

Joe ušel několik kroků po proudu, poklekl a opatrně dolezl skoro až na samý okraj břehu a trochu rozhrnul trávu, aby viděl na vodu. Zjistil, že je přímo nad jakousi tůní, do níž vybíhala od protějšího břehu úzká mělčina. Všechno bedlivě obhlédl a potom hodil do vody jednoho z brouků, které si s sebou přinesl. Z nitra hluboké díry se mihla vzhůru lesklá žlutá ryba a zmizela s broukem; byl to však okoun nebo štika, a ne pstruh. Wetzel však pravil, že poblíže chladných pramenů těchto říček se pstruzi občas vyskytují.

Když si Joeovy oči pořádně zvykly na hlubokou vodu, na její klamavá světla a stíny, spatřil, že pod okrajem kamene je schoulená ryba. Zdálo se mu, že poznává onu charakteristickou zdviženou, tupou tlamu a zahnutou vlčí čelist, ale neviděl tak dobře, aby mohl rybu bezpečně určit. Doplížil se tedy do výhodnějšího postavení trochu níž po proudu a znovu vyhlédl travinami. Ano, nebylo pochyb o tom, že nalezl pstruha. Znal dobře ty tečkované stříbřité boky i onen široký hranatý ocas. Hodil na vodu velkého, vypaseného cvrčka a ten dopadl na hladinu přímo nad rybou. Pstruh se však nehnul z místa. Chlapec to zkusil ještě jednou, ale se stejným výsledkem. Ryba ne a ne vyplout k hladině. Joe se tedy vrátil k výběžku, kde se rozešel s Wetzelem.

„Nezahlíd jsem tam nic, co by stálo za řeč,“ pravil lovec, který tu již čekal. „Tys nějakýho pstruha viděl?“

„Jednoho – a byl to pořádný chlapík.“

„Zmerčil tě?“

„Ne.“

„Skočil po broukovi?“

„Ne, ani se nehnul. Ale možná že neměl hlad,“ odpověděl Joe. Nechápal, kam Wetzel svými otázkami míří.

„Řekni mi co nejpřesněji, co vlastně udělal.“

„To je právě ta potíž – neudělal vůbec nic,“ pravil zamyšleně Joe. „Prostě jen strnule ležel pod kamenem. Nehnul ani brvou. Ale postranní ploutve se mu chvěly jako osikový list.“

„Ty postranní ploutve nám to pověděly. Girty a jeho rudokožci se pustili tímhle ramenem,“ prohlásil Wetzel s jistotou. „To druhý rameno teče k vesnicím Hurónů. Girty má svý doupě někde v blízkosti delavarskýho tábora. Už mockrát jsem se je snažil vyslídit. Odvlík si tam už nejedno bělošský děvče a nikdo už ho víckrát nezahlíd.“

„Ten lotr! Když si člověk pomyslí, že nějaká bílá žena – možná dívka, jako je Nell Wellsová – je vydána na milost a nemilost těm indiánským ďáblům!“

„Mládenče, nemyl se! Uznávám, že Indiáni jsou zatraceně špatný, ale nikdá jsem neslyšel, že by některej z nich znásilnil bílou ženu, jak si možná myslíš. Indiáni se s běloškama někdy oženěj, často je zabijou a skalpujou, ale to je taky všecko. To jenom chlapi naší vlastní krve, renegáti, jako je Girty, se dopouštěj horších věcí, než je vražda.“

Byl to udivující případ, kdy Lewis Wetzel, onen proslulý zapřísáhlý nepřítel rudochů, promluvil ve prospěch svých protivníků. Joe byl tak překvapen, že se ani nepokusil odpovědět.

„Tady nasedli do kánoe. Ještě se tu jednou pořádně rozhlídnem a pak vyrazíme,“ pokračoval Wetzel. Přecházel sem a tam po písečném břehu, prohledával vrbové houštiny a pátravě, pečlivě prohlížel písek. Náhle se sehnul a zvedl z vody nějaký předmět. Jeho bystré oči zahlédly třpyt něčeho bílého a při bližším zkoumání se ukázalo, že je to malá slonovinová či kostěná přezka, která měla vyražený střed. Wetzel ji ukázal Joeovi.

„Proboha, Wetzele, to je přece přezka ze střevíce Nell Wellsové! Viděl jsem ji tolikrát, že se nemůžu mýlit.“

„Obával jsem se, že se Girty zmocnil tvejch přátel – obou těch sester a možná i tvýho bratra. Jack Zane povídal, že se ten renegát potlouká kolem osady, a to nevěstilo nic dobrýho.“

„Tak pojďme a zabijme toho lotra!“ zvolal Joe, bledý jako stěna.

„Počítám, že jsou asi tak míli níž po proudu a chtěj se tam utábořit na noc. Znám to místo. Je tam pěknej pramen výborný vody. No, jen se podívej! Vidíš támhlety vrány lítat kolem toho velikýho dubu s vyběleným vrškem? Slyšíš, jak krákoraj? Myslel bys, Že honěj jestřába nebo že po nich jdou lejskové, a zatím tak vyváděj proto, že viděj Indiány.“

„No a co tedy uděláme?“ zeptal se Joe netrpělivě.

„Chvilku po půlnoci začne svítit měsíc. Počkáme si hezky v skrytu a pak…“

Ostré cvaknutí jeho zubů, jež zaznělo jako sklapnutí ocelové pasti, dokončilo větu. Joe již neřekl nic a následoval lovce do lesů. Wetzel se zastavil u vyvráceného stromu, nahrabal hromadu listí a rozprostřel je po zemi. Pak odsekl z buku několik rozsochatých větví, opřel je o kmen stromu a vyzval chlapce, aby zalezl dovnitř. Potom se ještě naposledy rozhlédl kolem a sám zalezl do tohoto provizorního přístřešku.

Byl dosud den, podivná doba pro to, aby zalezli do úkrytu. Joe se domníval, že tam nezalezou, aby spali, ale aby čekali a čekali, až uplynou dlouhé hodiny. A znovu zažil překvapení – v době, kdy soumrak ustoupil noci, Wetzel již spal. Joe věděl, že lovec je krvežíznivý jako tygr, a tak očekával, že se požene jako divý, aby se utkal se svými nepřáteli. Ale chyba lávky! – tento člověk ve své prozíravosti si dobře uvědomoval, kdy se má připlížit k nepříteli. Čekal na příležitost, a zatímco čekal, spal.

Hodiny míjely, Joeova vášnivá dychtivost však nepominula. A když konečně nad temným vrcholem kopce uzřel bíle zazářit stříbrný srpek měsíce, věděl, že osudová chvíle se přiblížila.

KAPITOLA 15

Jakmile ubývající měsíc vystoupil tak vysoko, že rozlil své bledé světlo po lesích a planinách, dvě temné postavy tiše opustily šero stromů a překročily několik míst ozářených měsícem, aby se dostaly na otevřenou pláň, kde nízko nad trávou visela stříbrná mlha.

Přes temnou čáru, kde pláň přecházela v les, se plazili. Třebaže jejich nehlučný postup byl pomalý, přece jistota, s jakou se plížili vpřed, svědčila o tom, že dobře znají svůj cíl. Jeden za druhým klouzali přes mech, přičemž vůdce upravoval cestu. Pohybovali se vpřed palec za palcem. Zdlouhavý postup byl únavný. Cesta, jejíž závěr musel být bleskurychlý, byla nesnadná a úmorná. Nikdy nezašustili jediným listem, nezlomili jedinou větévku, nikde nepohnuli kapradím, jen postupovali zvolna vpřed, jako když se blíží smrt. Vteřiny se vlekly jako minuty, minuty jako hodiny. Celou jednu hodinu potřebovali k tomu, aby postoupili o dvacet stop!

Konečně dospěli na vrchol pahrbku. Mstitel položil ruku na rameno svého druha. Mocný stisk byl připomínkou, varováním i povzbuzením. Potom se první postava jako mohutný had odplazila.

Muž, jenž zůstal vzadu, zvedl hlavu, aby se rozhlédl po otevřeném prostranství, kterému se říkalo palouk Krásného pramene. Před ním se prostíralo oválné místo, za měsíčního světla nesmírně půvabné. V samém středu byl jako perla zasazen pramen. Jakýsi Indián tu jako socha stál na stráži, opřen o skalisko. Jiní rudoši leželi vedle sebe v řadě a hladké lebky se jim blyštivě leskly. Jedna spící postava byla ozdobena pery a výšivkami. Vedle ní ležela indiánská pokrývka, zpod jejíhož okraje vykukovaly dva obličeje, zářící bíle a smutně v soucitném měsíčním svitu.

Přihlížející muž se při pohledu na tyto bledé obličeje zachvěl. Ale ještě dlouho bude muset čekat. Musí čekat tak dlouho, až se Mstitel připlíží, tiše zabije stráž a osvobodí zajatce, aniž probudí divochy. Kdyby plán selhal, měl on sám vběhnout na palouk a v nastalém zmatku uprchnout s jednou zajatou.

Náhle se přihlížejícího muže zmocnila nevysvětlitelná hrůza. Vlasy se mu zježily. Mrazivě jím projel pocit chladu. Vrcholilo tak rozčilení této dlouhé noci, nebo to byla předtucha krvavého boje, k němuž mělo brzy dojít? To nevěděl. Chová snad tento zurčící pramen, třpytící se ve stříbrných paprscích měsíce, ve svých temných hlubinách nějaké tajemství? Skrývají snad něco tajemného ony osamělé stromy se smutně splývajícími větvemi, vrhajícími temné stíny? Jestliže se má zde, na tomto tichém palouku, odehrát tragédie, je možné, aby šumící voda nebo ševelící listí si o tom v předtuše šeptaly? Ne – byly jen tiché a nevyzpytatelné, plné neproniknutelného tajemství přírody.

Čekající muž si v duchu spílal, že je bídný zbabělec, a snažil se ze všech sil přemoci své ochromení, dodat svému srdci odvahy. Toto tedy byla jeho vychloubačná ochota sdílet se Mstitelem nebezpečí? A pak náhle jeho zmužilost opět povstala v plné zbroji – byl znovu statečný a divoký.

Upřel svůj pronikavý pohled na stráž s perem. Indián se stále stejně opíral o skálu, ale zdálo se, že teď jeví jakousi napjatou pozornost. Jeho hlava byla natočena jako hlava naslouchajícího jelena. Ostražitý Indián tušil nebezpečí.

Nad zvukem tiše bublající vody se kdesi za paloukem ozvalo slabé, přidušené zaúpění. „Vú-ú-ú.“

Strážce ztuhl a na okamžik zůstal strnule stát. Pokrývka mu zvolna sklouzla k nohám.

„A-hú-ú!“ zavzdychal mírný vánek ve vrcholcích stromů.

Potom z temně šedých stínů zaznělo hluboké naříkavé zaúpění, jež vzrušivě, prudce sílilo v klidném vzduchu a pak zvolna, truchlivě zaniklo:

„Uhúúú-ú-ú-ú!“

Postava Indiána stojícího na stráži splynula se stínem. Zmizel jako přelud.

Jiný Indián rychle povstal a kradmo se rozhlédl po palouku. Sehnul se nad svým druhem a zatřásl jím. V mžiku byl i druhý Indián na nohou. Sotvaže vstal, jakýsi předmět skákající jako temná koule vyrazil z houštiny a srazil oba indiánské bojovníky k zemi. Měsíční paprsky se zatřpytily na něčem jasném. Záblesk znovu prudce opsal široký oblouk. Krátký, přidušený výkřik zburcoval ostatní Indiány a ti vyděšeně, zmateně vyskočili.

Stín vskočil mezi ně. Pohyboval se neuvěřitelnou rychlostí. Byla to nestvůra. Tato náhlá, křečovitá srážka byla strašlivá. Tupé údery, řinčení oceli, výkřiky vzteku, bolesti a zoufalství, zvuky ran a zápasu se mísily a zpola ztrácely ve strašlivém řevu připomínajícím řičení rozzuřeného býka. Půtka ustala tak náhle, jako začala. Bojovníci leželi tiše, nehnutě na zemi, jiní se svíjeli v agónii. Na okamžik se prchavý stín mihl po cestě vedoucí z palouku; pak zmizel.

Tři Indiáni skočili k puškám. Z houštiny nad nimi vyšlehl oslepující záblesk doprovázený ohlušujícím třeskem výstřelu. Indián, který byl vpředu, klesl mrtev k zemi. Ostatní zadržel obrovitý stín mávající puškou. Divák z pahrbku vpadl na palouk. Stál před puškami Indiánů postavenými do pyramidy a mával svou těžkou střelnou zbraní. Prásk! Jeden Indián klesl pod úderem, ale rychle zase vyskočil na nohy. Divoši ustoupili před touto hrozivou postavou a obklíčili ji.

Hluk původního zápasu ustal. Ke třem Indiánům, kteří před svým odvážným protivníkem přebíhali sem a tam, se přidali další. Zaútočili na něj, ale byli odraženi. Jeden po něm hodil blyštivým nožem, jiný kamenem a třetí po něm vrhl tomahavk, který vykřesal z mávající pušky jiskru.

Muž je držel v šachu. Pokud neměli střelné zbraně, byl pánem situace. Každým mávnutím paží švihl dlouhou puškou dolů a pokaždé urazil jedno křesadlo z nepřítelovy zbraně. Brzy byly pušky Indiánů neupotřebitelné. Potom začal pomalu couvat od skaliska k otevřenému místu, kde viděl zmizet stínovitou postavu.

Chtěl spasit život útěkem, neboť za skaliskem uslyšel jakýsi hluk a vzpomněl si na indiánského strážce. Viděl, že rudoši hledí někam za něho, a očekával nebezpečí z té strany, ale nesměl se ohlédnout. Vteřina tu mohla být osudná. Vzdorně ustupoval podél skály, až se dostal k jejímu okraji. Bylo však již příliš pozdě! Indiáni přebíhali až dosud před ním, ale nyní se dostali i za něj. Obklíčili ho. Znovu a znovu se otáčel kolem a jeho puška kroužila a vířila proti bezradnému nepříteli.

Když se dostal proti stezce vedoucí z palouku, změnil taktiku a s divokou zuřivostí se vrhl přímo doprostřed toho pomalovaného davu. Došlo ke strašlivé bitce. Indiáni klesali pod údery jeho mocných paží, ale rvali se s ním ze země. Doslova si probrázdil cestu tou zápolící masou a odrazil při tom stovky zuřivých ran. Odmršťoval protivníky jednoho za druhým, až měl konečně před sebou volnou cestu. Za touto světlou, zářivou stezkou ležela svoboda. Vyrazil.

Když opouštěl palouk, indiánský strážce, ozdobený perem, vystoupil zpoza stromu poblíže začátku stezky a mrštil tomahavkem.

Jako bílý, třpytivý blesk letěl tomahavk za uprchlíkem. Indián mířil dobře.

Měsícem ozářená stezka náhle potemněla prchajícímu před očima, uviděl tisíce planoucích hvězd a přepadla ho strašlivá bolest. Zvolna, zvolna klesl k zemi. Potom ho obestřela tma.

KAPITOLA 16

Joe se probudil z děsivého snu. S vracejícím se vědomím se dostavil i neurčitý dojem, že se mu zdálo o třeskotu zbraní, o řvoucích Indiánech, o zápase, v němž byl svírán šlachovitými prsty. Ve spáncích mu tepala prudká bolest, oči mu zastírala krvavá mlha, bolestivý tlak omezoval v pohybu jeho paže a nohy. Jistěže se mu o těchto nesnázích jen zdálo – právě tak jako o onom boji. Rudá clona před očima mu zmizela. Jeho těkající pohled se střetl s krutou skutečností.

Jasné slunce, jež rozzářilo kapky rosy na listí, svítilo na tragický obraz. Nedaleko ležel Indián, jehož bezvýrazné, nevidoucí oči byly strnulé ve smrti. Za ním leželi čtyři další rudoši a zvláštní poloha jejich údů – dalo by se skoro říci beztvárnost, jako by byli svrženi z veliké výše a nikdy víc se nepohnuli – svědčila o tom, že i jejich život již vyprchal. Joe si povšiml jen jedné podrobnosti – rozeklané lebky toho, jenž ležel nejblíže – a pak se s pocitem nevolnosti odvrátil. Nyní si již vzpomněl na všechno. Plížení, útok, boj – vše se mu vybavilo v mysli.

Spatřil, jak Stříbrný hrot a ještě jeden Indián vymývají Girtymu ránu na hlavě. Renegát sténal a svíjel se bolestí. Poblíž něho ležela Kate. Obličej měla bledý, oči zavřené. Byla buď mrtvá, nebo v bezvědomí. Jim seděl skrčen pod stromem, připoután ke kmeni.

„Joe, jsi hodně poraněný?“ zeptal se Jim s hlubokým, starostlivým zájmem.

„Vlastně ani nevím,“ odpověděl Joe. „Chudák Kate je mrtvá?“

„Ne, jenom omdlela.“

„Kde je Nell?“

„Pryč,“ odpověděl Jim tiše a pohlédl na Indiány. Ti však byli příliš zabráni obvazováním Girtyho hlavy, než aby věnovali pozornost zajatcům. „To tornádo byl Wetzel, není-liž pravda?“

„Ano – jak to víš?“

„Nespal jsem v noci. Měl jsem jakýsi skličující pocit – možná že to byla předtucha. Ale ať tak či onak, nemohl jsem usnout. Slyšel jsem, jak lesem vane vítr, a myslel jsem si, že mi krev ztuhne v žilách.“

„Já jsem svůj díl zachraňování náramně zbabral,“ povzdechl si Joe. „Rád bych věděl, jestli divoši vědí, že to byl Wetzel.“

„Jestli to vědí? No myslím si, že nejspíš ano. Copak jsi neslyšel, jak vykřikovali to francouzské jméno? Pokud mohu soudit, jen dva Indiáni byli na místě mrtvi. Ti ostatní zemřeli během noci. Musel jsem tu sedět, svázaný a bezmocný, a poslouchat, jak naříkají, a dokonce i ve svém smrtelném zápase volají jméno toho, kdo je zabil. Vítr smrti! Pojmenovali ho výstižně.“

„Myslím, že Girtyho skoro zabil.“

„Zřejmě ano, ale toho renegáta chrání sám ďábel.“

„Girtyho osud je zpečetěn,“ zašeptal Joe vážně. „Už teď jako by byl mrtvý. Byl jsem nějakou dobu s Wetzelem a znám ho. Vypravoval mi, že Girty zavraždil jakéhosi usedlíka – slabého starce, který žil se svým synem poblíž Fort Henry. Lovec přísahal, že renegáta zabije. Ale rozumíš, sám mi to neřekl. Vyčetl jsem mu to z očí. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdybych ho právě teď uviděl náhle vyskočit z křoví. Čekám na to. Jestli ví, že z Indiánů zbyli už jen tři, požene se po jejich stopě jako ohař. Girty si bude muset zatraceně pospíšit. Kam vás vede?“

„Do delavarské vesnice.“

„Nemyslím, že náčelníci dovolí, aby ti někdo ublížil, ale Kate a já bychom na tom byli líp, kdybychom byli mrtvi. Jen kdyby se nám podařilo pochod trochu zdržet – Wetzel se jistě vrátí.“

„Tiše, Girty vstává!“

Renegát vrávoravě povstal a opřel se o rámě Šóního. Zřejmě nebyl nijak vážně zraněn, jen na chvíli ztratil vědomí. Potřísněn krví z napuchlé, proseknuté boule na spánku, vyhlížel bezesporu divoce.

„Kde je ta blonďatá holka?“ zeptal se, odstrčil náčelníkovu přátelskou paži a pátravě se rozhlížel po palouku. Když mu Šóní stručně odpověděl, začal Girty vztekle pobíhat pod stromem sem a tam. Na ústech mu vyvstala pěna, vyrážel kletby a doslova vyl bezmocným vztekem. Jeho zuřivost byla tak velká, že se ho náhle zmocnila slabost a musel usednout.

„Je v bezpečí, ty padoušský renegáte!“ zvolal Joe.

„Tiše, Joe, nedráždi ho. To k ničemu nevede,“ zasáhl Jim.

„Proč bych ho neměl dráždit? Nic horšího se nám už stát nemůže,“ odpověděl Joe.

„Dostanu ji! Zase ji dostanu!“ supěl Girty. „Nechám si ji a ona mě bude milovat.“

Pohled na tohoto zrůdného lotra, který mluvil, jako by ho někdo byl ošidil o lásku, byl tak zvláštní, tak opovrženíhodný, tak nestvůrný, že to Joea ohromilo.

„Pche, ty zbabělý vrahu!“ zasyčel konečně. Dobře věděl, že není moudré, aby se takto poddával svému rozhořčení, ale nedokázal se ovládnout. Tato bestie v lidské podobě, kňourající pro lásku, ho rozběsňovala. „Každá bílá žena na světě by raději tisíckrát zemřela a hořela pak milión let v pekle, než aby tebe milovala!“

„Postarám se, abys pošel u mučednického kůlu a aby si pak na tobě pochutnali supi,“ zaskřehotal renegát.

„To mě tedy raději zab hned, nebo se ti může stát, že ti jedna z tvých oblíbených mrchožroutských hostin ujde!“ zvolal Joe výsměšně a v očích se mu zablesklo. „Potom se doplaz zpátky do své díry jako prašivá hyena a pěkně tam zůstaň. Wetzel ti jde po stopě! tuhle noc tě sice nedostal, ale to bylo kvůli tomu děvčeti. Jde po tobě, Girty! Jednoho dne tě dostane, a pak…“

Nic nemohlo být odpornějšího než onen snědý, zlý obličej, zbledlý strachem. Dokonce i teď se při zmínce o Wetzelově nepřátelství renegát zachvěl.

„Já ti tu tvou foukačku zavřu!“ vykřikl, popadl tomahavk a vrhl se na Joea.

Stříbrný hrot však zasáhl a útok mu překazil. Odvedl Girtyho na místo, kde renegát předtím seděl, a tiše k němu hovořil – zřejmě se ho snažil uklidnit.

„Stříbrný hrote, půjč mi tomahavk a dovol mi, abych s ním bojoval,“ naléhal Joe.

„Bledá tvář statečná – jako indiánský náčelník. Bledá tvář zajatec Šóního – dál už nemluvit,“ odpověděl Stříbrný hrot a z jeho hlasu zaznívala úcta.

„Ach, kde je Nell?“

Joe zaslechl tento bolestný šepot a ohlédl se. Spatřil, jak na něho Kate upírá své doširoka rozevřené, tázavé oči.

„Nell byla zachráněna.“

„Díky Bohu!“ zašeptala dívka.

„Pojď!“ zařval Girty surovým hlasem, popadl Kate za paži a násilím ji pozvedl na nohy. Potom uchopil pušku a odváděl dívku do lesa. Stříbrný hrot s Joem ho následovali a zbývající Indián střežil Jima.

Velký poradní stan Delavarů zvučel divokými, ohnivými hlasy. Wingenund zvolna přecházel sem a tam před řečníky. Třebaže byl moudrý, chtěl se nejdříve poradit, než rozhodne, co se má stát se zajatci. Oba bratry předvedli před náčelníka a ten ihned svolal radu. Indiáni se ve stanu posadili do půlkruhu. Zajatci, střežení dvěma svalnatými bojovníky, stáli se svázanýma rukama v jednom koutě a zvědavě, s obavami hleděli na toto hrozivé shromáždění.

Na čestných místech proti Wingenundovi seděli dva běloši oblečení po indiánsku. Bratři si povšimli, že jeden z bělochů se podobá Jimu Girtymu, a z toho usoudili, že je to pověstný renegát Simon Girty, řečený Bílý Indián. Druhý chlapík byl nejspíše Elliott, zvaný Tory, s nímž Girty zběhl z Fort Pittu. Jim Girty tu nebyl. Když se blížili k indiánskému táboru, zmizel se zajatou v jakési strži.

Šingis, jen zřídka nakloněný krutému zacházení se zajatci, naléhal, aby oba bratry přijali do kmene. S tím souhlasilo i několik dalších náčelníků, třebaže ne tak rozhodně. Kotoxen byl pro trest smrti, nesmiřitelný Dýmka pro nic mírnějšího než pro upálení u mučednického kůlu. Nikdo se však nevyslovil pro to, aby oba zajatce poslali zpět do Osady Míru. Girty a Elliott, třebaže byli vyzváni, aby řekli svůj názor, zachovávali zlověstné mlčení.

Wingenund přecházel se zamyšleným obličejem před svou radou. Vyslechl všechny své moudré náčelníky a ohnivé bojovníky. Jeho moc byla svrchovaná. Svoboda nebo smrt zajatců závisela na pokynu jeho ruky.

„Wingenund vyslechl moudré muže a bojovníky Delavarů. Bílý Indián neotvírá ústa. Jeho mlčení je pro bledé tváře zlým znamením. Dýmka požaduje krev bílých mužů. Náčelník Šóníů žádá mučednický kůl. Wingenund praví: Vraťte svobodu bílému otci, jenž neubližuje žádnému Indiánovi! Wingenund neslyší žádné zlo v hudbě jeho hlasu. Jeho bratr je společníkem Větru smrti. Ať zemře!“

Naříkavé mručení, tak pozoruhodné u tohoto shromáždění náčelníků přísných tváří, zaznělo v půlkruhu, když se ozvalo ono obávané jméno.

„Bílý otec je volný,“ pokračoval Wingenund. „Ať ho můj posel dovede do Osady Míru.“

Jeden Indián přistoupil a dotkl se Jimova ramene.

Jim zavrtěl hlavou a ukázal na Joea. Posel se dotkl Joea.

„Ne, ne, já nepatřím do Osady Míru!“ zvolal Joe a vyděšeně hleděl na bratra. „Jime, ztratil jsi rozum?“

Jim smutně zavrtěl hlavou, obrátil se k Wingenundovi a lámaným indiánským nářečím mu řekl, že misionářem je jeho bratr a že se snaží využít této příležitosti, aby se pro něho obětoval.

„Bílý otec je statečný, ale je příliš známý,“ přerušil ho Wingenund hlubokým hlasem a ukázal ke vchodu do stanu. „Ať se vrátí do Osady Míru!“

Indiánský posel přeřízl Joeovi pouta a znovu se pokusil odvést ho z poradního stanu. V Joeově tváři se jevila zuřivost a zároveň utrpení. Odstrčil posla stranou.

„Táhněte všichni k čertu, vy pitomí rudokoŽci! Jsem přítel Větru smrti. Já jsem zabil Delavara! Já jsem byl společníkem muže, kterému říkáte Le Vent de la Mort!“

Joeova vášnivá prudkost a pravda, jež se zračila v jeho jiskřících očích, vzbudily úctu Indiánů, třebaže je zcela nepřesvědčily. Divoši zvolna potřásali hlavami. Viděli tu dva bratry, z nichž jeden byl přítelem a druhý nepřítelem Indiánů, a oba byli ochotni jít ke kůlu a z lásky k druhému podstoupit strašlivá muka umírání. Šlechetné skutky dovedou vždy dojmout srdce Indiánů. Položit život za bratra bylo povaze Indiánů blízké. Lhostejnost a opovržení ke smrti vzbudily jejich obdiv.

Náhle náčelník připadl na způsob, jak věc rozhodnout.

„Ať vejde Wingenundova dcera!“ rozkázal.

Vstoupila štíhlá dívka – Šeptající vánek. Její krásný obličej se rděl, zatímco naslouchala svému otci.

„Wingenundova dcera má oči své matky, jež byly krásné jako oči laní, bystré jako oči sokolí a pronikavé jako oči orlí. Ať delavarská dívka osvědčí, že pochází z krve svého rodu. Ať ukáže, kdo je bílý otec!“

Plaše, ale bez váhání položila Šeptající vánek ruku na Jimovo rámě.

„Misionáři, odejdi!“ zahřměl náčelníkův rozkaz. „Za svůj život poděkuj dceři Wingenundově.“

Pokynul svému poslu. Bojovník uchopil Jima za paži.

„Sbohem, Joe,“ řekl přerývaně Jim.

„Sbohem, bratře,“ ozvalo se v odpověď.

Ještě jednou, naposledy, si pohlédli do očí. Jimův pohled prozrazoval strach, že svého bratra už nikdy nespatří. V Joeových očích hořel onen starý ocelový svit, výraz nezdolného ducha – dokud člověk žije, žije i naděje.

„Ať šóníský náčelník pomaluje svého zajatce černě!“ rozkázal Wingenund.

Když Jim opustil s poslem stan, Šeptající vánek se usmála, poněvadž zachránila člověka, kterého tak ráda slýchala v Osadě Míru mluvit; při děsivém rozkazu, který následoval, jí však zbledly líce. Černé pomalování znamenalo strašlivou smrt. Snažila se odvrátit svůj soucitný pohled od jeho bledého obličeje, ale zajatcovy chladné ocelové oči ji přitahovaly.

Zachránila jednoho, jen aby způsobila smrt druhého!

Bílí muži ji vždy vábili. Zachránila již mnoho zajatců. Zachovala se přátelsky dokonce i k Větru smrti, úhlavnímu nepříteli rudochů. A teď, když hleděla do očí tohoto mladého obra, jehož osud před chvílí závisel na jejích slovech, pevně se rozhodla, že zachrání i jeho.

Bývala vždy ostýchavá a plachá a bála se pozvednout zrak k očím bledé tváře. Teď však její jasné oči nebyly sklopené, ale pevně a odhodlaně hleděly vpřed.

Když přistoupila k zajatci a vzala ho za ruku, celou svou bytostí vyzařovala uvědomělou hrdost nad svou mocí – ještě i teď ho může zachránit.

Když Šeptající vánek políbila jinochovi ruku a poklekla před ním, vyjadřovala něžnou pokoru. Využila nepochybného práva indiánské dívky – vyvolila si bledou tvář za manžela.

Po jejím činu nastalo působivé ticho. Dívka zůstávala klečet. Wingenund začal opět přecházet sem a tam a Stříbrný hrot ustoupil se zachmuřeným obličejem do svého kouta. Ostatní sklonili hlavy na znamení, že dívčino rozhodnutí je nezrušitelné.

Ještě jednou zazněl zvučný náčelníkův rozkaz. Do stanu vstoupil jakýsi starý Indián, vrásčitý a vyzáblý, s tajemným obličejem, fantasticky ustrojený, a mávl hůlkou ozdobenou mušlemi. Zamumlal nějaká podivná slova a za zpěvu jakési dlouhé písně odešel.

Šeptající vánek povstala a mírný, zářivý úsměv jí pohrával na tváři. Stále ještě držíc Joea za ruku, odvedla ho z poradního stanu a šla s ním mezi dlouhými řadami mlčících Indiánů po cestě vroubené vigvamy. Joe ji následoval jako ve snu.

