Vladimír Kovářík

Výbuch pod Kotlíkem

KAPITOLA I

SENZACE NA POUTI

V neděli 6. srpna v 11 hodin 21 minut vylezl zemědělec Tomšovský na kamennou obrubu starobylé kašny uprostřed náměstí v Horních Horách a velikým hlasem zakřičel: „Lidi, všeho nechte, Jožka Bedrnů vyhrabal dvě kostry! Dvojnásobná vražda!“

Vítr zmizel v propadle oblohy, břichaté mraky se zastavily nad náměstím jak pohádkové koráby v přístavu, kolotočáři vypnuli kolotoče, na střelnicích se zarazily broky v letu, zmlkl hejkalův hlas v začarovaném zámku, utichla pouťová hudba, Šumava zkameněla, jako by Tomšovský nebyl pouhý člověk, ale Šípková Růženka s růžovým trnem v prstu. Poručík Veřejné bezpečnosti Jan Bartoš první bez princovského polibku oživil svět.

„Už tam letím!“ A letěl. V patách za ním jak náhle vzlétlé hejno havranů kluci a holky, dospělí, babičky a cukráři a prodavači ovoce, prostě všichni, kterým to ještě běhalo…

Do jedenácti hodin a jedenadvaceti minut se zdálo, že i letošní pouť v šumavském městečku Horní Hory proběhne ke všeobecné spokojenosti. Slunce po vytrvalém týdenním lijáku svítilo leskem zlatého dukátu a světští si mnuli ruce nad pěkným výdělkem.

Před patnácti minutami se odehrála nedaleko řetízkového kolotoče věc hodná pozornosti. Stála tu v blátě skupinka pražských dětí z nedalekého pionýrského tábora v Dolních Horách. Právě se schylovalo k napínavé soutěži. Účastnili se jí Jirka Láznička, štíhlý blonďák, ze všech zhruba desetiletých dětí největší, Petr Dolejš, podsaditý, nechceme-li totiž říci zavalitý, táborový hudebník, který uměl hrát snad na všechny hudební nástroje a který většinou fandil Jirkovi Lázničků.

A Kája Hruška, brýlatý hodný kluk, táborový kronikář, rovněž příznivec Jirkův. Dále jediná dvě děvčata z celého tábora – nerozlučná dvojčata Hanka Macková a Jana Čekalová. Nedaly bez sebe ránu, a pokud něco Hanka řekla, Jana to jako papoušek opakovala.

Na opačné straně stál především Eda Hrášek alias Kulihrášek. Pro tuhle přezdívku se Eda často prával a zhusta vítězil, takže si mu tak dovolil občas nahlas říct jen Jirka Láznička, který byl stejně silný. Eda měl vlasy po rošťácku zrzavé a tváře samou pihu.

Adam Antonín řečený Tonda byl věrný Edův stín a obdivovatel. Eda ho chránil a Toník si z vděčnosti vymýšlel různé poťouchlosti na jeho nepřátele.

Edovu partu uzavíral Otík Vyhlídka, nejmladší a nejnaivnější, doopravdické dítě, Edovi bezmezně věřící.

Nu, a pak tam stálo ještě asi šest kluků, v tomto okamžiku nedůležitých. Zdá se vám to na pionýrský tábor málo? Nedá se nic dělat, tábůrek, který každoročně organizuje Dům pionýrů v Praze 8, měl letos jen osmnáct členů, když ovšem nepočítáme hlavního vedoucího a dva praktikanty.

Spor vznikl následovně. Děti právě přepočítávaly svůj mamon drobných mincí, což nudilo Petra Dolejše, který už neměl ani kačku, protože si koupil za dvacet čtyři koruny nádhernou foukací harmoniku. Teď svůj nový nástroj testoval a vyhrával na něj kolem dokola melodii Já do lesa nepojedu, já do lesa nepudu…

Eda ho okřikl. Petr rušil, neboť Eda vykládal oběma děvčatům, že půjde do leteckého učiliště a bude z něho letecký akrobat. Petr chvilku poslouchal, pak si udal tón na harmoničku a na stejnou melodii zazpíval:

„Éda, to je velký letec,

to vám říkám do očí.

Jen udělá kotrmelec

hlava se mu zatočí…“

„To je fajn, to dám do kroniky,“ zaradoval se kronikář Kája a už pod tričkem lovil ušmudlaný notýsek. Eda se díval z jednoho na druhého, jako by rozhodoval, koho má smést z povrchu zemského dřív. Do cesty se mu postavil Jirka Láznička.

„Náhodou, mně se hlava nikdy nezatočí,“ řekl Eda bojovně.

„Eda se zase vytahuje,“ špitla Hanka.

„Zase vytahuje,“ upřesnila Jana.

„To bys musel dokázat,“ řekl Jirka Láznička.

„Taky bych to dokázal,“ naparoval se Eda a postoupil bojovně proti Jirkovi.

„To se to lehce povídá, vejtaho. Tak to dokaž.“

Eda se rozhlédl kolem sebe. Tušil, že dokazování bude obtížné. Ostatní zatím utvořili kolem obou kohoutů kroužek a čekali, co bude. Za zády jim amplión vyhrával Holky z naší školky a nad hlavou fičely sedačky řetízkového kolotoče. Eda dostal nápad.

„Tak dobrá. Dáme si soutěž. Kdo vydrží víc jízd na řetízkáči. Platí?“

„Kliďánko,“ souhlasil Eda. „Ale mám jen šest korun, na tři jízdy…“

„Já ti půjčím,“ nabízel se Otík a tahal z kapsy desetikorunu. Eda ho zpražil pohledem.

„Kluci, ale fofr, než se vrátí Mrož nebo Jíra s Mírou,“ popoháněl Kája a opět lovil blok, aby jako rozhodčí znamenal výsledky.

A kdo byli ti pánové, kvůli nimž se musela akce urychlit? Postrach jménem Mrož nebyl nikdo jiný než hlavní vedoucí letního tábůrku v Dolních Horách a pracovník pionýrského domu Josef Špolák, čtyřicetiletý rtuťovitý muž se zcela holou hlavou. Nedostatek vlasů vyvažoval pěstěním černého mrožího kníru, který už prokvétal aluminiově stříbrnými drátky. Mrož Špolák byl přísný, ale spravedlivý a vlastnil pronikavý hlas. Tahle kombinace je, aspoň podle názoru dětí z tábůrku, přímo děsivá. Mrož pouštěl hrůzu i na své dva asistenty Míru a Jíru. Nutno však říct, že Mrož vedl tábory úspěšně již řadu let, nikdy neměl žádný malér a všichni na něj rádi vzpomínali.

O Mírovi a Jírovi se vědělo, že jsou to léta nerozluční přátelé, kteří spolu proklepali školu od první třídy až po maturitu, měli i společné zájmy, takže se jim podařilo udělat stejně dobře zkoušky na filozofickou fakultu Univerzity Karlovy a po prázdninách tam začnou studovat archeologii. Oba uznávali Špolákovu autoritu, jen občas drželi palce spíš klukům. Jak jinak – i věkem měli ve svých devatenácti blíž k pionýrům než k hlavnímu vedoucímu.

„Edo, co jsi měl k svačině,“ provokoval Kája Hruška, protože si dobře všiml, že Eda je už zapnutý v sedačce a určitě kvůli němu nebude slézat. Eda seděl za Jirkou a stejně jako on třímal v ruce tři lístky. Hrdlo měl stažené. Po pravdě řečeno, Eda seděl na řetízkáči poprvé a netušil, co to s ním udělá.

„To si chcete odkroutit najednou?“ zeptal se muž v kostkované košili s cigárem přilepeným v zažloutlém strništi vousů.

„Jasně, najednou,“ prohlásil Eda hrdě a hned se podíval, zda ho ostatní slyšeli.

„To jste frajeři. Posledního takového jsem zažil vloni v Pelhřimově. Kluk jako hora a už po druhým kole nás prosil, abysme ho sundali dolů…“

Jirka polkl naprázdno, Eda mírně zbledl a kolotočář zazvonil zvoncem. Pak rozjel motor. Sedačky se začaly odstředivou silou zvedat nad zem.

„To je tedy rychlost,“ položila si Hanka ruku před pusu. „Je to rychlost,“ ozvala se Jana ozvěnou.

Nejdříve to Jirkovi přišlo celkem příjemné. Kolem něj se točil svět. Průčelí měšťanských domů na náměstí se rychle střídala s pohledem na malované štíty radnice a věže gotického kostela. Kdyby zvedl oči výše, dohlédl by až daleko za náměstí, snad až k druhému místnímu kostelu, kde stál areál zdejší pily. Právě tam supěl buldozer, a až sem přinášel letní větřík vůni prken a trámků, vůni čerstvého dřeva, tak typickou pro tenhle kraj. Dlouho to netrvalo a z mozaiky detailů, které stačil Jirka v letu zachytit, se stala pestrá šmouha, připomínající poruchu na barevném televizoru.

Edovi se nedařilo jinak. Na chvilku dokonce zavřel oči. Potom zaslechl pod sebou známý vřískavý hlas Mrože.

„Tak copak, děti? Já jsem si jen odskočil pro cigarety a vy tu už civíte. Kampak hledíte, Vyhlídko, kam?“

Výborně, pomyslel si Eda, kterému se soutěž tak moc nezamlouvala. Otík řekne, oč běží, Mrož jim to zatrhne a Eda neprohraje.

„Prosím, my hledíme na své kamarády, kteří se vsadili…“

Otík Edu nezachránil. Tonda dobře pochopil, že se chystá vyzvonit tajemství, a zezadu mu dal pořádnou herdu…

„Vsadili? Oč se vsadili? Copak je to za divné sázky, o kterých nevím? Tak co, kdopak mi to poví?“ Josef Špolák měl tenký hlásek a stačila jen troška vzrušení a všem připadalo, že křičí.

„Copak se tu děje? Nějaké problémy?“

K hloučku dětí s Mrožem přistoupil strážce hornohorského pořádku poručík Bartoš.

„Ne, to je v pořádku. Jen si tu něco vysvětlujeme,“ zavřískal Mrož. Poručík zasalutoval a přistoupil k nejbližšímu stánku, odkud se za okamžik ozýval jeho přísný hlas. „Vy nám tu prodáváte trička se Sandokanem. A na ta povolení nemáte. A ještě za sedmdesát korun. Tak to by nešlo…“

„Jú, tam mají Sandokana,“ vykřikl radostně Otík a hnal se ke stánku. Rázem zapomněl na sázku i na Mrože. Otík by ovšem neuspěl ani v případě, že by vlastnil sedmdesát korun, protože paninka musela trička pěkně vrátit zpět do útrob otřískané dodávky.

Řetízkáč mezitím zastavil a na sedátka se vrhali další zájemci o rozbouření žaludku.

„Tak, chlapci,“ volal Mrož, „slézáme, odcházíme. Koupil jsem pro všechny lístky do strašidelného zámku. Tak pohyb.“

„Mají zaplaceno ještě dvakrát,“ oznámil muž v kostkované košili. „A já nikomu žádný peníze nevracím. Ať si to pěkně odtočí.“

Mrož pokrčil rameny. Řetízkářův argument uznával. „Tak dobrá, jednou ještě počkáme.“

„Jaký to je?“ ptali se zatím kluci Edy a Jirky.

„Je to bájo, jezdil bych až do večera,“ usmál se Eda trochu nakřivo a Jirka Láznička neřekl nic.

Kostkovaný chlapík znovu zazvonil zvoncem a posunul páky na motoru. Řetízkáč se rozjel nanovo.

Hanku s Janou přestala soutěž bavit. Co je to za zábavu, čekat, komu se udělá dřív špatně. Otočily se ke stánku za kašnou. Stál tam atlet v boxerském tílku a lesklých trenýrkách. V rukou se mu klikatil ohromný dlouhý had.

„Haló, haló, mládenci. Nechte všech zábav pro děti a přistupte blíže. Jedině tady, v zápase s touto zlou anakondou z amazonských pralesů, můžete dokázat, že jste skuteční muži. Kdo vydrží její stisk déle než minutu, získá tuto zelenou stokorunu, přistupte blíže…“

Had v jeho rukách se očividně nudil, ale rtuťově lesklé tělo přelévající se kolem atletova krku nahánělo děvčatům hrůzu. Vrátily se k řetízkáči, kam už také došli Jíra s Mírou.

„Je to zařízené,“ ohlásil Míra, hubený čahoun s chomáčky hnědých vlasů na protáhlé hlavě. „Obědváme v Horalu, už jsme to zaplatili…“

„Nu, dobrá. Ale teď už odchod. Směr strašidelný zámek,“ rozhodl Mrož. Rozhodl však pozdě, protože mezitím se řetízkový kolotoč rozjel potřetí.

„Jirkovi je určitě špatně a Eda je taky zelenej,“ pošeptal Petr Dolejš děvčatům.

„Řekneme to Mrožovi?“ zeptal se Otík.

„Ne,“ rozhodl Petr a Adam i Kája přikývli.

Na sto procent to není, ale troufáme si tvrdit, že kdyby hodiny na věži ukazovaly o pět minut méně, než ukazovaly, dopadlo by to s oběma mládenci dost špatně. Ručičky věžních hodin totiž hlásaly, že je jedenáct hodin a 20 minut. Tomšovský se klusem blížil ke kašně a už cestou vykřikoval nesouvislé věty.

Nastal památný okamžik.

„Lidi, všeho nechte! Jožka Bedrnů vyhrabal dvě kostry. Dvojnásobná vražda!“

Muž v kostkované košili vypnul kolotoč a Eda s Jirkou byli zachráněni. Pionýři se spolu s okolním davem hrnuli do uličky vedle Modré růže a dál z městečka. Jen Jíra s Mírou si všimli, že dva přeborníci v jízdě na řetízkáči neutíkají. Stáli na místě a drželi se jeden druhého.

„Mně se motá hlava,“ zakoktal Jirka.

„Mně taky,“ přiznal Eda, když si všiml, že ostatní už odběhli a nemohou jeho přiznání slyšet…

„Zatracená práce,“ zaklel dvanáct minut před tím, než Tomšovský oznámil Horním Horám tu hroznou novinu, buldozerista Jožka Bedrna. Pak zastavil buldozer, otevřel dvířka a plivl do trávy. Neplivl jen proto, že měl z prachu v kabině mohutného stroje nepříjemnou pachuť na jazyku, ale chtěl tím zároveň vyjádřit, co si myslí o svém předákovi Kadeřábkovi a jeho nadřízených. Kadeřábek mu totiž v pátek, když se chystal po dlouhém a namáhavém týdnu práce s buldozerem v hlubokých lesích za Jánským údolím odjet na sobotu a neděli domů do Strakonic, oznámil pěknou věc.

„Mám pro tebe, Jožko, dobrý zprávy. Domů se nejede, musíš pracovat přes víkend…“

„Ale to přece,“ začal Jožka s litanií výmluv, v níž hlavní roli měl hrát fotbalový zápas mezi Pelhřimovem a Strakonicemi, jenže Kadeřábek ho nenechal domluvit.

„Nedá se nic dělat. V Horních Horách začali rozšiřovat pilu a jejich řidič tam zavrtal buldozer do země, a navíc zlomil radlici. Tak nás požádali o pomoc. To jistě chápeš. Příští týden se má začít na pile stavět, proto s tou skrývkou pospíchají…“

„Jen nenadávej,“ pokračoval, když viděl, jak Joža nasazuje plačtivý obličej, „dostaneš to zaplacený…“

Nu a tak Jožka už druhý den skrývá humus z budoucího staveniště. Po stranách plácku se vršily hory seškrábaných drnů a hlíny a nad nimi se až sem nesl příval lidských hlasů, řev ampliónů a dobré nálady z nedalekého náměstí. Tam se veselí, baví a on, Jožka, aby se tu ztrhal.

Plivl ještě jednou a přibouchl dveře kabiny. Pouť už k němu nemohla, v kabině zase kraloval jen řev silného motoru. Spustil lžíci a rozjel stroj k nedalekému kostelu.

V té době se k němu cestou od městečka blížily dvě postavy. Především Václav Valoun, mladý a přičinlivý stavební technik MNV, podsaditý mládenec s bradkou. Nastoupil tu teprve nedávno, po skončení vojenské služby. Shledal mnoho nepořádků a rozhodl se, že on je tím povolaným, který musí všechny věci uvést na pravou míru, do správných kolejí. Proto si šel právě teď zkontrolovat, zda půjčený buldozerista Státních lesů nelelkuje a nefláká se. Tomšovský se k němu přidal, protože ho pouť omrzela a v hospodě bylo našlapáno.

Za buldozerem se táhl pruh tmavší hlíny, rozrytý pásy těžkého stroje. Valoun se sklonil. Tamhle něco je. Kouká to z hlíny ven. Tak jde blíž a najednou zůstane v předklonu ztuhlý.

„Copak to tam máte?“ ptá se Tomšovský a Valoun se narovná.

„No nazdar,“ povídá, a ještě to zopakuje, protože jiná slova ho nenapadají. „No nazdar.“ I Tomšovský se skloní a uvidí tu hrůzu. Z pásu černé země vyčnívá lidská noha, vlastně jen kost, o tom není pochyb, protože tamhle o kousek dál radlice stroje odkryla další celou kostru. Tomšovský zahlédl i lebku s prázdnými očnicovými oblouky. Stojí tu pěknou chvíli bez hnutí či slova a vyruší je teprve Jožka s buldozerem, který se už vrací a hrne před sebou vlnu zeminy, jako by to byla písková bábovička.

„Co se vám stalo, že tu stojíte jako o funusu?“ snaží se otevřenými dvířky Joža překřiknout motor.

Valoun jen ukázal na zem. Jožka vypnul stroj a seskočil do rozmoklé půdy.

„Zatracená práce,“ zopakoval Joža.

„Dvojnásobnej mord. Já běžím pro lidi a pro Bartoše,“ vykřikl Tomšovský a rozběhl se k městu.

„A já to tu budu zajišťovat,“ řekl tichým hlasem Valoun.

„Lidi, mějte rozum, všechni pryč. Ustupte, ať nezničíte stopy. Mějte přece rozum!“

Takhle nějak vykřikoval poručík Bartoš, když v čele davu z náměstí doběhl na místo činu. Úkol, který si předsevzal, totiž že zabrání občanům, aby rozdupali všechno v okruhu sta metrů, byl viditelně nad jeho síly. Ale tenhle úkol by těžko zvládlo několik desítek pomocníků. Místní tamtamy vybubnovaly zprávu o strašlivé dvojnásobné vraždě v okamžiku.

Byly tu celé Horní Hory. Přidali se i příbuzní, kteří přijeli na pouť, a spousta výletníků, a k tomu ještě obyvatelé okolních vesnic, kteří se přijeli do Hor pobavit. A ti se teď na plácek mezi pilou a kostelem pokoušeli vniknout. A zabránit jim v tom chtěl samotný poručík Jan Bartoš. Nemožné! Poručík rychle pochopil, že potřebuje posilu. Proto požádal Václava Valouna, jehož přičinlivost už byla proslavená, aby tryskem doběhl na okrsek a zavolal do Rohová pro pomoc.

Dvě lady kombi obsazené příslušníky VB z Rohová a specialisty na kriminální delikty urazily šestnáctikilometrovou vzdálenost za patnáct minut. Kdo však zná Horní Hory, ten ví, že městečko leží v nadmořské výšce 778 metrů, vlastně na svahu horského hřebenu. Ztéci ho znamená projet posledních šest kilometrů uzounkou zaklikacenou silničkou, kde se stěží vyhnou dva osobáky. To vše za patnáct minut.

„No konečně,“ špitali si domorodci, kteří zákonitě ukořistili místa v prvních řadách velkého divadla. A mezi nimi se hemžily děti, které rozdílů nečiní, takže se tu pletly ostatním pod nohy jak děti místní, tak z pionýrského tábora v Dolních Horách.

Největší nervák z toho měl Mrož. Ztratil přehled o dětech, ztratil přehled o situaci. Navíc ho děsilo pomyšlení na zaplacené obědy v hotelu Horal. Poslední, koho ze svých svěřenců zahlédl, byli Jíra s Mírou, kteří podpírali rošťáky Edu a Jirku. Jinak neměl nejmenší potuchy o ostatních. To se musí rychle změnit. Nejraději by vytáhl píšťalku a pronikavě zapískal, jak to dělal při každém budíčku či ranním nástupu. Jenže si nebyl jist, zda by ho v tom mumraji vůbec někdo slyšel. Musí najít nějaký vyšší bod, odkud by měl rozhled a vypátral své neposedné pionýry. Rozhlédl se kolem. Krom vzdálené kostelní věže a ještě vzdálenějších starých smrků za hřbitovem nezahlédl jediné vhodné vyvýšené místo. Vlastně ano, zahlédl. Stojí tu přece buldozer. Josef Špolák se rozhodl, že si na něj vyleze.

Na místě činu zatím začalo vyšetřování. Příslušníci VB vyklidili alespoň nejpotřebnější prostor kolem nálezu a specialista se sklonil ke kostrám.

Náhle vypuklo slyšitelné ticho. Jen větřík rozhoupával větve smrků za kostelem a dělal tak najednou neobyčejný rámus. Babky žduchaly do těch přednějších, proč nepodávají nejčerstvější zprávy.

Odborník vstal, otřel si ruce ušpiněné od hlíny do kapesníku, pak ho pečlivě složil a vstrčil do kapsy tvídových kalhot.

„Kdo to tady našel?“ zeptal se tiše.

„Akci jsem zajišťoval já,“ prodral se kupředu poručík Bartoš.

„Tedy,“ povídá odborník. „Já nejsem archeolog, ale na první pohled je mi jasné, že tyhle kosti tu leží pěkných pár set let. Vám to nebylo jasné?“

„Nebylo,“ odpověděl poručík.

„Tak to máte štěstí. Jinak jste měl malér, že jste nás sem hnal jen tak. Teď musíte zavolat archeology. Zavolejte do Plzně,“ nařídil specialista a odcházel k autu.

Mezitím se dav pomalu rozcházel. Staleté kostry jsou méně zajímavé než kolotoče a střelnice. Josef Špolák se prodral k buldozeru. Vyskočil na pás. A už vidí Edu Hráška, jak se hrne k poručíkovi VB. Ten rošťák, co mu asi chce…

„My máme archeology dva,“ křičel Eda na poručíka.

„Cože, kde je máte?“

„Támhle,“ ukázal Eda za sebe a poručík se otočil, ale zahlédl jen muže stojícího na buldozeru. „Hej, pane, okamžitě dolů…“

A vedoucí Mrož jako by ho chtěl uposlechnout. To se však zdálo jen zezdola. Ve skutečnosti mu uklouzly nohy, spíš boty obalené žlutým šumavským jílem. Zapotácel se, vykřikl a spadl na zem.

Nu a tak pouťová neděle v Horních Horách neskončila nejslavněji. Hlavní vedoucí pionýrského tábora v Dolních Horách putoval se zlomenou loketní kostí do nemocnice. Míra s Jírou nadiktovali poručíku Bartošovi telefon svého známého archeologa z Archeologického institutu v Plzni, zakryli obě kostry, o nichž se podle polohy právem domnívali, že pocházejí ze středověku, a potom zahnali své pionýry na silnici k Dolním Horám.

Bylo jim krušno. Dobře věděli, že nemají právo sami vést tábor bez hlavního vedoucího z domu pionýrů. Co teď? Zavolat do Prahy a vrátit se, nebo počkat, jak to se zlomeninou dopadne?

Rozhodli se počkat do pondělí…

Kráčeli kamenitou silničku s prázdnými žaludky a za zády jim doznívalo kolotočové pouťové veselí.

„Kluci, vsadím se s vámi o co chcete, že dneska sním nejvíc brambor,“ ozval se Eda Hrášek.

Nikdo neodpovídal, všichni sotva táhli nohy po zemi.

„Jirko, slyšíš?“ dotíral Eda na Lázničku.

„Jo, slyším, jenže se s tebou nevsázím.“

„A proč ne?“

„Protože se ti točí hlava…“

Eda pochopil, že s Lázničkou budou potíže.

KAPITOLA II

VODA A OHEŇ

Šumava.

Šumava, to jsou především dvě věci. Voda a lesy. Mokrých a zelených radostí nadělila příroda Šumavě víc než dost. Snad proto, že i ona raději poslouchá vítr ve větvích starých borovic, náhlé hromy nad rozložitými kopci, lesní pramínek prýštíci v jehličí, zvonkohru stád na strmých loukách, tlapky deště ťukající na stěny dřevěných kůlen, šumění, hukot vod v korytech horských bystřin, basování čmeláčích křídel v rozkvetlém moři blatouchů, dřevorubecké sekery zatínající ostří do letitých kmenů a kakofonii tónů z třezalek a kopretin a kominíčků a vlčích máků a chrp, jež si barevnými kvítky pinkají tu strašně starou melodii, které si lidé zvykli říkat Šumava. Tu melodii má příroda zřejmě raději než klaksony aut a hukot továren. A protože snad na celém světě není klidná oáza bez nelibých zvuků, zvolila moudře příroda Šumavu, ba co víc, okolí Dolních Hor, aby si tu schovala do hrstičky všechny tóny, všechna ta líbezná potěšení, a nepouštěla si mezi prsty nikoho dovnitř a nikoho ven. A protože tu šuměla voda a šuměly lesy, přidala se i tráva a vzrostlé obilí, šuměl i vzduch a šuměla krev zvířat a lidí, kteří uměli naslouchat. Šumění… Tak vznikla Šumava.

Podobně si to alespoň představoval starý Jan Kybala, muž sice prostý, ale ve svém jednoduchém přemýšlení přímočarý. Stále se nemohl vynadivit svému štěstí, že může zůstávat ve svém stavení uprostřed přírody a žít s ní v souladu a bez velkých starostí…

Před dvěma sty osmdesáti roky v Dolních Horách stálo osm domů a v nich žilo třicet devět lidí. Dneska jich stálo jenom pět a žil tu jen Jan Kybala, zemědělec v penzi, jemuž k životu stačila králíkárna, čuník v ledabylém chlívě, slepice, kachny a ostatní drůbeží sebranka ze dvora. Nejdůležitější nákupy si opatřoval s tornou na zádech jednou týdně ve Smíšeném zboží v Pérově, osadě vzdálené čtyři kilometry chůze přes hory a doly. Tam dostal všechno od montérek přes gulášové konzervy po ječný šrot.

Dolní Hory tedy čítaly Kybalův výstavní statek, jeho chloubu, protože nikdy nepřipustil, alespoň zvenčí, sebemenší známku chátrání, odpadlou omítku či močůvkové fleky odspodu vápenného nátěru. Ostatní baráčky patřily zpolovice Státním lesům, jež se k nim chovaly macešsky, a dva poslední lidem z města, kteří sem přijížděli na dovolenou. Nu a tak když Kybala v neděli ráno vstal, oblékl se do svátečního a vyšel před statek, mohl se klidně naparovat a pyšnit, jako by chodil vlastním knížectvím. Krom husí a slepic ho nikdo neviděl. Ustanovil se starostou, byl místním pracantem, truhlářem, tesařem, zámečníkem, řezníkem, pekařem, zedníkem, a když mu vyšla ta pravá chvilka, zastal i roli místního povaleče. Otevřel si láhev strakonické desítky, natáhl se v montérkách zrovna vprostřed návsi u zanedbaného potůčku a povídal si s ním.

Jan Kybala znal devět řemesel a každé z nich mu dlátkem, zednickou lžící, hráběmi či hrotem podávek vyrylo pod klobouk čtyři vrásky, a čím víc stárnul, tím se nástroje víc tužily, takže teďka už vrásky nepočítal. Ostatně za sedmdesát let života mu to nevadilo, a jeho přátelům také ne, protože mezi přátele počítal většinou srnky. A pak traktoristu Libečka (ten toho taky moc nenamluvil) a pošťáka Kašáka, to proto, že mu nikdy nic nepřinesl. A jak známo – žádné zprávy, dobré zprávy.

Měl však i nepřátele. Například rozjívené turisty, kteří zabloudili do jeho panství, když hledali cestu na hrad Kotlík. K nim byl zcela neúprosný. S laskavou tváří hodného dědy je poslal na zcela opačnou stranu, nebo na zákeřnou trasu plnou nástrah, kterou sám vymyslel. Dalšími obávanými nepřáteli byli zbloudilí motoristé, jimž nevadilo, že k Dolním Horám vede jen téměř nesjízdná kamenitá lesní cesta, a prokodrcali se až před Kybalův statek, kde starý muž pro podobné případy založil v cestě obří falešnou louži. Vypadala přehluboce, a málokdo si troufl do ní vjet, aniž by zjistil hloubku. V tom okamžiku Kybala vysvětlil, že dál je cesta nesjízdná a je třeba se obrátit a jet dolů. Marně se automobilisté vymlouvali, že hledají Trnové Hory, osadu, která má ležet nad Dolními Horami. Tu udělal Kybala překvapený obličej… „Trnové Hory? To slyším prvně v životě, a bydlím tu přes sedmdesát let…“

Automobilisté zakroutili hlavami nad zvráceností map a vrátili se. Kybala si mnul ruce. To se mu povedlo. Trnové Hory samozřejmě existovaly jen necelý kilometr za lesem vzhůru do kopce. I Trnové Hory obývali Kybalové – Janův bratr Filip s věčně nemocnou ženou Růženou a sestra Marie. Už pětadvacet let trval mezi sourozenci tvrdý spor. Jan s nimi nemluvil a mstil se jim tak, že jim odháněl návštěvníky a odsuzoval je tím k věčné samotě.

Největším nepřítelem se měl však záhy stát stavební technik z MNV v Horních Horách Václav Valoun. Jemu sliboval krvavou pomstu. Přivandrovalec totiž pár dní po svém nástupu do funkce přijel do Dolních Hor gazíkem, zastavil u obří louže a vyskočil ven s papírkem v ruce. Místo laskavého hovoru, který si od něho Kybala sliboval, začal tím papírkem mávat a vykřikovat, že si nemůže za statkem přistavit další provizorní dřevěný záchod, protože tady stojí psáno, že podobná zařízení se nadále smějí stavět jen uvnitř obvodových zdí staveb. Kybala se rozzlobil a zahnal Valouna i s gazíkem na útěk. Tušil však, že hra není dohrána a že se neblahý muž vrátí. Chystal se na něj.

Čím byl Kybala starší, tím víc pociťoval potřebu sdílet s někým myšlenky nahromaděné za sedmdesát let. Ostatní lidi však dříve zapudil, se sourozenci nemluvil, a tak tu stál, pokud jde o kamarády, jak ten kůl v plotě.

Pravda, měl přírodu, měl svou Šumavu. Když jí řekl: „Holka, ty krásně šumíš,“ tak mu zašuměla a on se usmál, protože měl její šumění rád. Pak ale zkusil otázku: „Co bych měl dělat k večeři? Lusky, nebo kyselo?“ Zase jen šumění.

V sedmdesáti letech dospěl k názoru, že potřebuje lidi… Už mu nestačil ani pes Blah, zvláštní tvor, z něhož se šetrný stařík pokoušel léta vychovat vegetariána, protože maso nekupoval ani sobě.