Čekal, že se každou chvíli probudí a spatří mezi listy prosvítat hvězdy. Přece však zřetelně cítil vlahý, měkký stisk její drobné ruky. Nebylo pochyb, že tato štíhlá, půvabná postávaje skutečná.

Šeptající vánek mu pokynula, aby vstoupil do stanu úctyhodných rozměrů. Úžasem a vděčností dosud oněmělý, uposlechl.

Dívka se obrátila k Joeovi. Třebaže v jejím výrazu ještě přetrvávaly stopy hrdosti, všechna její ohnivost již zmizela. Ňadra se jí dmula s každým usilovným, rychlým nadechnutím, třásla se jako polapená laň.

Ale nakonec se dívčiny chvějící řasy zvedly a Joe spatřil dvě sametově hebké oči potemnělé plachým strachem, přece však skrývající ve svých třpytivých hlubinách nevyslovenou naději a lásku.

Indiánské léto, ono kouzelné údobí, rozestřelo svůj zlatý, snivý opar nad delavarskou vesnicí. Lesy plápolaly podzimním ohněm, louky bohatě kvetly.

Pro Joea byly tyto dny dobou okouzlení. Jeho divoké srdce nalezlo konečně svou družku. Nyní byl dobrovolným a ochotným zajatcem. Všechna jeho náklonnost k jiným ženám, všechny jeho vzpomínky se rozplynuly v lásku k jeho indiánské nevěstě.

Šeptající vánek okouzlovala oči, mysl i srdce. Každý den jako by povstala v nové, ještě svěžejší kráse. Nejpůvabnější na ní byla její milující, nevinná duše. Byla neposkvrněná jako nejprůzračnější pramen a zrcadlila se v ní čistota a prostota jejího života.

Když Šeptající vánek pozvedla své temné oči, zazářily jako osamělá hvězda. Když tiše promluvila, její hlas zněl jako hudba.

„Miláčku,“ zašeptala jednoho dne Joeovi, „nauč indiánskou dívku, aby tě víc milovala. Šeptající vánek by ráda odešla s tebou k tvému lidu, ale bojí se svého přísného otce. Wingenund by vypálil Osadu Míru. Indiánské kmeny se chvějí před hromem jeho zloby. Buď trpělivý, můj náčelníku. Čas mění listy, a změní i zlobu bojovníků. Šeptající vánek tě osvobodí a vysvobodí i samu sebe, aby mohla s tebou odejít daleko k vycházejícímu slunci, kde žije tvůj lid. Bude tě milovat a bude ti věrná jako severní hvězda poutníkovi za jasné noci. Její láska bude věčné jaro, kde květy vždy znovu a znovu rozkvétají, svěží a líbezné. Bude milovat tvůj lid, vychovávat tvé děti a bude stále sedět ve dveřích tvého domova a modlit se, aby vanul příznivý západní vítr. Anebo, jestli si to můj náčelník přeje, budeme žít indiánským životem, volní a svobodní jako dva orli na své osamělé skále.“

Třebaže se Joe zcela oddal lásce ke své nevěstě, nezapomínal, že Kate je v renegátově moci a že ji musí vysvobodit. Poněvadž věděl, že Girty drží nešťastnou dívku kdesi poblíž delavarské vesnice, rozhodl se, že to místo najde. Vymyslel a posoudil nejrůznější plány. Domníval se, že bude nejlíp, využije-li pomoci Šeptajícího vánku. Především bude třeba zjistit, kde se Girty zdržuje, vysvobodit Kate a potom s ní a se svou indiánskou manželkou uprchnout. Třebaže byl vždy optimistický, přece si uvědomoval nebezpečí tohoto podniku. Kdyby Šeptající vánek zradila svůj lid, znamenalo by to smrt pro ni i pro něho. A Joe by byl raději strávil zbytek svého života v indiánské vesnici, než aby přivedl do záhuby dívku, jejíž láska ho zachránila. Přesto však si myslel, že by se mu mohlo podařit s ní uprchnout, a spřádal plány k tomuto cíli.

Zatím se co nejvíce stýkal s Indiány, a tak jako jinde, i zde mu jeho příjemná povaha spolu s jeho tělesnou zdatností brzy získala značnou oblibu. Dokonce byl v přátelských vztazích s Dýmkou. Snědý válečný náčelník měl Joea rád, poněvadž vzdor nepřátelství, které vzbudil u některých dřívějších nápadníků Šeptajícího vánku, si z nich dokonce tropil šašky. Po pravdě Joeovy žerty vzbudily nejednu bouři; ale mladí bojovníci, kteří bývali nápadníky Wingenundovy půvabné dcery, se báli svalnaté bledé tváře, a ještě více posměchu kmene. Proto mohl bez nesnází ve svých žertech pokračovat. Joe měl v úmyslu vzbudit v Indiánech přesvědčení, že je ve svém novém životě úplně šťastný – což také byl. Přesto by mu však bylo lépe vyhovovalo být volný. Podařilo se mu Indiány oklamat. Zpočátku ho bedlivě střežili, ale pak jejich ostražitost ochabovala, a nakonec ustala úplně.

Bezpochyby k tomu přispělo i vzmáhající se rozčilení, které se náhle zmocnilo Delavarů. Ve velkém stanu se konalo jedno poradní shromáždění za druhým. Do ležení přicházeli noví a noví poslové. Nadcházela nějaká vážná krize.

Joe nedokázal vypátrat, co to všechno znamená. Další starost mu působilo, že Šeptající vánek pozbyla svého veselého, radostného rozpoložení mysli a zesmutněla. Když se jí zeptal, proč je nešťastná, mlčela. A navíc ho překvapilo, že když se jí otázal, co by řekla tomu, kdyby společně uprchli, byla by nejraději odešla ihned. Třebaže tato záhada Joea mátla, nijak zvlášť ho nevyváděla z míry ani neovlivnila jeho plány, spíše je ještě podporovala. Uvědomoval si, že přítomnost Simona Girtyho a Elliotta a několika dalších renegátů, které neznal, je známkou neklidu mezi Indiány. Tito proroci zla chodívali od osady k osadě a podněcovali Indiány k válečným činům. Mír znamenal pro tyto muže pád a smrt. Po celý den až dlouho do noci se měli k dílu. Joe nejednou zaslechl, jak Girty pozvedá svůj chraptivý hlas v poradním stanu. Dýmka bez přestání štval do války.

Třetího dne porad zastavil před stanem Šeptajícího vánku jezdec na koni a zahalekal. Joe přistoupil ke vchodu a uviděl bělocha, jehož bystrý, hezký obličej se mu zdál povědomý.

„Na slovíčko!“ pravil cizinec. Mluvil stroze, velitelsky, jako člověk uvyklý moci.

„Na tolik slov, kolik chcete. Kdo jste?“

„Jsem Isaak Zane. Jste Wetzelův druh, nebo renegát Deering?“

„Nejsem o nic víc renegát než vy sám. Indiánská dívka mě zachránila a vzala si mě za manžela,“ řekl Joe chladně. Byl překvapen a nevěděl, jak si vysvětlit Zaneovo chování.

„Výborně! Těší mě, že vás poznávám,“ odpověděl Zane okamžitě a tón jeho hlasu i výraz obličeje se změnily. Podal Joeovi ruku. „Jenom jsem chtěl mít jistotu. Nikdy jsem renegáta Deeringa neviděl. Teď je tady. Jsem na cestě do vesnice Wyandotů. Byl jsem ve Fort Henry a můj bratr mi vypravoval o vás a o vašich přátelích. Když jsem přijel sem, slyšel jsem od Simona Girtyho, co vás potkalo. Jestli můžete, musíte odtud zmizet. Kdybych se toho mohl odvážit, vzal bych vás s sebou do osady Hurónů, ale to je nemožné. Zmizte, dokud můžete.“

„Děkuju vám, Zane. Měl jsem podezření, že něco není v pořádku. Co se vlastně děje?“

„Nemůže to ani být horší,“ zašeptal Zane a rozhlédl se kolem, jestli je snad někdo neposlouchá. „Girty a Elliott, podporovaní tímto Deeringem, jsou pobouřeni vlivem, který mají vaši přátelé na Indiány. Štvou proti Osadě Míru. Přišli na Tarhea, hurónského náčelníka, a žádali ho, aby se připojil ke společnému tažení proti Osadě. Renegáti zřejmě nezuří ani tak na vaše přátele, jako spíše na Indiány, kteří v Osadě Míru žijí. Vědí, že budou-li tito Indiáni pobiti, vliv Osady Míru bude navždy zlomen. Dýmka prahne po krvi. Renegáti pozvolna otravují mysl těch několika málo náčelníků, kteří jsou Osadě Míru příznivě nakloněni. Vyhlídky jsou bědné! Bědné!“

„Co můžu udělat?“

„Co nejrychleji prchnout. Jestli můžete, tak zmizte, a to s puškou. Pusťte se po dolejším potoku a jděte po proudu až k Ohiu a pak se dejte na východ k Fort Henry.“

„Ale já chci zachránit tu bílou dívku, kterou tady někde skryl Jim Girty.“

„To je zcela nemožné! Nepokoušejte se o to, jestli nechcete přijít o život. Jim Mrchožrout, jak říkáme Girtymu, je řezník. Nejspíše to děvče už zavraždil.“

„Neodejdu odtud, dokud se o to nepokusím. A pak je tu moje žena, indiánská dívka, která mě zachránila. Chce odejít se mnou. Nemůžu ji opustit.“

„Varuju vás, nic jiného nemůžu udělat. Kdybych byl na vašem místě, nikdy bych neodešel, aniž bych se pokusil najít to bílé děvče, a nikdy bych neopustil svou indiánskou ženu. Tohle všechno jsem si už prodělal. Jste jistě dobrý zálesák, jinak by vás Wetzel nebyl nechal u sebe. Zvolte si příhodnou chvíli a zkuste to. Radil bych vám, abyste přiměl svou indiánskou dívku, aby vám řekla, kde je Girty. Ví to, ale bojí se vám to říct, protože má z Girtyho strach. Od Šóního si vemte zpátky svého psa a koně. Je to nádherný kůň. Jistě vás oba odnese do bezpečí. Vezměte ho Stříbrnému hrotu!“

„Ale jak?“

„Jděte rovnou k němu a žádejte svého koně a psa. Tihle Delavarové jsou většinou poctiví, přes veškerou svou krutost a krveprolévání. Jenže pro ně moc znamená právo. Delavarové se nebudou pokoušet získat pro vás vašeho koně, ale budou na vaší straně, když uplatníte svá práva. Beztoho nemají toho Sóního rádi. Jestliže vám Stříbrný hrot odmítne koně vydat, popadněte ho, dříve než se bude moct chopit zbraně, a důkladně mu napráskejte. Jste dost urostlý, aby se vám to podařilo. Delavary pobaví, když uvidí, jak ho zmlátíte. On a Girty jsou jedna ruka, proto se tu pořád zdržuje. Věřte mi, tohle je nejlepší způsob, jak to vyřešit. Udělejte to veřejně, a nikdo vám nebude překážet.“

„Zatraceně, Zane, uštědřím mu výprask, jaký ještě nedostal!“

„Teď už musím jít! Pošlu k vašemu bratrovi do osady wayndotského posla. Je třeba, aby dostali výstrahu. Sbohem. Mnoho štěstí! Doufám, že se ještě někdy uvidíme.“

Joc pozoroval Zanea, jak rychle odjíždí po cestě a mizí mezi keři. Šeptající vánek přistoupila ke vchodu a starostlivě na Joea pohlédla. Objal ji kolem ramen a vešel s ní do stanu. Rychle jí sdělil, že se dozvěděl, proč se konají ona poradní shromáždění, že se rozhodl prchnout a ona že musí vypátrat, kde je Girtyho úkryt. Šeptající vánek se mu vrhla do náruče a s energií a vášní u ní neobvyklou prohlásila, že pro něho se odváží všeho. Řekla mu, že zná směr, odkud se Girty vždycky vrací do vesnice, a nepochybně dokáže najít jeho úkryt. S chytrostí pravé Indiánky navrhla plán, který Joe ihned uznal za skvělý. Až Joe získá zpět svého koně, bude se Šeptající vánek projíždět kolem osady a pak si vyjede do lesů, koně tam nechá, vrátí se a řekne, že jí utekl. Odpoledne pak půjdou pomalu procházkou kolem potoka, jak mívali ve zvyku, a snad se jim vzhledem k rozruchu, který způsobily porady, podaří nepozorovaně uniknout. Najdou koně, pokud možno osvobodí zajatou a pak se vydají co nejrychleji na východ.

Joe ihned opustil stan, aby začal plán uskutečňovat. Hned na začátku měl štěstí, neboť před poradním stanem potkal Stříbrného hrota. Šóní vedl Laňce a Joeův pes šel v patách za ním. Přímo před zástupem Indiánů čekajících na zahájení rady zastoupil Šónímu cestu.

„Stříbrný hrot má koně a psa bledé tváře,“ pravil Joe hlasitě.

Náčelník nadutě vzhlédl a ostatní Indiáni se přišourali blíže. Všichni věděli, jak Šóní zvířata získal, a nyní čekali, co asi z nařčení bledé tváře vzejde.

„Bledá tvář – mnoho lhát,“ zavrčel Indián. Jeho tmavé oči prohnaně světélkovaly a ruka mu zdánlivě bezděčně sjela k topůrku tomahavku.

Joe se rozmáchl svou dlouhou paží. Pěstí zasáhl Šóního do brady a srazil ho k zemi. Indián vyrazil strašlivý výkřik, vytrhl zbraň a pokusil se vstát, ale nepatrný okamžik, o který se při vytahování tomahavku opozdil, byl pro jeho záměr osudný. Joe se na něho vrhl prudce jako tygr. Jedním kopnutím mu vyrazil tomahavk, až zbraň odletěla, a druhým kopancem srazil Šóního opět k zemi. Zaslepen zuřivostí Stříbrný hrot vyskočil a beze zbraně se vrhl na svého protivníka. Nebyl však boxer a nepodařilo se mu Joea zasáhnout. Joe, pohyblivý a mrštný, obratně unikal před útočícím Indiánem a hbitě kolem něho poskakoval. Jeden, dva, tři tvrdé údery Stříbrným hrotem otřásly a čtvrtý, uštědřený plnou silou Joeovy mocné paže, zasáhl Indiána právě ve chvíli, kdy nestál dost pevně, a srazil ho, potlučeného a zkrvaveného, na trávu. Indiáni, kteří je obklopovali, pohlíželi pohrdavě na přemoženého Sóního a vyjadřovali svou pochvalu charakteristickým mručením.

Joe kráčel s pyšně se vzpínajícím Lancem zpět ke svému stanu. Moše mu oddaně skákal po boku. Šeptající vánek vyběhla Joeovi rozradovaně vstříc.

Šeptající vánek řekla Joeovi, že odpoledne se má konat důležité poradní shromáždění. Proto bude lépe, když se pokusí prchnout, hned jak se náčelníci sejdou. Šeptající vánek tedy vsedla na koně a k velkému potěšení přihlížejících Indiánů se s ním projížděla sem a tam po cestě vedoucí osadou. Rozháněla lelkující dav na trávníku, tryskem projížděla bočními cestami a poskytla každému v táboře možnost, aby si ji prohlédl, jak pevně sedí na vraném hřebci. Potom s ním vyjela podél potoka ven z osady. Indiáni, uvyklí na to, že jednala vždy podle svého, v tom neviděli nic neobyčejného. Když se za hodinu vrátila s rozcuchanými vlasy a se šaty v nepořádku, nikdo jí nevěnoval žádnou mimořádnou pozornost.

Toho odpoledne Joe a jeho nevěsta byli opravdu miláčky Štěstěny. S Mošem, běžícím vpředu, se bez nesnází dostali z tábora do lesů. Jakmile se octli v lesích, Šeptající vánek vedla Joea rychle k východu. Když vystoupili na vrchol skalnatého hřebene, ukázala na houštinu před sebou a. řekla, že někde tam v oné hustě zarostlé úžlabině je Girtyho chatrč. Joe se rozmýšlel, zda nemá s sebou vzít Mošeho. Rád by byl měl psa s sebou, ale v případě, že by musel prchat, bylo třeba, aby Šeptající vánek našla jeho stopu, a proto nechal Mošeho u ní.

Pustil se po hřbetu dolů, a ještě neušel ani sto kroků, když nad šedými balvany spatřil doškovou střechu chatrče. Tak divoké a zapadlé bylo toto zákoutí, že by byl srub nikdy nenašel z jiného místa než právě z toho, které tak šťastně objevil.

Výborně mu teď posloužilo, že se vyučil a procvičil u Wetzela. Přes drsné kameny a ostružiní si zvolil nejvýhodnější cestu a neustále se pozorně kryl. Postupoval tak opatrně, jako by onen proslulý zálesák byl za ním. Srub byl zakryt vavřínovou houštinou. Ale Joe již znal směr, kde chatrč stála. Lehl si na zem a opatrně, přesto však rychle se proplazil houštinou, neboť věděl, že není času nazbyt. Konečně před ním stála zadní stěna srubu.

Byla sroubena z hrubě přitesaných trámů, které byly stejně hrubě a neuměle spojeny navzájem. Na několika místech se ze spár mezi trámy vydrolil jíl, takže tu vznikly nevelké otvory. Jako had se Joe přiblížil až těsně ke srubu. Nadzvedl hlavu a jednou škvírou nahlédl dovnitř.

Zachvěl se hrůzou a okamžitě se zase skrčil do trávy. Takřka se zalkl, jak se snažil potlačit výkřik.

KAPITOLA 17

Scéna, kterou Joe zahlédl, ho na několik okamžiků ochromila, že nebyl schopen pohybu. Nemohoucně ležel a těžce oddychoval, naplněn strašnou zuřivostí. Snažil se uklidnit svůj vztek, zvážit situaci, neukvapit se. Objevil Girtyho doupě, kam bylo zavlečeno tolik bílých žen, aby už nikdy nespatřily svůj domov a přátele. Spatřil renegáta, jak spí, klidně spí jako každý jiný člověk. Jak může ten darebák spát! Uviděl i Kate a pohled na ni ho ochromil. Aby se přesvědčil, že jeho obavy nejsou plané, znovu se vztyčil a nahlédl do otvoru. Když to udělal, ozval se zevnitř slabý výkřik.

Girty ležel na bizoní kožešině poblíž dveří, zavřených na závoru. Kate seděla za ním, schoulená v jednom koutě srubu. Kolem pasu měla uvázán dlouhý jelenicový řemen, jehož druhý konec byl upevněn k trámu. Vlasy měla rozcuchané a zamotané a obličej i paže samou modřinu. A co horšího, její naříkavé sténání, nesmyslné pohyby hlavou a její prázdný výraz svědčily o tom, že se pomátla. Zešílela. Třebaže Joea zavalila mučivá lítost a tu vystřídala zuřivost, jež mu vzplanula v hrudi, nemohl než děkovat Bohu, že se zbláznila. Bylo milosrdné, že Kate si své utrpení už neuvědomovala. Vyskočil jako lev a vrhl svou mohutnou postavu proti dveřím.

Prásk! Dveře vyletěly z pantů.

Girty se zděšeným výkřikem vyskočil, a jak vstával, vytrhl nůž. Ale dřív než mohl bodnout, Joe druhým skokem, ještě zuřivějším než první, dopadl přímo na renegáta. Když padali k zemi, Joe sevřel darebákovo zápěstí chvatem, který doslovně lámal kosti. Nůž Girtymu vypadl a odletěl od zápasících mužů. Chvíli se zmítali na podlaze a svírali se v drtivém objetí. Renegát byl silný, pružný a kluzký jako úhoř. Dvakrát se svému protivníkovi vykroutil. Bojoval a skřípal přitom zuby jako hyena. Bojoval o život – o život, který není nikomu dražší než zbabělci a vrahovi. Z Joeových očí sálala záhuba a z renegátových bledých rtů vycházel výkřik za výkřikem.

Zápas byl strašný, ale krátký. Joe jako by měl sílu deseti mužů. Dvakrát strhl Girtyho k zemi jako vlk jelena. Vrhal ho proti stěně, pokaždé o kousek blíž k noži. Když měl nůž na dosah, uštědřil renegátovi prudkou ránu do spánku a darebák ochabl ve svém zápolení. Joe poklekl Girtymu na prsa, sáhl po noži a mohutně se rozpřáhl. Šílený touhou po zloduchově krvi, jásavě vykřikl.

Ale toto krátké prodlení zachránilo Girtymu život.

Kdosi vyrazil Joeovi nůž z ruky. Joe se skokem vztyčil a shledal, že stojí proti Stříbrnému hrotu. Náčelník svíral tomahavk, jímž vyrazil mladíkovi zbraň z ruky, a soudě podle jeho planoucích očí a nenávistného úšklebku, měl v úmyslu roztříštit nyní bledé tváři lebku.

Skokem rychlejším než myšlenka prolétl Joe kolem Stříbrného hrotu k tyči ležící na podlaze. Byl by mohl snadno utéci, protože dveře byly před ním a Šóní za ním, ale Joe neutekl! Popadl tyč a vrhl se na Indiána. Nastal souboj, v němž rudochova rychlost a lstivost soupeřila s bělochovou silou a zuřivostí. Stříbrný hrot se vyhýbal strašným ranám, kterými Joe na něho dotíral; zneškodnil mnohé, z nichž každá by mu byla roztříštila lebku. Mrštně jako kočka odrážel každý útok a jeho temné oči mezitím číhaly na příležitost. Pouze se bránil a zchytrale si šetřil sílu na dobu, až se jeho soupeř unaví.

Nakonec zachytil ránu tyčí svým tomahavkem, ztlumil její sílu a pak se rychlým pohybem vrhl k zemi a pevně sevřel Joeovi nohy. Už dávno předtím vytasil nůž a teď ho použil a pohroužil čepel mladíkovi do boku.

Jakkoliv chytrá a úspěšná byla Indiánova lest, přece úplně selhala, protože Joe si nepřál nic jiného než dostat Šóního do rukou. Když oba společně padali, Joe ucítil ostrou bolest. Sáhl za sebe a uchopil Indiánovo zápěstí. Použil vší své síly a zkroutil Stříbrnému hrotu ruku tak, že mu ji nejen vykloubil, ale že i kosti zapraskaly.

Stříbrný hrot viděl, že se dopustil osudné chyby, nevydal však ani hlásku. Třebaže byl zmrzačen, vší silou se zoufale snažil Joeovi vytrhnout nebo vykroutit, ale bylo to stejně marné, jako by byl v rukou obra. Mládenec s ním zacházel s bezohlednou zuřivostí, jíž nebylo možno odolat. Náhle popadl nůž, který Stříbrný hrot nebyl s to zmrzačenou rukou udržet, a vrazil jej Indiánovi do hrudi.

Všechny Indiánovy svaly ochably, jako by povolilo nějaké velké napětí. Nohy se pomalu natáhly, paže mu klesly a z hrudi vytryskl tmavý proud. Tvář mu zastřel stín, ani tmavý, ani světlý, prostě jen stín. Z očí zmizela nenávist; neviděly už nepřítele, pohlížely s chmurnou otázkou za něho a pak strnuly v smrti. Stříbrný hrot zemřel tak jako žil – jako náčelník.

Joe se rozhlédl po Girtym. Byl pryč, během zápasu vyklouzl. Mladík se obrátil, aby vysvobodil ubohou zajatou, a s vyděšeným výkřikem uskočil. Kate ležela v jezeru krve. Renegát se obával, že by mohla být vysvobozena, a proto ji zavraždil a pak ze srubu uprchl.

Téměř oslepen hrůzou a vrávoraje slabostí, Joe se obrátil, aby opustil srub. Poněvadž si uvědomoval, že je vážně, možná nebezpečně zraněn, moudře si pomyslel, že nesmí odtud odejít beze zbraní. Už dříve si povšiml kolíků, na nichž visela renegátova puška, a dával si při zápasu záležet, aby neustále byl mezi ní a svými nepřáteli. Sundal pušku a růžky na prach, které k ní byly přivázány, naposled se zachvěním pohlédl na ubohou Kate a opustil srub.

Uvědomoval si podivnou lehkost v hlavě, ale nepociťoval bolest. Z šatů mu kapala krev. Nevěděl, nakolik to byla jeho krev vlastní a nakolik Indiánova. Své kroky řídil spíše instinktem než zrakem. Byl stále slabší, hlava se mu začínala točit, a přesto pokračoval, protože věděl, že najde-li Šeptající vánek, udrží si život i svobodu. Došel na vrcholek hřebene; viděl rozmazaně, síly ho opustily. Hlasité vykřikl a svalil se na tvář. Nejasně, jakoby zdálky, uslyšel psí zakňučení. Ucítil na obličeji něco měkkého a vlhkého. Pak ztratil vědomí.

Když se probral, ležel na lůžku z kapradí pod převislou skálou. Slyšel zurčení proudící vody, jež se mísilo se zpěvem ptactva. Poblíž něho ležel Moše a v pozadí se tyčila stěna zeleného houští. Ani Šeptající vánek, ani jeho koně nebylo vidět.

Pociťoval snovou malátnost. Byl unavený, ale neměl bolesti. Když zjistil, že se může bez potíží pohnout, usoudil, že jeho slabost byla způsobena spíše ztrátou krve než nebezpečností rány. Sáhl si na místo, kde byl bodnut, a nahmatal měkký, teplý obvaz, takový, jaký se dá vyrobit z chumáče mokrého listí. Někdo mu rozšněroval jeho loveckou košili – viděl, že řemínky nejsou tak, jak je obvykle vázal – a ránu ošetřil. Joe po určitém rozvažování usoudil, že Šeptající vánek ho našla, uložila ho co nejpohodlněji a pak nechala Mošeho na stráži a odešla buď na lov, nebo zpět do indiánského ležení. Puška a růžky s prachem, které vzal z Girtyho chatrče, spolu s nožem Stříbrného hrotu ležely vedle něho.

Jak tam Joe ležel a očekával návrat Šeptajícího vánku, jeho úvahy nebyly nijak příjemné. Měl opravdu štěstí, že zůstal naživu, neměl však velkou naději, že by mu štěstí bylo nakloněno i nadále. Všechno se teď spiklo proti jeho útěku. Girty jistě poštve Delavary po jeho stopě jako smečku hladových vlků. Joe nedovedl pochopit, proč tu není Šeptající vánek. Raději by zemřela, než aby ho opustila. Možná ji Girty zajal a teď prohledává les, aby našel i jeho.

„Příště dostanu já jeho, nebo dostane on mě,“ mručel Joe v hořké zlobě.

Jeho myšlenky zalétly do budoucnosti. Nebál se hladu, protože Moše dovedl kdykoliv chytit králíka nebo sviště. Až spotřebuje proužky masa, které si ukryl v kabátě, může si rozdělat oheň a opéci si další. Největší starost mu dělalo pronásledování. Cestou od chatrče zanechával krvavou stopu, což znamená, že ji lze snadno sledovat. Neodvažoval se však riskovat a podstoupit velkou námahu, dokud nedopřeje své ráně čas, aby se zahojila. I když se mu podaří uniknout Girtymu a Delavarům, jeho budoucnost nebude růžová. Zkušenosti několika posledních dnů ho nejen zchladily, ale ukázaly mu také skutečný život pohraničí.

Do Joeových úvah proniklo slabé Mošeho zavrčení. Pes zvedl čenich z pracek a podezřívavě zavětřil. Mladík zaslechl zvenčí slabý šelest a v příštím okamžiku se zaradoval, neboť spatřil Šeptající vánek. Vešla rychle, pružnou, půvabnou chůzí, a rozletěla se k němu jako závan větru. Poklekla, políbila ho a zašeptala něžná, lichotivá slůvka.

„Vánku, kde jsi byla?“ zeptal se jí Joe smíšeným anglicko-indiánským nářečím, jímž se dorozumívali.

Odpověděla, že pes ji k němu dovedl přede dvěma dny. Byl v bezvědomí. Vyčistila a zavázala mu ránu a zůstala s ním celou noc. Druhého dne, když zjistila, že je nemocný a v delíriu, rozhodla se riskovat návrat do vesnice. Budou-li se ptát, může říci, že ji opustil. Pak si najde způsob, jak se k němu vrátit a přinést mu léčivé byliny na ránu a utišující nápoj. Jak se ukázalo, Girty se vrátil do indiánského tábora. Byl potlučený a pohmožděný a rozpálený zuřivým vztekem. Okamžitě šel k Wingenundovi a otevřeně obvinil Šeptající vánek, že pomohla svému bělošskému muži k útěku. Wingenund si předvolal dceru a vyslýchal ji. Přiznala se otci ke všemu.

„Odejdi!“ pravil náčelník Delavarů. „Ať tvůj stín už nikdy nepadne na dveře Wingenundova vigvamu. Ať květina Delavarů uvadne na cizích lučinách. Jdi! Šeptající vánek je volná!“

Slzy se jasně třpytily v očích indiánského děvčete, když vyprávěla Joeovi svůj příběh. Milovala svého otce, a už ho víckrát nespatří.

„Šeptající vánek je volná,“ zašeptala. „Až se jejímu pánovi navrátí síla, může ho následovat do vesnice bílých. Vánek bude žít jen pro něho.“

„Takže se nemusíme nikoho bát?“ zeptal se Joe.

„Teď, když je náčelník Šóníů mrtvý, nemusíme se bát žádného rudocha.“

„Bude nás Girty pronásledovat? Je to zbabělec, bude mít strach přijít sám.“

„Bílý divoch je had v trávě.“

Následovaly dva dlouhé dny, kdy milenci leželi klidně v úkrytu. Třetího dne ráno se Joe domníval, že by se mohl odvážit vydat se do Osady Míru. Šeptající vánek přivedla koně pod kámen, na němž zraněný stál, a tak mu umožnila nasednout. Pak vsedla za něho.

Slunce právě zlatilo obzor, když vyjeli z lesů na širou pláň. V dohledu nebyla živá duše. Při okraji lesa byla půda rovná a kůň kráčel snadno. Během dopoledne Joe několikrát slezl z koně u hromady kamení nebo u padlého stromu. Urazili mnoho mil, aniž raněný pociťoval nějakou vážnou nepříjemnost, až na to, že byl unaven.

Právě přijížděli k nevelkému kopečku či pahrbku porostlému stromy a křovinami, když Šeptající vánek ucítila na ruce něco teplého. Pohlédla na ruku a zděsila se – měla ji zkropenou krví. Joeova rána se otevřela. Řekla mu, že musí sesednout a zůstat zde, dokud nenabude sil. Raněný sám považoval toto rozhodnutí za moudré. Teď budou nejspíš bezpečni, protože jsou jistě mimo indiánskou stezku a mnoho mil od tábora. Sestoupil tedy z koně a posadil se na padlý kmen, zatímco Šeptající vánek hledala vhodné místo, kde by si mohli vybudovat dočasný přístřešek.