Letní tábor nad osadou, asi sto metrů pod mořem Kamení a dvacet metrů pod umělou nádržkou, kterou si pracně zbudoval na Račím potůčku, mu byl zprvu trnem v oku. Vydalo by na celou knížku povídání, jak strašlivě s táborem zápasil a jaké smělé akce vymýšlel, aby pionýry a jejich vedoucí vypudil. Prohrál, a dnes z toho měl radost. Zjišťoval dokonce, že se každý rok na děti a jejich vedoucí, zvláště na starého Mrože, těší. V nádrži zvané Vanička pěstoval kapříky. Kybala kapříky rád. Už jsou velcí zrovna na pánev, vzpomněl si náhle. Rozhodl se, že děti překvapí. Než se ti světoběžníci vrátí z pouti na dálných Horních Horách, připraví kapří pečínku na česneku. Vyzul dřeváky, vrazil nohy do holínek, pohladil Blaha a vyšel před statek. Nad Kotlíkem se nebe kabonilo… Otřel si z čela pot a dal se k Vaničce. To, co tam uviděl, mu vzalo dech.

Unavené děti kličkovaly mořem Kamení – středním stupněm trestu, který na turisty vynalezl Kybala. Kybalův sortiment mučení byl však zřejmě širší.

Prvním stupněm byl Zmiják. Hned za poslední kamennou zdí Kybalova statku přecházela tráva plynule v hustý porost olší, vrbiček, osik a dalších zakrslých keříků, které výškou neúspěšně zápasily s přerostlou, ostrou trávou. Kybala tomuto území, bohatému v létě na ohromné kozáky a křemeňáky, říkal Zmiják, protože v sušších místech jste co chvíli mohli zahlédnout spirálu svinutého hadího těla, zářícího ve slunci jak péro z budíku. Turisté nestudovali, co je to vlastně za hada, a s jekem prchali. Většinou kupředu, kde je však čekal druhý stupeň trápení.

Moře Kamení.

„Proč se tu říká moře Kamení?“ zeptal se kronikář Kája. Na Káju v okamžicích, kdy mohl získat nějakou informaci, neúčinkovala únava. Ostatní kluci i děvčata už sotva pletli nohama na kluzkých kamenech, ale Kája vyzvídal.

Míra přednášel rád. „Tak se rozhlídni. To ohromné moře balvanů, kamenů a křemílků.“

„A Vochomůrků,“ opičil se Eda. Otík se zasmál. Míra to přešel.

„Nové kamení vzniklo někdy v čtvrtohorách tak, že voda vnikala do puklin horniny, tedy žuly, a když přišel mráz, a ten tu bývá pořádný, led prostě horninu roztrhal. A už se kamenné bloky a balvany valily a kutálely po svahu dolů a zastavily se až tady…“

„Já mám hlad,“ vzpomněl si najednou Otík a mluvil všem z duše. Vešli do Zmijáku, vpředu hlučně dupal Jíra a trávu a roští před sebou pročesával klackem. Zmije zřejmě prchaly v děsu, žádná se neukázala. Na dohled už se rýsovaly olše kolem Vaničky, za okamžik se objeví i vrchlíky táborových stanů. Slunce sešplhalo o tři prsty níž k věžím Kotlíku a vrhalo tajemné, dlouhé stíny přes Mrtvý les.

Mrtvý les – třetí stupeň Kybalova mučení turistů. Jak vznikl, to nikdo neví. Ono podivné území se táhlo od hranice moře Kamení téměř k předprsni hradu Kotlík. Kilometr dlouhý a půl kilometru široký svah připomínal záběry z filmu Cesta do pravěku. Když ho prvně spatřil Eda Hrášek, prohlásil, že ten pás určitě někdo posypal z letadla travexem. Porost byl hustý a vysoký, ovšem tvořily ho jen holé, pusté a děsivé stromy bez listí, spletice neutěšených větví, jež v sebemenším vánku vydávala poťouchlé, strašidelné zvuky. Holou půdu mezi stromy protínaly stružky odporně páchnoucí, nažloutlé vody plné bublinek. Uvnitř lesa panovalo hnědomodré šero, nešťastný chodec tu mezi kmeny podobajícími se jeden druhému tak, že byste je nerozeznali, nenašel ani jeden záchytný bod, podle něhož by se mohl orientovat a hledat cestu. Zkušenosti ukázaly, že pokud nejodvážnější turista překonal bez újmy na duchu a zdraví první dva stupně Kybalových muk a vstoupil do Mrtvého lesa, vyšel ven po hodinách bloudění zestárlý strachem.

Kybala měl v tuhle chvíli k vymýšlení čertovin daleko. Pobíhal sem a tam kolem Vaničky a lomil rukama. Stala se velká nehoda. Jestliže Kybala znal devatero řemesel a ještě některá navíc, docela jistě nepatřil k předním stavitelům vodních děl a budovatelům přehradních hrází. Proto postavil hráz Vaničky způsobem svérázným. Do potočního dna i stráněk kolem zatloukl silné smrkové kuláky a přitáhl letitý zinkový plech chránící původně střechu nyní vyhořelé zvonice. Rozsekal ho sekerou na dlouhé pásy, opřel o kůly, vespod plech ohnul a zatížil pořádnými kameny.

Ale na Šumavě víc prší, než svítí slunce. A takovou potopu, jakou nebe poskytlo údolí v posledním týdnu, těžko vzpomínat. Plechy zápasily s přívaly vod statečně, ale když se dnes dovalily curúčky z kopců pod Kotlíkem, bylo i na zinkovaný plech té vody moc. Kameny ode dna se nadzvedly jen na dva prsty a čúrek protekl. Ve vteřině zmohutněl. Jak se plech nadzvedával, tak neuvěřitelně nabýval síly a někdy kolem třetí hodiny odpoledne to zarachotilo, plechy si lehly naplocho a voda vyrazila do údolí. A s sebou nesla nešťastné kapříky.

Šlo jistě o živelnou pohromu pouze místního významu, ale i ta přinesla spoušť a škody. Některé kapříky například odnesla voda zpět do koryta potoka, ty méně šťastné rozházela v loužích po louce. Za rybami se vyvalilo ode dna stařičké tlející bahno a hurá na stanový tábor. Šikovný učitel dějepisu by mohl tábor použít jako názornou pomůcku k historickému výkladu o zkáze Pompejí. Voda vnikla do podsad stanů a rozmáčela vše, co neleželo na zvýšených lehátkách. Bahno pak obalilo dřevěné podsady deseticentimetrovu vrstvou smrdutého, nepříjemného kalu.

„Hleďte, jak pan Kybala mává rukama, určitě mu je špatně…,“ vykřikl Jirka Láznička a ukázal před sebe.

„Nebo ho uštkla zmije, no páni,“ provokoval Otík. A kluci vyrazili o závod trávou k Vaničce.

Náhle uviděli dílo zkázy.

„To je nadělení! To je hrůza! Tohle já určitě nepřežiju!“ To Kybala nepřestává lomit rukama a lamentovat.

„To máte pravdu, teď na noc už tábor neusušíme. Kde budeme spát?“ povzdechl Míra a podrbal se na hlavě.

„Co tábor, na tábor se vykašlete! Ten si usušíte zejtra. Dneska můžete spát u mě na půdě, ale co kapříci? Jen se podívejte. Koukněte, jak málo jich zbylo,“ a v zoufalém gestu ukázal na trávu před sebe. V louži se plácala stříbřitá těla sotva patnácti ryb.

Někde nad Kotlíkem to vypadalo, že se sbírá letní bouřka. Její počátek se dal vytušit ze vzdáleného dunění a občasných záblesků světla. Při troše štěstí se mohla bouřka otočit na Klatovy či couvnout na Strakonice, ale znalci věděli, že to neudělá, protože údolí Dolních Hor bouřky čarovně přitahovalo.

„Posbíráme je, nebo je déšť spláchne,“ vykřikl Otík, neboť ho napadlo, že ryby se dají jíst. Ten hlad…

„Za mnou! Pro kýbly!“ řval Kybala a medvědím klusem hnal své zablácené holínky ke statku. Kluci za ním.

Jíra s Mírou a pár zbylých táborníků zachraňovali zatím, co se dalo. Nejhorší muka prožíval kronikář Kája Hruška. Dva sešity plné veledůležitých zápisů našel plovoucí ve stanu jak plachetnice na moři. Vynesl je na světlo, otřel zapocené brýle a zjistil, že z úhledného písma zbyly rozmazané klikyháky.

To Otík se zubil spokojeně. Nebýt prázdného žaludku, cítil by se v sedmém nebi, neboť se konečně po týdnu deštivé nudy něco dělo. Pobíhal po louce s velikým umyvadlem a Hanka s Janou mu přinášely kluzká kapří těla. Otík k nim hovořil:

„No tak, kamarádi, už je to fajn, už jste v lavóru. Možná že si vás uděláme k večeři.“

Za deset minut vyčistili louku téměř dokonale, vytahali i zaběhlé kousky z ostružiní a vysoké trávy, takže jich nakonec Kája napočítal dvacet pět!

Došlo i na Otíkův velký sen.

„Když mi pomůžete s kucháním a škrábáním šupin, zvu vás na kapří hody.“ To řekl Kybala.

V poničeném tábůrku pokračovaly záchranné práce. Kluci vynášeli na souš deky, spacáky a polštáře – naštěstí suché, protože voda na lehátka nedosáhla.

Míra s Jírou se opodál bavili s hajným Vojtíškem. Vracel se do Pérová a nezvyklý mumraj u tábora ho přiměl, aby nerad přešel cíp Mrtvého lesa a zastavil se na obhlídku.

„Já vám povídám, abyste si na toho morouse dali pozor,“ zněl údolím rozčilený Vojtíškův hlas. Hajný měřil i se sojčím pírkem za kloboukem metr šedesát dva, ale hlas měl jako mohutný chlap. Kybala mu ležel v žaludku. Nebyl si ani jist, jestli kapříky ve Vaničce chová právem, či načerno. A měl proti němu spoustu dalších výhrad.

Tonda zaslechl jeho řečnění a přikradl se blíž. Tondu vždycky zajímaly řeči dospělých, zvláště pokud šlo o věci záhadné.

„Proč si máme dát pozor?“ zeptal se nahlas, a hned si uvědomil, že udělal chybu a že bude zahnán.

„Co je ti po tom. Pomáhej ostatním, plav!“ řekl Míra a Jíra se podíval přísně. Ale ne zase tak přísně, aby Tonda poslechl úplně. Poodstoupil o dva metry a předstíral, že si přebaluje spací pytel.

„Protože je to blázen,“ odpověděl Vojtíšek. „Protože se říká, že tady léta hledá poklady a prý taky nějakej našel. A taky čaruje. A když jde po lese, tak v noci jiskří…“

„Jiskří?“ zeptal se nevěřícně budoucí vědec Jíra.

„Říká se to,“ řekl opatrně Vojtíšek a nadhodil si pušku na rameni.

„A kdo to říká?“

„Každej to říká.“

Tím hajný ukončil rozmluvu a otočil se k nim zády. Vypasené kapky deště jako by čekaly jen na tohle gesto. Jak se otočil, první se kdesi nahoře utrhla jak přezrálá švestka a žuch dolů. Trefila se mu do kloboučku, až poskočil a přidal do kroku. Pak vítr zatřásl mračným stromem doopravdy a švestky kapek se řítily na zem a hnaly před sebou děti a Míru a Jíru přímo k bráně statku.

Uříceni vběhli na dvůr. Ležel před nimi bičovaný deštěm, šerý a prostorný. Vprostřed jako dominanta čněla Blahova bouda, před ní v zemi zaražený železný kolík s dlouhým, asi třímetrovým řetězem končícím na obojku černého psiska velkého jak silný vlk. Dvůr zarostl nízkou travičkou, zaneřáděnou slepicemi a jinou hospodářskou havětí. Jen kolem boudy pes vyšlapal kruh – přesně tak, jak řetěz dovolil. To značilo pásmo nebezpečí. Kdo vstoupil do kruhu mimo trávu, měl to většinou spočítané. To se ovšem týkalo jen drobného tvorstva, kachen, husí a králíků. Stalo-li se někdy, že nešťastná slepice přehnala svou odvahu či hloupost a porušila nedotknutelné hranice Blahova kruhu, psisko se na ni vrhlo a sežralo ji k nemalé Kybalově zlosti.

Levé křídlo stavení tvořil obytný dům s několika místnostmi, kam měl málokdo přístup, pravé pak stavení hospodářská. Prasečí chlév, bývalá konírna, dřevník, v němž hřadovala drůbež a kde pod starými prkny hospodář choval „králíky na volno“. Měl sice králíkárnu, ale krmil jen lepší kusy. Králíci polodivocí museli vzít za vděk schovávačkami v prknech a živit se většinou sami nalezenou krmí. Když dostal Kybala chuť na králičinu, zaharašil v prknech a pak čekal s plaňkou v ruce, který se objeví první. Ten míval smůlu.

Hospodářský trakt uzavírala rozsáhlá kůlna rozdělená na dvě části. V přední měl hospodář složené potřebné i méně potřebné nářadí, v druhé pak choval zoufale bečící ovce. Půda nad kolnou sloužila jako seník.

Po čas léta Kybala nikdy nelenil. Jen vysvitlo slunce, popadl kosu a kosil a převracel a sušil a kopii a vozil úporně seno do seníku, aby je během zimy prodával do pérovského JZD. Seno pro něj představovalo malé jmění na dlouhou zimu. Proto také, než vpustil namoklou čeládku nahoru na seník, pronesl krátkou, ale významnou řeč.

„Nahoře se bude svítit pouze baterkou na dva monočlánky. Baterky silnější jsou všeobecně nebezpečné… Kdyby někdo náhodou škrtl zápalkou, popadnu plaňku na králíky a vyženu vás na déšť, jak vás mám jinak rád…“

Ani ten největší optimista nemohl pochybovat, že to hospodář myslí naprosto vážně.

Kluci pod velením Míry a Jíry se tedy zabydlovali v ohromném seníku. Zvenčí sem několika okénky pronikalo odcházející světlo. Ve voňavém seně si hrabali zemljanky, do nich rozložili spací pytle, polštářky. To se bude spát…

Spací pořádek vznikl podle znepřátelených stran. Znamenalo to, že napravo od vchodu zalehl Eda se svou četou, nalevo Jirka a jeho příznivci a zadní část přidělili oběma děvčatům, která zatím pomáhala v kuchyni. Přední část seníku, hned vedle žebříku odspodu, zabrali Jíra s Mírou. To pro pořádek, aby byl přehled.

„Kluci, já něco vím,“ zašeptal tajuplně a důležitě Tonda Edovi a Otíkovi, když sešplhali po žebříku dolů do kůlny. Dostali rozkaz, aby zjistili, kdy bude večeře. Blah vystrčil hlavu z temné boudy a třikrát vyštěkl.

„Tak to vyklop,“ nařídil Eda.

„Já jsem slyšel, že pan Kybala umí hledat poklady a světýlkovat ve tmě. A taky prý už nějaký poklad našel.“ Mezitím přišli na dvůr.

„Ty mluvíš jako malé dítě. Co to je za pohádky? Kdes to vzal?“ Eda zakroutil pohrdavě hlavou. Na takové nesmysly může věřit leda Otík.

„Říkal to hajný Vojtíšek.“

„Tak to bude pravda,“ radoval se skutečně Otík. „Pan Vojtíšek je myslivec, a každý myslivec je pod mysliveckou přísahou a nemůže si vymýšlet…“

Toník zatím vystoupil na lavičku pod kuchyňským oknem, aby se podíval, jak se to má s večeří.