Joeův pohled padl na strom, jenž byl u země velmi zduřelý. Podobal se mnoha jiným stromům. Nebyla to jen tato zvláštnost, jež Joea upoutala. Joe tento strom už někdy viděl. Nikdy nezapomněl na nic, čeho si v lesích jednou povšiml. Rozhlédl se na všechny strany. Právě za ním byla ve skupině stromů mezera. V ní se tyčil kolmý kámen pokrytý mechem a lišejníkem; nad ním rozpřahoval dub své dlouhé, pěkné větve. Zachvěl se při vzpomínce, jež se mu vybavila při pohledu na toto povědomé prostředí. Byl to Krásný pramen, ono místo, kde Wetzel zachránil Nell, kde pobil Indiány za nočního útoku, na který Joe nikdy nezapomene.

KAPITOLA 18

Asi tak týden potom, co se Jim a děvčata ztratili, George Young a David Edwards seděli jednou večer na schůdkách svého srubu a dívali se bezútěšně na lesní scenérii. Jakkoliv těžkých bylo deset let jejich práce mezi Indiány, nic jimi neotřáslo tolik, jako ztráta mladých přátel.

„Dave, povídám ti, ta tvá domněnka, že je zase spatříme, je absurdní,“ tvrdil George. „Nikdy nezapomenu, jak ten darebák, ten Girty, mluvil s Nell. Vždyť ona úplně zvadla jako květina sežehnutá ohněm. Nechápu, proč mě pustil a Jima zajal, ledaže by v tom měl prsty ten Šóní. Doposud jsem si nikdy nepřál, abych byl lovcem, až teď. Vydal bych se za Girtym. Slyšel jsi právě tak jako já, kolik ukrutností napáchal. Raději bych viděl Kate a Nell mrtvé než v jeho moci. Raději bych je zabil!“

Young v těchto několika posledních dnech očividně zestárl. Na spáncích se mu objevily modré žíly, tvář mu pohubla a zbledla, v očích se mu zračila bolest. Dřívější výraz trpělivosti, který se k němu tak dobře hodil, zmizel.

„Georgi, nedovedu si vysvětlit své představy a pocity, jinak by se mi snad ulehčilo,“ odpověděl Dave. Také jeho tvář byla zbrázděna zármutkem. „V poslední době mám podivné myšlenky a sny, jaké jsem nikdy nemíval. Vložná Že jsem tak nervózní právě z těchto strastí. Nemůžu se vzpamatovat. Nemůžu ani kázat, ani pracovat.“

„Já také ne! Toto neštěstí tě zasáhlo právě tak těžce jako mě. Ale Dave, máme stále své povinnosti. Trpět a zas trpět, to je náš život. Nesmíme se vyhýbat práci ani zahořknout jen proto, že sluneční paprsek rozjasnil na krátký čas šeď našich dnů a pak zmizel. Ale stejně se s tím nedovedu vyrovnat. Co mě nejvíc ubíjí, je hrozný strach o ni – o ni!“

„Já také trpím, když na to pomyslím, ba víc, jsem z toho celý chorý a sklíčený. Cítím, jako by nás tu čekala nějaká pohroma. Nikdy jsem nebyl pověrčivý ani jsem si nepotrpěl na předtuchy, ale v poslední době mám neustále podivné obavy.“

V této chvíli vyšli ze sousedního srubu pan Wells a Heckewelder.

„Dostal jsem dnes zprávu po důvěryhodném poslu. Girtyho a jeho zajatce v delavarských vesnicích nikdo neviděl,“ řekl Heckewelder.

„Je velmi nepravděpodobné, že by je vzal do některé vesnice,“ mínil Edwards. „Co soudíte o tom, že zajal Jima?“

„Snad to způsobil Dýmka. Ten delavarský vlk cvaká zuby. Dýmka je obzvláštním nepřítelem Osady Míru a – co se to děje?“

Tiché zahvízdání z křovin poblíž potoka upoutalo pozornost všech. Mladí muži vyskočili, aby se podívali, co to znamená, ale Heckewelder je zadržel.

„Počkejte,“ pravil, „kdoví co za tím signálem vězí.“

Bez dechu napjatě čekali. Zanedlouho se hvízdnutí opakovalo a hned nato vystoupila z houštiny vysoká mužská postava. Byl to běloch, ale na tu vzdálenost jej nebylo možno poznat. Cizinec zamával rukou, jako by je žádal, aby přišli za ním a počínali si obezřetně.

Šli k houštině, a když byli na několik kroků od muže, pan Wells zvolal: „To je přece ten člověk, co přivedl naši výpravu do osady. To je Wetzel!“

Ostatní muži lovce nikdy neviděli, i když samozřejmě znali jeho jméno, a tak si ho velmi zvědavě prohlíželi. Lovcův jelenicový oblek byl promáčený, roztrhaný a plný bodláků. Na jeho lovecké košili byla tmavá místa, zřejmě skvrny od krve.

„Vy jste Wetzel?“ zeptal se Heckewelder.

Lovec přikývl a ustoupil o krok za keř. Sehnul se, zvedl něco ze země. Byla to dívka. Nell! Byla velice bledá – ale byla naživu. Slaboučký, šťastný úsměv jí rozzářil tvář.

Nikdo nepronesl ani slovo. Pan Wells ji s výrazem něžného soucitu vzal do náruče. Čtyři muži obrátili své bázlivé, tázavé pohledy na lovce, ale nikdo nedokázal promluvit.

„Je v pořádku a není poraněná,“ ujistil je Wetzel, „jenom je vyčerpaná. Posledních deset mil jsem ji nesl.“

„Bůh vám žehnej, Wetzeli!“ zvolal pan Wells. „Nellinko, Nellinko, můžeš mluvit?“

„Drahý strýčku – jsem – v pořádku,“ ozvala se slabá odpověď.

„A co Kate? Co je – s ní?“ zašeptal George Young rty suchými jako kukuřičné šustí.

„Dělal jsem, co jsem mohl,“ odpověděl lovec s prostou důstojností.

„Povězte nám, co se stalo,“ vmísil se Heckewelder.

„Stopoval jsem je a podařilo se mi utéct s touhle zlatovláskou. Snažil jsem se přeříznout Jimova pouta a osvobodit i jeho, když jsem běžel kolem, ale marně. Když jsem naposledy viděl Joea, opíral se o skálu a rval se jako divoká kočka. Obávám se nejhoršího, co se tejče obou bratrů a toho druhýho děvčete.“

„Nemůžeme pro ně něco udělat?“ zeptal se pan Wells.

„Nic.“

„Wetzele, máte tušení, proč zajali Jamese Downse?“ vyptával se Heckewelder. „Počítám, že jo.“

„Proč tedy?“

„Dýmka a jeho bílý kumpáni nemaj rádi vaši osadu.“

„Myslíte, že nám hrozí nebezpečí?“

„Počítám, že jo.“

„A co nám radíte?“

„Sbalte si svejch pět švestek, vemte děvče a pojďte se mnou. Dovedu vás zpátky do Fort Henry.“

Heckewelder nervózně přešel ke stromu a zase zpátky. Young a Edwards pohlédli zmateně jeden na druhého. Oba si vzpomněli na Edwardsovu předtuchu. Panu Wellsovi unikl hněvivý výkřik.

„Jakže? Naléháte, abychom utekli od své povinnosti? Nikdy! Nikdy! Měli bychom se vrátit do osady bílých usedlíků a přiznat, že jsme se báli pokračovat ve své práci, že jsme se báli dál učit Indiány a pomáhat jim? Nemůžete rozumět našemu poslání, jestliže jste schopen radit nám něco takového! Vy nemáte žádnou víru! Jste jen zabíječ Indiánů.“

Jakýsi mrak, jakoby bolestný stín, přelétl lovcovu tvář.

„Ano, jsem jen pouhej zabíječ Indiánů,“ odvětil Wetzel hlubokým hlasem, který se podivně zachvíval. „Kromě lesů a prérie toho moc neznám, a jestli pro mě je nějakej Bůh, tak je ukrytej tam pod těma stromama a trávou. Radil jsem vám, abyste se vrátili do Fort Henry, protože když nepůjdete teď, pak nejspíš už nikdy nebudete mít možnost odejít. Křesťanství sem, křesťanství tam, takoví lidi, jako jste vy, nemaj v lesích co pohledávat.“

„Děkuji vám za vaši radu a žehnám vám, že jste zachránil toto dítě, ale nemohu opustit svou práci. Copak jsme tu nevykonali dost užitečného?“

„Záleží na tom, jak se na věc díváte. Taková dubová kůra taky vypadá různě podle toho, z jaký strany na ni koukáme. Zřejmě si neuvědomujete, že zavdáváte příčinu k válce. Divocí Indiáni nepřipustěj, aby tu stála Osada Míru s těma velkejma lánama kukuřice a s dílnama a s pracujícíma rudochama. Je to proti jejich povaze. Vy svý Indiány jenom obětujete.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se pan Wells, zděšen Wetzelovými slovy.

„No, nechme toho. Jsem ochotnej odvíst vás do Fort Henry.“

„Nikdy neodejdu.“

Wetzel pohlédl na ostatní muže. Nikdo o jeho slovech nepochyboval. Nikdo nemohl nevidět, že nad Osadou Míru se vznáší jakési strašlivé nebezpečí.

„Věřím vám, Wetzele, ale nemohu odejít,“ řekl Heckewelder, celý bledý.

„Zůstanu,“ pravil George pevně.

„Já také,“ připojil se Dave.

Wetzel pokýval hlavou a chystal se odejít, když tu ho George popadl za paži. Tvář mladého muže byla ztrhaná a divoká; upřeně se zahleděl na lovce.

„Wetzele, poslyšte!“ Jeho hlas byl tichý a chvěl se hlubokým citem. „Pracuji tady v Osadě Míru mezi Indiány a beru svůj úkol tak vážně, jako vy berete svůj. Zemřu zde, budu pohřben v neoznačeném hrobě, ale udělám, co bude v mých silách. Toto je úděl, který mi určil osud, a já ho naplním, jak nejlépe budu moci. Ale v této chvíli bych dal vše, co mám nebo v co jsem doufal, že budu mít, dal bych celý svůj život za to, abych byl takovým chlapem jako vy. Protože pak bych mohl pomstít ženu, kterou miluji. Kéž bych mohl mučit, zabít Girtyho! Jsem jenom ubohý, slabý chlapík, který by zabloudil míli od vesnice, a i kdyby ne, který by podlehl nejmladšímu bojovníkovi. Ale vy s vaší nádhernou silou, s vaší nesrovnatelnou znalostí divočiny, vy jste ten pravý muž, co může zabít Girtyho. Zbavte pohraničí tohoto zloducha! Zabijte ho! Wetzele, zabijte ho! Snažně vás prosím kvůli nějaké něžné, milé dívce, která třeba právě teď je na cestě do tohoto strašného kraje a která by mohla upadnout do Girtyho moci – kvůli ní vás prosím, Wetzele, zabijte ho! Jděte po jeho stopách jako ohař, a až ho najdete, vzpomeňte si na mé zlomené srdce, vzpomeňte si na Nell a vzpomeňte si, bože! – vzpomeňte si na ubohou Kate!“

Youngovi se zlomil hlas v suchý vzlykot.

Wetzel nepromluvil ani slovo. Napřáhl svou dlouhou, svalnatou paži a pevně sevřel Youngovi rameno. Bylo to prosté, mlčenlivě gesto, a přece navýsost přesvědčivé. A pak, jak stál, měkčí výraz se mu pomalu vytratil z tváře. Přes jeho rysy jako by přeletělo jakési chvění, a jakmile se uklidnilo, tvář mu zamrzla do chladné, kamenné strnulosti.

Paže mu klesla; obešel strom, rozběhl se lehce jako jelen, přeskočil potok a zmizel v křovinách.

Pan Wells odnesl Nell do srubu a tam ležela po celé hodiny sinalá a v lhostejné otupělosti. Spolkla výživný nápoj, který jí vnutila stará indiánská chůva, dokonce se slabě usmála, když ji přátelé oslovili; sama však nepromluvila a zřejmě se ani nezotavovala ze svého strašného otřesu.

„Dave, přijdeme o Nell. Pomalu uvadá,“ řekl George jednoho večera, několik dnů po dívčině návratu. „Wetzel povídal, že jí nic není, a přece se zdá, jako by ji zasáhla rána mnohem osudovější, než může být rána tělesná. Její mysl je zraněná – její mysl. Jestli ji nedokážeme rozveselit tak, aby zapomněla, umře.“

„Udělali jsme všechno, co bylo v našich silách. Jen kdybychom ji mohli dostat z toho transu! Leží tam, jak je den dlouhý, a jenom upírá oči do prázdna. Nemohu se do nich ani podívat. Jsou to oči dítěte, které vidělo vraždu.“

Kvapné zaklepání na dveře přerušilo jejich rozhovor.

„Vstupte!“ řekl Edwards.

Dveře se otevřely a do místnosti prudce vstoupil muž.

„Jime! Jime!“ zvolali Young a Edwards a vrhli se k příchozímu.

Byl to opravdu Jim, ale jeho ztrhaná, sklíčená tvář se nerozzářila úsměvem, zatímco si potřásal rukou s přáteli.

„Nejsi zraněn?“ vyptával se Dave.

„Ne, nejsem.“

„Vyprávěj nám o všem. Uprchl jsi? Viděl jsi svého bratra? Víš, že Wetzel zachránil Nell?“

„Wingenund mě pustil na svobodu, třebaže mnozí žádali mou smrt. Joea si ponechal jako vězně a má v úmyslu ho zabít, protože ten chlapec byl Wetzelovým společníkem. Viděl jsem, jak lovec vpadl na palouk, kde jsme tábořili, prorazil řadou bojujících Indiánů a odnesl Nell.“

„A Kate?“ vypravil ze sebe Young, v tváři celý popelavý.

„Georgi, namouduši bych si přál, abych ti mohl říci, Že je mrtvá,“ odpověděl Jim, zatímco nervózně přecházel po místnosti. „Ale když jsem ji viděl naposledy, byla v pořádku. Snášela tu těžkou cestu lípe než Nell nebo já. Girty ji nedopravil do indiánského ležení, kam Stříbrný hrot dovedl Joea a mě. Renegát náš opustil na okraji delavarské vesnice. Je tam hustě zarostlá skalnatá strž a tam se ztratil i se svou zajatkyní. Počítám, že někde v té strži má své doupě.“

George klesl na židli a zakryl si tvář rukama.

„Tak Wetzel přivedl Nell?“ řekl Jim a jeho vyhublá tvář byla plná dychtivosti. „Není zraněná či nemocná?“

„Ne, nic takového. Jenom se nemůže doslat ze šoku, nemůže zapomenout.“

V té chvíli vešel Heckewelder a vřele potřásl Jimovi rukou.

„Delavarský posel mi řekl, že jste tady. Mám náramnou radost, že vás Wingenund pustil na svobodu,“ pravil Heckewelder. „To je výborné znamení. Slyšel jsem poplašné zprávy z Goshockingu a ze Sandusky, které mi dělaly starosti. Tato dobrá zpráva víc než vyváží ty špatné. Je mi líto vašeho bratra. Vy jste v pořádku?“

„Jsem v pořádku, ale cítím se mizerně. Chci vidět Nell. Dave mi povídá, že není vlastně nemocná, ale že jí přesto něco chybí. Možná že bych ji neměl navštívit hned teď.“

„Bude to pro ni ten pravý posilující lék,“ mínil Heckewelder. „Bude překvapením celá pryč. Je chorobně unavená a netečná, a ať se snažíme jakkoliv, nemůžeme ji ničím zaujmout. Pojďte k ní hned teď.“

Heckewelder popadl Jima za paži a zamířil ke dveřím, když tu spatři Younga, jak sedí skloněný a nehybný. Obrátil se k Jimovi a zašeptal:

„Co je s Kate?“

„Girty ji neodvedl do ležení,“ odpověděl Jim tiše. „Doufal jsem, že ji tam odvede, protože Indiáni jsou v podstatě laskaví, ale neudělal to. Vzal si ji do svého doupěte.“

Právě v tu chvíli pozvedl Young tvář. Zoufalství, jež se na ní zračilo, by obměkčilo i kamenné srdce. Byla to tvář starce.

„Kéž bys mi jen byl řekl, že zemřela,“ pravil Jimovi. „Byl bych býval dost statečný, abych to snesl, ale – toto – toto mě zabíjí – nemohu dýchat!“

Odvrávoral do vedlejší místnosti a tam se vrhl na lůžko.

„Je to těžké a on to neunese, není silný,“ zašeptal Jim.

Heckewelder byl mírný, zbožný muž, u něhož by nikdo neočekával silnou vášeň; teď se však v jeho srdci rozbouřily hlubiny, které bývaly vždycky poklidné. Zsinal a tvář se mu zkřivila hněvem.

„Je dost zlé, že tihle renegáti proti nám kují pikle, že rozsévají nespokojenost a říkají, že sledujeme své vlastní pokoutní nekalé cíle, a dělají všecko, aby nám házeli klacky pod nohy – avšak odsoudit nevinnou bílou ženu k něčemu horšímu než smrt! Jak to mohu nazvat?“

„Co uděláme?“ zeptal se Jim.

„Uděláme? To je to nejhorší. Nemůžeme udělat nic, vůbec nic. Neodvážíme se ani pohnout.“

„Wetzel se pustil Girtymu po stopě. Vím to podle toho, jak se choval, když nás opouštěl,“ řekl Edwards.

„Wetzel Kate možná pomstí, ale nikdy ji nemůže zachránit. Je příliš pozdě. Hald…“

Heckewelder mimoděk vykřikl, když spatřil Younga, jak vstoupil do místnosti s puškou v ruce.

„Georgi, kam jdeš s tou puškou?“ zeptal se Edwards a popadl přítele za paži.

„Jdu za ní,“ odpověděl George divoce. Při řeči se potácel, ale vykroutil se Daveovi z rukou.

„No tak, Georgi, mějte přece rozum,“ zasáhl Heckewelder a pevně Younga uchopil. „Jste teď šílený žalem. To jsme i my všichni. Ale uklidněte se. Člověče, vždyť nejste zálesák! Ztratil byste se, padl byste hladem, dříve než byste se dostal na půl cesty k indiánské vesnici. Co se stalo, je dost strašné; nezhoršujte to ještě tím, že zahodíte svůj život. Myslete na nás, na své přátele, myslete na Osadu Míru. Těmto zločinům v pohraničí nemůžeme zabránit. Až se tu rozšíří civilizace, zločiny přestanou. Neste zmužile tuto ránu a pamatujte na svou práci!“

Heckewelder odebral Georgeovi pušku a odvedl ho zpět do malé, tmavé místnůstky. Když se vrátil, obrátil se k Jimovi a Daveovi:

„Je na tom špatně a pár dnů ho budeme muset hlídat.“

„Představte si, že George by se vydal zabít Girtyho!“ zvolal Dave. „Nikdy jsem nevystřelil z pušky, a přece bych Šel taky.“

„Všichni bychom šli, kdybychom jednali tak, jak nám velí naše srdce,“ břitce odpověděl Heckewelder a obrátil se prudce k Daveovi, jako by ho něco bodlo. „Člověče! Máme tu na starosti celou vesnici. Co by se s ní stalo? Simon Girty plánuje, jak nás zničit. Slyšel jsem to dnes od delavarského posla, který je mým přítelem. Girty žárlí na náš vliv mezi Indiány, a přitom přece my nechceme nic jiného než těm ubožákům pomáhat.“

Náhle pozvedl Heckewelder ruku vysoko nad hlavu.

„Proklínám ty bratry Girtyovy!“ zvolal v náhlém vzplanutí neovladatelné vášně. „Když už jsme překonali všechny ostatní překážky, musíme nakonec podlehnout kvůli takovým lotrům naší vlastní rasy? Proklínám je! – No,“ řekl po chvilce hlasem, jenž se chvěl úsilím, aby byl klidný, „pojďme k Nellince.“

Všichni tři vstoupili do srubu pana Wellse. Stařec, s hlavou skloněnou a s rukama sepjatýma za zády, přecházel sem a tam po místnosti. Jima pozdravil s radostným překvapením.

„Chtěli bychom, aby ho viděla Nellinka,“ zašeptal Heckewelder. „Domníváme se, že to překvapení jí prospěje.“

„Doufám, že by mohlo,“ souhlasil pan Wells.

„Nechte to na mně.“

Všichni šli za Heckewelderem do vedlejší světnice.

Jim spatřil Nell, ležící na posteli. Oči měla zavřené a proti mramorové bledosti její pleti vypadaly její dlouhé tmavé řasy úplně černé.

„Stoupněte si za mě,“ vyzval Heckewelder Jima tiše.

„Nellinko,“ zašeptal jemně, ale odpovědělo mu pouze slabé zachvění jejích řas.

„Nellinko, Nellinko,“ opakoval Heckewelder a jeho hluboký, silný hlas se chvěl napětím.

Nell otevřela oči. Hleděla na pana Wellse na jedné straně, na Edwardse, stojícího u nohou postele, na Heckeweldera, který se nad ní nakláněl – ale v jejím pohledu se nejevilo ani poznání, ani zájem.

„Nellinko, rozumíte mi?“ zeptal se Heckewelder a vložil do svého hlasu všechnu moc a sílu, jichž byl schopen.

Téměř nepostřehnutelný stín pochopení se jí objevil v očích.

„Dobře mě poslouchejte. Zažila jste strašlivý otřes a ten vám sklíčil mysl. Mýlíte se v tom, co si myslíte, co si neustále představujete. Rozumíte mi? Mýlíte se!“

Nelliny oči oživly zmatenou, tázavou pochybností. Heckewelderův vábivý, přesvědčivý hlas pronikl otupělým mozkem.

„Podívejte, přivedl jsem vám Jima!“

Heckewelder ustoupil stranou a Jim padl u postele na kolena. Uchopil Nelliny studené ruce a sklonil se nad ní. Pro tu chvíli mu selhal hlas.

Pochybnosti v Nellině zraku se změnily v užaslou radost. Bylo to, jako když znovu vzplane doutnající oheň. Jemný ruměnec jí zbarvil bledé tváře. Něžně ovinula Jimovi paži kolem krku a přitiskla svou tvář k jeho.

„Jime,“ zašeptala.

„Nellinko, znáš mě?“ zeptal se pan Wells rozechvěle, vzrušeně.

„Strýčku!“ zvolala Nell. Náhle pustila Jima, posadila se na lůžku a vzrušeně, zmateně se zahleděla na ostatní. „Byl to všechno jen strašný sen?“

Pan Wells ji uchopil konejšivě za ruku, ale nepokusil se zodpovědět její otázku, jen bezmocně pohlédl na Heckeweldera. Ten pozorně zkoumal výraz Nelliny tváře. „Částečně to byl sen,“ odpověděl přesvědčivě.

„Takže ten strašlivý člověk nás opravdu odvlekl?“

„Ano, Nellinko, ale teď jste v bezpečí doma.“

Nell se sklonila blízko k Jimovi a pozvedla k němu bledou, prosebnou tvář.

„Pověz – pověz mi,“ zvolala s chvějivou hrůzou, „kde je Kate? Ach Jime – řekni – řekni, že nezůstala u Girtyho?“

„Kate je mrtvá,“ odpověděl Jim rychle. Nemohl snést hrůzu v jejích očích a úmyslně zalhal.

Napětí Nelliných nervů jako by se náhle uvolnilo. Její nejhorší obavy se nesplnily. Byla to tak velká úleva, že dívčina mysl vnímala pouze onen jediný dojem. Za chvíli jí unikl zajíkavý výkřik a pak se prudce a zoufale rozvzlykala.

KAPITOLA 19

Příštího dne časně zrána se u dveří Edwardsova srubu objevil Heckewelder na koni.

„Jak se daří Georgeovi?“ zeptal se, když Dave otevřel dveře.

„Měl špatnou noc, ale teď spí. Myslím, že za čas bude v pořádku,“ odpověděl Dave.

„To je dobře. Nicméně, dávejte na něho pár dní pozor.“

„Dám.“

„Dave, nechám vám na starosti všechny zdejší záležitosti. Odjíždím do Goshockingu k Zeisbergerovi. Tamní situace vyžaduje naši okamžitou pozornost. Je to velmi naléhavé.“

„Jak dlouho budete pryč?“

„Několik dnů, možná týden. Kdyby mezi Indiány došlo k nějaké neobvyklé výtržnosti nebo kdyby se objevil Dýmka se svým kmenem nebo nějací jiní nepřátelé, okamžitě vyšlete rychlého posla, aby mě varoval. Wingenundovo chování k nám uklidnilo většinu mých obav. To, že propustil Jima na svobodu, i když s tím jeho náčelníci nesouhlasili, je bezpečnou známkou jeho přátelství. Musíme za to být Wingenundovi vděčni. Máme teď dva mocné spojence. Tarhe, náčelník Wyandotů, zůstane jistě neutrální, ale to je skoro tak dobré, jako kdyby nám byl přátelsky nakloněn.“

„I já se dívám na naši situaci s nadějí,“ odpověděl Edwards.

„Musíme důvěřovat v Prozřetelnost a udělat všechno, co je v našich silách,“ řekl Heckewelder a obrátil koně. „Sbohem.“

„Šťastnou cestu!“ zvolal Edwards za svým odjíždějícím představeným. Pak se zase vrátil k přípravě snídaně.

Ten den zůstal Edwards stále doma, s výjimkou několika okamžiků, kdy odběhl do srubu pana Wellse, aby se poptal, jak se vede Nell. Ulehčilo se mu, když zjistil, že dívka se cítí natolik lépe, že projevila úmysl přecházet po domě.

Dave dával bedlivý pozor na Younga. Sám trpěl pod touž ranou, která srazila jeho přítele, ale měl takovou fyzickou sílu a pevnou mysl, že nepodlehl. Velmi se potěšil, když viděl, že George se opět vzpamatoval a neprojevuje už další známky zhroucení. Mnoho zde zapůsobily Heckewelderovy domluvy. George si uvědomil, že má své povinnosti k Indiánům v Osadě Míru. Štěstí přilétlo jako třpytivý meteor do jeho života, a záhy pohaslo jako svíčka ve větrném soumraku – avšak jeho práce, jeho povinnosti zůstaly. A tak v této těžké životní zkoušce poznal, jak je užitečné smířit se s osudem.

Nell zdolávala svůj žal s překvapující silou. Nepochybně to byla ona obdivuhodná milosrdná moc, která umožňuje člověku, aby z lásky k jiným snášel zmužile svůj kříž, nebo dokonce bojoval se samou smrtí. Jako Young měl své jasnooké indiánské chlapce a děvčata, které vzdělával a jejichž budoucnost záležela na něm, tak Nell měla svého starého a slábnoucího strýčka, o kterého se musela starat.

Pozornosti, které jí Jim prokazoval před tímto obrovským neštěstím, nebyly nijak malé, teď však byly tak výrazné, Že nebylo možno se v nich mýlit. Od té doby, co se vrátil z delavarského ležení, Jim jako by se v určitém směru změnil. Třebaže se vrhl do své práce s dřívějším zápalem, nebyl ani zdaleka tak úspěšný, jako býval. Ať už to byla jeho chyba nebo ne, bral si neúspěch velice k srdci. Nell na něho pohlížela do jisté míry jako na svého strýčka. Také Jim byl na ní závislý, a ona přijímala jeho oddanost právě tak, jako ji kdysi odmítala. Nevědomky prozradila velmi mnoho, když ho tak něžně uvítala v prvních okamžicích, kdy se probrala ze svého otřesu a poznala ho – a on si to zapamatoval. Nehovořil s ní o lásce; nechal tisíc drobných laskavostí a neustálou péči a starostlivost, aby mluvily za něho.

Dny po Heckewelderově odjezdu byly významné z několika důvodů. Třebaže počasí bylo lákavé, počet indiánských návštěvníků postupně klesal. Do osady nedorazili žádní poslové ze spřátelených kmenů a posléze nastal den, kdy v Osadě Míru nebyl ani jediný Indián z okolí.

Jim se z toho cítil nesvůj a nakonec se šel poradit s Glickhicanem. Našel Delavara, jak pracuje na bramborovém políčku.

„Glickhicane, můžeš mi vysvětlit, proč sem v poslední době nechodí žádní Indiáni?“

Starý náčelník zavrtěl hlavou.

„Znamená jejich nepřítomnost něco zlého pro Osadu Míru?“

„Glickhican viděl špačka, který se třepetal ve stínu měsíce. Pták se vznášel nad Osadou Míru, ale nezpíval žádnou píseň.“

Kromě této podivné odpovědi neřekl už starý Delavar nic jiného.

Jim se vrátil do svého srubu plný starostí. Glickhicanova odpověď se mu vůbec nelíbila. Zřejmě z ní vyplývalo, že nad jasným obzorem Osady Míru vyvstává mrak. Svěřil se se svými obavami Youngovi a Edwardsovi. Když prodebatovali situaci, rozhodli se, že pošlou pro Heckeweldera. On byl přece správcem Osady Míru; věděl o lstivosti Indiánů víc než kdokoliv z nich a uměl jí čelit. Jestliže tato přestávka v druhdy tak čilém životě osady byla klidem před bouří, pak Heckewelder se svou zkušeností a se svým vlivem by tu měl být.

Vypravili tedy posla do Goshockingu. Za patřičnou dobu se Indián vrátil s ohromující, znepokojivou zprávou, že Heckewelder opustil tuto osadu už před řadou dnů; po pravdě právě tak, jako to učinili všichni Indiáni s výjimkou těch několika mírumilovných trvalých obyvatel. Totéž platilo i o sousední osadě Sandusky. A navíc bylo nemožné získat jakékoliv zprávy o Zeisbergerovi.

Jim, Dave a George byli nyní úplně vylekáni a nevěděli, co si počít. Před Nell a jejím strýčkem tajili pravý stav věcí, neboť je chtěli co nejdéle uchránit starostí. Té noci uléhali všichni tři muži s těžkým srdcem.

Příštího rána probudil Jima z hlubokého spánku někdo, kdo ho volal pod oknem. Vstal, aby zjistil, kdo to je, a v šedivém úsvitu uviděl venku stát Edwardse.

„Co se děje?“ ptal se Jim, zatímco se začal oblékat.

„Indiáni se hrnou do vesnice v tak hustých zástupech, jako když na podzim padá listí.“

Ukázalo se, že Edwardsovo nadnesené tvrzení je téměř doslovně pravdivé. Sotva vycházející slunce rozptýlilo mlhu, ozářilo dlouhé řady pochodujících bojovníků, válečníků na koních a soumarů blížících se z lesů. Spořádané řady byly důkazem, že útočníci jednají podle předem připraveného plánu.