„Ty taky věříš všemu,“ Eda se drbal ve vlasech, protože výmysl nevýmysl, představa, že Kybala umí hledat poklady, se mu zalíbila. „Všechno se dá normálně vysvětlit.“

„Tak mám jiný nápad,“ seskočil Toník z lavičky a nakukoval pro změnu do škvíry pootevřených dveří. „Budeme pana Kybalu sledovat a přijdeme na to, proč se to o něm říká…“

„Budeme ho stopovat, huráááá,“ vykřikl Otík a už se třásl nadšením. „Jenže teď mám hlad.“

Zaklepali na dveře a požádali o nejčerstvější zprávy.

„Za patnáct minut,“ řekla jim Hanka. „Ještě čtvrt hodiny,“ zopakovala Jana.

Prokličkovali lijákem zpět ke kůlně. Hned je zavalila záplava senné vůně a z půdy se ozýval předčítající hlas. Aha, napadlo kluky. Jíra jistě dočítá knížku, kterou si četli celý dlouhý deštivý týden. Ani na ně nepočkali. Vyšplhali nahoru po rozvrzaném žebříku, Jíra ležel uprostřed a četl, hejno kluků kolem něj a Vláďa s Karlem svítili pro jistotu dvěma dvoučlánkovými baterkami. Rychle zapadli do teplého sena. Jak jinak – Jíra, budoucí archeolog, četl jednu ze svých nejmilejších knížek – Bronzový poklad od Eduarda Štorcha… Poslední strana…

„Bronzový poklad zůstal v zemi více než půltřetího tisíce let.

Až v listopadu 1929 kopal lamač Josef Červinka z Něčína pod horou Besídkou, nejvyšší mezi všemi okolními, asi uprostřed při staré cestě z Dobříše do Sedlčan, a tu našel pod smrkem, dvanáct kroků od potoka, bronzový poklad, dávno zapomenutý…,“ četl Jíra a nikdo ani nedutal. Jen Toník se přikulil blíže k Edovi a přes zmačkané seno zašeptal: „Vidíš, zase poklad. Pokladů je všude fůra.“

„Neruš,“ ozvalo se z klubka posluchačů.

„Kdykoliv se probírám krásnými bronzovými jehlicemi s plochými okrouhlými hlavičkami, zadívám se do neurčitá a před mým zrakem se vynořují podoby dávných hrdinů těchto příběhů, nešťastného Skrčka, Číhavého medvěda, Sigúla, Dagúra a všech ostatních… Objevený poklad Sigúlův je svědectvím o pravěké době bronzové u nás…“

„A to je konec?“ zeptal se Petr a posadil se.

„Ne tak docela,“ řekl Míra a naklonil se k Jírovi přes rameno. „Ještě je tu připsána důležitá věta: Celý tento unikátní nález bronzových jehlic jsem odevzdal Národnímu muzeu v Praze. Eduard Štorch.“

„Protože takovýhle historický poklad má cenu jedině tehdy, když ho mohou obdivovat lidé. Kdyby si ho Eduard Štorch nechal pro sebe, ztratil by poklad svůj význam. Už by to nebyl žádný poklad, ale pár bronzových jehlic,“ to zase doplnil Jíra.

„To já kdybych našel poklad, tak bych si ho nechal,“ zakřičel Otík.

„Protože jsi hamoun,“ řekl Jirka Láznička.

„Nezáviď,“ napomenul ho Eda. „Ty bys poklad nikdy nenašel, protože bys měl strach hledat na těch správných místech.“

„Já že bych měl strach,“ naježil se Jirka a Jíra s Mírou počínající hádku rychle ukončili.

Eda s Otíkem a Tondou byli odesláni jako rozvědka ještě jednou zjistit, jak je to s večeří. Nahoře si zatím povídali dál o pokladech a jejich historické ceně. Povídali si pět deset minut a rozvědčíci nikde. Černou hodinku ukončil až strašlivý křik, který se nesl odspodu a jehož děsivou intenzitu nedokázaly utlumit ani dva metry napěchovaného sena.

Co mu předcházelo?

Trojlístek hledačů pokladu sestoupil do kůlny, propletl se kolem stařičké rozebrané mlátičky, postupně nohou nerozdílnou zakopl o osu žebřiňáku a došel ke dveřím. Venku po šumavsku lilo a světlo ze dvou kuchyňských oken vylupovalo ze šera lesklé provázky vody.

„Ještě nejdou,“ povídal Tonda, kterému se znovu do deště nechtělo. V hlavě mu vrtal jiný problém. „To mi řekněte, jak dokáže pan Kybala jiskřit v noci.“

„Jednoduše. Kybala jde lesem. Kus dál jde třeba hajný Vojtíšek. Kybala chce zapálit fajfku, a co udělá? Vytáhne zápalky…,“ a jak to Eda povídal, skutečně vylovil z kapsy ošoupaných manšestráků tajné zápalky a z krabičky jednu z nich…

Ota se zamračil. „Edo, víš, co říkal pan Kybala. Vyžene nás…“

„Co se bojíš, miminko,“ řekl Tonda. „No a co, co dál…?“

„Škrtne,“ pokračoval Eda, ale dřívko se mu v ruce zlomilo a jedna půlka, ta s hlavičkou, vyletěla do vzduchu jako šrapnel, protože hlavička v letu chytila. Na okamžik je ozářilo jasné světlo a pak zmizelo kdesi u jejich nohou.

„Edo, najdi ji, určitě někde hoří,“ špitl Otík a z hlasu mu zněl strach.

Eda zašátral dost ledabyle teniskou po zemi. „Neplaš, nehoří. Letíme do kuchyně!“

A jak dobíhali, rozrazil dveře spokojený kuchař Kybala. V napřažených rukách nesl lákavě vyhlížející tác pokrytý igelitovým pytlíkem. Dráždivá vůně je zalechtala pod nosem.

„Tak, rošťáci, už se to nese. To je jen ochutnávka. Děvčata skládají na vál další kousky.

Najíme se v kůlně. Mám tam žárovku. Do kuchyně byste se nevešli…“ Kybala se usmíval, kluci se usmívali.

Náhle se všechno změnilo. Kybala pustil tác na zem a ryby se rozletěly po kalužích, jako by i v tomhle stavu zkoušely naposled si zaplavat. Kybala zatím upaloval ke kůlně. Kluci se otočili.

Ze dveří se plazil kouř a probleskly i plamínky.

„Hoří! Darebáci! Syčáci! Zapálili! Podpálili mi dům! Hoří seno!“

I nahoře na seníku vypukl zmatek, Jíra s Mírou se o zlomkrk hnali po žebříku dolů, ovce za ohradou zoufale bečely.

Oheň to nebyl veliký, to muselo být každému jasné na první pohled. Oheň se však nesmí nikdy podceňovat, je strašně záludný, zvlášť, když je nablízku seno.

„Ježíš,“ řval Kybala. „Támhle je sud s naftou,“ a ukázal na rezivý barel, kolem něhož se skutečně plazily dotěrné plamínky. „Ono to vybuchne…“

Kluci ustoupili ke dveřím. Jen Jíra s Mírou duchapřítomně popadli navlhlou a děravou celtu z kouta kůlny a hnali se k ohni. Náhle tu bylo dost světla a Eda rychle pochopil svůj omyl. Zlomenou hořící zápalku neviděli proto, že zapadla pod růžek vyhozené matrace. Tam ohýnek přemýšlel, zda zhasnout, či hořet, a k tomu druhému se rozhodl v okamžiku, kdy kluci odešli. Pak si však počínal rychle.

Jíra s Mírou už dusali po celtě a Kybala sem natáhl hadici od vodovodu a vytrvale kropil celtu i nohy obou vedoucích. Země se změnila v ošklivou čvachtanici…

Nu, a když uvěřil, že je po ohni, splnil Kybala svou hrozbu. Popadl plaňku a podíval se kolem zrakem podlitým krvavou zlobou.

„Popadněte svý spacáky, deky a marš ven!“

„Ale kam?“ To se zeptal Míra.

„Třeba do Krkonoš! Na Šumavě nemáte co dělat!“

„Pane Kybalo, mějte rozum,“ zaprosil Jíra, který se děsil odpovědnosti za noc s tolika dětmi pod širým nebem. Kdyby tu tak byl hlavní vedoucí Špolák. Ale ten si musí zlomit ruku.

„Právě že mám rozum. Už vás tu nechci, co jsem řekl, to platí,“ stál tu rozkročen, v jedné ruce plaňku, v druhé hadici, z níž dosud prýštila voda. Dveře kuchyně se otevřely a Hanka s Janou opatrně vynášely vál plný laskomin k slavnostní večeři. Kybala se ohlédl.

„Ryby si vemte. Ale jestli tu za pět minut ještě někoho od vás načapám, tak odvážu Blaha, pustím čuníka a otevřu ovčín. A to uvidíte!“

Výhrůžka to byla mocná.

Osadníci z vytopeného tábora pomalu opouštěli statek provázeni zlobným pohledem majitele a vzteklým štěkotem černého psa.

„Tohle si vypijem,“ zašeptal Tonda k Edovi. Kamarád neodpověděl, neboť tušil, že Tonda tentokrát trefil do černého.

„Teď nás tak vidět Mrož,“ řekl potichu Jíra Míroví a kolega se prakticky zeptal: „Hele, kam jdeme?“

„Já nevím.“

Pročvachtali falešnou louží před statkem a zůstali bezradně stát. Voda se tvářila, že je co nejdříve spláchne z povrchu zemského.

„Nebreč,“ zašeptal Eda. „Ať to schytáme nebo ne,“ sliboval svatosvatě, „Kybala to odnese taky. Už mám svůj plán…“

„Jakej?“

„Uvidíš. Kybala taky uvidí… Bude škemrat o milost…“

KAPITOLA III

HŮL NAD ZLATO

„To je krása,“ řekl Petr Hnědko a hned šlápl na brzdu. Olivově zelený mikrobus s nápisem ARCHEOLOGICKÝ INSTITUT zastavil na kraji silnice. „To je nádhera,“ opakoval vousatý archeologický obr, když vyskočil do příkopu porostlého jitrocelem a pampeliščím, které se úspěšně rozlézalo až do puklin asfaltu horské silničky. Krásu přírody dokázal ocenit, pocházel z malé vesnice z podhůří Vysokých Tater a placatost krajiny v okolí archeologických výzkumů, kterých se dosud účastnil, ho znervózňovala. Stál tu a škvírou táhlé mýtiny, která si vykousla průsek nejhustším lesem pokrývajícím kopec od hradu Kotlíku k Horním Horám, oceňoval malebné horské městečko pod sebou. Věže gotického kostelíka na náměstí čněly k nebi jak stěžně korábu a od nich se rozbíhalo lanoví ulic a uliček opentlené pestrou mozaikou domů, baráčků a korun košatých stromů. Až sem ucítil vůni dřeva a zaslechl v dálce bzučení motorové pily, podobné masařce lapené v jantaru ranního slunce do pavoučí sítě. Hnědko se zhluboka nadechl a otočil se k vozu. Kolega z Institutu, padesátník Antonín Buneš, pozoroval krajinu skepticky, protože si na rozdíl od mladého Hnědka při pohledu na krásný kopec neřekl: Hle, jak nádherně tu kvete kvítí a běláskové poletují v ladných křivkách, nýbrž: Třicet lopat, deset krumpáčů, osm koleček a pětadvacet brigádníků. Zplanýrovaný to můžou mít za třicet osm pracovních dní…

„Tady se mi bude líbit,“ sliboval Hnědko, když opět startoval motor mikrobusu.

„Tady se to bude makat. Počítám, že země bude samý šutr…,“ zakončil hovor Buneš a z umaštěného papíru vytáhl svačinu.

Mikrobus klouzal do údolí slalomem úzké silnice…

Za okamžik je měla přivítat cedule hlásající, že vjíždějí do Horních Hor.

Oba archeologové věděli, že historie Horních Hor má zlatou barvu. Někdy ve 13. století tu objevili zlato a z poměrně malé osady se rázem stalo město s čilým hornickým ruchem. Ve 14. století byly Hory dokonce na město povýšeny a pak už se rýžovalo, dolovalo, zlatý proud vytékající z dolů i řečišť se tříštil, a některé zlaté provázky uvízly městečku za nehty. Hory bohatly, získávaly privilegia. Karel IV. dal dokonce právě přes ně odklonit Zlatou stezku, a tak tudy vedlo živé a důležité spojení evropského jihu s Baltem. Nu, a když tu vedla Zlatá stezka a nedaleko ležely zlaté doly, rozhodl se zde Karel IV. postavit hrad, který by bohatství chránil před nájezdníky a loupežníky. Panovník neměl daleko od slov k činům. Mohutný hrad Kotlík stál na nejvyšším bodě okolní krajiny za necelých šest let.

Dál tekla zlatá krev z okolních kopců, dále se kutalo a vrtalo a dolovalo, až byly Hory povýšeny na královské horní město, tehdy tak bohaté, že si koupilo hrad Kotlík.

S koncem 16. století z hornické slávy zbyly jen haldy, štoly a sejpy u Račího potoka.

Vyschnutí zlatých cév nemělo však vliv na slávu a bohatství Horních Hor. Obyvatelé se vrhli na jiné, téměř nevyčerpatelné bohatství, na dřevo. Ostatně, náš příběh přece začal proto, že buldozerista Bedrna pracoval na rozšíření místní pily. Ze zlatých Horních Hor se staly Hory dřevěné. A slušelo jim to.

Hornohorské náměstí neleží jako většina jiných pěkně na rovince. Jako vše ostatní v širokém okolí, i ono se zachytilo drápky vprostřed svahu. Začíná v horním cípu mohutnou stavbou hotelu Horal, což je dvouposchoďový dům, zdobený čtyřmi titěrnými balkóny, hledícími na kašnu a kostel. V sezóně nabízí Horal návštěvníkům bohatý jídelní lístek a dvacet dva pokoje. Mimo sezónu pak pivo a uzeniny. A jak se náměstí kutálí svahem, narazí na benzínovou pumpu, která se usadila hned u stěny kostela, a dál veze s sebou úbočím jako dvě ohmataná zábradlíčka dvě řady domů natěsnaných na sebe. Snad se tak chtějí chránit a vzájemně podpírat, aby jim v tom spádu nepodjely nohy. Jako kuřátka pod kvočnou se k sobě tulí a tisknou a postrkují se navzájem až na spodní konec náměstí, kde celý ten příval staveb a kočičích hlav dlažby zachytí hráz doširoka rozkročené radnice s malebnými štíty, největší a nejvýstavnější stavby náměstí. Hotel Modrá růže na jejím levoboku je stavba moderní a radnici nesahá po paty. Nutno však přiznat, že není z panelů a na rozdíl od mnoha staveb na mnoha našich náměstích nehyzdí městečku tvář.

Mrňavá drogérie, kapesní království prosáklé vůněmi terpentýnu, laciných mýdel a zubní pasty, leží na strategicky výhodném místě. Výhodném zvláště pro její vedoucí a zároveň prodavačku Antonii Boubelákovou, buclatou vdovu středních let, jejíž jedinou starostí a radostí je sbírat klepy. Výkladní skříň drogérie má vždy naleštěnou, jako okulár dalekohledu či objektiv kamery, nepřetržitě sledující děje náměstí.