Se zatajeným dechem pozorovali tři muži z oken, co se venku děje; s údivem a strachem patřili na dlouhé zástupy snědých postav. Když Indiáni dorazili na mýtinu, začali se zabývat svými ranci. Jako kouzlem vyrostly dlouhé řady týpí. Indiáni tu chtějí zůstat!

Příliv přicházejících se nesnížil až do poledne, kdy několik opozdilých skupinek označilo konec invazního vojska. Ze všeho nejvýmluvnější bylo, že tuto armádu nedoprovázely žádné děti, dívky a ženy.

Jim odhadl počet příchozích na šest až sedm set. Nikdy předtím nenavštívilo osadu tolik Indiánů najednou. Byli to většinou Delavarové, ale bylo mezi nimi mnoho Šóníů a pár Hurónů. Brzy však bylo zřejmé, že aspoň prozatím nemají Indiáni nepřátelské úmysly. Chovali se klidně a byli zabráni de pláce ti svých stanů a ohňů. Naprosto jim však chyběla zvědavost, tak příznačná pro dřívější indiánské návštěvy v mírumilovné vesnici.

Mezi Indiány byli i čtyři běloši oblečení po indiánsku. Ve třech z nich poznal Jim renegáty Simona Girtyho, Elliotta a Deeringa, a od Edwardse se dozvěděl, že ten poslední je pověstný McKee. Tito muži prošli vesnicí, se vtíravou zvědavostí vcházeli do dílen a srubů a chovali se, jako by byli na inspekční cestě.

Jejich zvědavost byla tak dotěrná, že Jim se rychle odebral do srubu pana Wellse. Nell a její strýček už věděli o přítomnosti nepřátelských Indiánů. Byli vyděšeni a jen stěží se uklidnili, když je Jim ubezpečil, že nemají opravdový důvod ke strachu. Jim seděl na zápraží s panem Wellsem a s Edwardsem, když k nim přišel Girty se svými druhy. Vůdce renegátů byl vysoký, atletický muž s tmavou, výraznou, energickou tváří. Nebylo na ní ani stopy po brutalitě a zuřivosti, kterou se vyznačoval obličej jeho bratra. Simon Girty vypadal jako bystrý, mocný, velitelský člověk, což také musel být, aby získal moc, kterou měl u spojených kmenů. Jeho společníci byli velmi rozdílní. Elliott byl malý, sporý chlapík úskočného, mstivého vzhledu; McKee vyhlížel právě tak, jak se dalo očekávat podle jeho pověsti, a Deering byl vhodným druhem pro nepřítomného Jima Girtyho.

„Kde je Heckewelder?“ zeptal se Girty úsečně, když se zastavil před srubem.

„Vydal se do indiánských osad na Muskingumu,“ odpověděl Edwards. „Ale nedostali jsme zprávy ani od něho, ani od Zeisbergera.“

„Kdy ho čekáte?“

„Těžko říct. Možná zítra, a možná taky až za týden.“

„On je tu hlavní osobou, že?“

„Ano, ale po dobu své nepřítomnosti svěřil péči o Osadu Míru mně. Mohu vám něčím posloužit?“

„Počítám, že ne,“ řekl renegát a obrátil se ke svým druhům. Chvíli tiše rozmlouvali. Pak McKee, Elliott a Deering odešli k nově postaveným týpím.

„Girty, máte s námi nějaké zlé úmysly?“ zeptal se vážně Edwards. Nejednou se již s tímto mužem setkal a neváhal se ho vyptávat.

„Ani bych neřek,“ odpověděl renegát; a ti, kdo ho slyšeli, mu věřili. „Ale jsem proti tomu, abyste kázali rudochům a abyste je učili, a vždycky jsem proti tomu byl. Naši Indiáni jsou celí žhaví vztekem a netvrdím, že jsem se je snažil uklidnit. Vaše práce v Osadě Míru musí přestat, ať tak či onak. Zdržel jsem se tady, abych vám řek tohle: ještě jsem úplně nezapomněl, že jsem kdysi býval bělochem, a myslím, že vy mládenci jste slušní lidé. Jsem ochoten se trochu odchýlit od svých zvyků a pomoct vám, abyste se odtud dostali.“

„Abychom odešli?“ opáčil Edwards.

„Právě tak,“ odpověděl Girty a nahodil si pušku na rameno.

„Ale proč? Jsme naprosto neškodní, konáme jenom dobro a nikomu neubližujeme. Proč bychom měli odejít?“

„Protože se tu určitě něco semele,“ pronesl renegát významně.

Edwards se pomalu obrátil k panu Wellsovi a k Jimovi. Stařec se viditelně chvěl. Jim byl bledý, ale spíš hněvem než strachem.

„Děkujeme vám, Girty, ale zůstaneme,“ prohlásil Jim zřetelně.

KAPITOLA 20

„Jime, pojď ven,“ zvolal Edwards pod oknem srubu pana Wellse.

Mladý muž vstal od snídaně, a když vyšel, spatřil Edwardse, jak stojí u dveří s nějakým mladým Indiánem. Jakmile se Jim objevil, muž mu podal malý balíček. Jim odvinul několik vrstev naolejované kůže a nalezl čtverhranný kus březové kůry, do níž byla vyškrábána tato slova:

D. p. J. Downs. Pozdravení.

Váš bratr je živ a v bezpečí. Šeptající vánek ho vysvobodila tím, že si ho vzala za manžela. Opusíte Osadu Míru. Dýmka a Půlkrál podlehli vlivu Girtyho.

Zane

„No, co si o tom myslíš?“ zvolal Jim a podal dopis Edwardsovi. „Díky nebesům, Joe je zachráněn.“

„Zane? To je určitě ten Zane, který si vzal Tarheovu dceru,“ odpověděl Edwards, když si přečetl zprávu. „Jsem rád, že to s tvým bratrem tak dopadlo.“

„Joe se tedy oženil s tou krásnou indiánskou dívkou! No to je ale pozoruhodná novina,“ zadumal se Jim. „Co tomu řekne Nell?“

„Dostáváme jedno varování za druhým, uvědomuješ si to?“ pravil Edwards. „‚Dýmka a Půlkrál podlehli vlivu Girtyho.‘ Pisatel zřejmě pokládal tuto krátkou větu za dostatečně výmluvnou.“

„Edwardsi, my těmto věcem zřejmě nerozumíme. Plukovník Zane nám radil, abychom sem nechodili. Wetzel povídal: ‚Vraťte se do Fort Henry.‘ Girty nás varoval a teď přichází tento strohý příkaz od Isaaka Zanea.“

„No a?“

„To znamená, že tito hraničáři vědí něco, co my si nechceme přiznat. Zřejmě si neuvědomujeme nebezpečí zdejšího života. Obávám se, že naše práce byla marná.“

„To rozhodně ne! Vykonali jsme tady spoustu dobrého. Neztrácej odvahu.“

Celou tu dobu stál posel poblíž, vzpřímený jako šíp, jako by čekal, že se ho budou ještě vyptávat. Edwards se ho otázal, jestli jim chce sdělit ještě něco dalšího.

„Hurón – jít kolem – bledé tváře.“ Zde Indián pozvedl obě ruce a několikrát sevřel pěsti – zřejmě vypočítával, kolik bílých mužů potkal. „Být zde – když – slunce – vysoko.“

Po těchto slovech se jediným skokem mihl kolem nich a vyrovnanými, dlouhými kroky odběhl.

„Co to povídal?“ zeptal se Jim, téměř jist, že poslovi dobře nerozuměl.

„Říkal, že se blíží skupina bílých mužů a že sem dorazí kolem poledne. Nikdy jsem nezažil, že by indiánský posel přinesl nespolehlivé zprávy. Dozvěděli jsme se radostné novinky, jak pokud jde o tvého bratra, tak pokud jde o Osadu Míru. Pojďme je říct i ostatním.“

Ukázalo se, že zpráva hurónského posla byla správná. Krátce před polednem znamení indiánských zvědů oznámila, že se blíží skupina bělochů. Girtyho muži zřejmě věděli předem o jejím příchodu, protože zpráva nevzbudila žádné vzrušení. Indiáni projevili pouze ospalou zvědavost. Brzy se objevilo několik delavarských zvědů, kteří doprovázeli velkou skupinu hraničářů.

Byl to oddíl kapitána Williamsona, který byl na výpravě proti rabujícímu kmeni Čipevájů. Tento kmen v poslední době přepadal osamělé usedlíky na východě a loupil na hranicích oblasti osídlené bělochy. Oddíl se skládal z mužů sloužících v posádce ve Fort Pittu a z lovců a zálesáků od Žlutého potoka a z Fort Henry. Kapitán vedl svou skupinu za lupiči, překvapil je a téměř všechny je pobil. Když se vracel na východ, táhl přes Goshocking a tam se dozvěděl o bouři stahující se nad Osadou Míru. Přivedla ho sem spíše zvědavost než naděje, že by neštěstí odvrátil.

Příchod tolika hraničářů připadal zmateným a vyděšeným bělochům v Osadě Míru jako pomoc z nebe. Přivítali příchozí co nejsrdečněji. V několika nově postavených srubech jim uchystali nocleh a celá vesnice se starala o jejich pohodlí. Edwards provedl kapitána Williamsona po dílnách a školách a ošlehaná tvář starého hraničáře vyjadřovala komické překvapení.

„Teda, ať jsem zatracenej, jestli jsem si myslel, že kdy uvidím nějakýho rudokožce makat,“ byla jediná poznámka, na kterou se zmohl.

„Jsme navýsost znepokojeni přítomností Girtyho a jeho kumpánů,“ stěžoval si mu Edwards. „Byli jsme varováni, abychom odešli, ale dosud jsme nebyli doopravdy ohroženi. Co usuzujete z toho, že se zde objevilo tolik nepřátelských Indiánů?“

„Nezdá se mi, že budou obtěžovat vás, bělochy. Jsou proti rudochům, co žijou v Osadě Míru, to je jasný.“

„Proč jsme tedy dostali výstrahu, abychom odešli?“

„To je přirozený, jsou proti tomu, abyste pracovali mezi Indiány a abyste je učili.“

„Co udělají s Indiány žijícími v Osadě Míru?“

„To je náramně nejistý. Možná že jim dovolí, aby se vrátili ke svým kmenům, ale zdá se mi, že vaši Indiáni nebudou chtít. A pak, Girty se bojí rozšíření křesťanství.“

„Takže myslíte, že zdejší Indiány zajmou?“

„Zdá se to pravděpodobný.“

„A také si myslíte, že bychom udělali dobře, kdybychom odtud odešli?“

„Jistě, to si myslím. Brzy se vydáme do Fort Henry. Uděláte nejlíp, když půjdete s náma.“

„Kapitáne Williamsone, chceme vytrvat, Girty – Negirty.“

„Když tady zůstanete, ničemu neprospějete. Dýmka a Půlkrál se nesmíří se zdejšími rudochy, obzvláště když mají všecek tenhle dobytek a obilný pole.“

„Wetzel to říkal také.“

„Vy jste viděl Wetzela?“

„Ano; zachránil jedno děvče z moci Jima Girtyho a vrátil nám je.“

„Opravdu? Potkal jsem Wetzela a Jacka Zanea několik mil odtud v lesích. Číhali na někoho, protože když jsem je požádal, aby se k nám přidali, odmítli a povídali, že mají něco na práci. A taky na to vypadali.

Jakživ jsem ještě neslyšel, že by Wetzel byl někdy někomu radil; ale to vám povídám, kdyby mně řekl, abych něco udělal, u sta hromů, udělal bych to.“

„Ale my zde musíme zůstat a udělat, co je v našich silách, pro zdejší Indiány. Pomůžete nám?“

„Počítám, že tu zůstanu, abych viděl, jak se to vyvrbí,“ odpověděl Williamson. Edwards si povšiml, jak vyhýbavě hraničář odpověděl, a zapamatoval si to.

Jim se mezitím seznámil s mladým knězem jménem John Christy, který přišel o svou milou při jednom čipevájském nájezdu a účastnil se Williamsonovy výpravy, protože doufal, že se mu podaří ji vysvobodit.

„Jak dlouho jste na výpravě?“ vyptával se Jim.

„Teď už asi čtyři týdny,“ odpověděl Christy. „Moje snoubenka byla zajata, včera tomu bylo pět neděl. Připojil jsem se k Williamsonovu oddílu, který se dal dohromady u Krátkého potoka a vydal se po stopách Čipevájů, protože jsem doufal, že ji snad najdu. Ale nikde po ní není ani stopy. Výprava padla na tlupu rudochů u Walhondingu a skoro všechny je pobila. Od jednoho zraněného Indiána jsem se dozvěděl, že nějaký renegát utekl asi před týdnem s bílou dívkou. Možná že to byla ubohá Lucy.“

Jim mu vyprávěl, jak on sám byl zajat Jimem Girtym, jak byla Nell zachráněna a jaký smutný osud potkal Kate.

„Je to obvyklá věc, tyhle únosy děvčat z osad?“ zeptal se nakonec.

„Ano, a je zvláštní, že člověk o tom nikdy neslyší, dokud nepřijde sem do pohraničí.“

„Cožpak o to, málokdy slyšíte o něčem jiném, než že západní končiny jsou podivuhodně bohatá a zaslíbená země.“

„Máte pravdu. Pověsti o žírných, úrodných krajích svedou osadníka, aby se stal průkopníkem a vydal se se svou rodinou na západ. Dva z každých deseti přijdou o skalp, a v některých místech je průměr ještě daleko větší. Ženy, dcery a děti jsou odvlečeny do zajetí. Jsem na hranici dva roky a vím, že jen zcela výjimečně se podaří některého zajatce osvobodit tak, jako Wetzel osvobodil vaši přítelkyni.“

„Jestliže máte tak malou naději, že svou milou osvobodíte, proč vlastně doprovázíte tuto tlupu lovců?“

„Kvůli pomstě!“

„A to jste kazatel?“ Jimův hlas nedovedl skrýt údiv.

„Byl jsem kazatelem, ale teď žízním po pomstě,“ odpověděl Christy a tvář se mu zachmuřila. „Jen počkejte, až poznáte, co znamená život na hranici! Ještě jste tu nováček, jste naplněn pýchou nad úspěchem své práce. Žil jste krátce v této pokojné osadě, kde až donedávna vládl naprostý klid. Nevíte nic o sporech, o nutnosti boje, o krutosti, z nichž se skládá život v pohraničí. Za pouhé dva roky jsem se stal tak bezcitný, že doopravdy žízním po krvi renegáta, který mě oloupil. Hraničář se musí rozhodnout – buď podlehne a zemře, nebo si proseká cestu hlava nehlava. Krev poteče – když ne vaše, tedy vašeho nepřítele. Průkopníci běží od pluhu do boje; zastaví se při sklizni kukuřice, aby se bránili, a v zimě musí bojovat proti chladu a těžkostem, které by byly méně kruté, kdyby v létě byli měli čas připravit se na zimu – vždyť divoši jim stěží ponechají příležitost, aby i jen zaseli. Kolik průkopníků se vzdalo a vrátilo se na Východ? Najděte mi jediného, který by se zítra nevrátil domů, kdyby mohl. Přivádí je sem jedině vyhlídka na získání domova, a drží je tu ubohá naděje, že nakonec přece jen dosáhnou svého cíle. Ale tato generace, jestli přežije, nikdy blahobyt a štěstí neuvidí. Co vyvolává tento život na pomezí v průkopníkovi, který si tu hájí své místo? Rozhodně ne křesťanskou pokoru. Takový průkopník se stává bojovníkem tvrdým jako rudoch, který se plíží houštinami.“

Poklidné dny Osady patřily minulosti. Brzy se objevil ten zvrhlý tulák, francouzský obchodník, s hnusnou whisky. A když se indiánští návštěvníci opili, začali porážet dobytek, plenit kukuřičná pole a vykrádat sýpky.

Po celou tu dobu se Girty a Elliott často radili s Dýmkou a Půlkrálem. Půlkrál byl jediný hurónský náčelník, který se stavěl proti neutralitě vůči Osadě Míru, a byl pokud možno ještě divočejší ve své nenávisti než Dýmka. Na těchto dvou náčelnících záležela budoucnost Osady Míru. Girty a Elliott zřejmě zosnovali plán na zničení Osady Míru a nyní pilně rozdmýchávali vášně těchto prostomyslných, ale divokých a bojechtivých náčelníků.

Heckewelder se k velké úlevě svých přátel vrátil do osady. Byl vysílený a pohublý a vypadal, jako by prodělal velmi únavnou pouť. Vyprávěl, že na cestě do Goshockingu byl třikrát přepaden ze zálohy a pak zadržen potulnou tlupou Čipevájů. Brzy potom, co dorazili do jejich tábora, nějaký renegát uprchl s bílou zajatkyní a mezi Indiány na západ od vesnice to jen vřelo. Zeisberger byl v bezpečí v městečku Salemu, několik mil na západ od Goshockingu.

Heckewelder očekával, že v Osadě Míru najde vše při starém; množství nepřátelských Indiánů ho však vyděsilo. Náčelníci, kteří mu kdysi přátelsky podávali ruce, se teď chladně stahovali a říkali:

„Washington je mrtev. Americké vojsko je rozprášeno. Těch pár tisíc vojáků, kteří unikli Britům, se shromažďuje u Fort Pittu a chtějí ukrást Indiánům půdu.“

Heckewelder rázně popřel všechna tato tvrzení, protože věděl, že si je vymysleli Girty a Elliott. Vyčerpal všechnu svou dovednost a trpělivost v marné snaze přesvědčit Dýmku, že se mýlí. Půlkrál byl renegáty tak dobře zpracován, že ho odmítl poslouchat. Ostatní náčelníci udržovali chladnou zdrženlivost.

„Jsem k smrti unaven,“ prohlásil Heckewelder, když se vrátil do Edwardsova srubu. Sklesl na židli jako člověk, který vyčerpal všechny své síly a jehož nezkrotný, nepřemožitelný duch byl nakonec přece jenom zlomen.

„Lehněte a odpočiňte si,“ radil mu Edwards.

„Ach, nemohu. Všechno vypadá tak černě.“

„Jste unavený a deprimovaný. Zítra vám bude líp. Situace není snad tak beznadějná. Přítomnost těchto hraničářů by nás měla povzbudit.“

„Co udělají? Co mohou udělat?“ zvolal Heckewelder hořce. „Povídám vám, nikdy jsem se nesetkal s tak zachmuřenými, kamennými Indiány. Nezdá se mi, že by ještě váhali, co mají udělat. Počínají si jako lidé, kteří se už rozhodli, kterým směrem se vydají, a kteří už jen čekají.“. „Na co?“ zeptal se Jim po dlouhém tichu.

„To ví jen Bůh! Snad na pravý čas; možná na konečné rozhodnutí a možná také z důvodu, při němž se mi dělá mdlo, když na něj pomyslím.“

„Heckeweldere, povězte nám to,“ naléhaly Jim vážně.

„Přátelé, modlím se, abych se mýlil. Bůh nám pomoz, jsou-li mé obavy správné. Domnívám se, že Indiáni čekají na Jima Girtyho.“

KAPITOLA 21

Simon Girty se povaloval na přikrývce v Půlkrálově týpí. Byl sám a očekával své spojence. Kroužky bílého kouře mu líně stoupaly ze rtů, jak bafal z dlouhé indiánské dýmky, a vyhlížel na mýtinu, kde stála Osada Míru.

Tichá voda má ve svém povrchu něco, co vyznačuje skryté cesty v hlubinách; nejasný obrys lesa je výmluvný svou temnotou. Právě tak prozrazovala Simona Girtyho jeho tvrdá, bronzová tvář. Rysy jeho zvrhlého bratra byly odporné; jeho rysy však byly pozoruhodné a nebyly krásné jen proto, že byly tvrdé a rozbrázděné jako skály. Léta odpadlictví, hořkosti, vědomí ztraceného života vyryly své nelítostné rýhy do této měděné, masce podobné tváře. Ale přes krutost, jež se v ní zračila, přes odpudivý stín, jež jako by byl odrazem jeho temné duše, nebyl to obličej úplně špatný. Slabě se v něm dosud projevovaly rysy muže, u něhož kdysi převládaly laskavější pocity.

Ve chvíli, kdy byla zraněna jeho pýcha, Girty opustil vojenské postavení ve Fort Pittu a stal se z vlastní vůle psancem. Předtím byl schopným vojákem a dobrým kamarádem. Když si uvědomil, že jeho krok je neodvolatelný, že dokonce i nejlepší přátelé jej odsoudili, vrhl se s hněvem a zoufalstvím v srdci do války proti svému vlastnímu plemeni. Oba jeho bratři byli již dlouho předtím pohraničními lotry, dobrodruhy, jimž jedinou ochranu před rozzuřenými průkopníky poskytovaly vzdálené tábory nepřátelských kmenů. George Girty se tak ztotožnil s divochy, že už ani nebyl bělochem. Jim Girty se plížil po pomezí s krvavým tomahavkem, s dlouhou paží napřaženou, aby uchvátila nějakou nešťastnou bílou ženu, a s ohavným úsměvem smrti. Oba tito muži stáli daleko níže než nejhorší divoši, a byly to téměř výhradně jejich temné činy, jimž Simon Girty vděčil za své bezectné jméno.

Dnes Bílý náčelník – jak byl Simon Girty zván – očekával své muže. Slabé zachvění půdy ho přimělo, aby stočil svůj pohled. Do týpí vstoupil hurónský náčelník Půlkrál. Usedl v rohu, s nohama zkříženýma, položil si hlavičku své velké dýmky na koleno a mlčky pokuřoval. Černé obočí, jako obvykle zamračené, oheň blýskající mu z očí, pevně sevřené vyvstávající čelisti – to vše prozrazovalo povahu povznesenou ve své indiánské pýše, ale krutější než smrt.

Další náčelník vešel do stanu a posadil se. Byl to Dýmka. Jeho tvář se nevyznačovala onou inteligencí, která činila Wingenundovu tvář tak ušlechtilou; byla dokonce hrubší než tvář Půlkrálova a vyjadřovala dravou úskočnost a ukrutnost.

„Bílý náčelník dnes zahálí,“ pravil Půlkrál indiánským jazykem.

„Králi, čekám. Girty pracuje pomalu, ale jistě,“ odpověděl renegát.

„Orel plachtí pomalu kolem a kolem, výš a výš,“ pravil Půlkrál s majestátními posuňky, „až jeho oči obhlédnou vše, až ví, že přišel jeho čas; pak složí křídla a střemhlav se vrhne z modré oblohy jako rozeklaný oheň. Tak jedná Bílý náčelník. Ale Půlkrál je netrpělivý.“

„Dnešek rozhodne o osudu Osady Míru,“ odpověděl Girty klidně.

„Uf!“ zabručel Dýmka.

Půlkrál dal průchod svému souhlasu týmž výmluvným zamručením.

Minula hodina. Renegát mlčky kouřil; rovněž tak náčelníci.

Ke vchodu do týpí přijel jezdec, seskočil a vešel. Byl to Elliott. Byl pryč dvacet hodin. Jeho jelenicový oblek nesl známky obtížné jízdy houštinami.

„Buď zdráv, Bille. Našel jsi nějakou stopu po Jimovi?“ uvítal Girty svého pobočníka.

„Ani zdání. V blízkosti delavarského tábora ho neviděli. Pustil se za tím chlapíkem, co se oženil s Vánkem.“

„Myslel jsem si to. Můj bratr by neměl v téhle době povolovat uzdu osobní pomstě.“ Girtyho tvář se nezměnila, ale z jeho hlasu zaznívala rozmrzelost.

„Jim povídal, že tu dneska bude, ne?“

„Dnešek je poslední den, kdy můžeme čekat.“

„Určitě přijde. Kde je Jake a Mac?“

„Jsou tu někde, pijí jak duha a vyvádějí.“

U vchodu se objevili dva další renegáti, vstoupili do týpí a posadili se po indiánském způsobu se zkříženýma nohama. Malý, šlachovitý muž s hubeným obličejem byl McKee; druhý byl poslední přírůstek renegátů, Jake Deering, dezertér, zloděj, vrah – výlupek všeho zlého. Byl středně vysoký, ale velmi robustní a zřejmě silný jako býk. Měl zcuchanou čupřinu zrzavých vlasů, širokou, vypasenou tvář, velké, těžkopádné oči, podobné otvorům do prázdných pecí, a zvířecký výraz.

Deering a McKee byli opilí.

„Teď není vhodná doba na pití,“ poznamenal Girty a jeho pohled vyjadřoval nesouhlas.

„Co je ti po tom?“ zavrčel Deering. „Jsem tu, abych proved, co chceš, a počítám, že to udělám líp, když budu namazanej.“

„Jen opatrně!“ varoval ho Girty oním chladným tónem, jehož užívají nebezpeční muži. „Jenom říkám, že sis vybral nevhodnou dobu, protože jestli se tahle skupina hraničářů náhodou domákne, že ty seš ten renegát, který byl s Čipeváji a unes děvče toho mladíka, je pravděpodobné, že budou maléry.“

„Nedomáknou se to.“

„Kde je to děvče?“

„Támhle v lesích.“

„Možná Že je to dobře. No, nenamaž se tolik, abys vybreptal všecko, co víš. Máme spoustu práce i bez toho, že bychom se museli vypořádat s Williamsonovým oddílem,“ pravil Girty. „Bille, stáhni stanové chlopně a začnem s poradou.“

Elliott vstal, aby vyplnil rozkaz, a vtáhl dovnitř jelenicové chlopně, když tu jednu z nich kdosi prudce vytáhl ven; objevila se vyfintěná postava Jima Girtyho. Až na modřinu nad okem vypadal jako obvykle.

„Uf!“ zamručel Dýmka, šťastný, že vidí svého přítele.

„Buď zdráv,“ uvítal ho Simon Girty.

„Zdá se, že jsem dorazil včas na ten piknik,“ prohodil Jim Girty s příšerným, zlověstným pohledem.

Bill Elliott dal stráži rozkaz, aby nedovolila žádným Indiánům potloukat se poblíž týpí, a zavřel vchod.

„Poslyšte,“ pravil Simon Girty tiše delavarským jazykem. „Čas dozrál. Přišli jsme sem, abychom navždy zlomili moc těchto bělochů. Už jsme se o tom radili: vyženem je a Osadu Míru spálíme.“ Pak zasyčel mezi zuby:

„Co uděláme s těma Indiánama, co tu žijou?“

Dýmka zvedl svůj válečný kyj a udeřil jím o zem; pak jej podal Půlkrálovi.

Půlkrál vzal kyj a učinil totéž.

Oba náčelníci byli pro trest smrti.

„Předhoďte je supům!“ zakrákoral Jim Girty.

Simon Girty se přemítavě zamračil. Otázka, co udělat se zdejšího Indiány, ho již dlouho znepokojovala.

„Ne,“ řekl, „vyžeňme misionáře, spalme osadu a Indiány vezměme zpátky do tábora. Tam je zadržíme a oni brzy zapomenou.“

„Dýmka je nechce,“ prohlásil Delavar.

„Nikdy nebudou sedět kolem Půlkrálova ohně,“ zvolal Hurón.

Simon Girty viděl, že nastala krize. Zbývalo mu jen pár okamžiků, aby se rozhodl, jak s Indiány z Osady Míru naložit; a přemýšlel opravdu vážně. Rozhodně si nepřál, aby všichni obyvatelé Osady Míru byli povražděni. Jakkoliv krutý byl jeho život, jakkoliv velké jeho zločiny, byl stále ještě člověkem. Bude-li to možné, přál si vypálit vesnici a zničit vliv bílých mužů, ale bez krveprolití. Přes všechnu jeho moc mu však stály v cestě překážky, a těmi byli právě náčelníci, které nejvíce ovládal. Nemohl potlačit vzrůstající vliv Osady Míru bez pomoci Dýmky a Půlkrále. Pro tyto divochy byla nějaká věc buď dobrá, nebo špatná. Zasil sémě neklidu a řevnivosti do hrudí Indiánů, a ovocem byl rozsudek smrti. Pokud jde o tyto náčelníky, jejich rozhodnutí bylo nezměnitelné.

Na druhé straně však, kdyby neproměnil Osadu Míru v trosky, brzy by ovládla indiánské kmeny tak, že by její vliv nikdy nešlo zlomit. To nemohl dopustit, ani kdyby musel obětovat všechno bělošské i indiánské obyvatelstvo osady – v šíření mírumilovných myšlenek viděl totiž svůj vlastní pád. Pohraničí musí zůstat nepřátelské vůči bělochům, jinak nemůže být déle jeho domovem. Jistě, pomáhal Britům v revoluci a mohl by u nich nalézt útočiště, ale to mu nevyhovovalo.

Stal se psancem, protože se mu v armádě nepodařilo získat povýšení, po němž tolik toužil. Mezi svými lidmi neuspěl. U cizí rasy získal vysoké postavení a miloval svou moc.

Věděl, že musí buď obětovat Osadu Míru, nebo nakonec svou moc ztratit. Rozhodnutí bylo pro něho charakteristické. Obětoval by kohokoliv, nebo i všechny, jen aby si svou moc udržel. Věděl, že vykonání rozsudku vysloveného Dýmkou a Půlkrálem vejde ve známost jako jeho práce. Jeho jméno, už teď bezectné, se stane ještě zlopověstnějším a potomstvo je bude vždy vzpomínat s nevýslovným odporem a s nezmírňující se zlobou. Věděl to a hluboko v srdci se mu probudila oněmělá struna lidskosti, která zabolela nezvyklou bolestí. K jakému strašnému dílu musí dát svolení, aby si udržel svou honosně zdůrazňovanou moc! A nejtrpčí ze všeho bylo vědomí, že aby si udržel moc nad Indiány, musí se dopustit činu, který mu u bělošského obyvatelstva zničí jeho velké jméno a ocejchuje ho jako zbabělce.

V krátkosti přelétl svůj pohnutý život. Byl rozený vůdce a v několika letech se vyšvihl k nejmocnějšímu postavení na pomezí. Měl větší vliv než kterýkoliv náčelník. Stavěl se proti pronikání průkopníků, a už jen to samotné, bez ohledu na jeho prozíravost nebo umění válečnické, by mu získalo moc nad mnoha kmeny. Ale nenávist k vlastním lidem, spojená s neomylným úsudkem, pozoruhodnou schopností vést výpravy a stálým úspěchem, ho vyzvedávala výš a výš, až dosáhl ojedinělého, osamělého postavení. Byl nejmocnějším mužem na západ od Alleghen. Byl ták proslulý, že Britové ho naléhavě žádali, aby jim pomáhal, a skutečně mu v nejednom případě svěřili velení nad britskými poddanými.

To vše znamenalo, že získal velké, byť bezectné jméno. Ať byl obviňován z čehokoliv, ať jeho zvrhlí bratři spáchali kdovíkolik zbabělých činů, jež byly přičteny na vrub jemu, on sám věděl, že nikdy neprovedl nic zbabělého. To, co spáchal, když byl opilý, kladl za vinu alkoholu, a ne sobě. Miloval svou moc a miloval své jméno.

V celém rušném, hanebném životě ani odcizení vlastnímu lidu, ani hrůza, kterou připisovali jeho moci, ani to, že si zkazil život, aby zaujal výjimečné postavení mezi indiánskými kmeny, ani kterýkoliv z jeho krutých činů spáchaných za války, nic z toho jej nebolelo ani zdaleka tolik, jako schválení masakru v Osadě Míru.

Půlkrál dlouho čekal, až Girty promluví; poněvadž mlčel, lstivý Hurón navrhl, aby o věci hlasovali.

„Vypalme Osadu Míru, vyžeňme bílé muže a vezměme zdejší Indiány zpět do delavarských vesnic – to všechno bez krveprolévání,“ navrhl Simon Girty, rozhodnutý pokud možno prosadit svůj názor.

„Já říkám to samý,“ přidal se Elliot a odmítl válečný kyj, který mu podával Půlkrál.

„Já taky,“ hlasoval McKee, který nebyl tak opilý, aby neporozuměl bleskovému pohledu, jímž po něm střelil Simon Girty.

„Zabte je nejradši všecky, zabte každého z nich!“ zvolal Deering v opilém rozjaření. Popadl kyj a uhodil jím o zem.

Dýmka opakoval svůj dřívější výkon a právě tak Půlkrál; ten pak podal černý, uzlovitý symbol smrti Jimu Girtymu.

Tři z přítomných mužů se vyslovili pro záchranu obyvatel v Osadě Míru a tři pro trest smrti.

Šest párů žhnoucích očí se upřelo na Smrtihlava.

Dýmka a Půlkrál byli chladně neúprosní a krutí; Deering se probral k surové vážnosti; McKee a Elliott se dívali se zatajeným dechem. Tito muži utvořili tribunál, aby rozhodovali o životě či smrti mnoha lidí, a nebyla-li to největší chvíle v jejich životě, byla to jistě situace důležitá.

Simon Girty proklel kdeco. Neodvážil se otevřeně postavit proti hlasování a před těmito krutými, ale spravedlivými náčelníky se nemohl pokusit, aby svého bratra ovlivnil. Když Jim Girty vzal válečný kyj, Simon četl v jeho tváři zkázu. Jim nespěchal. Pomalu válečný kyj vyvažoval. Hrál si, jako si kočka hraje s myší; radoval se ze své moci.

Nastalo smrtelné ticho – ticho, jež bylo zosobněním smrti.

Válečný kyj prudce dopadl.

„Předhoďte je všecky supům!“

KAPITOLA 22

„Tady jsem už kdysi byl,“ řekl Joe Šeptajícímu vánku. „Vzpomínám si na ten vínem porostlý balvan. Plazili jsme se přes něj, abychom se dostali na Girtyho a Stříbrného hrota. Tamhle je ten malý pahrbek; právě na tom místě jsem byl zasažen letícím tomahavkem. Ano, a tady je pramen. Počkej, jak říkal Wetzel tomuhle místu?“

„Krásný pramen,“ odpověděla indiánská dívka.

„To je ono, a je to opravdu příhodné pojmenování. Jaké je to rozkošné místo!“

Příroda byla štědrá ve výzdobě tohoto uzavřeného údolíčka. Bylo asi padesát yardů široké a bylo umístěno mezi malé zalesněné pahorky a šedé skalní stěny porostlé lišejníkem.

Joe plně vychutnával krásu scenérie, třebaže byl příliš slabý, než aby mohl stát vzpřímeně. Rána ho nebolela, ale postupně ho jímala závrať, a bylo mu, jako by se půda před ním zvedala do výše. Byl rád, když si lehl na mechem porostlou zem v malé jeskyňce za útesem.

Když prohlédli jeho ránu, zjistili, že se otevřela a krvácí. Joeova lovecká košile byla nasáklá krví. Šeptající vánek vymyla ránu a obalila ji chladivými listy. Pak ji znovu pevně obvázala Joeovými lněnými kapesníky, a zatímco mladík pohodlně odpočíval, natrhala několik otepí kapradí a přinesla je do jeskyňky. Když jich měla velké množství, posadila se poblíž Joea a začala splétat dlouhé stonky v jakousi záclonu. Kapradí bylo čtyři stopy dlouhé a půl stopy široké. Šeptající vánek je obratně splétala a vytvořila široké zástěny k ochraně proti noční rose. Když je dokončila, postavila ohniště z plochých kamenů. Na vršku nad paloukem objevila planá jablka, švestky a turín. Pak upekla proužky masa, které si s sebou přinesli. Laňce se popásal na vysoké trávě při samém okraji palouku a Moše chytil dva králíky. Když se setmělo, Šeptající vánek zavolala psa do jeskyně a před otvor pověsila zástěny.

Uplynulo několik dnů. Joe klidně odpočíval a začal znovu nabývat sil. Šeptající vánek neměla kromě přípravy jídla nic jiného na práci než sedět vedle nemocného a bavit ho, aby nebyl rozmrzelý, podrážděný nebo netrpělivý, zatímco se mu rána hojila.

Hovořili o svých vyhlídkách do budoucnosti. Až navštíví Osadu Míru, půjdou do Fort Henry a tam si Joe najde zaměstnání. Rozhovořili se o srubu, který si postaví, a strávili mnohé šťastné chvíle plánováním nového domova. Joeova láska k divočině se nijak nezmenšila; avšak rána tomahavkem do hlavy a zlé bodnutí do prsou umírnilo jeho horlivost natolik, že pochopil, že není rozumné obětovat život pro potěšení, jež poskytuje les nedotčený stezkami. Uvážil, že bude pro něho nejlepší, když vezme svou ženu do Fort Henry, tam si najde zaměstnání a ve volném čase se bude toulat po lese.

„Budou bledé tváře hodné k Indiánce, která se je naučila milovat?“ vyptávala se Šeptající vánek zamyšleně.

„Jistěže budou,“ ujišťoval ji Joe a vyprávěl jí příběh Isaaka Zanea; jak si přivedl svou indiánskou nevěstu domů a jak její krása a roztomilost si brzy získaly lásku všech bělochů.

„S tebou to bude právě tak, moje ženo.“

„Šeptající vánek umí tak málo,“ zašeptala.

„Vždyť se učíš každý den, a i kdyby ne, mně stačí to, co víš.“

„Šeptající vánek bude mít strach; trochu se bojí tam jít.“

„Budu rád, až budeme na cestě,“ prohlásil Joe se svou starou netrpělivou touhou po činnosti. „Jak brzy, Vánku, můžeme vyrazit?“

„Za tolik dní,“ odpověděla Šeptající vánek a zvedla pět prstů.

„Tak pozdě? Chci odejít z tohoto místa.“

„Odejít od Krásného pramene?“

„Ano, třebaže je to rozkošné místo. Na mě jde z něj jakási hrůza. Nikdy nezapomenu na tu noc, kdy jsem pramen poprvé spatřil zářit v měsíčním světle. Právě přes tuto skálu jsem se díval na palouk. Měsíc se odrážel v temném jezírku, a zatímco jsem hleděl do stinných hlubin tmavé vody, náhle jsem pocítil nevyslovitelnou hrůzu. Ale teď bych neměl mít stejný pocit. Jsme přece v bezpečí, ne?“

„Jsme v bezpečí,“ ujistila ho Šeptající vánek.

„A přece mě stejně mrazí strachem, kdykoliv se podívám na Krásný pramen, a když se v noci probudím a slyším jemné zurčení tekoucí vody, ztuhnu tak, že mám srdce jako chladné olovo. Vánku, nejsem zbabělec, ale nemůžu si pomoct, mám tento pocit. Možná je to jen vzpomínka na tu strašnou noc s Wetzelem.“

„Indián mívá tento pocit, když kráčí ke svému neoznačenému hrobu,“ odpověděla Šeptající vánek a vážně na Joea pohlédla. „Šeptajícímu vánku se nelíbí, že máš tyto představy. Odejděme od Krásného pramene. Jsi téměř zdráv. Ach! Kdyby tě Šeptající vánek měla ztratit! Miluju tě!“

„A já miluju tebe, má krásná divoká květino,“ odpověděl Joe a pohladil tmavou dívčinu hlavu.

Něžný úsměv mu zazářil na tváři. Vtom zaslechl před jeskyní slabý zvuk, a když vzhlédl, spatřil něco, co způsobilo, že jeho úsměv rychle pohasl.

„Moše!“ zvolal ostře. Pes však byl na lovu králíků.

Šeptající vánek se ohlédla přes rameno s vyplašeným zvoláním, jež přešlo v ostrý výkřik.

Ani ne dva yardy za ní stál Jim Girty.

Jeho tvář, triumfální zuřivostí, byla ohavná. V ruce držel dlouhý nůž a s vrčením vzteklého vlka skočil kupředu.

Joe se rychle vztyčil; ale skoro ještě dřív, než mohl zvednout ruku na obranu, dlouhá čepel mu vnikla do prsou.

Pomalu sklesl nazad a šedivé oči se mu zúžily starým ocelovým zábleskem. Vůle k činu v nich byla, síla však navždy vyprchala.

„Pamatuj si, Girty, ty hrdlořezi, že jsem Wetzelův přítel,“ zvolal, pohlížeje na svého vraha s nevýslovným opovržením.

Pak šedivé oči zněžněly a hledaly zbledlou tvář dívky, ochromené děsem.

„Vánku,“ zašeptal slabě.

Dívka byla jakoby ztuhlá hrůzou.

Šedivé oči zíraly do jejích s toužebnou něžností; pak na ně padl závoj smrti.

Renegát vytrhl zkrvavený nůž a sklonil se nad ležícím tělem.

Šeptající vánek napadla Girtyho se slepou zuřivostí šílené lvice. S ohavným zaklením ji bodl jednou, dvakrát, třikrát. Dívka padla přes mrtvé tělo svého milence a křečovitě je objala.

Girty vrhl jediný pohled na své oběti; rozvážně si očistil zkrvavený nůž o legginy Šeptajícího vánku, dalším pohledem, tentokrát spěšným a bázlivým, se rozhlédl po palouku a vnořil se do houštin.

Uplynula hodina. Tmavý potůček se plazil od tichých postav k prameni. Zbarvoval mech a zelené listí fialek. Pomalu si našel cestu do čisté vody a po kapkách propadával mezi bledě modrými květinami. Malý vodopád pod pramenem nebyl již sněhově bílý, krev jej zbarvila do červena.

Poskakující pes přiběhl na palouk. Přeskočil potok, na břehu zaváhal a sklonil hlavu, aby čenichal u vody. Pak se dlouhými skoky rozběhl vzhůru po břehu k jeskyni.

Dlouhé, truchlivé zavytí prolomilo ticho divočiny.

Uplynula další hodina. Ptáci byli tiší, hmyz klidný. Slunce zapadlo za stromy a večerní stíny se prohloubily.

Kapradí na druhé straně palouku se zachvělo. Vysoká postava lovce se vztyčila z houští a s očima skloněnýma na stopy mokasínů v měkkém mechu vkročila na palouk.

„To jsem moh vědět,“ zamumlal.

Wetzel – neboť to byl on – se opřel o svou dlouhou pušku a bystrýma očima sledoval podrobnosti tragédie. Kňučící pes, zkrvavená voda, nehybné postavy ležící v posledním objetí vyprávěly smutný příběh.

„Joe a Vánek,“ zamumlal.

Jen na okamžik zůstal ponořen ve smutném přemítání. Povědomý otisk mokasínu v písku na břehu směřoval k západu. Pečlivě jej prozkoumal. „Před dvěma hodinama,“ zašeptal. „Moh bych ho dohonit.“

Pak se rychle pustil do práce. Dvěma ranami tomahavku získal dlouhý šlahoun vinné révy. Ze dna potoka vyzvedl těžký kámen. Přinesl Joea k prameni, vrátil se pro Vánek a položil ji vedle jejího milence. Když to udělal, uvázal jeden konec šlahounu kolem kamene a druhý obtočil kolem mrtvých těl.

Pak je svalil z břehu do pramene. Jak milenci klesali do hlubokého jezírka, převraceli se a ukázali nejprve Vaňkovu smutnou tvář a pak Joeovu. Potom se ponořili a zmizeli z očí. Malé vlnky šplouchaly na břeh tůňky; zvlnění zmizelo a povrch pramene se uklidnil.

Wetzel okamžik postál nad vodním hrobem dívky, která ho zachránila, a mládence, který ho měl rád.

Pak se jediným skokem přenesl přes jezírko a opustil palouk. Psa nasadil na Girtyho stopu a sledoval dychtivé zvíře směrem na západ. Když zmizel, dlouhý, tichý zvuk podobný vzdechu nočního větru stoupal a sténal temnotou.

KAPITOLA 23

V době, kdy první načervenalé paprsky vycházejícího slunce zbarvily východní oblohu do ruda, Wetzel opatrně sestupoval po rozeklaném pahorku daleko na západ od Krásného pramene. Bílý pes, unavený a s obolavělýma nohama, mu kulhal po boku. Jak na muži, tak na zvířeti se jevily známky těžké námahy.

Lovec se zastavil v jeskyňce pod vyčnívajícím balvanem, odložil pušku a rozdělal oheň.

Přiřízl zelený prut, vytáhl z kapsy pár proužků masa a opekl si je nad horkým plamenem. Nejprve nakrmil psa. Moše se schoulil poblíž na zemi s hlavou na prackách a hnědé oči upřel na lovce.

„Měl proti nám moc velkej náskok,“ řekl Wetzel, jako by pes byl lidský tvor. Vypadalo to, že Wetzelova slova protestují proti tomu, co říkaly ty velké oči.

Pak lovec uhasil oheň a pátral po chráněnějším místě. Konečně je objevil na skalní římse, odkud měl dobrý výhled do okolí. Unavený pes spal. Wetzel se uložil k odpočinku a brzy také usnul.

Kolem poledne se probudil. Vstal, protáhl si údy a pak se pohodlně usadil na okraji skalní římsy, odkud dobře viděl dolů. Lovec zřejmě na něco čekal. Pes spal dál.

Wetzel se opřel hlavou o kámen a puška mu odpočívala napříč přes kolena.

Nyní se zaposlouchal do hlasů lesa. Jemný vánek poletující mezi listy, kňučení rosničky, krákání vran ze vzdálených vrcholků a sladký zpěv drozda a žluvy se přirozeně, harmonicky mísily.

Náhle však lovec pozvedl hlavu. Nějaký zpěv, hlubší než ostatní, trochu příliš silný, dolehl zdola ze zastíněného údolí. Pro Wetzelovo cvičené ucho to byl rušivý zvuk. Nedal najevo nic víc než tuto pozornost, protože tento ptačí hlas byl znamením, které očekával. V odpověď zahvízdal nápěv právě tak hluboký a jasný, jako byl ten, jenž ho vyburcoval.

Za pár minut se mezi vavříny dole na svahu objevila postava vysokého muže. Zastavil se a pohlížel nahoru na skalní římsu. Pak bezhlučně vystoupil na hřeben, vyšplhal se na římsu a stanul před Wetzelem. Byl to Jonathan Zane.

„Jacku, čekal jsem, že přijdeš dřív,“ uvítal ho Wetzel.

„Dřív jsem to nestačil,“ odpověděl Zane.

„Když jsme se setkali s Williamsonem a rozešli se, tlupa několika set rudochů, který si to mířili do Osady Míru, mě přiměla, abych se vydal na druhou stranu. Vrátil jsem se pak zase zpátky, ale neobjevil jsem ani známku po stopě, po který se pídíme. Potom jsem se vydal na místo naší schůzky. Jdu už nějakejch deset hodin a padám hladem.“

„Mám upečený nějaký maso,“ řekl Wetzel a podal Zaneovi pár proužků pečené.

„Jakés měl ty štěstí?“ zeptal se Zane.

„Našel jsem Girtyho stopu, starou stopu, asi osmnáct nebo dvacet mil odtud, a sledoval jsem ji málem až do delavarský vesnice. Vedla k chatrči v hluboký strži. Mě hned tak něco nepřekvapí, ale tentokrát mě to vzalo. Našel jsem tam mrtvolu Kate Wellsový, toho děvčete, co jsme je doprovázeli z Fort Henry. Je to smutný, ale to ještě není to pravý překvapení. Taky jsem tam našel Stříbrnýho hrota, toho Šóního, kterýho jsem hledal. Byl celej potlučenej a pořezanej a mrtvější než kámen. V chatrči se musela strnout pěkná rvačka. Počítám, že Kate zabil Girty, ale tehdy jsem nemoh přijít na to, kdo oddělal Stříbrňáka, i když se mi zdálo možný, že třebas i jeho moh oddělat ten renegát. Trochu jsem to tam pozoroval a uviděl jsem Girtyho, jak se do chatrče vrátil. Měl s sebou deset Indiánů a za chvilku si to všichni namířili na západ. Sledoval jsem je, ale nepovažoval jsem za rozumný, abych se do tý tlupy pustil sám, bez pomoci, tak jsem se držel zpátky. Asi tak míli od chatrče jsem přišel na koňský stopy, který se mísily s otiskama mokasínů. Nějakejch takovejch patnáct mil od delavarský vesnice se Girty trhnul od svejch rudochů a ti pokračovali k západu, zatímco on se držel koňskejch stop. Okamžitě jsem věděl, oč mu jde. Pospíšil jsem si ke Krásnýmu prameni, ale dorazil jsem tam už pozdě. Našel jsem tam ještě teplá těla Joea a toho indiánskýho děvčete, Vánku. Ten had je zavraždil.“

„Myslím, že Joe přemluvil Vánek, utek s ní z delavarský vesnice, pokusil se zachránit Kate a v boji zabil Stříbrňáka. Girty, kterej byl nejspíš překvapenej, probod to děvče a pak prásknul do bot.“

„Vypadá to tak. Joe měl dvě rány nožem a jedna z nich byla stará,“ vzpomínal Wetzel.

„Povídáš, že to byl těžkej boj?“

„To rozhodně. Chatrč byla celá vzhůru nohama, všechno v ní bylo rozmlácený. Inu, když se Joe do toho jednou pustil, ten to doved roztočit.“

„To bych myslel! Už dlouho jsem neviděl tak schopnýho mládence.“

„Kdyby byl vydržel, moh z něho bejt náramnej zálesák a bojovník,“ povzdechl si Wetzel.

„Měl jsi čas je pohřbít?“ zeptal se Jonathan Zane.

„Moc času jsem neměl. Potopil jsem je do pramene.“

„Je tam pěkně hluboko,“ řekl Zane přemítavě. „Potom ses pustil se psem po Girtyho stope, ale nepodařilo se ti ho dohonit. Teďka je s těma renegátskejma hrdlořezama a stovkama rozzuřenejch Indiánů tamhle v Osadě Míru.“

„Počítám, že máš pravdu.“

Následovalo dlouhé ticho. Jonathan dojedl své prosté jídlo, napil se z pramínku vyvěrajícího pod kamenem, sedl si k psovi a hladil mu dlouhou hedvábnou srst.

„Lewe, my jsme přece docela dobrý kamarádi, ne?“ zeptal se zamyšleně.

„Jacku, ty a plukovník jste jediný přátelé, který jsem kdy měl – kromě toho chlapce, kterej tiše odpočívá támhle v lesích.“

„Znám tě docela dobře a ani slovem si nestěžuju, žes mi už tolikrát na lovu utek, ale teď si chci promluvit upřímně o tomhle Girtym.“

„No?“ pobídl ho Wetzel, když Zane zaváhal.

„Dvakrát v posledních dvou letech jsme my dva pásli po stejnejch lidech; oba to byli zbabělí zrádci. Pamatuješ? Poprvý to byl Miller, kterej se pokoušel zničit mou sestru Betty, a pak to byl Jim Girty, kterej zavraždil našeho starýho přítele, nejlepšího staříka, jakej kdy nosil mokasíny. No, když Miller utek z pevnosti, stopovali jsme ho až dolů k řece a já sem tenkrát ukázal přes řeku a zeptal se: ‚Ty, nebo já?‘ a tys odpověděl: ‚Já.‘ Byl jsi Bettin přítel a já jsem věděl, že Betty bude pomstěna. Miller tiše leží v lesích a už dvakrát rozkvetly fialky nad jeho hrobem. Nikdy jsi mi o tom neřek ani slovo, ale já vím, že je to pravda, protože tě znám.“

Zane pohlédl vážně do zasmušilé tváře svého přítele, jako by doufal, že se mu dostane slovního ujištění, že jeho víra je oprávněná. Ale Wetzel nepromluvil, a tak Zane pokračoval:

„Jinýho dne, není to ani tak dávno, jsme oba hleděli na jednoho starýho přítele a viděli jsme, že jeho bílý vlasy jsou slepený krví. Byl zavražděnej pro nic a za nic. Ty a já jsme zase stopovali zbabělýho vraha a zjistili jsme, že to byl Jim Girty. Věděl jsem, že po něm paseš už léta, a tak jsem se zeptal: ‚Lewe, ty, nebo já?‘ a tys odpověděl: ‚Já.‘ Ustoupil jsem ti, protože jsem věděl, že seš schopnější než já, a protože jsem chtěl, aby se ti dostalo zadostiučinění. No a měsíce uplynuly, a Jim Girty pořád žije a vede si podle svýho. Teďka jde po Osadě Míru. Neříkám, Lewe, že proti němu nemáš víc než já, ale co říkám, je tohle: vem mě do spolku. Ve dvou budem mít větší naději, že ho dostáném. Nech mě jít s tebou. Až dojde k rozhodujícímu boji, půjdu stranou a ty si to s ním vyřídíš. Až opustí Osadu Míru, půjdem po jeho stopě a budem se jí držet, dokud neskončí v jeho hrobě.“

Naléhavý hlas zálesákův zmlkl. Oba muži povstali a stáli si tváří v tvář. Zaneův bronzový obličej byl tvrdý a napjatý a vyjadřoval nezkrotnou vůli; Wetzelův byl chladně zasmušilý a odhodlaný, byl tak neměnný jako sám osud. Velké mozolnaté ruce se setkaly v pevném stisku zrozeném z prudké vášně, ale nikdo nepronesl ani slovo.

Někde daleko na západě vyfintěný, naparáděný renegát pokračoval ve své divoké cestě, snad dokonce i teď nořil svou duši v další zločiny nebo si poskvrňoval ruce ještě temnější červení, ale ať spal, či bděl, jistě se mu ani nesnilo o této smrtonosné smlouvě, jež znamenala jeho zkázu.

Oba lovci obrátili své tvrdé, nelítostné tváře k západu a mlčky sešli po horském předělu do hlubin lesa. Temnota je zastihla na dostřel od Osady Míru. Se psem mezi sebou se doplížili na místo, odkud by za denního světla byla vyhlídka na mýtinu. Pak jeden držel hlídku, zatímco druhý spal.

Když se rozednilo, přemístili se na vrcholek nízkého, kapradím porostlého útesu, ze kterého mohli sledovat každé hnutí ve vesnici. Celé dopoledne hlídali s tou podivuhodnou trpělivostí mužů, kteří umějí čekat. Indiáni-návštěvníci byli tiší, běloši chodili sem a tam po dílnách a srubech; indiánští obyvatelé Osady Míru pracovali pilně na polích, zatímco renegáti se povalovali před honosným týpím.

„Ten klid nevěstí nic dobrýho,“ zašeptal Jonathan Wetzelovi. Nebylo slyšet žádné pokřikování, žádný nepřátelský Indián se ani nehnul.

„Rozhodli se,“ zašeptal Jonathan a Wetzel mu odpověděl:

„Jestli se rozhodli, zdejší obyvatelé o tom nevědí.“

O hodinu později hluboký hlas kostelního zvonu prolomil ticho. Všichni indiánští obyvatelé Osady Míru se shromáždili poblíž velké budovy z trámů a pak spořádaně odešli k javorovému hájku, kde se vždy za hezkého počasí konaly bohoslužby. Tím se Indiáni dostali do vzdálenosti několika set yardů od útesu, kde leželi ukryti Zane a Wetzel.

„Tamhle se prochází Heckewelder se staříkem Wellsem,“ zašeptal Jonathan. „Tamhle je Edwards a Young, a jo, tamhle je Joeův bratr. Se mi zdá, že jsou dost pošetilí, aby sloužili bohoslužby před všema těmahle naštvanejma Indiánama.“

„Víc než pošetilí,“ odpověděl Wetzel.

„Podívej! U sta hromů! Jakože jsem živoucí hříšník, tamhle přichází celej zástup nepřátelskejch rudochů. Nesou pušky – a hrome – jsou pomalovaný. To vypadá zle, moc zle! Ta tlupa se netváří nijak přátelsky!“

„Nemaj v úmyslu vypadat mírumilovně.“

„U sta hromů! Máš pravdu. Ani jeden z nich si nesedá. Se mi zdá, že některý ty rudochy znám. Tamhle je Dýmka, docela určitě, a Kotoxen. Hrome! Je tam dokonce i Šingis, a ten se přece kdysi choval přátelsky.“

„Žádnej z nich se nechová přátelsky.“

„Podívej, Lewe, podívej! Rovnou za Dýmkou! Vidíš tu vysokou válečnou čelenku? Jakože jsem rozenej hříšník, to je tvůj starej přítel Wingenund.“

Oba hraničáři leželi těsně vedle sebe pod vysokým kapradím a bystrým pohledem pozorovali, jak se věci vyvíjejí. Viděli, jak se Indiáni z Osady Míru posadili před pódiem. Dav nepřátelských rudochů obklopil mýtinu na všech stranách, kupodivu s jedinou výjimkou – nebyli tam, kde mýtina sousedila s lesem.

„Podívej se tamhle!“ zvolal Wetzel tiše a ukázal napravo od mýtinky, vytvořené v javorovém hájku. Jonathan pohlédl naznačeným směrem a spatřil dva Indiány, kteří se kradmo plížili křovím a mezi stromy. Zanedlouho se tito podezřele jednající zvědové zastavili na malém pahorku snad sto yardů od mýtiny.

Wetzel si povzdechl.

„To není moc potěšitelný,“ zabručel Zane tiše. „Ti darebáci maj jistě za lubem něco nekalýho. Ty lidi z osady by nejspíš udělali nejlíp, kdyby se k nim moc nepřibližovali.“

Lovci, přesvědčeni, že ti dva osamělí Indiáni chystají nějaké darebáctví, obrátili své zraky opět k javorovému hájku.

„Vida! Tak ty seš tady taky, Simone, ty bílý zrádče! Vidíš ho, Lewe, tamhle jde s celou tou svou zatracenou bandou,“ upozorňoval Jonathan. „To on celou věc spunktoval, je to jasný.“

„Něco se děje,“ zašeptal Wetzel. Jonathan spíše cítil, než viděl, že se Wetzel chvěje.

„Heckewelder se radí s ostatníma. A teď už tamhle jeden z nich jde. Kterejpak to asi je? Myslím, že Edwards. U sta hromů! Kdo je ten Indián, co vystoupil z nepřátelskýho houfu? Ať je to kdo chce, jistý je, že je to nějakej velkej náčelník. Ať se propadnu, jestli to není sám Půlkrál!“

Pozorovatelé spatřili, jak náčelník zamával paží a se zřejmou arogancí hovořil k Edwardsovi. Ten však přesto kráčel dál k pódiu, pozvedl ruku a chystal se promluvit.

Prásk!

Z houštin se ozvala rána. Edwards si divoce přitiskl ruku k hrudi, zaklopýtal, zavrávoral a upadl.

„Jeden z rudochů, co se schovali tam v křoví, Edwardse odprásknul,“ řekl Zane. „Ale ne, není mrtvej. Zvedá se. Možná že ani není nijak moc těžce zraněnej. U sta hromů! Teď jde na pódium Young. Učiněný šílenství!“

Young opravdu předstoupil před Indiány. Půlkrál ho oslovil právě tak jako prvního muže; Young však pozvedl ruku a začal hovořit.

Prásk!

Zazněl další výstřel. Young vymrštil ruce a těžce padl k zemi. Jeho přátelé se k němu rozběhli. Pan Wells pobíhal kolem skupiny a lomil rukama jako smyslů zbaven.

„Zřejmě je raněnej těžce,“ sykl Zane mezi zuby. „To poznáš podle toho, jak padnul.“

Wetzel neodpověděl. Ležel tiše a nehnutě, dlouhé tělo strnulé a tvář jako mramor.

„Tamhle jde ten druhej mladík – Joeův bratr. Toho taky provrtaj,“ šeptal Zane spíš pro sebe než ke svému společníkovi. „Doufal jsem, že budou mít trochu rozumu. Je to od nich sice vznešený, umřít pro svý ideály, ale není to k ničemu. U sta hromů! Heckewelder ho strhl zpátky. No, dobře udělal!“

Půlkrál se postavil před indiánské obyvatele Osady Míru a oslovil je. V ruce držel černý válečný kyj, kterým se při řeči rozmachoval.

Jonathanova pozornost se nyní obrátila od javorového hájku k lovci, jenž mu klečel po boku. Zaslechl slabé kovové cvaknutí, jak Wetzel natáhl kohoutek pušky. Pak spatřil, jak se černá hlaveň pomalu zvedá.

„Poslyš, Lewe! Tohle možná není zrovna moc rozumný. Nezapomeň, že jdem po Girtym; a odtud je to daleko – plnejch tři sta yardů.“

„Máš pravdu, Jacku, máš pravdu,“ odpověděl Wetzel a ztěžka oddychoval.

„Počkejme ještě chvíli, uvidíme, jak se to vyvine.“

„Jacku, já nemůžu čekat. Ztíží nám to práci, ale nemůžu si pomoct. Můžu Huróna zasáhnout rovnou nad levý oko, a taky to udělám.“

„Nezasáhneš ho, Lewe, nezasáhneš. Je to příliš daleko pro každou pušku. Počkej přece! Počkej!“ šeptal Jonathan a položil ruku Wetzelovi na rameno.

„Na co bych ještě čekal? Člověče, copak nevidíš, co ten nepředstavitelnej lotr dělá?“

„Co dělá?“ zeptal se Zane a obrátil pohled k mýtině.

Indiáni z Osady Míru seděli se skloněnými hlavami. Půlkrál pozvedl válečný kyj a mrštil jím před nimi na zem.

„Vyhlašuje rozsudek smrti!“ zasykl Wetzel.

Jonathan pohlédl Wetzelovi do tváře. Pak se vztyčil na kolena, jako byl Wetzel, a přitáhl si opasek. Věděl, že v příštím okamžiku budou uhánět lesem pryč odtud.