Nade dveřmi cinkl zvonek a do tůně drogistických vůní se potopil listonoš Kašák, vysoký, štíhlý chlapík. Jak také jinak, když horský listonoš musí v zimě v létě, v dešti i parnu chodit každý den pětadvacet kilometrů z kopce do kopce. Nohy má vyšlapané do boty šestačtyřicítky. Boubelka ho viděla už zdálky, jak zahýbá od pošty kolem benzínové pumpy, a věděla, že jde k ní. Kašák jí totiž nosí čerstvé zprávy z míst, kam oko výkladní skříně nedohlédne…

„Dneska pro vás nic nemám, Boubelko,“ hlásí už ve dveřích a oba vědí, že nemluví o dopisech.

„Co se říká o těch mrtvolách?“ vyzvídá přesto Boubelka a tvář má zvědavostí staženou do drobounkých vrásek.

„Zhruba nic. Když jsou to prastarý mrtvoly, tak to nikoho nezajímá. Dokonce i támhle Bartoš dal ruce pryč,“ sděloval Kašák a druhou rukou ukázal výkladní skříní ke kašně, kde si poručík podezíravě prohlížel pistáciově zelenou ladu kombi s pražským číslem. Kašák usedl na vyrovnané krabice s remalem a pošťáckou brašnu položil na kolena v ošoupaných gatích.

„Včera toho bylo plný město a dneska pes neštěkne,“ stěžovala si Boubelka, která začínala trpět nedostatkem senzačních informací.

„Jó včera, to jsme měli zmatek. Musel jsem otevřít poštu a telefonovalo se do Plzně a do Prahy, a pořád nějaká archeologie a jiný cizí slova.“

Boubelka ho už neposlouchala, protože ji zaujal jiný děj. Na náměstí zastavil zelený mikrobus a z něho vyskočil ohromný chlap v kostkované košili a texaskách, s vousy podobnými strništi hajného Vojtíška. Ostřížím zrakem přečetla i nápis na dvířkách vozu.

„Hele, to jsou oni,“ vykřikla nadšeně a hnala se k výkladu, až porazila komínek krabic s prášky na praní. Pak zakroutila hlavou.

„Já si myslela, že archeologové jsou vědci, a tenhle vypadá spíš na kovboje.“

„Jó, svět se mění,“ poznamenal moudře Kašák a zvedl se k odchodu.

Za sklem výlohy připomínající stěnu akvária přeplula zajímavá ryba, mistr z místní pily, podivín jménem Alois Hosnédl. Jak ho zahlédl, otočil se Kašák zpátky na Boubelku.

„To je jediný člověk, kterýho to ještě doopravdy zajímá.“

„Kdo?“

„Mistr Ahá. Včera celý večer vyprávěl v Růži, že na pilu žádný archeology nepustí, protože by mu nabourali harmonogram a zdrželi stavbu. Taky říkal, že je požene holí…“

„Asi od smetáku, co tam vyrábějí,“ zasmála se Boubelka a Kašák odešel. Sledovala ho, jak se na vyšlapaných nohách horského listonoše kolébá kolem mikrobusu. Chlapík v kostkované košili tu zrovna tahal rozumy ze stavebního technika Valouna.

„To se ptáš toho pravýho,“ usoudila Boubelka polohlasně. O Valounoví měla své mínění. Smělý technik ji totiž seznámil s nejnovějším plánem vlastní výroby. Drogérie se bude stěhovat do postranní ulice, do krámku sice většího, ale s výkladní skříní hledící na zadní stěnu místní školy. Jen to ne.

Mikrobus vyrazil směrem k pile a dopoledne se ubíralo dál svou vyšlapanou cestou.

Pila na Horních Horách není ani zdaleka obrovský rozvětvený dřevařský podnik. Nahlédnuto z výše kostelní zvonice představuje mrňavou vrátnici, v. níž chybí vrátný, skládku kulatiny pod širým nebem a tři patrové pavilóny s kanceláří ředitele a sklady.

Současný provoz už nestačí krýt poptávku, a proto byl vypracován plán na rozšíření pily o sila na piliny a hobliny, které jsou také, krom použití na dřevotřísku, výhodným vývozním artiklem.

Alois Hosnédl, mistr, který dostal na starost rozšíření provozu, nevynikal velikostí postavy, nicméně byl to muž na svém místě a obětoval své práci všechen volný čas. Rekonstrukce pily se stala jeho životním zájmem.

O Aloisů Hosnédlovi nikdo nemluvil jako o mistrovi nebo o Lojzovi, ba ani jako o Hosnédlovi. Každý v městečku mu výhradně říkal Ahá. To proto, že se podepisoval vždy a všude pouze iniciálkami svého jména – A. H. – Ahá. Kdyby byl Ahá o vlásek moudřejší, mohla ho taková pozornost spoluobčanů těšit, neboť ten, na koho si přátelé vymýšlejí milá přízviska, jim není lhostejný. Zmíněný vlásek mu však chyběl, a tak se čertil a v každém hovoru hledal náznak, že si z něj lidé dělají psinu. Lidi to vytušili a začali si z něj opravdu psinu dělat.

„Prosil bych pět kilo brambor,“ řekl Ahá v Zelenině.

„Ahá, to budete asi vařit,“ odpověděl zelinář Kroupa, a už byl oheň na střeše.

Ahá byl nedůvěřivý čtyřicetiletý tlouštík s baňatým nosem a velkou silou příbuzných. Jedině jim Ahá věřil, že si z něj potají nedělají legrácky pro jeho jméno. Ačkoliv u bratrance Jožky si příliš jistý nebyl. Jožka pracoval jako ředitel hotelu Horal, zatímco konkurenční Modrou růži vedl Hosnédlův bratranec Alexandr. Ahá se za čtyřicet let svého života pro nával práce nestačil oženit, stravoval se tedy střídavě v restauracích hotelů Horal a Modrá růže, kde mu zlomyslní zaměstnanci vybírali nejhouževnatější roštěnky, nejtlustší řízky a nejméně propečené kousky kuřat. Ahá si toho nevšímal, snědl všechno, co před něj postavili.

Dnes obědval v Modré růži. Právě si otíral pusu ubrouskem, když vchodem mezi dvěma zaprášenými oleandry nahlédl do jídelny Valoun. Rozhlížel se od stolu ke stolu, jako by si chtěl návštěvníky přepočítat a zjistit, kolik jich tu ještě sedí, ač už mají být v práci, až konečně narazil na stůl mistra Ahá.

„Já myslel, že jste na pile,“ řekl.

„Mám nárok na oběd. Ostatně, hned tam zase běžím…“

„To bych vám radil, protože tam máte přes hodinu ty archeology,“ řekl Valoun. „Začali kopat…“

„Cože?“ vykřikl Ahá a odhodil ubrousek do prázdného talíře. „Kopat? A bez mého dovolení? Kdo je tam poslal, kdo jim to dovolil?“ Baňatý nos mu vztekem začal fialovět.

„Já,“ řekl klidně Valoun.

„Tak to si vypijete, vy i ti darebáci. Platím, haló, platím,“ křičel na vrchního Bohouše, a když se neobjevoval, hodil peníze na stůl a vyběhl na náměstí. Valoun ovšem v těsném sledu za ním, protože tušil, že mistr hodlá provést nějakou hloupost. Na náměstí oba běžce zachytil objektiv výlohy drogérie a Boubelka za pultem se zalykala štěstím. Něco se děje…

Že kápli na objev, který se nenachází každý druhý den, to bylo oběma archeologům jasné chvilku poté, co dorazili na staveniště pily. Včerejší liják smyl zeminu kryjící nálezy, takže se lehce dala určit poloha koster a jejich orientace ke světovým stranám.

„Věc je jasná, tohle jsou pohřby z počátku středověku a já bych tipoval,“ rozhlížel se Hnědko po skryté půdě, „že tu bude celé pohřebiště.“

„Čeká nás prácička, už je to tak,“ povzdechl si Buneš. Znělo to nešťastně, ale Hnědko věděl, že to je jen Bunešova hra. Velice rád pracoval, a ještě radši si na práci stěžoval. Teď stál nad jednou z koster a pozorně si ji prohlížel.

„A heleme se,“ řekl najednou a přidřepl na bobek. Vedle lebky se cosi blýsklo. Opatrně tu věcičku uchopil špičkami prstů a položil na dlaň. Kolega se nad špinavou a ublácenou věcí, připomínající kousek vázacího drátku ze smetiště, naklonil jako přírodovědec nad vzácného brouka. Buneš věcičku očistil kapesníkem a znovu ji položil na dlaň pravice. Teď už vypadala lépe. Ležel tu bronzový kroužek ne větší než dva centimetry. Jeho konce kdosi rozklepal a stočil do tvaru písmene S. Oba dva pochopili, že našli esovitou záušnici, typický šperk Starých Slovanů, což znamená, že buldozer odkryl část slovanského pohřebiště, které záušnice jasně zařazuje do 11. století našeho letopočtu…

„Ba jo, už je to tak,“ potvrdil Buneš myšlenky nevyslovené. „To bude prácička…“

Oba dva nález zaujal natolik, že si nevšimli mistra Hosnédla, který se k nim hnal dlouhými kroky. V závěsu za ním Valoun v montérkách.

„Stát, na nic nesahat, nic nebrat!“ křičel Ahá už zdálky. Ohlédli se na něj. Muž připomínal rozjetý parní válec. Pára vzteku z něj unikala všemi póry.

„Kdo vás sem pustil?“ řval Ahá dál. „Jak to, že jste se mě nezeptali? Tohle je drzost, a já zavolám poručíka Bartoše…“

Buneš si klidně zapaloval cigaretu. Slovní spory obvykle nechával na dobráckém Hnědkovi, který se hned tak nedokázal naštvat.

„A kdopak vy jste?“ zeptal se Hnědko a otřel zablácené prsty o nohavice starých džínsů.

„Já jsem na téhle pile mistr, zastupuji ředitele, který je teď na školení, Sem nikdo bez mého souhlasu nesmí!“

„Ahá,“ vypustil Hnědko citoslovce pochopení a mistr vztekem téměř povyskočil.

„Tak vy si ze mě budete dělat ještě legrácky? Já vám ukážu!“

„Tak klid,“ zvýšil nepatrně hlas Hnědko. Měřil o celých třicet centimetrů víc než mistr a teď se narovnal. „Především tu není plot, za druhé tu není vrátný. To znamená, že sem může kdokoliv. Za další bychom se rádi představili. Tohle je doktor Antonín Buneš a já jsem doktor Petr Hnědko. Oba pracujeme v archeologickém institutu v Plzni a jsme pověřeni provést tady archeologický výzkum. Máme na to samozřejmě potřebné pověření a ještě dnes se oficiálně ohlásíme na MNV. Pak tu začneme s výzkumem…“

„Na to mají právo,“ kývl hlavou Valoun a obrátil se k Hnědkovi. „Já jsem tu stavební technik a já vás na výbor zavedu.“

Tak, proradný stavební technik se postavil za vetřelce. To tedy ještě chybělo. Ahá pochopil, že je v menšině a musí kapitulovat.

„Podívejte,“ začal teď medově. „Já vás do jisté míry chápu, ale vy zase pochopte mě. Já jsem odpovědný za rozšíření pily. A těžko bych vysvětloval skluzy ve výrobě. My vám tedy vyjdeme vstříc, ale už takhle máme zpoždění, utopil se nám buldozer. Koukněte, já potřebuji zítra dokončit skrývku a začít betonovat. Ale když mi slíbíte, že se do toho vašeho výzkumu dáte hezky zčerstva a teď hned a budete do večera hotovi, tak máte můj souhlas…“

Hnědko se usmál a rozhlédl se po oraništi. Buneš obrátil nad mistrovou naivitou oči v sloup.

„Jak se tak na to tady dívám, budeme potřebovat deset brigádníků a s nimi můžeme být hotovi tak za čtrnáct dní, když bude hezky,“ vypočítal rychle.

„Ale přátelé,“ vykřikl Ahá jako uštknutý kobrou. „Mějte uznání. Podívejte, třeba někdy budete potřebovat něco od nás. Nu, a pak zase pomůžeme my vám. Co říkáte?“

Archeologové se usmívali.

„Že budete hotovi zítra večer,“ škemral Ahá.

„Kdepak, minimálně čtrnáct dnů,“ ozval se Buneš. „Ostatně tady stavební technik by měl hned teď a tady na místě zastavit stavbu…“

Valoun téměř zapadl do montérek. Tohle po něm neměli chtít, takovou odpovědnost na sebe nevezme.

„To může udělat jen náš předseda…,“ řekl nešťastně.

„Dobrá, když to nejde po dobrým, tak to půjde po zlým,“ vykřikl mistr a popadl plaňku, která se válela v blátě. „Teď okamžitě vypadněte z prostoru staveniště, jinak zavolám VB.“

„Kdo je investorem stavby?“ zeptal se klidně Hnědko.

„Pila,“ řekl stavební technik.

„Potom vás musím upozornit, že k nálezu došlo díky vaší činnosti, a že tedy vy musíte zaplatit brigádníky. Zatím to po vás nechceme, ale můžeme o tom začít přemýšlet…“

Mistr přestal počítat do deseti a začal s vyšší matematikou. Tolik a tolik brigádníků za čtrnáct dní, každému na hodinu, to máme, to máme… určitě víc než deset tisíc korun. No nazdar. Odhodil plaňku a přísně řekl: „Dobrá, ustupuji nátlaku. Ale jenom pro tuhle chvíli. Já se tak lehce nevzdám. Uvidíme, jestli jsou vaše výzkumy důležitější než výroba…“

Nu a pak odešel do Hor, aby zahájil odvetné akce.

Archeologové se stavebním technikem odjeli na MNV, kde seznámili se svým plánem předsedu Rohlíčka. A protože zákon o ochraně kulturních památek byl v tomhle případě zcela na straně archeologů, padlo rozhodnutí, že stavba bude zastavena. Jediný malér si z toho odnesl nešťastný Valoun.

„To všechno musím dělat já? Zastavit stavbu v tomhle případě můžete a máte právě vy, stavební technik,“ rozzlobil se předseda Rohlíček.

„Já myslel,“ ozval se Valoun.

„Myslel, ale neudělal. Já vám něco povím, vy, Valoune, vy nedokážete ani nařídit starému Kybalovi z Dolních Hor, aby stavěl podle předpisů. Jak byste potom mohl zastavovat rekonstrukci průmyslového podniku! Ale já vám říkám, že už mám trpělivosti namále. Ještě jeden takový malér a půjdete do archívu zakládat spisy. Jasné?“

„Jasný,“ kývl stavební technik nešťastně a ihned si umínil, že okamžitě, jak zastaví stavbu na pile, odjede do Dolních Hor a zatrhne rázně Kybalovi jeho stavitelské nápady. Bude zlý, strašně zlý bude, rozhodl se.

O hodinu později se tedy opět sešli v kanceláři pily Hnědko s Bunešem, stavebním technikem a mistrem Hosnédlem a Valoun zápisem do stavebního deníku stavbu oficiálně zastavil. Atmosféra byla napjatá jako před velkou bitvou.

„Poslyšte, nemohl byste nám poskytnout nějaké pracovníky na brigádu, když teď nebudete stavět?“ zeptal se nevinně Hnědko, ale přilil jen olej do ohně.

Ahá stáhl obličej do grimasy rozhněvaného Peruna. „Pro vás nemám volnou ani ruku.“

Archeologové pokrčili rameny a vyšli z kanceláře. Slunce nepražilo, dralo se na zem mlhavým oparem a kreslilo na staveništi roztřesené stíny budov pily.

„Musíme se rozejít,“ řekl Buneš Hnědkovi. „Já pojedu do Plzně vyřídit všechny formality a zítra se vrátím. Ty zatím sežeň ubytování, a pokud možno nějaké brigádníky. Ve středu to rozjedem naplno…“

Nasedli do mikrobusu a Hnědko otočil volantem k náměstí.

„Kousek se s vámi svezu, jestli mě vezmete,“ řekl Valoun.

„Kam jedete vy?“ zeptal se Hnědko.

„Zastavit další stavbu,“ řekl Valoun pomstychtivě při vzpomínce na Kybalu.

„Tak hodně štěstí,“ popřál Hnědko, když zastavili u nástupiště pod kostelem, odkud jezdil autobus do Plzně. „A ještě mi, prosím vás, poraďte, kde se tu dá bydlet?“

Valoun se podrbal na hlavě a váhavě zvedl oči. „Tedy, hotely jsou tu dva. Horal a Modrá růže. Horal je lepší, ale nevím, nevím. On mistr Ahá má v obou příbuzný…“

O dvacet minut později už Valoun uháněl k Dolním Horám ve starém gazu, Buneš autobusem k Plzni a Petr Hnědko věděl, že obavy stavebního technika se vyplnily… –

V hotelu Horal se snažil smlouvat, ale starý holohlavý recepční, který tu zřejmě sloužil už od dob Krále Šumavy a určitě už tehdy nepatřil k nejmladším, se tvářil sice uctivě, ale neoblomně.

„Naprosto nepřipadá v úvahu, že bychom vás ubytovali. Kdybyste se ohlásil před měsícem, před dvěma, tak to ještě šlo. Teď je turistická sezóna, máme tu spoustu turistů z NDR, Maďarska. S tím se prostě nedá nic dělat. Ale zkuste to naproti v Modré růži…“

– Pohled na recepční v Modré růži se líbil Hnědkovi o mnoho více, ale ani tady neuspěl. Děvče v modré uniformě se na něho smálo a zdálo se, že se jí vysoký chlapík v kostkované košili zamlouvá víc než většina hostů, ale pomoci mu nemohla.

„A je tu ještě někde možnost se ubytovat?“ zeptal se jí.

„Asi deset kilometrů odtud je autokemp, jestli máte stan…“

Smutně zakroutil hlavou. Dívka se obezřetně rozhlédla po hale a pak se k němu spiklenecky naklonila přes pult. „Já bych vám to neměla říkat, ale…“ Znovu se rozhlédla. Nikde nikdo, jen dva starší manželé studovali mapu okolí, vyvěšenou vedle vchodu. „On tady byl mistr z pily a dobře vás popsal. A jeho bratr se tu pak zastavil a povídá, že kdybyste přišli, tak už ty dva pokoje, které máme volné, volné nemáme…“

Hnědko se zamračil a přikývl.

„Mně je to líto,“ špitla recepční.

„Mně taky a děkuju…“

Vyšel zpátky na náměstí. Pochopil, že zápas s mocným mistrem z pily se nebude vést vždy jen dovolenými zbraněmi. Jenže co dál, nikoho tu neznal, nikdo mu nepomůže. Rozhlédl se po řadách výstavných domků, a najednou ho napadlo, že už se mu tu nelíbí tolik, jako když ráno přijížděli.

„Petře, haló, Petře,“ ozval se za ním křik. To přece nemohlo patřit jemu. Kolem kašny posedávala skupinka dětí a dívala se směrem k němu. Nějaký mládenec vprostřed hloučku mával rukama a hned se rozběhl. Nu ovšem, to je přece Jíra Malina, kamarád, budoucí archeolog, s nímž už jako s brigádníkem pracoval na dvou výzkumech. A kde je Jíra, musí být i Míra.

„Haló, Medvěde,“ řval druhý mládenec, který vystartoval od kašny. Ovšem, Míra.

„To je nádhera, ty jsi přijel dělat výzkum na pile?“ vychrlil první.

„Ty jsi tu sám?“ dodal druhý.

„Připadám si jako Robinson, který našel dva Pátky,“ zaradoval se Medvěd Hnědko. Tu přezdívku – doslova Tatranský medvěd – mu dali už na začátku, když přijel ze Slovenska, a Jíra s Mírou si ji ovšem zapamatovali.

„Jsem tu s Bunešem, ale ten jel do Plzně a vrátí se zítra.“

„A co ty?“

Nu a tak jim Petr začerstva vypověděl všechny svízele, vyprávěl o nevyhlášené válce mezi pilou, místními hotely a celou světovou archeologií. Mezitím se kolem nich seskupil hlouček posluchačů, všechny děti z tábůrku.

„Na hotel zapomeň,“ usmál se Míra. „Co je do hotelu. Budete bydlet u nás. Co říkáte, kluci?“ obrátil se Míra na kamarády, kterým zálesácky vyhlížející Petr se jménem Medvěd imponoval.

„Ovšem, máme přece hospodářský stan,“ vykřikl Jirka Láznička, kterému se zvláště líbila zmínka o válce s pilou a hotely.

„A jestli chcete, tak vám můžeme přijít na brigádu my, celý tábor,“ sliboval hned a kluci a holky nadšeně přikyvovali. „Alespoň uvidíme něco nového,“ ozvala se Hanka a Jana protentokrát mlčela. Ale myslela si totéž.

A tak se stalo, že Petr Hnědko obratem ruky získal vše, co se mu zdálo před chvilkou nedosažitelné.

Zítra se může začít…

KAPITOLA IV

JÁMA NA MAMUTA

Edu Hráška Kulihráška cosi zašimralo v nose. Převalil se na pravý bok. Zašimralo ho to na krku. Eda otevřel levé oko a najednou si uvědomil, že ho cosi šimrá všude. Znáte ten pocit, že jste si sedli do čerstvě rozhrábnutého mraveniště, chce se vám vyskočit, plácat rukama, pobíhat, strhat ze sebe šaty a skočit do rybníka… Eda si jenom sedl a projel si oběma rukama zrzavou kštici. Žádný mravenec, žádný škvor, jen a jen seno. Eda otevřel i pravé oko, a tím nadzvedl oponku rovněž nad druhou půlkou mysli. Jasná věc, seno. Spí na seně, ovšem nikoliv na seně hrozného Kybaly, nýbrž na seně jézédáckém, v seníku kilometr vzdáleném od Dolních Hor, v seníku, kam se po urputném večerním pochodu, vyhnáni z bran ráje Kybalova statku, dopotáceli pod vedením Jíry a Míry včera večer.

Rozhlédl se po okolí. Seno, seno, seno. Senná pláň zdobená pohozenými zavazadly a pokrytá těly padlých kamarádů připomínala východ slunce nad belgickou vesnicí Waterloo 19. června 1815. Chybějí jen krkavci, chystající se rozsápat těla poražených vojáků Napoleonových, aby iluze byla dokonalá.

„Tííík,“ ozvalo se odshora a Eda Napoleon zdvihl hlavu. Dírou v taškové střeše sypalo sluníčko poraženému muži zářivé dukáty svých paprsků přímo do očí. Eda přivřel víčka a všiml si ťuhýka dřepícího na zaprášeném trámu.

„Tííík,“ řekl ťuhýk a přešlápl z nohy na nohu.

„Jo, tobě se to tíká,“ Eda se znovu podrbal na hlavě, plné suchých stébel trávy. „Tobě je hej,“ vyčítal ptákovi.

„Tííík, tíííík,“ namítl ťuhýk a zobákem si načechral peří na zádech.

„Ale co já, a Toník a Otík,“ Eda si vzpomněl na včerejší večer, a hlavně na řeč, kterou k nim vedli Jíra s Mírou. Nad jejich nebohými hlavami se vznášel potupný odjezd z tábora domů. Táta mu nařeže a on prožije zbytek prázdnin v mrňavé zahrádce u babičky v Davli vedle železniční trati.

Jíra s Mírou leželi hned u vyraženého prkna do seníku, otvoru, kterým včera vnikli do hájemství JZD. Eda si všiml, že se Jíra probudil a podíval se na hodinky. I kul železo, dokud bylo žhavé. Jíra ho přece musí slyšet.

„Kdyby nás Jíra s Mírou neposlali domů, tak bychom všechno napravili. A jak bysme byli hodní,“ pronesl polohlasem do prostoru Eda. „Postavili bychom celý tábor úplně sami a taky hospodářský stan…“

Jíra se podíval na Edu – toho měl přečteného.

„Tak koukej, Eduarde. Já to beru. Postavíte celý tábor sami, všechno dáte do pořádku, než se vrátíme z Horních Hor, ale je to naposledy, co vám prošla nějaká lumpárna. Jasný?“

„Jasný,“ vykřikl Eda nadšeně a vzbudil tím Jirku Lázničku a malého Otíka.

Ťuhýk, rozmrzelý snad tím, že si ho přestali všímat, roztáhl modročerná křídla s širokým bílým zrcátkem a plavně vyrazil přímo vzhůru k chybějící tašce ve střeše seníku.

„Aťsi,“ Edovi už bylo fuk, jak se pták jmenuje. Rychle budil své vojsko. „Tondo, Otíku, vstávat. Vše odpuštěno, jdeme stavět tábor…“

„Proč máme stavět tábor?“ divil se rozespalý Otík.

„Přece za trest,“ radoval se Eda a žďuchl Tondu do žeber. „To je přece paráda,“ špitl mu do ucha. „Ostatní jdou navštívit Mrože. My to rychle postavíme a máme čas na strašlivou pomstu. Kybala si ji zaslouží…“

Tonda se probral docela a radostně přikývl.

„Zase jim to prošlo,“ hudroval Kája Hruška čistil cípem košile brýle plné senného prachu. Jirka Láznička jen mávl rukou.

„A co budeme dělat my?“ zeptala se Hana.

„Jdeme všichni do Horních Hor. Musíme zjistit, jak to dopadlo se soudruhem vedoucím. V Horách se naobědváme a vrátíme se do hotového tábora někdy odpoledne. Tak pohyb. Všichni k potoku umýt, děvčata připraví snídani, protože chleba jsme zachránili. Tak pohyb, pohyb!“

Tohle všechno se stalo v pondělí ráno, čtyři hodiny před tím, než Edova parta postavila a vyčistila poničené stany, osm hodin před tím, než se na náměstí v Horních Horách šťastně sešel archeolog Hnědko s kamarády a získal nejen nocleh, ale i brigádníky pro svůj výzkum.

V pravé poledne onoho dne Eda, Tonda a Otík zatloukli poslední kolík nejposlednějšího stanu a přehlíželi dílo. Tábor už zase vypadal jako tábor, bláto z vylité Vaničky v červencovém slunci zasychalo a na provizorním stožáru se třepetala vlajka. Vzduch po dešti průzračně zjasněl a Kybalův statek v něm plul jako tajemný koráb. Kybala se však neobjevoval. Falešná louže před statkem odrážela jen šmolku oblohy, okenice nikdo neotevřel, tabulky v oknech se zlověstně leskly, jako by skrývaly hrozivá tajemství.

„Myslíš, že nás pozoruje?“ zeptal se Otík. Eda o tom přemýšlel, a aby mu to šlo lépe, utrhl si nezralé jablko, ukousl, přežvýkal ukrutně kyselou dřeň, šťávu spolkl a ostatní vyplivl. Otík chtěl velkého Edu napodobit, i on utrhl zelenáče, ukousl, ale dál se nedostal. Zahodil rychle jablko do kopřiv. „Brrr!“

„Pánové, poslechněte si můj plán,“ to řekl Toník, protože jestli byl Eda uznávaným vůdcem skupiny, pak Toník většinou obstarával nápady. „Chytíme ho do vlastní pasti.“

„On má nějakou past?“ zeptal se Otík. Tonda kývl hlavou k falešné louži. „My mu ji prohloubíme a on do ní spadne, chápete? Že je to výborný nápad,“ škemral o uznání.

„Hmm,“ zabručel Eda.

„To budeme muset kopat?“ Otíka ta idea příliš nenadchla.

„Už asi budeme. Ale co, představte si, jak se tam Kybala ráchá. A nebude moct řvát, protože si falešnou louži vymyslel sám…“

„Jen aby nás nechytil,“ sýčkoval Otík. Do kopání se mu nechtělo.

„Jde se na věc,“ rozhodl Eda, protože jiný plán v rukávu neměl.

Z hospodářského stanu vytáhli krumpáč a dvě lopaty a vydali se indiánským krokem podél Račího potoka ke statku… Za zdí se rozštěkal Blah.

Schoulili se těsně pod okny obytné části statku.

„Co tam asi dělá?“ špitl Otík.

„Půjdeš se podívat. Stejně toho moc nenakopeš,“ rozhodl Eda a Otík se zaradoval.

Oběhl statek, protože ze zahrady na dvůr vede jediná nechráněná cesta.

Vprostřed obytné světnice statku se Kybala zvedl ze stařičkého fotýlku. A šel se podívat, cože Blah, který zápasí s kapřími kostrami, zbylými po včerejší katastrofě, zmlkl. Vyšel na zápraží a nasupený zrak naostřil do vyšlapaného kruhu kolem boudy.

Černý Blah ležel na zemi, tlapy vzhůru k bezmračnému nebi, a chrchlal. Nad ním klečel zvěd v modrém tričku a plandavých červených trenýrkách a ruku měl zastrčenou hluboko v psí mordě.

„Hurá, mám ji,“ zakřepčil zvěd kolem psa a nad hlavou třímal pohmožděnou kapří kostru, připomínající teď spíš polámaný stvol bodláku. Psisko vyskočilo na nohy, a místo aby se pokusilo Otíka sežrat, přišouralo se k němu a olízlo mu koleno.

„Tak, teď už přestává všechna legrace,“ zakřičel mocný Kybala. Zachvěl se pes Blah, zachvěl se zvěd Otík, zachvěli se oba kluci pracující na prohloubení falešné louže. Kybala popadl bič zastrčený v holínce a už se hnal po Otíkovi.

„Prchejte, prchejte, nepřátelé útočí a jsou v přesile,“ ječel Otík a hnal se k vratům. Otevřel je, spadl do falešné louže, byl vytažen oběma kopáči a všichni se dali na spěšný ústup.

Kybala se před falešnou louží zastavil, neboť viděl, že nepřátelé prchají v neuspořádaném zmatku. Za sebou nechali krumpáč a lopatu. Kybala oba nástroje zvedl, prohlédl je a potom odnesl válečnou kořist do kůlny. Dobrá lopata a dobrý krumpáč se hodí vždycky.

O pár minut později už Kybalův statek opět připomínal pirátský koráb plující zářícím vzduchem, v jehož útrobách se však skrývá nejedno nebezpečí.

„Mám jiný plán,“ prohlásil Toník. Seděli před hospodářským stanem a pojídali navlhlé sušenky z balíčku s nápisem Petit beure.

„Já už nekopu,“ Otík promluvil s pusou plnou sušenek a dost při tom prskal.

„Taky jsi ještě nekopal,“ usadil ho Eda.

„Nechte toho, musíme se hrozitanánsky pomstít. Lapneme Kybalu do mamutí jámy,“ básnil Toník, protože si vzpomněl na jednu ze Štorchových knížek. „Pravěcí lovci to nedělali jinak. Na běhajícího mamuta si netroufli, byl na ně moc velký a silný. Tak ho lapli do mamutí jámy, a jaký byl mamut? Maličký. Kybala je na nás taky moc veliký a silný. Jako mamut. Takže ho lapneme do jámy…“

„Já to věděl, budeme kopat jámu,“ obrátil Otík oči v sloup.

„Nikoliv, pánové, protože naše oběť si jámu vykopala sama. Račte za mnou,“ pokynul jim a vyrazil zpátky ke statku, ale velice uctivým obloukem. Zalehli na kompostu, kde si Kybala pěstoval křen. Spotřeboval ho metráky, protože většinou konzumoval uzeniny z pérovského krámku, a křen nestrouhal, nýbrž přikusoval v celku. Tvrdil, že mu to jasní mysl. Plácačky listů přerostlého křenu je příjemně chladily po celém těle. Mezi stvoly zahlédli přední trakt pirátského doupěte. Tady končila kůlna z prken, natřených karbolkou. Stál tu i opálený plechový barel, v němž Kybala připravoval krmi neznámého složení, kterou pak živil pašíka, a o kus dál vpravo, přilepen k omítnuté zdi obytného stavení, stál záchůdek s prkennými dvířky, zdobenými vyříznutým srdíčkem.