„Lewe, na tuhle vzdálenost není moje puška k ničemu. Ale možná, že tvoje je. Ty bys to měl vědět. Není to rozumný, protože je tam Simon Girty a je tam Jim, ti chlapi, co po nich pasem. Ale do toho, Lewe. Provrtej toho zbabělýho rudocha!“

Wetzel poklekl na koleno a prostrčil černou pasku mezi kapradím. Osudová hlaveň se pomalu zvedala do vodorovné polohy, až znehybněla stejně jako nehybné balvany kolem.

Jonathan upřel svůj bystrý zrak na pyšnou tvář Půlkrále, jenž stál se založenými pažemi a pohrdavou tváří před Indiány, které právě odsoudil.

Ve chvíli, kdy krátké, pronikavé prásknutí Wetzelovy pušky rozbilo ticho, Jonathan spatřil, jak se zuřivost na Půlkrálově zachmuřené tváři změnila ve výraz prázdné divokosti. Jeho založené paže se neuvolnily. Padl mrtev, jako padá monarcha lesních velikánů.

KAPITOLA 24

„Prosím, upusť dnes od kázání,“ žadonila Nell a úpěnlivě pozvedla oči k Jimově tváři.

„Nellinko, musím dnes dělat všechno jako obvykle. Nemohu se vyhýbat své povinnosti a ani nemohu připustit, aby tihle renegáti viděli, že se jim bojím postavit tváří v tvář.“

„Mám takový divný pocit. Bojím se. Nechci zůstat sama. Prosím, neopouštěj mě.“

Jim přecházel nervózně sem a tam po místnosti. Nellina ustaraná tvář, úpěnlivé oči i chvějící se ruce ho dojímaly. Víc než cokoliv mého si přál potěšit ji, posílit; ale copak se mohl vyhnout své povinnosti?

Nell se rozplakala a se vzlykotem se opřela Jimovi o rameno.

„Nell, až dosud jsem dokázal být statečný jen kvůli tobě,“ pravil Jim slabě rozechvělým hlasem.

Nell rychle vzhlédla. Něco v bledé tváři, která se nad ní skláněla, jí pravilo, že jestli někdy, tak teď nadešel čas, aby žena zapomněla – a sebe a povzbuzovala lidi v okolí a dodávala jim mysli.

„Jsem hloupé a sobecké děcko,“ zvolala a vyprostila si ruce, které jí tiskl. „Vždycky myslím jen na sebe.“ Odvrátila se a utřela si slzy z očí. „Jdi, Jime, konej svou povinnost. Budu stát při tobě a pomáhat ti, jak jen žena může.“

Muži se radili v Heckewelderově srubu. Toho rána se vrátil Zeisberger a jeho výbojný, velitelský duch byl to pravé, co v takové chvíli potřebovali. Dokázal pozvednout sklíčenou náladu ostatních.

„Budeme dělat všechno jako obvykle,“ prohlásil rozkládaje rukama. „Čeho bychom se báli?“

„Pánové, naše povinnost je jasná,“ pronesl Jim důrazně. „Naši Indiáni v nás mají takovou důvěru, že se vůbec nebojí. Nepřátelům, kteří jim vyhrožují, se vůbec nepodařilo je ovlivnit a zastrašit. Kdyby si mysleli, že se Girtyho bojíme, mohlo by to na ně mít špatný vliv.“

„Přimlouvám se, abychom naše shromáždění na pár dnů odložili. Řeknu vám, já se Girtyho Indiánů bojím, ani ne tak kvůli sobě, jako kvůli našim Indiánům, které máme tak rádi. Bojím se.“

Heckewelderova tvář podávala svědectví o jeho úzkostné hrůze.

„Jste náš představený, nezbývá nám než uposlechnout,“ pravil Edwards. „Ale myslím si, že je naší povinností k obyvatelům Osady Míru, abychom vytrvali ve své práci, dokud nebudeme násilím donuceni od ní upustit.“

„Poslyšte, Heckeweldere, jistě se pamatujete, že tohleto jsme už jednou prodělali,“ vmísil se Zeisberger vážně do hovoru. „V osmasedmdesátém se Girty na nás vrhl jako vlk na stádo ovcí. Neměl tenkrát za sebou tolik Indiánů jako teď; ale po celé dny řečňoval a snažil se vyděsit nás i tu hrstku Indiánů, co tu s námi žili. Chtěl, aby nás jeho opilí zloduchové vystrašili, ale nepodařilo se mu to. Nepovolili jsme, a tak jsme zvítězili. Teď se pokouší o stejnou hru. Postavme se na odpor a dělejme všechno jako obvykle.“

„Nikdy se nevzdávejme!“ zvolal Jim.

„Pánové, máte pravdu; zahanbujete mě, třebaže cítím, že chápu situaci lépe než kdokoliv z vás. Ať se stane cokoliv, budeme stát na svém místě. Děkuji vám, že jste oživili odvahu v mém zbabělém srdci. Sejdeme se dnes jako obvykle, a aby to bylo ještě působivější, budeme mluvit k shromáždění jeden po druhém.“

„A bude-li třeba, položíme za naše Indiány i své životy,“ řekl Young, pozvedaje svou bledou tvář.

Hluboké, lahodné vyzvánění kostelního zvonu probudilo dřímající ozvěny. Sotva jeho melodie dozněla v lese, vyšla z vesnice řada Indiánů a kráčela k javorovému hájku. Muži, ženy, mladíci, dívky i děti.

Glickhican, starý delavarský náčelník, šel v čele. Měl pevný krok, vztyčenou hlavu a jeho tvář byla klidná ušlechtilou sebekázní. I ve vzhledu ostatních Indiánů se jevila pevnost a klid. Dívky klopily hlavy, nikoliv však strachem, ale z plachosti. Děti byly šťastné a jejich jasné tváře vyjadřovaly radost.

Sotva průvod došel do javorového hájku, všude po mýtině se objevili nepřátelští Indiáni a zaujali postavení poblíž pahrbku, na němž stáli Jim a jeho druhové.

Heckewelderova věrná skupina očekávala svého vůdce u jakéhosi pódia. Indiáni z Osady Míru se jako obvykle posadili na úpatí pahrbku. Ostatní Indiáni se shlukli po obou stranách. Měli s sebou zbraně a zachovávali totéž ticho, které tak podivně vyjadřovalo jejich náladu v posledních čtyřiadvaceti hodinách.

Heckewelder přišel ve stejnou dobu, kdy se objevili Simon Girty a jeho tlupa. S renegáty byli Dýmka a Půlkrál. Tito dva přešli pomalu mýtinu, prošli uličkou v davu a zastavili se poblíž pódia.

Heckewelder přistoupil chvatně ke svým druhům. Zdálo se, že je bez sebe vzrušením, a mluvil s obtížemi.

„Upusťte od kázání. Byl jsem znovu varován,“ zašeptal.

„Zakazujete to?“ chtěl vědět Edwards.

„Ne, ne. K tomu nejsem oprávněn, ale úpěnlivě vás prosím. Počkejte – počkejte, dokud Indiáni nebudou v lepší náladě.“

Edwards opustil své druhy, vystoupil na pódium a obrátil se ke shromáždění.

Ve stejné chvíli majestátně vykročil od své skupiny Půlkrál. Kromě černého sukovitého válečného kyje neměl žádnou zbraň. Kráčel kupředu a zastavil se na půl cestě mezi pódiem a sedícími Indiány. Pomalu je přejel zlým pohledem a pak se zadíval na Edwardse.

„Půlkrálovy rozkazy je třeba poslouchat. Ať bledá tvář nechá svá ústa zavřená!“ zvolal indiánským jazykem. Pánovitý rozkaz přišel jako blesk z čistého nebe. Muži za Edwardsem stáli zmateni a čekali, co bude dál.

Ale Edwards ani na okamžik nezaváhal, klidně zvedl ruku a promluvil:

„Drazí přátelé, scházíme se dnes, jako jsme se scházívali a jako doufáme, že se sejdeme…“

Prásk!

Zahvízdnutí kulky nad hlavami sedících Indiánů doprovázelo hlasité třesknutí výstřelu z pušky. Všichni přítomní zřetelně slyšeli, jak olověná střela zasáhla svůj cíl. Edwards se pootočil, přitiskl si ruku na hruď, namáhavě vydechl a pak bez jediného slova těžce upadl. Byl zasažen Indiánem ukrytým v houští.

Na okamžik se nikdo nepohnul ani nepromluvil. Běloši byli hrůzou ochromeni, Indiáni z Osady Míru jako by zkameněli a nepřátelský dav tiše vyčkával, jako vyčkával již hodiny.

„Zastřelili ho! Zastřelili ho! Ach, toho jsem se obával!“ zvolal Heckewelder a rozběhl se kupředu. Ostatní běželi za ním. Edwards ležel na zádech a zakrvácenou ruku si tiskl k hrudi.

„Dave, Dave, jak je vám?“ zeptal se Heckewelder hlasem strachy ztichlým.

„Není to zlé. Rána je příliš při povrchu, než aby byla vážná, ale přesto mě porazila,“ odpověděl Edwards mdle. „Podejte mi – vodu.“

Snesli ho z pódia a položili na trávu pod strom.

Young stiskl Edwardsovi ruku a pak zamířil přímo na pódium. Tvář měl pozvednutou a tak bledou, jako by byla prozářena bílým světlem.

„Bledá tváři, zpátky!“ zaburácel Půlkrál a zamával svým válečným kyjem.

„Mlč, ty indiánský pse!“

Youngův hlas se nesl tichým vzduchem, tak velitelský a tak mocný ve svém opovržení i zanícení, že nepřátelští divoši byli překonáni posvátnou hrůzou a Indiáni z Osady Míru rozechvěni uctivou láskou.

Young promluvil opět hlasem, z něhož vymizela vášeň a jenž byl mimořádně příjemný a zvučný:

„Drazí přátelé, je-li to vůle boží, že musíme zemřít, pak stejně, jako jsme vás učili žít, vám ukážeme, jak umírat…“

Prásk!

Znovu se ozvalo zahvízdnutí spolu s řevem nadbytečně nabité pušky; a znovu ten odporný zvuk kulky narážející na maso. Young spad pozpátku z pódia.

Jeho druhové ho položili vedle Edwardse a pak stáli ve zděšeném mlčení. Na Youngově bledé tváři zazářil úsměv; z hrudi mu prýštil proud tmavé krve, rty se mu pohybovaly. Zašeptal. „Co více, bych se mohl přát?“

Jim pohlédl na své ležící druhy; pak pobledlý, ale odhodlaný vykročil k pódiu.

Heckewelder se rozběhl za ním a odvlekl ho zpátky. „Ne! ne! ne! Můj Bože! Chcete se dát zabít? Tomuto jsem se snažil zabránit,“ volal a lomil rukama.

Dlouhý, divoký, jásavý jekot se rozezněl hájkem. Vyšel z těch mlčenlivých hrudí plných zášti a pozdravil tento čin, který ohlásil vítězství nad bílými.

Všechny oči se obrátily na Půlkrále. Odměřeným krokem přecházel sem a tam před Indiány z Osady Míru.

„Zaslepení hlupáci!“ zvolal Půlkrál. „Hurón je moudrý muž a nelže. Před mnoha úplňky řekl rudým obyvatelům Osady Míru, že sedí mezi dvěma rozhněvanými bohy, kteří stojí s ústy dokořán a pohlížejí divoce jeden na druhého. Jestli se jim neodklidí z cesty, budou rozdrceni na prášek zuby jednoho nebo druhého nebo obou. Půlkrál je vybízel, aby opustili tuto vesnici a zapomněli na boha bledých tváří; aby vzali své koně a stáda a vrátili se do svých domovů. Pošetilci zhrdli Půlkrálovou radou. Pro Osadu Míru zapadlo slunce. Čas se dovršil. Dýmka a Hurón jsou mocní. Nebudou naslouchat bohu bledých tváří. Spálí Osadu Míru. Smrt jejím obyvatelům!“

Půlkrál s vášnivou energií mrštil černým válečným kyjem do trávy před Indiány.

Indiáni z Osady Míru vyslechli rozsudek smrti s nepolekanou tváří. Dokonce i děti zachovaly klid. Ani jeden obličej nezbledl, ani jedno oko se nesklopilo.

Půlkrál jim vrhl rozsudek do tváře. Indiáni na něho pohlíželi s němým pohrdáním.

Ve chvíli ticha, jež následovala, objevil se mezi kapradinami visícími z útesu obláček modrobílého dýmu.

PRÁSK!

Všichni slyšeli výstřel z pušky; všichni si povšimli rozdílu mezi jejím čistým, zvonivým zvukem a hlasitým prásknutím druhých dvou ran. Všichni zřetelně zaslechli svist kulky, jak jim hvízdla nad hlavami.

Všichni? Ne, všichni ne. Jeden tu rychle letící kulku neuslyšel. Ten, kdo byl ústřední postavou tohoto tragického výjevu, ten, kdo odsoudil mírumilovné obyvatele Osady Míru k záhubě, mohl snadno spatřit drobounký obláček dýmu, který věštil jeho vlastní záhubu, ale dříve než zvonivá rána mohla dostihnout jeho uši, nad levým okem se mu jakoby kouzlem objevil malý modrý otvor a tep ustal a vědomí a život unikly navždy.

Půlkrál, velký, krutý náčelník, stál okamžik nehybně, jako vytesán z kamene; potom se jeho hrdá hlava naklonila a divokost na jeho tmavé tváři jako by vybledla; pyšná péřové čelenka se půvabně zavlnila, když se zakymácel sem a tam, a pak padl k zemi, nehybný a bez života.

Nikdo se ani nepohnul; nikdo jako by ani nedýchal. Pověrčiví divoši bázlivě očekávali další výstřel, další úder blesku, další projev hněvu od boha bledých tváří.

Ale Jim Girty, s chytrostí zrozenou ze strašného strachu, poznal zvuk oné pušky. Cítil svist kulky, která mohla právě tak dobře najít jeho mozek jako Půlkrálův. Ve strachu zařval: „Le Vent de la Mort!“

Dobře známé, obávané jméno probudilo Indiány z bázlivého ustrnutí k divokému projevu nenávisti. Zaburácel obrovský řev. Výjev se okamžitě změnil.

KAPITOLA 25

Ve zmatku, jenž nastal, přátelé odnesli Younga a Edwardse do srubu pana Wellse. Nellin klidný, bílý obličej dokazoval, že dívka nějakou takovou katastrofu očekávala; byla však ze všech nejméně vzrušená. Heckewelder je zanechal ve srubu a spěchal se poradit s kapitánem Williamsonem. Zatímco Zeisberger, jenž byl zběhlý v chirurgii, ošetřoval raněné, Jim upevnil závoru na těžké dveře, zavřel hrubá okna a udělal ze srubu dočasné útočiště před slídícími nepřáteli.

Lomoz venku sílil. Ozýval se pronikavý jekot a nade vším zněly dlouhé dunivé válečné výkřiky. Pravidelný dupot nohou v mokasínech, běhání Indiánu kolem srubu, tupé údery sekyr tvrdě zarážených do stromů – to vše svědčilo o vzrušení Indiánů a o blízkosti nebezpečí.

Na lůžku v přední místnosti ve srubu pana Wellse ležel Edwards, tvář obrácenou ke stěně a bok odhalený. V bílé kůži byl krvavý otvor. Zeisberger v něm pátral po kulce. Neměl žádné přístroje kromě těch, jež si sám vyrobil, a to byly látací jehly s ohnutými špičkami a dlouhá čepel zbroušená do tenká.

„Tak už ji mám,“ řekl Zeisberger. „Nehýbej se, Dave. No tak!“ Edwards zaúpěl a Zeisberger vytáhl zkrvavenou kulku. „Jime, omyjte a obvažte mu ránu. Není zlá. Dave bude za pár dnů chlapík. Teď se podívám na George.“

Zeisberger si pospíšil do druhé místnosti. Young ležel s klidným obličejem a zavřenýma očima a dýchal slabě. Zeisberger mu rozevřel košili a odhalil ránu, jež byla trochu výš na pravé straně. Nell, která šla za Zeisbergerem, aby mu pomohla, kdyby potřeboval, viděla, že pohlédl na zranění a pak na vteřinu odvrátil bledou tvář. Ten chvatný, zděšený pohyb střízlivého, zkušeného muže byl neobyčejně výmluvný. Pak se naklonil nad Younga a vsunul mu do rány sondu. Vstrčil ocel na palec, dva, tři, na čtyři palce do Youngovy hrudi, ale Young se ani nepohnul, ani nezasténal. Zeisberger zavrtěl hlavou a posléze nástroj vytáhl. Pozvedl pacientovo rameno a zjistil, že lůžko je prosáklé krví. Rána způsobená kulkou procházela celým tělem a na zádech krvácela. Zeisberger složil proužky plátna do malých tampónků a pevně je přivázal na obojí vyústění rány.

„Jak je mu?“ zeptal se Jim, když se chirurg-amatér vrátil do druhé místnosti a smýval si krev z rukou.

Zeisberger potřásl zasmušile hlavou.

„Jak se vede Georgeovi?“ zašeptal Edwards, který zaslechl Jimovu otázku.

„Má průstřel pravou plící. Lidské umění mu nemůže pomoci. Toho může zachránit jedině Bůh.“

„Neslyšel jsem třetí výstřel?“ zašeptal Dave a rozhlédl se kolem smutnýma, tázavýma očima. „Heckewelder?“

„Heckewelder je v pořádku. Odešel za Williamsonem. Ale opravdu jsi slyšel třetí výstřel. Půlkrál padl mrtev s kulkou nad levým okem. Právě si založil ruce v pyšné póze poté, co vyhlásil svůj rozsudek smrti nad zdejšími Indiány.“

„Boží soud!“

„Vypadá to tak, ale rozsudek přišel v podobě olověné smrti z Wetzelovy neomylné pušky. Slyšíš ten jekot? Půlkrálova smrt Indiány rozzuřila.“

Ozvalo se lehké zaklepání na dveře a pak slovo „Otevřte“, pronesené Heckewelderovým hlasem.

Jim odsunul závoru na dveřích. Heckewelder vstoupil a přes rameno nes! pytel, který zřejmě obsahoval potraviny. Doprovázel ho mladý Christy. Heckewelder pytel položil, rozvázal a vytáhl z něj malého indiánského chlapečka, který se rozhlížel kolem ustrašenýma očima.

„Zachraňte, proboha, Bennyho! Zachraňte Bennyho!“ volal a rozběhl se k Nell. Ta ho pevně sevřela do náruče.

„Co budem dělat?“ zeptal se Zeisberger se svým praktickým zdravým rozumem. „Co povídal Williamson? Povězte nám, co jste se dozvěděl.“

„Pánové, Osada Míru je odsouzena ke zkáze. Snažně jsem prosil kapitána Williamsona, aby nám pomohl, ale on odmítl. Řekl, že se neodvažuje zasáhnout. Prosil jsem ho, aby aspoň promluvil s Girtym, ale odmítl mou žádost.“

„Kde jsou naši Indiáni?“

„Jsou uvězněni v kostele – všichni kromě Bennyho. Pan Christy a já jsme tohle dítě ukryli v pytli na jídlo a tak jsme ho sem dopravili. Musíme ho zachránit.“

„Zachránit?“ opáčila Nell a pohlížela z Heckeweldera na třesoucího se indiánského chlapečka.

„Nellinko, ti darebáci nahnali všechny naše Indiány do kostela a tam je zavřeli až do té doby, dokud Girty a jeho muži nedají povel k dokončení svého ďábelského záměru. Chtějí je všechny povraždit.“

„Ach! To je strašné! Zrůdné!“ zvolala Nell. „Jak mohou být tak nelidští?“ Pozvedla Bennyho do náruče. „Nikdy tě nedostanou, chlapče. Zachráníme tě – já tě zachráním.“

Dítě naříkalo a tisklo se jí k šíji.

„Teď slídí na mýtině, jestli se tam někdo neukryl, a jsem si jist, že budou prohledávat také sruby.“

„Přijdou sem?“ zeptala se Nell a obrátila své plápolající oči na Heckeweldera.

„Nepochybně. Musíme se pokusit Bennyho ukrýt. Nechte mě přemýšlet – kde by bylo dobré místo? Co takhle tmavý kout na půdě?“

„Ne, ne!“ zvolala Nell.

„Schovejte Bennyho k Youngovi do postele,“ navrhl Jim.

„Ne, to ne!“ volala Nell.

„Dejte ho do vědra a spusťte dolů do studny,“ zašeptal Edwards, který napjatě naslouchal rozhovoru.

„To je ohromné místo,“ souhlasil Heckewelder. „Ale nemohl by vypadnout a utopit se?“

„Tak ho přivažte k vědru,“ navrhl Jim.

„Ne, ne, ne!“ volala Nell.

„Ale Nellinko, musíme se přece rozhodnout pro nějakou skrýš, a to rychle.“

„Já Bennyho zachráním.“

Vtom se ozvalo prudké zabouchání na dveře.

„Kdo je tam?“ otázal se Heckewelder.

Buch! Buch! Prudké rány otřásly srubem. Pánve rachotily na policích. Zvenčí nepřišla žádná odpověď.

„Rychle! Ukryjte Bennyho! Jestli ho tu najdou, půjde nám všem o život,“ zašeptal prudce Heckewelder a zamířil ke dveřím. „No dobrá, dobrá, hned to bude,“ volal a neobratně odsunul závoru.

O chvíli později otevřel dveře, a když Jim Girty a Deering vstoupili, obrátil se k přátelům s vyděšenou nejistotou v unavené, strhané tváři.

Edwards ležel na lůžku a široce rozevřenýma očima zíral na vetřelce. Pan Wells seděl se sklopenou hlavou. Zeisberger klidně ořezával nějakou hůlku, Jim stál vzpřímený jako svíčka, v očích tvrdé světlo, a Nell se opírala o kraj těžkého stolu.

Benny zmizel!

Heckewelderův pohled se vrátil k návštěvníkům.

„Tedy, počítám, že velebníček nebude lhát. Viděli jste tu někde nějaký ty vaše Indiány?“ zeptal se Girty, mávaje přitom těžkým perlíkem.

„Girty, žádné Indiány jsme tu neukryli,“ odpověděl Heckewelder klidně.

„No, tak jako tak se podíváme,“ odpověděl renegát.

Girty přehlédl místnost vlčíma očima. Deering byl opilý, až se potácel. Po pravdě řečeno, oba muži páchli hnusnými výpary rumu. Bez dalších řečí se pustili do prohlídky místnosti: nahlédli do každé bedny, za kamennou pec a do kredence, stáhli pokrývky z lůžka a kopnutím rozbořili hraničku dříví. Pak odešli do druhých místností, kde je bylo slyšet, jak všechno důkladně prohledávají. Nakonec se oba vrátili do velké světnice. Girty přikázal Deeringovi, aby vyšplhal po žebříku na půdu, ale protože Deering byl příliš opilý, než aby to dokázal, Girty tam musel vylézt sám. Pár minut půdu prohledával a pak slezl.

„Teda, zdá se, že jste nelhal,“ řekl.

Oba renegáti se chystali odejít. Zatímco Girty prohledával půdu, Deering stál, krví podlité oči upřené na Nell. Když teď při odchodu šli kolem dívky, renegát pohlédl na Girtyho a pokynul hlavou směrem k ní. Jeho opilá tvář vyjadřovala hrozivý úmysl.

Girty pohlédl na Nell, když prve vešel, ale víc si ji nevšímal. Jeho výraz byl výmluvnější, než mohla být jakákoliv slova. Strašná moc, jíž si byl vychloubačně vědom, zářila z jeho malých pichlavých oček.

Nell již jednou čelila tomuto pohledu, a omdlela, když jí došel jeho úděsný význam. Nyní však odpověděla na Girtyho pohled pohledem, v němž planulo pohrdání a odpor, pohledem, z něhož sálal obdivuhodný vzdor.

Girty a Deering vycouvali ze srubu. Heckewelder za nimi zavřel dveře a spustil závoru.

Nell padla na stůl a dlouze, tiše vydechla. Pak si jednou rukou nadzvedla sukni. Zpod ní vyšel Benny. Velké oči mu jasně zářily. Mladá žena ho opět sevřela v náručí. Pak ho pustila a v největším rozrušení se rozběhla k oknu.

„Tamhle jde! Ach, to strašné zvíře! Kdybych jenom měla pušku a uměla střílet! Zabila bych ho! Když si pomyslím na ubohou Kate! Ach, a se mnou má stejné plány!“

Náhle padla v bezvědomí k zemi. Pan Wells a Jim ji zvedli na lůžko vedle Edwardse a tam se ji pokoušeli vzkřísit. Trvalo nějakou chvíli, než otevřela oči.

Jim seděl a držel Nell za ruku. Pan Wells opět sklonil hlavu. Zeisberger dál ořezával hůlku a Heckewelder přecházel po světnici sem a tam. Christy stál opodál a jevil všechny známky sympatie k zoufalé skupině. Hluk venku ještě vzrostl.

„Jenom poslouchejte!“ zvolal Heckewelder. „Slyšeli jste někdy něco podobného? Všichni jsou opilí, šílení, posedlí ďáblem! Vypili do poslední kapky všechny lihoviny, které francouzští obchodníci měli. Proklínám ty potulné kramáře! Rum tyhle renegáty a divochy úplně rozběsnil. Och, mí ubozí, nevinní Indiáni!“

Heckewelder si opřel hlavu o krbovou římsu. Posléze se zhroutil. Mučivé vzlyky mu otřásaly tělem.

„Jsi už zase v pořádku?“ zeptal se Jim Nell.

„Jsem.“

„Půjdu ven, nejprve za Williamsonem a pak za našimi Indiány,“ řekl a zvedl se, velmi bledý, nicméně klidný.

„Nechoďte!“ zvolal Heckewelder. „Zkusil jsem všechno, a k ničemu to nebylo.“

„Půjdu,“ stál na svém Jim.

„Ano, Jime, jdi,“ zašeptala Nell a pohlédla mu do očí. Byl to vážný pohled, v němž svítila jiskřička naděje.

Jim odsunul závoru na dveřích a vyšel.

„Počkejte, půjdu s vámi,“ zvolal Zeisberger a náhle odložil nůž i hůl.

Jakmile oba muži vyšli ven, jejich zrakům se naskytla hrůzná podívaná. Mýtina byla plná Indiánů. Ale jakých Indiánů! Byli to pomalovaní démoni rozzuření rumem. Včera byli tiší; když se vůbec pohybovali, pohybovali se rozvážně a důstojně. Dnes z nich byl řvoucí, pobíhající, krvežíznivý dav.

„Vzdal jsem se jakékoliv myšlenky na únik,“ prohlásil Zeisberger s klidem, jakým se vyznačovalo jeho chování od té doby, co se vrátil do osady. „Pokusím se dostat do kostela.“

„Připojím se k vám, jakmile si promluvím s Williamsonem.“

Jim kráčel rychle přes mýtinu ke srubu, kde byl kapitán Williamson ubytován. Hraničáři postávali ve skupinách a pozorovali zdivočelé Indiány se zájmem, v němž bylo jen málo účasti, jestli vůbec jaká.

„Chci mluvit s kapitánem Williamsonem,“ řekl Jim hraničáři stojícímu na stráži u dveří srubu.

„Jo, je uvnitř,“ řekl protahované muž.

Jimovi se hlas zdál povědomý; rychle se obrátil a spatřil sluncem opálené rysy Jeffa Lynna, starého voraře, který vezl společnost pana Wellse do Fort Henry.

„No ne, Lynn! To jsem rád, že vás vidím,“ zvolal Jim.

„Celkem vzato, já taky,“ odpověděl Jeff a napřáhl svou velkou ruku. „Poslyšte, a jak se vede tomu druhýmu, vašemu bratrovi, co mu říkali Joe?“

„Nevím. Utekl s Wetzelem, byl zajat Indiány, a když jsem o něm slyšel naposledy, oženil se s Wingenundovou dcerou.“

„Teda, ať jsem zatraceněji“ Jeff zavrtěl prošedivělou hlavou a plácl se do stehna. „Hned jsem si říkal, že ten to někam dotáhne.“

„Teď spěchám. Myslíte, že kapitán Williamson zůstane stranou a nechá tohle všechno pokračovat?“

„Bojím se, že jo.“

Kapitán zřejmě rozhovor slyšel, protože se objevil ve dveřích srubu, dlouhou dýmku v ústech.

„Kapitáne Williamsone, přišel jsem vás naléhavě poprosit, abyste zachránil Indiány z Osady Míru před hrozícím masakrem.“

„Nemůžu nic dělat,“ odpověděl Williamson a vyndal dýmku z úst, aby vyfoukl veliký oblak kouře.

„Máte tu osmdesát mužů!“

„Kdybysme zasáhli, Dýmka by nás za tři minuty sežral zaživa. Vy kazatelé tyhle věci nerozumíte. Máte proti sobě Girtyho a Dýmku. Jestli je neznáte, do západu slunka se s nimi seznámíte.“

„Nezáleží mi na tom, co jsou zač. Jsou to opilí lotři a divoši! To stačí. Pomůžete nám? Jsme lidé vaší vlastní rasy a obrátili jsme se k vám o pomoc. Můžete nám ji odepřít?“

„Nechci mít s touhle věcí nic společnýho. Náčelníci vesnici odsoudili a rozsudek se bude muset uskutečnit. Kdybyste vy chlapíci byli bývali opatrní, nebyla by tekla žádná bílá krev. Radím vám, abyste zalezli někam do kouta a zůstali v klidu, dokud nebude po všem.“

„Dovolíte mi, abych si promluvil s vašimi muži a pokusil se je přemluvit, aby šli se mnou?“

„Heckewelder mě o to taky žádal. Byl vytrvalej a já jsem nechal svý muže hlasovat, jen abych mu ukázal, jak se k tomu stavějí. Osmnáct jich řeklo, že s ním půjdou, zbytek se do toho nechce plést.“

„Osmnáct! Dobrý Bože!“ zvolal Jim a vložil do svých slov všechen hněv, který ho sžíral. „Jste běloši, a přece budete stát stranou a dívat se, jak budou tito nevinní lidé vražděni! Člověče, kde je vaše lidskost? Vaše mužnost?“

Williamson neodpověděl; muži, kteří se shlukli kolem, rovněž mlčeli. Nikdo nesklonil hlavu.

Když se obracel od tváře k tváři a všude nalézal týž neměnný klid, Jim konečně pochopil. Tito hraničáři byli jako Wetzel a Jonathan Zane. Pro ně jediný dobrý Indián byl mrtvý Indián. Léta války, krveprolévání a nelítostných ukrutností, léta tvrdého života na hranici ubila v těchto hraničářích schopnost soucitu s jakýmkoliv Indiánem.