„No a co?“ zeptal se Otík. Otíkovi se všechno muselo ukázat a přinést až pod nos.

„Vedle je přece jáma,“ špital Toník, jako by se i tady obával, že je Kybala uslyší. S mužem, který dokáže v lese světélkovat, nejsou žerty, takový člověk může i slyšet na dálku. Skutečně, asi tři metry od budky se srdíčkem vyryl kdysi Kybala do země jámu. To proto, že potřeboval hasit vápno na omítku, a protože Kybala dělal všechno poctivě, i jámu vykopal hlubokou, takže by se do ní vešlo vápna na celou stavbu. Ještě dnes její hloubka dosahovala dvou metrů, takže dospělý muž by se z ní těžko škrábal. Už proto, že na dně zbylo vápenné blátíčko, které uvězní holínky raz dva. Jáma byla hluboká, avšak neširoká, tak metr na metr.

„To je naše past na mamuta,“ špital dále Tonda. „Nanosíme smrkové větve a naklademe je přes jámu, Kybala bude jámu hledat, stoupne si na větve a pak ho nikdo nevytáhne. Necháme ho tam pražit aspoň hodinu. Potom mu teprve dáme žebřík,“ snil Toník.

Dali se do díla. Smrkové větve získali snadno. Snad jen půl minuty klukovského utíkání za Kybalovým statkem se táhla příkrá stráň zarostlá stromy všeho druhu. Stráni se říkalo Kubíkova Húšťavka. Prý proto, že kdysi tu na kost zmrzl Kubík Filip, který se vypravil na návštěvu svého bratra, sídlícího tehdy v Trnových Horách. V Húšťavce zabloudil tak dokonale, že padl vysílením.

Kluci tedy rvali nízké smrkové větve a pokrývali jimi bělavou jámu. Nutno říci, že pes Blah se k hospodáři zachoval proradně. Snad proto, že ho Otík zachránil od kapří kostry, ani jednou nezaštěkl, když viděl kradoucí se klukovské postavičky za kůlnou.

Ostatně, ze svého doupěte vyhlédl na druhou stranu statku i Kybala. Kamenitou cestou se sem blížil otlučený gazík neurčité barvy. Kybala okamžitě uhodl, kolik uhodilo. Ne že by byl odborníkem přes motorová vozidla, ale tohle auto měl omrknuté. Právě v takovém sem jezdí stavební technik národního výboru Valoun.

Gazík zastavil na správném místě vedle kalužiny. Valoun otevřel dvířka a Kybala za vraty zatajil dech. Valoun mladicky seskočil do kalužiny. Proč by také neskočil. Jenže ouha, kaluž je přehluboká a Valoun zapadl po kolena. Holínky se plní špinavou a ukrutně studenou vodou. Kluci stačili kaluž prohloubit.

Děda za vraty nadskočil štěstím.

„Já ti dám zakazovat mi stavět,“ bručel si spokojeně.

„Hej, Kybalo, vylezte, potřebuju s vámi mluvit. Já vím, že jste doma!“ zavelel Valoun, když konečně vystoupil na suchou zem a vyléval holínky. Potupa byla dokonalá.

„Překousni si jazyk,“ poradil mu Kybala, ovšem potichoučku, neboť se rozhodl předstírat, že ho není.

Valoun zabušil na vrata. Kány se dutě rozléhaly dvorem a Blah odpověděl zuřivým štěkáním.

„Povídám, abyste vylezl, musím s vámi mluvit.“

„Ale já s tebou ne,“ řekl Kybala vratům z druhé strany. „Tady s tebou nemluví ani kočka.“

Valoun ještě jednou zoufale zarumploval zavřenými vraty a pak se rozhodl vést útok od lesa. Tedy od Kubíkovy Húšťavky zadním traktem dvora. Statečný obránce tvrze ho sledoval, jak zahýbá kolem rohu. Ihned otevřel dřevěná vrata a už se hnal k vozu. Jak řečeno, autům vůbec nerozuměl, a když nahlédl do otevřené kabinky, nevěděl honem, co počít. Nejraději by auťák odbrzdil a nechal sjet do falešné louže, jenže to neuměl. Tolik selského rozumu však v něm bylo, že pochopil základní věc. V autě z palubní desky trčely klíčky. Když jsou někde klíče, znamená to, že musí něco zamykat. A když se klíčky ztratí, nemůže se zamknout ani odemknout, tudíž auto nejede. Zlomyslný stařík tedy s lišáckým úsměvem vytáhl opatrně klíčky z vozu a šup s nimi do kapsy. Valoun půjde domů pěšky…

„Bacha, někdo sem jde,“ vykřikl polohlasně Eda a kluci sebou tryskem hodili do křenového porostu. Práce na vybudování mamutí jámy byla zcela dokonána. Nikde žádné stopy. Prostě jen u zdi leží nějaké smrčí.

Valoun kráčel odhodlaně. V botách mu čvachtala nemilá břečka a popouzela k činům, Kybala si to vypije. Pošle na něj hygienika, a to by bylo, aby se v takovém statku nenašla nějaká nepravost, za niž by mohli hospodáře popotahovat. Aha, tady to máme, řekl si, když zahlédl starý záchůdek. Dědek zpychl a rád by stavěl další. Ani omylem. To se na to podíváme, říkal si a rázoval neohroženě vstříc záhubě.

„Jéžíš, on tam spadne,“ dušeně zanaříkal Otík. Dva další kluci sledovali směr Valounový pouti se stejnými obavami. A nebyli už sami. Za dveřmi kůlny se ukrýval i Kybala a pozoroval, co hodlá Valoun podniknout.

Ať chtěl podniknout cokoli, zůstalo jen u přání, neboť jeho další osud naplánovali Eda, Tonda a Otík. Ještě jeden krok, Valoun se zastavil, jako srnka, než vběhne do lesa, rozhlédl se, poškrábal v kštici a hup, udělal osudný krok.

Zrádné větve se pod jeho tíhou prolomily, zapraštělo to a už jel. Propadal se neuvěřitelně pomalu, jako by sjížděl výtahem do sklepa, a výraz jeho obličeje se dal vytesat co socha zděšení.

Na tenhle okamžik se kluci těšili, a pravda, ani netušili, že past bude fungovat tak dokonale. Obětí však měl být Kybala. Jejich úvahy přerušil děda sám. Vyrazil od kůlny a zdvihal ruce do výšky a křepčil a radoval se a pokřikoval a tančil kolem jámy s nešťastným technikem přesně tak, jako to museli dělávat lidé v době kamenné nad uloveným mamutem. Jen oštěp v ruce mu chyběl.

„Hurá, máme ho, to je nádhera! A necháme si ho tam,“ radoval se a roztahoval ruce, jako by celou krajinu i slunce a mraky zval k podívání na tu nádheru. Lapený stavební technik. Teď si zakazuj a rozkazuj…

Otík fascinován tou podívanou si dřepl na bobek a otevřel pusu. Eda po něm sice sáhl, aby ho připlácí k zemi, ale Kybala ho zahlédl a kupodivu se nevztekal, naopak.

„Kluci, pojďte sem, to musíte vidět, chytil jsem technika, už je tam…“

Kluci poslušně opustili křenový háj a opatrně se přiblížili k jámě. Nikde nebylo psáno, že radost lítého Kybaly se v okamžení nepromění ve vztek padající na jejich hlavy. Jen co mu dojde, na koho past strojili…

Otík pohlédl dolů a zděsil se, stejně jako ostatní. Stavební technik Valoun už vůbec nepřipomínal stavebního technika, spíš se podobal moučnému červu. Bělavé blátíčko klouzalo, takže ve snaze dosáhnout na okraj jámy několikrát upadl do vápenné melasy a upatlal se k nepoznání. Kdyby se nestyděl, začal by škemrat o milost.

„Co chcete udělat?“ volal Valoun z jámy.

„Chvíli ho tu necháme pro výstrahu a půjdeme se poradit. Ostatně,“ podíval se teď na kluky kamarádsky, „moc jste mi pomohli. To byl nápad s tou jámou. Koho to napadlo…?“

„Prosím mě,“ hlásil se Toník hned, protože čekal pochvalu.

„Zřejmě jsem tam měl zahučet já, co?“

Kluci sklopili hlavy.

„No nevadí, pojďte se mnou, odměním vás. Rozhodl jsem se, že vám ukážu svůj poklad.“

„Je to tady, já to povídal, má poklad,“ žduchal Otík do žeber Edu. Kybala se otočil k jámě s technikem zády a mašíroval pryč. Otík využil jeho nepozornosti, sklonil se k jámě a zeptal se tenkým hláskem: „Nechcete něco vzkázat domů, aby vás třeba nehledali…“

„Nechci, já jsem tu sám,“ řekl smutně stavební technik a opřel zavápněnou hlavu o stěnu jímky.

„Oto, poběž, jdeme si pro odměnu,“ hulákal Toník, kterému byl soucit s mamutem cizí. Už spěchal za starým pirátem do kůlny, Eda jakbysmet.

Kybala zahnul kolem rohu a zmizel v přítmí útrob ohromné kůlny. Vstoupili za ním. Podlaha ještě nesla stopy včerejšího požáru, páchlo to tu spáleninou a v koutě se povalovaly ohořelé pytle v loužích černé tekutiny, připomínající rozlitý inkoust. V druhé polovině, oddělené od přední hradbou z prken, se ozývalo šramocení. Kluci věděli, že tam Kybala chová ovce.

„Tady je můj poklad,“ vysvětloval hospodář a otevíral prkennou branku s visacím zámkem. Chvilinku trvalo, než si oči zvykly na přítmí a nos na ovčí pach. Zvířata ležela na staré slámě v kroužku kolem torza žlutého auta. Prošli úzkou chodbičkou, na jejíž stěně pečlivá ruka hospodářova přibila a vystavila všelijaké potřebné předměty. Lopatku na smetí, nabíječku na jitrnice, velký bronzový klíč, brousek na kosu, promaštěný lesnický klobouk se sojčím pírkem a jednu boxerskou rukavici. Kde se tu vzala, to už nevěděl ani sám Kybala. Když se ho někdo zeptal, tvrdil, že ji zdědil po manželce. K téhle nevinné lži se uchyloval pokaždé, když ho návštěvníci zaskočili otázkou, kde k tomu či onomu přišel. Tvrdil to dokonce před čtrnácti dny i stavebnímu technikovi Valounoví, když se ho ptal, kde přišel k těm čtyřem pytlům cementu, složeným pod přístřeškem. Jak si je Kybala zahospodařil, věděl jen on sám. Valounoví však hrdě odpověděl: „Ty jsem zdědil po manželce…“

Ovce si za léta soužití se svérázným pánem na návštěvy příliš nezvykly. Teď vyskočily a namačkaly se v nejzazším koutku kůlny. Cesta k pokladu byla volná.

Automobil spočíval na čtyřech prázdných pneumatikách. Jen expert už by poznal, že jde o model Škody 1 200, natřený jedovatě žlutou barvou. Dvířka vpředu odvál čas a přední sedadlo neslo stopy po ovčím spánku. Kluci ani nedutali. Za chvíli uvidí bájný poklad piráta Kybaly.

„Jak jste sem to auto dostal?“ divil se Eda. Skutečně, nikde v kůlně nebyly dveře tak široké, aby sem mohl auťák vjet.

„Jednoduchá věc. Tenhle vůz mi tu nechal do zástavy jistý stavitel Chrástecký. Půjčil si dvě stovky a řekl, že si pro něj do týdne přijede. Nepřijel a já potřeboval kůlnu. A protože neumím s vozem jezdit, postavil jsem kůlnu kolem dokola.“ Otevřel zadní dvířka vozu a popaměti zašátral uvnitř: Na kapotu pak položil masívní dřevěnou bedýnku s držadlem.

„To je ten poklad?“

„To je on.“

Eda natáhl ruku, aby nadzvedl dřevěné víko, ale Kybala ucukl. „Kdepak, já sám.“ A potom velebným pohybem bedýnku otevřel. Kluci se nahrnuli kolem s očima navrch hlavy.

„Co to je?“ zeptal se zklamaný Eda.

„To jsou přece knihy, a pěkně staré a špinavé.“

„Brrr, knihy,“ otřásl se Otík, kterému každá knížka okamžitě připomněla školní učebnice.

„A to má být poklad?“ Edův hlas zněl sklesle a pohrdavě. Cítil se podveden. Od piráta světélkujícího v lese čekal víc.

„Asi ne,“ řekl Kybala. „Ale jistě to nevím, protože na čtení nevidím. Tyhle knihy jsem našel v tajných chodbách pod Kotlíkem, to už je hrůza let…“

Zmínka o tajných chodbách probudila v klucích zájem. Tak přece je na tom něco pravdy. A pokud knihy pocházejí z tajemných chodeb, kde je psáno, že neobsahují návod, jak se dostat k pokladu.

„Já vám to přečtu,“ nabízel se Toník a Kybala váhal. Napadlo ho, že když bude vědět, co se v knihách píše, už to nebude žádný poklad. Potom opatrně vytáhl jednu z nich, sfoukl starý prach a neochotně ji podal Toníkovi.

Vypadala náramně. Tlusté černé desky, na hřbetě se táhl vytlačený zlatý had s rozeklaným jazykem a vpředu stál zlatý nápis téměř nerozluštitelný. Toník si naklonil knihu tak, aby na ni dopadl jeden z mála paprsků slunce.

„Kluci, je to o pokladech,“ zavřeštěl Toník, až se ovce polekaly a ještě víc se natiskly do zadního kouta.

„Zaklínač aneb bič na ďábla, s obzvláštními spráwami na zlé Duchy, kteříž se při pokladech nacházejí, jak se mají skrze tyto modlitby odhánět preč. Nákladem Josefa Zelenky, obyvatele města Towačova. 1733,“ slabikoval Toník a kluci by nejraději napětím poskakovali.

„Hurá, máme bič na ďábla, přinese nám poklady,“ křepčí malý Otík po špinavé podlaze.

„Dej to sem,“ vytrhl Eda knížku Toníkovi z ruky, „co je tam dál…,“ a rychle zalistoval, až se z knížky prášilo.

„Poslouchejte, to je nádhera… Dobří duchové se dají zaklínati po odehnání zlých, aby člověku sami přinesli poklad pod zemí ukrytý, a to pořádně velký. Zaklínač si udělá kolem sebe svěcenou křídou na zemi kolo, vstoupí do něho a počne nejdříve zaklínat všecky ztracené a prokleté duchy a obludy, aby ihned na 2 000 mil odtud utekli a člověku ani ve dni, ani v noci škoditi nemohli. Čehož docílí, říká-li třikrát tuto zaklinači formuli…“

„No nazdar, kde se kupuje svěcená křída,“ staral se Otík, ale kluci ho umlčeli. S napětím poslouchal i Kybala. Eda se pokoušel přeslabikovat zaříkací formuli:

„Trap tis tripa veni stozi kvende venich, emanuel ocu huratis fella traich ora achtra elli elli ayla korsuma rum est pia erate.“

„Pánové, a tohle se mám učit nazpaměť,“ šeptal si Toník. Musí se to naučit první. On bude zaklínačem…

„Tak to je věc,“ zamlaskal spokojeně majitel pokladu. „A jestli potřebujeme svěcenou křídu, žádný zle. Já mám doma všechno. Svěcenou křídu jsem zdědil po manželce,“ chlubil se klukům.