Jim se už déle neovládl.

„Možná že jste hraničáři, ale z mého stanoviska, ze stanoviska každého člověka jste banda chladně lhostejných zbabělců!“ zvolal bledými, chvějícími se rty. „Teď už rozumím! Jen málokdo z vás by riskoval cokoliv kvůli Indiánům. Vůbec vám nezáleží na tom, jestli budou povražděni. Kdyby byl mezi vámi opravdový muž – povídám, třebas i jen jediný opravdový muž –, předstoupil by před tyto vyjící lotry a směle by požadoval, aby nedošlo k žádnému krveprolití. Odvážný vůdce se skupinou odhodlaných druhů by tuto tragédii mohl odvrátit. Snadno byste mohli tamtu tlupu opilých démonů zastrašit. Kapitáne Williamsone, já nejsem žádný válečník a velitel, za něhož vy se pokládáte, a přesto vás proklínám jako bídného zbabělce. Dostanu-li se někdy zpátky do civilizace, postavím vaši nelidskou chladnost na pranýř jako nejhanebnější, nejbídnější krutou zbabělost, která kdy zneuctila bílého muže. Jste horší než Girty!“

Williamson zežloutl, jako by se mu udělalo nevolno; vteřinu neobratně šmátral po topůrku svého tomahavku, ale neodpověděl. Ostatní hraničáři zachovali stejně nedbalý klid. Co pro ně znamenalo zuření potrhlého mladíka?

Jim to viděl a zklamaně se obrátil, divoce rozhněvaný a bez jakékoliv naděje. Když odcházel, Jeff Lynn ho popadl za paži, a jakmile vyšli ze skupiny hraničářů, řekl mu:

„Mladej, dal jste mu to pořádně, to je bez debaty. A možná že z vaší strany plotu máte pravdu. Jenže vy nemůžete vidět Indiány z naší strany. My lovci nemáme moc lidskosti – myslím, že tak jste tomu říkal –, ale ztratili jsme tolik přátel a příbuznejch a slyšeli jsme o tolika vraždách, co spáchali rudoši, že se na ně na všecky díváme jako na divokou havěť, kterou je potřeba zabíjet na potkání. Možná vás bude zajímat, že já jsem byl ten chlapík, co návrh to hlasování, co vám o něm Williamson povídal, a udělal jsem to proto, že mně na vás záleží. Pozoroval jsem vás, když Edwards a ten druhej byli postřelený. Mám u mužskejch rád statečnost a viděl jsem, že vy jí máte požehnaně. Takže když přišel Heckewelder, promluvil jsem s ostatníma. Akorát u vosumnácti se mi podařilo probudit zájem, a i ti chtěli bojovat, jen aby si zabojovali. Podívejte, starej Jeff Lynn je váš přítel. Radím vám, zalezte někam do koutka a zůstaňte tam v klidu, dokud se todleto nepřežene.“

Jim poděkoval starému voraři a odešel. Sotva věděl, kudy se dát. Udělá ještě jeden pokus. Přešel mýtinu k místu, kde stálo týpí renegátů. McKee a Elliott seděli na kládě. Simon Girty stál vedle nich, tvrdé, bystré, těkavé oči upřeny na okolí. Zjev bílého vůdce na Jima zapůsobil. Girtyho vzezření bylo teď poněkud odlišné; vyhlížel divočeji než ostatní, jako by se byl náhle probudil k stejné zuřivosti jako jeho Indiáni. Nicméně mladý muž zamířil rovnou k němu.

„Girty, přišel jsem…“

„Táhněte, vy šťouralský kazateli!“ zařval renegát a zahrozil na Jima pěstí. Simon Girty byl opilý.

Jim se odvrátil od bílých lotrů. Věděl, že jeho život nemá pro ně cenu ani špetky střelného prachu.

„Všechno je ztraceno, úplně všechno!“ zvolal zoufale.

Spěchal ke kostelu a vstoupil do otevřených dveří. Zajatí Indiáni právě dozpívali a Jim a Zeisberger se pokusili poskytnout jim aspoň trochu útěchy a povzbuzení. Všichni shromáždění se shlukli kolem nich. Muži jim potřásali rukama, ženy je líbaly, děti se jim tulily k nohám. Všichni jim naposled projevovali svou náklonnost.

Náhle vstoupil na pódium starý delavarský náčelník Glickhican, pozvedl ruku a vykřikl jediné indiánské slovo.

Zaznělo dlouhé, tiché zakvílení dětí a mládeže; ženy pomalu, pokorně sklonily hlavy. Muži, věrni stoicismu své povahy, stáli hrdě vztyčeni a Očekávali smrt, k níž byli odsouzeni.

Když Zeisberger a Jim konečně opustili kostel a spěchali ke srubům, spatřili zástup divochů kolem Girtyho týpí. Ječení a poskakování ustalo.

Heckewelder jim otevřel, zřejmě je vyhlížel.

„Jime! Jime!“ zvolala Nell, když vstoupil do srubu. „Ach! Bála jsem se. To jsem ráda, že ses v pořádku vrátil. Podívej, tento šlechetný Indián nám přišel na pomoc.“

U dveří stál Wingenund, klidný a vzpřímený.

„Náčelníku, co chcete dělat?“

„Wingenund vám ukáže cestu k velké řece,“ odpověděl náčelník hlubokým hlasem.

„Utéci? Ne, nikdy! To by bylo zbabělé. Heckeweldere, vy přece nepůjdete? Ani vy, Zeisbergere? Ještě tu můžeme být prospěšní, ještě můžeme některé Indiány zachránit.“

„Zachraň Žlutý vlas,“ řekl Wingenund.

„Ach Jime, ty to nechápeš. Náčelník přišel, aby mě varoval před Girtym. Girty má v úmyslu mě odvléci, jako odvlekl jiné, jako unesl ubohou Kate. Neviděl jsi, co říkaly dneska jeho oči? Jak mě sežehovaly! Ach Jime, odveď mě pryč! Zachraň mě! Nenechávej mě zde tomu strašnému osudu!“

„Nell, odvedu tě,“ zvolal Jim a uchopil ji za ruce.

„Pospěšte si! Tady jsem vám sbalil plnou přikrývku věcí,“ řekl Heckewelder. „Neztrácejte čas! Ach! Slyšíte to! Nebesa! To je jekot!“ Heckewelder spěchal ke dveřím a vyhlédl. „Tamhle jdou, Jim Girty je jim v čele.

Jak skáče! Jak mává svým perlíkem! Vede své Indiány ke kostelu. Ach, to je konec!“

„Benny! Kde je Benny?“ zvolal Jim, zatímco si spěšně zašněrovával lovecký kabát, který si navlékl.

„Benny je v bezpečí. Ukryl jsem ho. Odvedu ho odtud,“ odpověděl mladý Christy. „Jen jděte! Teď je vhodná doba. Bůh vás provázej!“

„Jsem přichystán,“ prohlásil pan Wells. „Skončil jsem.“

„Wingenund už jde! Běží. Jděte za ním, rychle! Sbohem! Sbohem! Bůh budiž s vámi!“ zvolal Heckewelder.

„Sbohem! Sbohem!“

Jim pobízel Nell ke křovinám, kde bylo matně vidět vysokou Wingenundovu postavu. Pan Wells je následoval. Na okraji mýtiny se Jim a Nell ohlédli.

Spatřili Černou masu ječících, zápasících, bojujících Indiánů, kteří se kupili kolem kostela.

„Ach Jime, ohlédni se!“ volala Nell a tiskla se pevně k paži mladého muže. „Ohlédni se! Podívej se, jestli nejde Girty!“

KAPITOLA 26

Konečně uprchlíci volně vydechli pod zlatě rudým příkrovem lesů. Beze slova, bez ohlédnutí spěchal jejich průvodce dlouhými kroky k východu. Uprchlíci byli donuceni téměř běžet, aby ho neztratili z dohledu. Na okraji mýtiny na ně počkal, vzal Jimovi těžký ranec, hodil si ho lehce přes rameno a vyrazil tak rychle, že bylo velmi obtížné držet s ním krok. Jim polovedl, polonesl Nell přes kamení a drsná, těžko schůdná místa. Pan Wells těžce kráčel vzadu.

„Ach Jime! Ohlédni se! Ohlédni! Podívej se, jestli nás nepronásledují!“ volala Nell často a ustrašeně se dívala do hustého podrostu.

Indián se vydal přímým směrem přes lesy. Přeskakoval potoky, zlézal drsné horské hřebeny a rychle přecházel palouky, na nichž nebyly vývraty. Spěchal a naprosto nedbal na zřetelnou stopu, kterou za sebou zanechával, což dokazovalo, že považuje za nutné položit mnoho mil mezi uprchlíky a Osadu Míru. Nepochybně budou pronásledováni, a snažit se stopu skrýt by byla ztráta vzácného času. Postupně půda stoupala a cesta se stávala stále obtížnější, ale Wingenund nezpomalil krok. Nell byla silná, pružná a rychlonohá a stačila Jimovi, ale čas od času museli čekat na jejího strýčka. Jednou se zdržel daleko vzadu. Wingenund se zastavil a počkal na ně na vysokém hřebenu, kde byl řídký les.

„Uf!“ zvolal náčelník, když se vyšplhali nahoru. Napřáhl dlouhou paži ke slunci; sokolí oko se mu třpytilo.

Daleko na západě se valilo k nebi velké černožluté mračno kouře. Vypadalo to, jako by stoupalo z lesa a viselo nízko nad stromy, pak se vznášelo do výše a řídlo, až nakonec vysoko v mracích ztratilo svůj přesný obrys. Zapadající slunce stálo ještě hodinu vysoko nad vzdáleným kopcem a žhnulo temně rudě přes příkrov kouře.

„To je lesní požár?“ zeptala se Nell bázlivě.

„Požár to je, ale…“ Jim nevyslovil své obavy; pohlédl napjatě na Wingenunda.

„Požár,“ řekl Wingenund a zdálo se, že jak promluvil, přes bronzovou tvář se mu mihl přísnější stín. „Dnes večer zapadá slunce nad popelem Osady Míru.“

Náčelník pokračoval v rychlém pochodu na východ. Posmutnělá společnost ho bez ohlédnutí následovala. Nell se držela těsně vedle Jima a stařec se plahočil za nimi. Slunce zapadlo, ale Wingenund nezpomalil krok. Soumrak houstl, a on přesto kráčel dál.

„Indiáne, dnes už nemůžeme jít dál, musíme si odpočinout,“ zvolal Jim, když Nell klopýtla a pan Wells vzadu těžce lapal po dechu.

„Odpočinek brzo,“ odpověděl náčelník a šel dál.

Už se setmělo, když Wingenund konečně zastavil. Uprchlíci v temnotě mnoho neviděli, ale slyšeli hudbu proudící vody a pod nohama cítili jemný mech.

Unaveně sklesli na vyčnívající kámen. Mech poskytl odpočinek jejich unaveným údům. Když otevřeli ranec, našli tam jídlo, jímž mohli ukonejšit svůj hlad. Pak poblíž kamene uprchlíci usnuli, zatímco ostražitý Indián stál mlčky a nehnutě na stráži.

Jimovi se zdálo, že sotva zavřel oči, když ucítil na paži jemný dotek.

„Nastal den,“ řekl Indián.

Jim otevřel oči a spatřil jasné červené slunce, jak barví kopce na východě do karmínova a nádherně se rozlévá po zbarvených lesích. Zvedl se na loket a rozhlédl se. Nell dosud spala. Přikrývku měla přitaženu těsně k bradě. Plavé vlasy měla rozcuchané jako školačka; vypadala svěží a milá jako jitro samo.

„Nell, Nell, probuď se,“ řekl Jim a pomyslil si přitom, jak rád by políbil ta bílá víčka.

Nelliny oči se doširoka otevřely; hluboko v jejich ořechových stínech ležel úsměv.

„Kde to jsem? Ach, už si vzpomínám,“ zvolala a posadila se. „Ach Jime, měla jsem takový rozkošný sen. Byla jsem doma s maminkou a s Kate. A teď jsem se probudila a zjistila jsem, že to všechno byl jen sen! Prchám, abych si zachránila život. Ale Jime, už jsme v bezpečí, ne?“

„Ještě jeden den, a budeme v bezpečí.“ Nell vyskočila, otřepala si sukni a zvolala: „Tak utíkejme! Strýčku, pojďte!“

Pan Wells ležel tiše a jeho mírné modré oči se na ni usmívaly. Ani se nepohnul, ani nepromluvil.

„Jezte, pijte,“ pobídl je náčelník a otevřel ranec.

„Jaké krásné místo!“ zvolala Nell a vzala si chleba a maso, které jí podal. „Toto je rozkošný palouček! A hleďme! Někdo tu tábořil! Podívejte se na tu malou jeskyňku, na zástěnu ze spleteného kapradí a na kamenné ohniště!“

„Ten temný pramen a ty krásně rozpřažené větve mi připadají povědomé,“ poznamenal Jim.

„Krásný pramen,“ vložil se do hovoru Wingenund.

„Ano, znám tohle místo,“ zvolala Nell vzrušeně. „Vzpomínám si na tento palouk, třebaže jsem jej viděla za měsíčního svitu. Tady mě Wetzel zachránil z rukou Girtyho!“

„Máš pravdu, Nell,“ odpověděl Jim. „To je podivné, že jsme se opět octli na tomto místě.“

„No tak, strýčku, copak je s vámi!“ zvolala Nell a v hlase jí zazněl náznak jejího starého čtveráctví.

Pan Wells tiše ležel a usmíval se na ně.

„Nejste nemocný?“ starala se Nell, která si teprve teď povšimla, jak je jeho tvář sinalá.

„Milá Nellinko, nejsem nemocný. Nic mě nebolí, ale umírám,“ odpověděl pan Wells, opět s úsměvem.

„A-á-ach!“ vydechla Nell a sklesla na kolena.

„Ne, ne, pane Wellsi, jste jenom slabý, brzy budete zase v pořádku,“ zvolal Jim.

„Jime, Nellinko, vím to celou noc. Ležel jsem tu a nespal jsem. Nikdy jsem neměl silné srdce. Včera se vyčerpalo a teď pomalu slábne. Položte mi ruku na hruď. Ach – vidíte? Můj život dohořívá. Děj se vůle Páně. Jsem spokojen. Má práce skončila. Jedině lituji, že jsem tě přivedl do tohoto strašného pohraničí. Ale já jsem nevěděl, že je tak strašné. Kéž bych tě mohl vidět, jak jsi v bezpečí před nástrahami této divočiny, doma, šťastná, provdaná.“

Nell se nad něho sklonila, oslepená slzami. Neviděla a neslyšela, zdrcena touto poslední, zničující ranou. Jim usedl po starcově druhém boku a uchopil ho za ruku. Dlouhou dobu ani Nell, ani Jim nepromluvili. Zírali do bledé tváře, dychtivýma, toužebnýma očima v ní hledali úsměv a čekali, zda strýček promluví.

„Pojďte,“ vyzval je Indián.

Nell mlčky ukázala na strýčka.

„Umírá,“ zašeptal Jim Indiánovi.

„Jděte, nechte mě,“ zašeptal pan Wells. „Stále vám ještě hrozí nebezpečí.“

„Neopustíme vás,“ zvolal Jim.

„Ne, ne, ne,“ vzlykala Nell a sklonila se, aby ho políbila.

„Nellinko, smím tě provdat za Jima?“ zašeptal jí pan Wells do ucha. „Řekl mi, že tě miluje, Nellinko. Umřu šťastnější, když budu vědět, že jsem tě zanechal s ním.“

Dokonce i v tomto okamžiku, kdy její srdce bylo téměř zlomené, Nellina krásná tvář se zarděla.

„Nell, vezmeš si mě?“ zeptal se Jim měkce. Zaslechl šepot pana Wellse, třebaže byl tak tichý.

Nell napřáhla chvějící se ruku přes strýčka k Jimovi a ten ji sevřel ve své dlani.

„Najděte to místo,“ požádal pan Wells Jima a podal mu bibli, kterou vždycky nosil v kapse.

Třesoucí se rukou obracel Jim listy. Nakonec našel hledané verše a vrátil knihu starci.

Prostý, milý a smutný byl tento svatební obřad. Nell a Jim poklekli a podali si ruce nad panem Wellsem. Starcův hlas byl slabý, Nell odpovídala tiše a Jim s hlubokým a něžným citem. Vedle nich stála zasmušilá, vznosná postava Wingenundova.

„Tak! Požehnej vám Bůh!“ zašeptal pan Wells se šťastným úsměvem, když obřad dokončil.

„Nell, moje ženo!“ pravil Jim a políbil Nell ruku.

„Buďte spolu šťastni,“ řekl pan Wells, pevně sevřel Nellinu ruku a pak náhle ji pustil. Sinalá tvář se mu rozsvítila jemným úsměvem, ten pomalu pohasínal – pohasínal, až zmizel. Ctihodná hlava sklesla. Stařec byl mrtev.

Nell políbila jeho bledé, chladné čelo a pak vstala, napůl omámená a chvějící se. Jim se marně pokoušel zavřít mrtvému oči. Nell se nemohla na strýčka dál dívat. Když vstala, byla poblíž indiánského náčelníka. Wingenund vzal její prsty do své obrovské ruky a sevřel je silným, teplým stiskem. Podivně vzrušena na něho pohlédla. Jeho tmavé oči, pronikavě upřené na les, a jeho zachmuřený, přísný obličej byly jako vždy nevyzpytatelné. Nejevila se tam žádná soustrast – žádný cit náčelníka nehodný se nikdy neobjeví na tomto chladném obličeji –, a přesto Nell cítila v tomto Indiánovi jakousi něžnost, jakousi odezvu v jeho velkém srdci. Cítila to tak jistě, tak mocně, že se o něho opřela hlavou. Věděla, že je její přítel.

„Pojďte,“ vyzval je náčelník a jemně odstrčil Nell, dříve než Jim povstal od svého smutného úkolu.

„Nemůžeme ho nechat nepohřbeného,“ přátelsky mu vytkl Jim.

Wingenund odvalil balvan, který tvořil jednu stěnu jeskyně. Pak uchopil kládu, napůl pokrytou zemí, napjal veškerou sílu a vytrhl ji. Ozval se rachot, dunění, mohutný náraz, jak obrovské množství hlíny a kamení dopadlo na zem, pak chřestění štěrku, a dříve než si Nell a Jim uvědomili, co se stalo, velká skála tvořící střechu jeskyně sklouzla po svahu a strhla s sebou malou lavinu. Jeskyně byla úplně zasypána. Pan Wells byl pohřben. Mechem obrostlý kámen označoval jeho hrob.

Nell a Jim byli jati údivem a posvátnou hrůzou.

„Uf!“ zvolal náčelník, jenž hleděl ke vstupu na palouk.

Nell a Jim se polekaně obrátili a s hrůzou spatřili čtyři nahé, pomalované divochy s namířenými puškami. Za nimi stáli Deering a Jim Girty.

„Proboha! Jsme ztraceni! Ztraceni! Ztraceni!“ vykřikl Jim, neschopen se ovládnout. Naděje mu zemřela v srdci.

Z Nelliných bílých rtů nevyšel žádný výkřik. Tato poslední, konečná rána ji omámila. Vytrpěla tolik, že toto poslední neštěstí, které jí zřejmě zničí život, její utrpení nezvýšilo, jenom přineslo podivný, lhostejný pocit.

„Á-ha! Mysleli jste si, že mi uklouznete, co?“ zaskřehotal Girty a dlouhými kroky pokročil vpřed. Když pohlédl na Wingenunda, malá žlutá očka mu zajiskřila jako křemen. „Ujímá se Vlk Girtyho zajatců? Náčelníku, tys mě ale prohnal.“

Wingenund ho neuznal za hodna odpovědi. Stál, tak jako často stával, nehybný a mlčenlivý, s pažemi založenými, a jeho pohled byl pyšný a nepřístupný.

Indiáni vstoupili na palouk a jeden z nich rychle svázal Jimovi ruce za zády. Všichni měli divoký, surový vzhled. Ovládala je horečná zuřivost, velmi blízká šílenství. Ani na chvilku tiše nepostáli, pobíhali sem a tam bez zjevného důvodu, snad jen proto, aby jejich chování bylo v souladu s ohněm zuřícím v jejich srdcích. Byli stále ještě opilí rumem a touhou po krvi. Vražda jim svítila z očí.

„Jakeu, pojď sem,“ řekl Girty svému renegátskému příteli. „Není to krásná kořist?“

Girty a Deering stáli před ubohou, hrůzou přemoženou dívkou a popásali se zrakem na její čisté kráse. Nell stála zkamenělá děsem. Bledou tvář měla skloněnou, ruce pevně sevřené v záhybech sukně.

Nikdy dříve nechodili po zemi takoví dva suroví, krutí zloduchové jako Girty a Deering. Dokonce i na pomezí, kde i ti nejlepší muži byli špatní, byli oni ti nejhorší. Deering byl dosud opilý, ale Girty se už jakžtakž vzpamatoval z účinku vypitého rumu. Deering koulel očima a pokyvoval rozcuchanou, štětinatou hlavou – posuzoval ze svého stanoviska dívčiny přednosti.

„To rozhodně je,“ prohlásil s úšklebkem. „Je to krasavička. Přetrumfne všecky, který jsem kdy viděl.“

„Holka, spálil jsem Osadu Míru, jen abych tě dostal,“ zavrčel Girty. „Pojď sem!“

Násilník ji popadl tak hrubě, až jí roztrhl šaty, a přitáhl ji k sobě. Tvář měl zkřivenou divokou radostí.

Deering s opilým úšklebkem přihlížel, jak jeho přítel renegát objímá polomrtvou dívku. Indiáni měřili palouk krátkými kroky jako z řemenu puštění tygři. Jim ležel na mechu se zavřenýma očima – nesnesl pohled na Nell v Girtyho náručí.

Prásk! Prásk!

Dva výstřely z pušky zahřměly paloukem. Dva Indiáni se zapotáceli a bez hlesu padli – byli mrtvi.

Obrovské žluté tělo, natažené jako panter při skoku, dopadlo s lomozem na Deeringa a Girtyho. Jak renegát s pronikavým zaskučením padal, strhuje Deeringa s sebou, dívka odletěla stranou. Okamžitě se rozpoutal strašný, divoký zápas muže proti muži.

O několik stop dále z útesu seskočilo s rachotem jiné žluté tělo, s žuchnutím dopadlo, vztyčilo se a vrhlo se kupředu jako jelen ve skoku.

Dva zbývající Indiáni měli jen tolik času, aby popadli zbraně, a již se tato pružná, hrozivá postava na ně vrhla. Pronikavé výkřiky, drsný jekot, třesk ocele a tupé rány se mísily dohromady. Jeden Indián padl, převalil se, zkroutil a zůstal tiše ležet. Druhý vrávoral, odrážel bleskové rány, až jednu neodvrátil a ta mu se zaduněním dopadla na hlavu. Pak se zapotácel, opět se vztyčil, ale vtom mu zkrvavený tomahavk roztříštil lebku.

Vítěz se vrhl k zmítajícím se mužům.

„Lewe, setřes ho! Pusť ho!“ zakřičel Jonathan Zane, mávaje svou zakrvácenou zbraní.

Mnohem silněji než Zaneovo zvolání, než Deeringův křik a kletby, než Girtyho výkřiky strachu a zuřivosti, silněji než hluk zápolících těl a tupých ran zazníval hluboký, dunivý řev. Byl to Wetzelův pokřik pomsty.

„Setřes ho!“ hulákal Jonathan.

V rozpacích pobíhal divoce kolem zápasících mužů. Čas od času pozvedl zkrvavený tomahavk, ale pak ho zase sklonil. Nenašel příležitost k ráně. Girtyho příšerná tvář na něho svítila ze spleti nohou, paží a těl. Pak ji vystřídal Wetzelův tmavý obličej, ozářený nemilosrdnýma očima, a ten ustoupil Deeringovým hrubým rysům. Muži byli všichni stejně oděni v jelenicové obleky a jejich pohyby byly velice rychlé, a to zabránilo Zaneovi, aby přiložil pomocnou ruku.

Náhle vyletěl z klubka Deering jako vystřelený prakem. Jeho tělo dopadlo s těžkým úderem na zem a napřímilo se. Zane se na ně vrhl rychle jako kočka. Ještě jedenkrát máchl vzhůru svou krvavou sekyrou, a pak ji ještě jedenkrát sklonil, protože nebylo třeba uhodit. Deeringovy prsty se svíraly do prázdna. Oči se divoce koulely a pak strnuly v děsivý upřený pohled.

Dívka, ležící tak tiše v lesích poblíž staré chatrče, byla pomstěna.

Jonathan se opět obrátil k Wetzelovi a Girtymu, tentokrát ne s úmyslem pomoci lovci, ale prostě proto, aby pozoroval konec zápasu.

Když mu teď už nepomáhal silný Deering, jak uboze slabý byl Smrtihlav v rukou Mstitele! Tomahavk Jima Girtyho odlétl na jednu stranu a nůž na druhou. On sám marně zápasil v železném sevření, v němž se octl.

Wetzel povstal a svíral renegáta. Levačkou, která se mu v boji obnažila, držel Girtyho za předek jelenicové košile a vlekl ho ke stromu, osaměle stojícímu na palouku. Přistrčil ho ke kmeni a tam ho přidržel.

Bílý pes skákal kolem vězně a vrčel.

Girty trhal a škubal rukama za mohutnou paži, která ho tvrdě tiskla k dubu. Byla to snědá paže, obrovská svými dmoucími se uzlovatými, pevnými svaly. Mocná paže, silná jako spravedlnost, která ji vedla.

„Girty, tvůj závod skončil.“ Wetzelův hlas prořízl ticho jako ocelový bič. Jeho pravá paže se pomalu zvedla. Nůž v ruce se mu chvěl jakoby nedočkavostí. Dlouhá čepel, z níž kapala Deeringova krev, ukázala k vrcholu kopce.

„Podívej! Vidíš je? Tam jsou tví přátelé!“ zvolal Wetzel.

Na suchých větvích stromů vysoko nad vrcholkem kopce bylo plno velkých tmavých ptáků. Seděli nehnutě, jako by vyčkávali.

„Supi! Supi!“ zasyčel Wetzel.

Bylo teď strašné pohlédnout na Girtyho smrtelně bledou tvář. Žádný lidský obličej dosud nikdy nevyjadřoval takový strach, takovou hrůzu, takovou úzkost. Pěna mu vystupovala z úst, ze všech sil se snažil uniknout, svíjel se. Jakoby očarován pozoroval tu chvějící se zakrvácenou čepel, jež se nyní vznášela ve výšce.

Wetzelova paže se mihla rychlostí letící hvězdy. Přibila renegáta k dubu, aby tam očekával svůj konec.

„Á-ú! Á-ú! Á-ú!“ skučel Girty v mukách. Šmátral rukou po rukojeti nože a tahal za ni, ale nemohl nůž uvolnit. Tloukl se do prsou, rval si vlasy. Jeho výkřiky se jakoby výsměšně odrážely ozvěnou od vrcholku kopce.

Bílý pes stál poblíž, srst se mu ježila, zuby cvakaly.

Temní ptáci seděli na suchých větvích nad kopcem, jako by čekali na svou hostinu.

KAPITOLA 27

Zane se obrátil a přeřezal Jimovi pouta. Jim se rozběhl tam, kde na zemi ležela Nell, něžně jí pozvedl hlavu a volal na ni, že jsou zachráněni. Zane omýval dívčinu tvář. Po chvíli Nell povzdechla a otevřela oči.

Pak Zane pohlédl z nehybné, soše podobné postavy Wingenundovy k nehybné postavě Wetzelově. Náčelník stál zpříma, oči upřené na vzdálené kopce. Wetzel zůstal se založenými pažemi a chladným pohledem zíral na zmítajícího se, naříkajícího renegáta.

„Lewe, podívej,“ řekl Zane bez váhání a ukázal na náčelníka.

Wetzel se zachvěl, jako by ho něco ostře bodlo; chladný třpyt v jeho očích se změnil v ponurý, divoký oheň. Se zdviženým tomahavkem se rozběhl přes potok.

„Lewe, počkej chvilku!“ zahulákal Zane.

„Wetzele! Počkejte! Počkejte!“ volal Jim a popadl lovce za paži; ale ten ho odhodil, jako vítr odhazuje stéblo.

„Wetzele, počkejte, proboha, počkejte!“ vykřikla Nell. Při Zaneově zvolání vstala a nyní spatřila v lovcových očích smrtonosné odhodlání. Beze strachu se vrhla proti Wetzelovi; statečně riskovala život při jeho divém útoku; šíleně ho objala pažemi a zoufale se přimkla k jeho rukám.

Wetzel se zastavil. Jakkoliv byl rozzuřený při pohledu na svého nepřítele, nedovedl ublížit ženě.

„Děvče, pusť mě!“ zasupěl.

„Ne, ne, ne! Poslouchejte, Wetzele, nesmíte náčelníka zabít. Je to přítel.“

„Je to můj velký nepřítel.“

„Vyslechněte, ach prosím, vyslechněte mě!“ naléhavě prosila Nell. „Varoval mě, abych uprchla před Girtym; nabídl se, že nás dovede do Fort Henry. Zachránil mi život. Kvůli mně, Wetzele, ho nezabíjejte! Nedopusťte, abych byla příčinou jeho zavraždění! Wetzele, Wetzele, spusťte svou paži, odhoďte sekyru! Proboha, buďte milosrdný, neprolévejte už více krve!“

Wetzel ustoupil, těžce oddychuje. Jeho bledá tvář byla jako vytesána z mramoru. Malé dívčiny ručky byly na jeho hrudi a on tváří v tvář náčelníkovi, jehož pronásledoval po tolik let, zaváhal.

Wingenund stál mlčky a nehnutě. Jeho sokolí oči zíraly klidně na bílého nepřítele.

„Indiáne, mám na zádech jizvy, jak mě tví bojovníci bičovali,“ zasyčel Wetzel a znovu vykročil.

„Větře smrti, tvé jizvy jsou hluboké, ale Delavarovy jizvy jsou hlubší,“ přišla chladná odpověď. „Na Wingenundově srdci jsou dvě jizvy. Jeho syn leží pod mechem a kapradím; Vítr smrti ho zabil a jen Vítr smrti sám ví, kde je jeho hrob. Wingenundova dcera, potěcha jeho starých let, osvobodila Delavarova velkého nepřítele a zradila svého otce. Dozví se kdy Wingenund něco o svém dítěti?“

Wetzel se zachvěl jako strom ve větru. V Indiánově hlubokém hlase volala spravedlnost. Wetzel bojoval, aby se ovládl.

„Delavare, tvoje dcera se svým milým leží tamhle,“ řekl nakonec pevně a ukázal k prameni.

„Uf!“ vykřikl Indián a naklonil se nad černou tůň. Dlouho pohlížel do jejích šerých hlubin. Pak ponořil paži do hnědé vody.

„Vítr smrti nelže?“ zeptal se tiše.

„Co to znamená?“ zvolal Jim.

„Váš bratr Joe a Šeptající vánek odpočívají v této tůni,“ odpověděl Jonathan Zane. „Girty je zavraždil a Wetzel je tam oba pohřbil.“

„Ach, je to pravda?“ zvolala Nell.

„Pravda,“ zašeptal Jim selhávajícím hlasem a napřáhl k ní paže. Ve skutečnosti potřeboval její sílu právě tak, jako ona potřebovala jeho. Děvče pohlédlo vyděšeně na pramen a pak skrylo tvář na rameni svého manžela.

„Delavare, odejdi! Vem si tyhle zbraně a jdi. Až tvůj stín bude nejkratší, Vítr smrti se vydá po tvé stopě,“ řekl Wetzel.

„Vítr smrti je velký bílý náčelník; je velký nepřítel Indiánů; je tak spolehlivý a jistý jako puma při skoku, tak rychlý jako divá husa při letu na sever. Wingenund však nikdy nepociťoval strach. Jestli Vítr smrti žízní po Wingenundově krvi, ať ji prolije teď, protože až Delavar vejde do lesa, jeho stopa zmizí.“

„Kliď se!“ zařval Wetzel. Znovu se v něm vzmáhala touha po krvi.

Náčelník posbíral pár zbraní mrtvých Indiánů a hrdým krokem odešel z palouku.

„Ach Wetzele, děkuji vám, věděla jsem…“ Nellin hlas se zlomil, když pohlédla na lovce. Leknutím před ním uskočila, jak se změnil.

„No, pojďme,“ řekl Jonathan Zane. „Dovedu vás do Fort Henry.“ Zvedl ranec a odvedl Jima a Nell z palouku.

Ještě jednou se ohlédli, aby si navždy uchovali v myslích obraz rozkošného místa s hrůznými, tichými, nehybnými těly, temné strašidelné tůně, renegáta přibitého ke stromu a vysoké postavy Wetzela, pozorujícího na zemi svůj stín.

Když i Wetzel odešel, zůstali na palouku jen dva živí tvorové – k záhubě odsouzený renegát a bílý pes. Pohublé zvíře pozorovalo muže hladovýma, zuřivýma očima.

Lesem zaznělo dlouhé zasténání. Truchlivě zmohutnělo a pak umlklo. Odsouzenec je slyšel. Pozvedl smrtelně bledý obličej a jeho otupené smysly jako by ožily. Pohlédl na tuhnoucí těla Indiánů, na zkrvavenou mrtvolu Deeringovu, na divoké oči psa.

Náhle jako by se život v něm prudce vzepjal.

„U sta hromů! Ještě není po mně!“ zasípal. „Tenhle zatracenej nůž mě nemůže odpravit. Vytáhnu ho.“

Chvíli se mořil s těžkou rukojetí. Strašlivé kletby mu splývaly ze rtů, ale čepel se ani nehnula. Trestající osud vyřkl svůj soud.

Náhle spatřil jakýsi tmavý stín, jenž se pohyboval po sluncem ozářené zemi a přeplul kolem něho. Pohlédl vzhůru a uviděl velkého ptáka s doširoka rozpjatými křídly, vznášejícího se vysoko na obloze. Ještě výše spatřil druhého a pak třetího. Pohlédl na vrch kopce. Tiší černí ptáci vzlétli a pomalu, majestátně pluli vzhůru. Pozoroval jejich půvabný let. Jak lehce se nesli v širokých kruzích! Vzpomněl si, jak ho uchvacovali, když býval chlapcem, před dávnými a dávnými lety, pokud ještě míval domov. Kde je ten domov? Kdysi přece měl domov. Dlouhá léta naplněná krutostí se odvalila a mládí, vymazané zlými skutky z paměti, se vrátilo. Uviděl malého chlapce, starou virginskou usedlost, uviděl své bratry a matku.

„Á-ú!“ Krutý smrtelný zápas mu rval srdce. Tvrdě nalehl na nůž. Bolest způsobila, že si uvědomil přítomnost, ale minulost zůstala. Před očima mu prolétlo celé jeho mládí, celé období jeho dospělosti. Dlouhá, krvavá, nemilosrdná léta mu hleděla do tváře a jeho zločiny na něho doléhaly strašlivou vahou.

Náhle ho vyburcoval jakýsi šelest. Spatřil velkého ptáka, jak se snáší, až se téměř dotýká vrcholků stromů. Za ním letěl druhý, a ještě další a pak celé hejno. Spatřil jejich šedivé, skvrnité hrudi a zahnuté zobáky.

„Supi,“ zašeptal a zachmuřeně pohlédl na mrtvé divochy. Mrchožraví ptáci se slétali ke svým hodům.

„Bože! On mě přibil ke stromu, aby mě supi sežrali!“ vykřikl náhle v strašné zuřivosti. „A pevně mě přibil! Á-ú! Á-ú! Á-ú! Být zaživa sežrán supy! Á-ú! Á-ú!“

Křičel, dokud mu hlas nevypověděl službu, a pak těžce oddechoval.

Supové se znovu snášeli nad ním a tentokrát se dotkli listí. Jeden, velký šedivý pták, se usadil na větev obrovského dubu a natáhl svůj dlouhý krk. Jiný usedl vedle něho. Zbývající znovu a znovu kroužili kolem vršku uschlého stromu.

Vůdce rozepjal křídla a střemhlav se snesl na palouk. Přistál poblíž Deeringovy mrtvoly. Byl to temný, zlověstný pták, s dlouhým vychrtlým krkem, věncem bílého, prošedivělého peří, krutým zahnutým zobákem a chladnýma očima.

Mrchožravý pták se rozhlédl po palouku a zaťal drápy do hrudi mrtvého muže.

„Á-ú! Á-ú!“ vřískal Girty. Jeho křik smrtelného děsu a hrůzy se výsměšně vracel ozvěnou od zalesněné výspy.

Obrovitý sup zamával křídly a poodlétl, ale brzy se vrátil ke své příšerné hostině. Jeho druhové, osměleni příkladem vůdce, rovněž slétli dolů na palouk. Jejich černé peří zářilo na slunci. Poskakovali po mechu, napřahovali krky a otáčeli hlavami ze strany na stranu.

Girty se potil krví. Stékala mu v krůpějích po smrtelně bledé tváři. Všechno utrpení a hrůzy, jež způsobil za svého dlouhého života, jako by nebyly nic ve srovnání s tím, co nyní drásalo jeho srdce. On, renegát, bílý Indián, Smrtihlav pohraničí, toužil po milosrdné smrti a modlil se o ni. Byl při plném vědomí. Byl člověkem.

Po chvíli obrovský sup, vůdce, pozvedl hlavu, šedou věkem, a spatřil muže přibitého ke stromu. Pták moudře sklonil hlavu na stranu a pak se lehce vznesl. Obletěl palouk, přeletěl nad hodujícími supy, nad pramenem i nad renegátem odsouzeným k záhubě. Odletěl z palouku a zase se vrátil. Snášel se poblíž Girtyho. Široká křídla se mu sotva hýbala, když plul kolem.

Girty se pokusil supa uhodit, když plul blízko něho, ale paže mu bezmocně klesla. Pokoušel se křičet, ale hlas mu selhal.

Král supů pomalu odplul a zase se vrátil. Pokaždé se snášel o něco blíž a napřahoval svůj dlouhý, vyzáblý krk.

Náhle se bleskurychle snesl dolů, lehce a bystře jako sokol; jeho široká křídla rozvířila vzduch, pod stromem jako by se na okamžik zastavil ve vzduchu a pak zaťal ostré drápy do hrudi odsouzence.

KAPITOLA 28

Wetzelův pomíjivý lidský cit ustoupil letitému zvyku. Po mnoho dnů nelítostně usiloval zabít zloducha pohraničí. Teď, když to splnil, obrátil svou pomstu obvyklým směrem a opět se stal nemilosrdným indiánobijcem.

Jakmile narazil na Delavarovu stopu, zavalila jej divoká, palčivá radost. Wingenund se téměř nesnažil své stopy skrýt, šel přímo, jako když vrána letí, k severozápadu, k indiánskému ležení. Měl náskok šedesáti minut a bude mu trvat šest hodin rychlého putování, než dosáhne delavarské vesnice.

„Počítám, že si to namířil domů,“ mručel si Wetzel, když co nejrychleji šel po stopě.

Lovcův způsob sledování Indiána byl zvláštní. Intuice v něm hrála stejnou roli jako zrak. Jako by vždycky vytušil úmysl své oběti. Jakmile jednou našel stopu, byl jako ohař – bylo stejně nesnadné ho svést ze stopy. Přesto ho ani nenapadlo, aby se vždy držel Indiánových šlépějí. Pro Wetzela byl nejdůležitější směr.

Půl míle sledoval Delavarovu zřetelnou stopu. Pak se zastavil a rychle si prohlédl les před sebou. Náhle stopu opustil, rozběhl se a prolétl lesem hbitě a nehlučně jako jelen. Běžel asi čtvrt míle a pak se zastavil a naslouchal. Vše bylo zřejmě v pořádku, protože sklonil hlavu a kráčel zvolna dál, zkoumaje mech a listí. Posléze přišel na malé otevřené prostranství, kde půda byla jílovitá. Sehnul se, pak se rychle napřímil. Narazil na Indiánovu stopu. Postupoval Obezřetně, každou chvíli se zastavoval a naslouchal. Od té doby, co dospěl, nikdy se při pronásledování nestal obětí té nejúskočnější z indiánských lstí – přepadení ze zálohy. Spoléhal výhradně na svůj sluch, když zjišťoval, zda jsou nepřátelé nablízku. Divoká lesní zvířata mu podávala zprávy. Jakmile zaslechl nějakou změnu v jejich švitoření, bzučení či hraní, jako by se proměnil v plazícího se hada, tak bylo těžké ho uvidět a obtížné uslyšet.

Delavarova stopa vedla ke skalnatému hřebenu a tam se ztratila. Wetzel se vůbec nesnažil nalézt náčelníkovy otisky nohou na tvrdé půdě, ale na okamžik se zastavil a zkoumal hřeben a jeho okolí – strž na jedné straně a temný, neproniknutelný les na straně druhé. Zvažoval, jakou má naději, že najde Delavarovu stopu daleko na druhé straně. Pak sklouzl po svahu strže a znovu se rozběhl. Skákal lehce a jistě jako kamzík z kamene na kámen, přes spadlé kmeny a zurčící potok. V každém zákrutu strže, na každém otevřeném místě se zastavil a naslouchal.

Když dorazil na druhou stranu hřbetu, vystoupil ze strže a vydal se podél okraje stoupající půdy. Naslouchal ptákům a pátral v trávě a listí. Neobjevil ani nejslabší náznak stopy tam, kde očekával, že ji najde. Trpělivě, opatrně se vrátil a pečlivě prohlížel každý coul země. Ale všechno nadarmo. Wingenund začal ukazovat svou divošskou lstivost. Když býval ještě válečníkem, po dlouhá léta s ním žádný náčelník nemohl soupeřit. Vždycky se pyšnil tím, že když Wingenund chce uniknout svým pronásledovatelům, jeho stopa zmizí i v mechu a kapradí.

Wetzel, klidný, trpělivý a vynalézavý, chvíli uvažoval. Delavar nepřekročil skalnatý hřeben. Byl dost lstivý, aby vzbudil ve svém pronásledovateli dojem, že to. bylo jeho úmyslem. Lovec spěchal k východní straně hřebene jen proto, že náčelník zřejmě neměl nejmenší důvod, aby se tím směrem vydal. Wetzel pospíchal, protože každý okamžik byl drahý. Nenalezl rozšlápnuté stéblo trávy ani list, z něhož byla setřena rosa, převrácený oblázek ani zlomenou větévku. Viděl, že se blíží k té straně hřebene, kde Delavarova stopa náhle skončila. Hle, co to tady je? Zkroucený list kapradí, z něhož byly setřeny kapky rosy. Wetzel se u kapradiny sehnul a zkoumal trávu; nebyla rozdrcená. Pod kapradím rostla malá rostlinka s trojúhelníkovitými tmavě zelenými listy. Utrhl jeden lístek a obrátil jej spodní stranou ke světlu. Jemné stříbrné chloupky, které tam rošty, byly rozdrceny. Wetzel věděl, že Indián dovede kráčet tak lehce, aby nezlomil pružná stébla trávy, avšak spodní strany těchto lístků, jestliže na ně člověk šlápne, vždycky prozradí jeho cestu lesem. Bystrým očím tento list ukázal, že byl pošramocen měkkým mokasínem. Wetzel tedy našel stopu, ale dosud nevěděl, kam směřuje. Zvolna sledoval kapradiny, z nichž byla setřena rosa, a pohmožděné lístky podél svahu hřebene, a konečně, poblíž jednoho kamene, objevil v mechu otisk mokasínu. Ukazoval k východu. Delavar se ubíral přesně opačným směrem, než kterým se měl brát. Přesto však s obdivuhodnou prozíravostí zakrýval své stopy. To však Wetzela netrápilo: jestliže jemu zabralo mnoho času stopu najít, Delavar určitě spotřeboval právě tolik – ne-li víc – času tím, že vyhledával tvrdou půdu, kmeny nebo skály, na něž by šlápl.

Wetzel si brzy uvědomil, že jeho důmysl našel rovnocenného soupeře. Dále už nevěřil své intuici, ale držel se stopy tak, jako se hladový vlk drží pachu své kořisti.

Delavarova stopa vedla přes vývraty, kamení, tvrdou zem, skalnaté strže a útesy. Lstivý náčelník používal veškerou svou lety získanou dovednost; přes mech a písek, kde byly jeho stopy zřetelně vidět, kráčel pozpátku; přeskakoval široké trhliny v kamenitých stržích a pak skákal zase nazpět; po větvích se spouštěl přes skalní římsy; potoky a rokliny překračoval tak, že se vyhoupl na strom a šplhal z jednoho na druhý; brodil se přes potoky tam, kde nalezl tvrdé dno, a vyhýbal se bažinaté, měkké půdě.

S umíněnou vytrvalostí a houževnatostí upínal se Wetzel k této postupně slábnoucí stopě. Každý další sáh byl nucen jít pomaleji a trvalo mu déle, než našel nějakou známku o cestě svého nepřítele lesem. Jedna věc byla jistá. Wingenund postupně opisoval kruh k jihozápadu, což byl směr, který ho odváděl dál a dál od delavarského ležení.

Ponenáhlu Wetzelovi svitlo, že náčelník má sotva jiný důvod pro toto putování v kruhu kromě pýchy a divoké radosti z toho, že dovede svést z cesty nepřítele Delavarů a přelstít ho. Že mu úmyslně, uváženě ukazuje, že existuje Indián, který se může vysmát i Větru smrti a setřást ho v lesích ze své stopy. Pro Wetzela to bylo hořké jako žluč. Takhle se nechat vodit za nos! Pomalu, jako stín putoval nahoru a dolů přes horské hřebeny, hnědými a žlutými lesními cestičkami, přes bublající potůčky, na zlatě kropenaté louky – a vždy pozorně sledoval stopu.

Nakonec v jedné části lesa, kde požár kdysi zničil podrost a menší stromy, dorazil Wetzel na místo, kde Delavarova stopa končila.

V měkké, černé půdě tam byl otisk mokasínu. Les nebyl hustý, bylo dost světlo, nablízku nebyly žádné vývraty, kameny nebo stromy, a přece po celé té mýtině nebylo vidět žádný další náznak Indiánovy stopy.

Zmizela tak, jak se velký náčelník chlubil, že zmizí.

Wetzel prohledával spálenou půdu; plížil se po všech čtyřech; znovu a znovu prozkoumával okolí. Skutečnost, že jeden otisk mokasínu směřoval k západu a druhý k východu – což svědčilo o tom, že Delavar se ve svých stopách obrátil –, byla tou nejnevyzpytatelnější, nejklamavější věcí, která kdy lovce potkala při jeho divokých potulkách.

Poprvé za mnoho let neuspěl. Nesl svou porážku těžce, protože byl úspěšný tak dlouho, až se považoval téměř za neomylného, a protože neúspěch jej připravil o možnost zabít velkého nepřítele. Ve vzteku se proklínal, že byl tak slabý a dovolil, aby jej prosby nějaké ženy odvrátily od jeho životního cíle.

Se sklopenou hlavou se zvolna vlekl k západu. Krajina mu byla cizí, ale věděl, že směřuje ke známé končině.

Na vrcholku jednoho vysokého hřebene se rozhlédl, aby zjistil, kde je. S překvapením viděl, že putoval v kruhu. Asi tak míli pod ním se tyčil veliký dub, v němž poznal dub u Krásného pramene. Zjistil, že on sám stojí právě pod tím uschlým stromem, na nějž před několika hodinami upozornil Girtyho.

Rozhodl se, že se vrátí k prameni. Přešel zelenající se louku a vstoupil do mlází.

Náhle se zastavil. Jeho bystrý cit pro obvyklou harmonii lesa s nespočetnými tichými zvuky zaznamenal něco neobvyklého. Lovec sklesl do vysokého býlí a naslouchal. Pak se odplazil o kousek dál. Pochyby se změnily v jistotu. Jediné zvolání žluvy ho varovalo a nebylo již ani třeba rychlých trylků drozda, aby mu pověděly, že někde nablízku je člověk.

Ještě jednou se Wetzel proměnil v tygra. Klidně, nehlučně, sebejistě, chladně a vražedně jako had se začal plížit za svou kořistí.

Kradl se dál a dál pod trním a křovím, přes prohlubně plné suchého listí, přes kamenitá prostranství vzhůru k útesu, jenž porostlý kapradím čněl nad paloukem; byl pružný a mrštný – tygr pohybem i srdcem.

Rozhrnul dlouhé, půvabné kapradiny a jiskřícíma očima pohlédl dolů na krásný palouk.

Neviděl ani lesknoucí se pramen, ani purpurový mech, ani příšerné bílé kosti – to jediné, co supi nechali z mrtvých –, neviděl nic než osamělého Indiána, jenž stál na palouku.

Tam, na dostřel jeho pušky, byl jeho velký indiánský nepřítel Wingenund.

Wetzel se stáhl zpět do kapradí, aby uklidnil zuřivou radost, která ho téměř strávila ve chvíli, kdy zpozoroval svou oběť. Ležel tam, tiše oddychoval, pevně svíral pušku a pomalu přemáhal vášeň, jež jediná mohla způsobit, že by minul svůj cíl.

Byl to pro něho třetí velký okamžik jeho života, poslední z trojice okamžiků, kdy mu Indiánův život patřil. Už dříve měl jednou tu zachmuřenou, pevnou tvář na mušce, ale nemohl vystřelit, protože jeho jediná rána byla určena jinému. Pak ta vysoká, hrdá postava stála opět před ním, klidná, pohrdavá, pyšná, a on ustoupil prosbám ženy.

Delavarův život mu patřil a on přísahal, že si ho vezme! Vzrušeně se chvěl svou triumfující vášní; mohutné svaly, pro tuto chvíli naprosto neovladatelné, se vlnily a třásly. Pak se uklidnil. Tak dychtil po pomstě, že mohl málem zastavit tlukot svého srdce, aby jeho osudová rána bezpečně zasáhla svůj cíl. Pomalu se nadzvedl: oči se mu třpytily chladným ohněm; zvolna pozvedl černou pušku. Wingenund stál vzpřímeně ve svém obvyklém vznešeném postoji, s pažemi založenými, ale jeho oči, namísto aby se upíraly na vzdálené kopce, hleděly dolů na zem.

U nohou mu ležela indiánská dívka, studená jako mramor. Její oblek byl mokrý a lepil se jí k štíhlému tělu. Její smutná tvář ztuhla ve věčnou nehybnost.

Vedle ní byl čerstvě vykopaný hrob.

Sotva Wetzel dostal náčelníkovu zachmuřenou tvář na mušku, jeho oči zpozorovaly tyto další podrobnosti. Wetzel byl tak zaujat tím, co chtěl provést, že ho ani ve snu nenapadlo, proč se Delavar vrací ke Krásnému prameni.

Wetzelův ukazováček pozvolna ztuhl; pomalu sklonil lovec černou pušku.

Wingenund se vrátil, aby pohřbil Šeptající vánek.

Wetzel zaťal zuby; srdce mu rozdíral strašlivý zápas. Puška se zvolna zvedla, zachvěla se a sklesla. Znovu se zvedla, zachvěla se a znovu sklesla. S Wetzelem nebylo něco v pořádku; v jeho duši se probouzelo něco divného.

Wingenund si z něho nedělal blázny. Delavar se nechal tak dlouho pronásledovat a unikl mu v lese ne proto, aby se tím chlubil, ale proto, aby si pospíšil zpátky a pohřbil svou dceru.

Náhle Wetzelovo strašné pokušení, zápas, jenž mučil jeho srdce, ustal. Lovec sklonil dlouhou černou pušku. Naposled pohlédl na náčelníkovu zachmuřenou tvář.

Pak Mstitel jako stín zmizel v lese.

KAPITOLA 29

Bylo pozdní odpoledne ve Fort Henry. Rudé slunce již zapadlo za lesnatý kopec a dlouhé stíny stromů na čtverhranném prostranství před pevností se protahovaly.

Plukovník Zane stál ve dveřích svého srubu a dychtivým zrakem pozoroval řeku. Před několika minutami se objevil na břehu ostrova nějaký muž a něco volal. Plukovník poslal svého bratra Jonathana, aby zjistil, co muž chce.

Jonathan převezl muže přes řeku a dovedl ho po klikaté stezce k plukovníku Zaneovi.

„Buďte zdráv! No ne, to je přece mladý Christy!“ zvolal plukovník, seskočil ze schodu a srdečně napřáhl ruku. „To jsem rád, že vás vidím. Kde je Williamson? Kde se tu berete?“

„Kapitán Williamson a jeho lidé překročí řeku nějakých osm deset mil výše po proudu,“ odpověděl Christy. „Já jsem sem přišel, abych se poptal na ty mladé lidi, co uprchli z Osady Míru. Byl jsem rád, když jsem se od Jonathana dozvěděl, že se z toho v pořádku dostali.“

„Ano, jistě, všichni jsme rádi. Pojďte a posaďte se. Zůstanete samozřejmě přes noc. Vypadáte unavený a sklíčený. No, není divu, když jste viděl celý ten masakr v Osadě Míru. Musíte mi o tom vyprávět. Á, tady máme Jima.“

Jim vyšel ze dveří a oba mladí muži se navzájem srdečně přivítali.

„Jak se vede vaší dívce?“ zeptal se Christy, sotva si vyměnili pozdravy.

„Nell se už pomalu dostává z toho otřesu. Bude ráda, že vás uvidí.“

„Jonathan mi pověděl, že jste se vzali těsně předtím, než vás Girty přepadl.“

„Ano, to je pravda, i když tomu dosud nemohu uvěřit. Vy jste celý pohublý a přepadlý. Když jsme se viděli naposledy, vypadal jste docela dobře.“

„To ty hrozné chvíle mě zničily. Byl jsem nedobrovolným svědkem toho strašlivého vraždění a nikdy na to nezapomenu. Napočítal jsem čtyřicet devět zabitých dospělých a dvacet sedm dětí. Hodinu potom, co jste odešli, lehl kostel popelem, a druhý den jsem viděl ohořelá těla. Byl to hrozný pohled! Stále mě pronásleduje. Ten netvor Jim Girty zabil svým perlíkem čtrnáct Indiánů.“

„Slyšel jste, jak skončil?“ zeptal se plukovník Zane.

„Ano, a byl to docela patřičný konec pro Smrtihlava.“

„To je celý Wetzel, vymyslet si takovouhle pomstu.“

„Přišel sem Wetzel od té doby?“

„Ne. Jonathan říká, že se vydal za Wingenundem, a to se nedá odhadnout, kdy se vrátí.“

„Doufal jsem, že toho Delavara ušetří,“ pravil Jim.

„Wetzel, a ušetřit Indiána!“

„Ale náčelník byl náš přítel. Rozhodně zachránil Nell.“

„Je mi to také líto, protože Wingenund byl ušlechtilý Indián. Ale Wetzel je nesmiřitelný.“

„Tady máme Nell a také paní Clarkovou. Pojďte sem obě,“ zvolal Jim.

Nell se sestrou plukovníka Zanea se objevila ve dveřích. Obě dívky sestoupily ze schodů a uvítaly mladého muže. Líbezná tvář novomanželky byla bledá a pohublá.

„Jsem tak rád, že jste se v pořádku dostala z toho – tamodtud,“ řekl Christy upřímně.

„Povězte mi o Bennym,“ požádala ho Nell.

„Ano, jistě, zapomněl sem. Benny je v bezpečí a daří se mu dobře. On jediný z indiánských obyvatel Osady Míru unikl při tom vraždění. Heckewelder ho ukryl, dokud se všechno nepřehnalo. Chce chlapci dopřát vzdělání.“

„Díky Bohu!“ zašeptala Nell.

„A co ostatní?“ vyptával se dychtivě Jim.

„Když jsem odcházel, vaši přátelé byli všichni v pořádku, samozřejmě kromě Younga. Ten umíral. Ostatní tam zůstanou a chtějí se pokusit obnovit svou práci mezi Indiány. Obávám se však, že to není možné.“

„Není to možné, protože zde vládnou takoví lidé jako Girtyové. Zkázu Osady Míru – té osady, která měla být příkladem mírumilovného spolužití bělochů a Indiánů – nutno přičíst na vrub právě těmto renegátům,“ řekl plukovník Zane s důrazem.

„Kapitán Williamson mohl vraždění zabránit,“ poznamenal Jim.

„Snad mohl. Nehodil se právě nejlíp k řešení této situace. Myslím, že chybil, když se o to nepokusil,“ prohlásil plukovník.

„Ale hleďme!“ zvolal Jonathan Zane a povstal ze schodů, kde dosud seděl a naslouchal.

Na stezce zazněly známé měkké kroky mokasínů. Všichni se obrátili a spatřili, jak se k nim pomalu blíží Wetzel. Jeho lovecký oblek z jelenice byl potrhaný a omšelý. Lovec vyhlížel unaveně a vysíleně, ale jeho temné oči byly klidné.

Byl to takový Wetzel, jakého měli všichni rádi. Srdečně ho uvítali. Nell mu podala ruce a usmála se na něho:

„Jsem tak ráda, že jste se v pořádku vrátil.“

„Jsem živej a zdravej, děvče, a jsem rád, že i vy jste v pořádku,“ odpověděl lovec, opřel se o svou dlouhou pušku a pohlédl z Nell na sestru plukovníka Zanea. „Betty, vždycky jsem tě stavěl na první místo mezi všema děvčaty tady na hranici, ale tuhle je jedna, která se ti skoro ve všem vyrovná,“ pravil se vzácným úsměvem, který mu rozzářil přísnou tvář.

„Lew Wetzel dělá poklony! No tohle!“ zvolala plukovníkova sestra.

Jonathan Zane stál a pozorně si prohlížel Wetzelovy rysy. Když plukovník Zane zpozoroval, jak si bratr pátravě lovce prohlíží, uhádl příčinu a zeptal se: „Lewe, pověz nám, dostal jsi Wingenunda na mušku?“

„Ano,“ odpověděl lovec prostě.

Chlad naplnil srdce posluchačů. Tato prostá odpověď, přicházející od Wetzela, znamenala tak mnoho. Nell svěsila smutně hlavu. Jim se odvrátil a kousal se do rtů. Christy se zahleděl přes údolí. Plukovník Zane se sehnul, sebral pár oblázků a tvrdě jim mrštil o stěnu srubu. Jonathan Zane náhle opustil skupinu a zašel do domu. Jen plukovníkova sestra upřela velké černé oči na Wetzelovu tvář.

„No a?“ zeptala se zvučným hlasem.

Wetzel chvíli mlčel. Pak jí pohlédl do očí s tím svým starým nevyzpytatelným úsměvem. Nepatrný stín se mu mihl přes tvář.

„Betty, netrefil jsem ho,“ řekl klidně, nahodil si pušku na rameno a odešel.

Nell a Jim se procházeli podél příkré výspy nad řekou. Soumrak houstl. Rudá záře na západě pomalu temněla za jasně ohraničenými kopci.

„Tak všechno je už ujednáno, Jime, zůstaneme tady,“ řekla Nell.

„Ano, drahá. Plukovník Zane mi nabídl práci. Máme velké štěstí a měli bychom být spokojeni. Jsem spokojený, protože jsi moje žena, a přesto jsem smutný, když pomyslím – na něho. Chudák Joe!“

„Myslíš si někdy, že – že jsme mu ublížili?“ zašeptala Nell.

„Ne, on si to přál. Myslím, že věděl, jak skončí. Ne, neublížili jsme mu, měli jsme ho rádi.“

„Ano, měla jsem ho ráda – oba jsem vás měla ráda,“ řekla Nell tiše.

„Tak tedy vzpomínejme na něho vždycky tak, jak by si to byl přál.“

„Vzpomínat na něho? Vzpomínat na Joea? Nikdy na něho nezapomenu. Budu na něho vzpomínat v zimě, na jaře a v létě, ale na podzim vždycky nejvíc. Protože budu vidět ten krásný palouk s jeho nádhernými barvami a temnou, zastíněnou tůň, kde odpočívá.“

Léta plynula a roční období se střídala; každý podzim kvetla na palouku u Krásného pramene spousta zlatých květů a barevné listí měkce padalo na jantarový mech.

Indiáni tam už více netábořili; vyhýbali se palouku a nazvali to místo Strašidelný pramen. Tvrdili, že za nocí tam pobíhá duch bílého psa a nad opuštěným místem naříká Vítr smrti.

Jednou za čas přišel na palouk indiánský náčelník vysoké postavy a zachmuřené, pevné tváře a postál tu dlouhou dobu tiše a nehnutě.

A někdy za soumraku, když rudá záře slunce vybledla v šeď, udatný lovec vyklouzl jako stín z houštin, a opřen o dlouhou černou pušku, smutně pohlížel na temný pramen a naslouchal tesknému šepotu vodopádu. Zatímco nepohnutě stál, soumrak zhoustl. Listy dopadaly na vodu s jemným šelestem a lelek zpíval svou melancholickou píseň.

Z temnoty lesa zazněl hluboký vzdech, který chvějivě sílil v tichém vzduchu a pak umlkl jako nářek nočního větru.

A opět zavládlo ticho nad tmavým, šerým hrobem mládence, který věnoval svou lásku i svůj život divočině.