„A těch knih je tu ještě pět,“ volal radostně Eda a přehraboval se v bedýnce.

„Stát,“ vykřikl Kybala. „Já vám ty knihy půjčím, ale něco za něco. Až najdete poklad, budeme se dělit. Já půl, vy půl, jasný?“

„Jasný,“ odpověděl za všechny Eda. Půlka pokladu je lepší než nic.

„To budou mít kluci vzteká,“ radoval se potměšile Toník. „Takový Jirka Láznička. Pořád se vytahuje, ale na poklad nikdy nepřijde.“

„Pcháá, Láznička,“ mávl rukou Eda a vytáhl druhou knihu z pokladu.

Sanitka zastavila vedle falešné louže, hned za otlučeným gazíkem. Řidič vyskočil, vyhnul se kalužině a otevřel dvířka na druhé straně. Mrož vystoupil a rozhlédl se kolem. Pohodu letního odpoledne nekalil ani mráček, vítr pofukoval zlehýnka, jen aby osušil pot, a větve stromů kolem statku přívětivě a spořádaně ševelily. Pohoda. Tak to má Mrož rád. A nikde nikdo. Jíra s Mírou mu přece říkali, že v táboře zůstali tři kluci, aby ho dali do pořádku. Ohlédl se k táboru a neseznal na něm žádných vad. Stany tu stály správně vypnuté a v přísném zákrytu. Vrátil se pohledem ke statku. Stál sveřepě a němě. Přece tu někdo musí být, alespoň hospodář, a přibylo tu i auto, tedy zřejmě návštěva. Mrož pozdvihl zlomenou pravačku, uvězněnou v těžkém sádrovém krunýři. Visela na šátku uvázaném kolem krku.

„To se mi nechce zdát. Nikdo tu není,“ řekl Mrož a podíval se přísně na řidiče sanitky, jako by právě on mohl za to, že hlavního vedoucího nikdo nevítá.

„Třeba jsou vzadu,“ navrhl řidič a pohodil hlavou k traktu stavení.

„Pomoct, pomoct!“ volání rozřízlo klidnou hladinu odpoledne.

„Vpřed!“ zavelel Mrož a vyběhl kolem statku sledován řidičem sanitky.

Najít zoufalého Valouna ve vápnovém skafandru, podat mu žebřík a vysvobodit ho z neblahé jámy, se stalo dílem okamžiku. Nešťastník bědoval a na rozumnou řeč se nezmohl.

„No vy vypadáte. Takhle se zřídit. Dáváte pěkný příklad naší mládeži,“ káral ho Mrož. „Podívejte, jak jste špinavý.“

Valoun zadupal a setřásl z oděvu část vápenných šupinek. Potom se beze slova rozběhl ke svému vozu a láteřil uvnitř kabinky.

„Vzal mi i klíčky,“ žaloval nešťastně, když oba muži došli za ním. „Jak já se dostanu domů?“

„Kdo vám vzal klíčky?“ tázal se Mrož připraven zjednat nápravu.

„Tamten…,“ kývl Valoun směrem ke statku.

„Pane Valoune,“ řekl řidič sanitky. „Sice se to nesmí, ale když se pěkně oklepete, tak vás do Hor svezu.“ Valoun se tedy pěkně oklepal, auto národního výboru zanechal jeho osudu a nasedl do sanitky.

Mrož osaměl. Nic jistého nevěděl, ale ze vzduchu zcela bezpečně vycítil, že kolem poletují nějaká nepřístojná alotria, kterým musí jako hlavní vedoucí udělat přítrž. A tak bez rozmýšlení vrazil do statku, vyhnul se hladovému Blahovi a vtrhl do kůlny jako velká voda. Kluci taktak stačili schovat knížky do bedýnky.

„Kdo hodil toho člověka do jámy?“ zeptal se nasupeně. „Ostatně, už jsem ho pustil.“ Kluci se roztřásli a hospodář povstal.

Kybala se dostal opět do ráže, pobíhal, plašil ovce a mával rukama. Takhle mu zkazit radost! Pustit technika na svobodu! Tohle si někdo vypije. Za chvíli zjistil, že už je v kůlně sám. Přestal řádit a odešel ke svému fotýlku do světnice, aby tu v nerušeném klidu vymyslel další ďábelský plán.

Slunci se začala přivírat víčka večerní ospalostí, paprsky růžověly a stíny smrků nad Vaničkou se natáhly k prvním stanům tábora.

Tábor ožil. Z Horních Hor dorazila první skupinka obklopující nového táborníka Hnědka a kamarádi se mohli přetrhnout, jak chtěli jeden přes druhého Edovi, Tondovi a Otíkovi vylíčit, co všechno viděli, a hlavně, co je v nejbližších dnech čeká. Představte si, archeologický výzkum. To je, panečku, věc. Budou odkrývat staré kostry a možná najdou i bronzový poklad jako v té Štorchově knížce. Petr Hnědko to přece říkal… Vousatý archeolog se zabydloval v hospodářském stanu, usmíval se a na všechno kýval. V táboře se mu líbilo.

„To je toho, bronzový poklad,“ odfoukl pohrdavě Eda Hrášek, když mu Jirka Láznička potřetí vykládal, co je v příštích dnech čeká. „My najdeme zlatý poklad…“

„Vy toho najdete…“

„Chceš se vsadit? Schválně, kdo najde větší poklad, chceš?“ Eda už natahoval ruku k sázce, ale Jíra je rozehnal. Teď musí připravit večeři, všichni se musí umýt, a potom zapálí táborák, a Petr Hnědko bude vyprávět…

Březová polena spolykal oheň, v ohništi zářily jen poslední jiskry a noc si ustýlala v údolí Dolních Hor.

„Já už jdu spát,“ rozhodla se Hanka Macková.

„Už jdeme spát,“ opakovala Jana a brzy po nich odešli i kluci. Do spacího pytle se vsoukal i vedoucí Mrož, spát šli i Jíra s Mírou a kamarád Hnědko. Jen na statku svítilo jediné okénko ve světnici, protože tam Kybala zapomněl zhasnout světlo.

Usínali i ostatní. Jedněm se zdálo o archeologickém výzkumu, Eda si dosud šeptal s Tondou o pokladech a Otík ze spaní mumlal: „Trap tis tripa veni…“

Jen Mrož usnul beze snu. Teprve k ránu se vzbudil, vykoukl před stan do časného náznaku svítání, kdy okolní kopce začaly črtat své mohutné tvary na jasnější obloze, a najednou pocítil obrovskou tíhu okolních hor, jako by ji měl unést na svých bedrech. Pohladil si svou sádrovou ruku a znovu usnul…

KAPITOLA V

PILINOVÁ HORA

Pilařský mistr z pily v Horních Horách Alois Hosnédl měl těžkou noc. Celý večer si marně lámal hlavu, jak docílit, aby zlořečení archeologové s ostudou opustili jeho staveniště a přestali bránit v hladkém průběhu stavby. Přemýšlení to nebylo lehké, mistr tušil, že archeologové mají pevnou půdu pod nohama a jsou zatraceně silní. Uvědomoval si, že na jejich straně stojí zákon. Ale copak on, snažící se o hladký chod stavby, je nějaký desperát? Co je důležitější – staré hrnce vykopané po staletích ze země, nebo výroba výnosného podniku?

Potřebuje plán, velice dobrý plán. Jenže ať přemýšlel, jak chtěl, napadaly ho s přibývajícími hodinami čím dál větší hlouposti.

Mistr usnul napůl oblečený v nerozesílané posteli a zdály se mu hrozné sny. Veliký archeolog s rozevlátými vousy přišel k němu do bytu s potvrzením podepsaným stavebním technikem Valounem, že pod podlahou jeho pokoje se skrývá stařičký poklad, a on je pověřen ho vykopat. Mistr se zabarikádoval v koupelně a odtud sledoval, jak divý silák krumpáčem drtí parketovou podlahu, v zablácených holinách dupe po jeho perském koberci a škrabkou oškrabává malbu na stěnách.

Už nemohl dále čekat. Vyrazil z koupelny a vrhl se na Hnědka ozbrojen smetákem. Archeolog se otočil, napřáhl ruku, mistr uklouzl, a už padá, padá hluboko a najednou leží v hromadě čehosi sypkého, na omak hebkého, začíná se dusit.

Vždyť jsou to piliny…

V okamžiku se probudil. Co to, sen pokračuje dál. Hosnédl se v posteli skutečně dusil a prskal cosi nepříjemně sypkého a měkkého. Natáhl ruku po stolní lampičce, světlo odkrylo stopy rozsáhlé katastrofy. V zápalu snové šarvátky roztrhl peřinu a zmítal se v závěji prachového peří. Spoušť v pokoji vypadala dokonale. Peří zasněžilo vše. Vrstva chmýříčka pokryla koberce, melírovala závěsy a obraz Svítání nad Modravou se mohl klidně jmenovat Svítání nad zasněženou Modravou. Mistr kýchal a frkal.

Pěkné piliny…

Náhle ho to napadlo. Plán. Plán, který tolik potřeboval, je na světě. Netrvalo dlouho a nočním náměstím se kolem kostela hnala podivná postava. Babička Kameníčkové, kterou zlobil žlučník, nemohla spát, tak vyhlížela oknem na vydlážděnou pustinu, se chytla za srdce. Takové leknutí. Kulatý chlapík posypaný peřím jí běhá pod oknem. Kdyby tušila, co je to soudce Lynch, určitě by se domnívala, že nějaký nešťastník uprchl katanům ještě dříve, než ho posadili na kládu. Zavřela na chvilku oči, a když se znovu odvážila pohlédnout, náměstí zase zelo prázdnotou.

To už Ahá probíhal kolem hotelu Horal. Nejdříve ho napadlo, že se svým plánem svěří a o pomoc požádá bratra Alexandra, ale správně usoudil, že by ho oslyšel. Hosnédl včas připadl na jediného člověka, který by mu mohl pomoci. Hosnédl Ludvík.

Alois Hosnédl měl bohatě rozvětvené příbuzenstvo, ale pokud se společenského postavení týká, coural se Ludvík kdesi na chvostě. Pracoval u Státních lesů jako kočí, spal pod koňskou houní, na hygienu moc nedbal, pil pivo a kouřil smrdutou dýmku. Ředitel Hosnédl měl dokonce podezření, že Ludvík šňupe šňupací tabák, ale nikdy ho při tom neviděl. Poslední měsíc vypomáhal Ludvík při opravě hradu Kotlíku, kde s jeho činností nebyli moc spokojeni. Velikánskou výhodou zmíněného Ludvíka se měl stát fakt, že nikdy neodmítl jakoukoliv pomoc a neptal se proč a zač. Udělal, co se mu řeklo, a konec.

A na jeho dveře ve stářím schouleném domku na kraji města také Hosnédl zabušil. Dům odpověděl temnou rezonancí. Zaskřípalo okénko a v něm se bez otázky objevila střapatá hlava černé ovce rodiny Hosnédlů. Alois si všiml, že je oblečen do huňatého svetru, snad v něm spí…

„Ludvíku, musíš mi pomoct, musíš hned se mnou…,“ zaškemral.

Pichlavé oči bez překvapení spočinuly na Aloisově korpulentní postavě, posypané peřím, jako kdyby viděly cosi zcela přirozeného. Příbuzný kývl hlavou. Dveře se otevřely a Ludvík, zcela připraven k čemukoli, stál před ním. Protáhl se, až mu zapraštělo v zádech.

„Tak jdeme.“

„Jdeme ke mně na pilu. Mám tam pro nás takovou práci.“

„Jo,“ řekl Ludvík a vykročil uličkou vzhůru směrem k pile. Noc se dosud černala a zvedal se chladný větřík.

„Já se pak s tebou vyrovnám,“ sliboval Alois a snažil se udržet s Ludvíkem krok.

„No jo,“ souhlasil ten dobrák. Zahnuli na silnici lemovanou řadami jeřabin. Na východě se v jejich větvích začalo šedavě rozsvěcet nebe. Noční poutníci se dali k pile a Ahá zachrastil těžkým svazkem klíčů.

„Vytáhneme fukar,“ vysvětloval Alois, „a dotáhneme ho támhle k tomu zásobníku.“ Ukázal na veliký plechový kotel, připomínající mohutností malé silo na obilí. „Jsou v něm piliny.“ v

„Tak jo,“ souhlasil Ludvík.

Oba muži se pustili do usilovné práce. Když se z narudlých plenek nad obzorem konečně vyhouplo čerstvě narozené slunce, bylo dílo dokonáno…

„A co tam všechno najdeme,“ zvědavě se vyptávala Hanka Macková Hnědka. Představa, že by mohly s Janou vykopávat šperky ze země, alespoň tak si to představovala, se jí zalíbila. A šperky na výzkumu určitě budou, vždyť jeden z nich jim včera Petr ukazoval.

Stádečko archeologických nováčků odhodlaně měřilo silnici z Dolních Hor k Horním. Dnes začne výzkum. Vpředu rázoval Hnědko v kostkované košili a kolem něj se motaly obě slečny a předstihovaly se v kladení dotazů.

„Jestli je to tak, jak si představuješ,“ vysvětloval archeolog, „tak jsme narazili na docela malé slovanské pohřebiště. V tomto kraji nebylo v té době osídlení zdaleka tak husté, jako třeba ve středních Čechách. Troufnu si odhadnout, že můžeme odkrýt tak dvacet pětadvacet hrobů…“

„Júú,“ nevydržela už Jana. „Já tam nejdu.“

„Kostry ti nic neudělají. Potom jsou v hrobech milodary, tedy především všelijaké nádoby, které obsahovaly stravu. Někdy je to třeba místo nádoby dřevěné vědérko, z něhož se zachová jenom železné kování, obruče a ucho.“

V zatáčce před Horami dohonil první trojici i kronikář Kája Hruška. Celý se třásl touhou dozvědět se co nejvíc a v duchu litoval, že si neumí dělat poznámky za chůze.

„No a v hrobech se pak ještě najdou součásti obleku zemřelého, a někdy i šperky. Takovým typickým šperkem je například záušnice, kterou jsem vám ukazoval. A není vždycky jen bronzová, může být ze stříbra nebo plátovaná, tedy bronzové jádro je potaženo stříbrným plechem. Mohli bychom najít i náhrdelníky ze zeleného nebo modrého skla, bronzové prstýnky, nebo dokonce křišťálové perly. To vám je nádhera…,“ pokračoval archeolog.

Obě dívky se zasnily nad tím, jak by jim asi slušel náhrdelník z křišťálových perel, a řeč na chvíli umlkla.

Vcházeli do Horních Hor. Za první skupinou si špitali další spiklenci. Jirka Láznička s Petrem Dolejšem, ke kterým se přidal i Ruda Perlík a Honza Kadeřábek. Hovořilo se o včerejší velké sázce, kterou spolu uzavřely dvě skupiny kluků z tábora.

„Jsou to normální vejtahové: Eda, Tonda a Otík taky,“ vykládal Ruda Perlík, protože se chtěl zavděčit Jirkovi. Doufal, že i on se stane členem jeho klanu.

„Poklad najdeme my,“ prohlašoval rozhodně Petr Dolejš. „Máme na to odborníky. A co mají oni, aha?“

„To by mě taky zajímalo.“ Jirkovi ležela sázka v hlavě. Nevěřil, že by Eda tolik stál o sázku, kdyby neměl v rukávě schované eso. Vždyť sázka zněla takhle: Obě skupiny – tedy lázničkovci na straně jedné a kulihráškovci na straně druhé – svorně tvrdí, že samy najdou nebo se alespoň zúčastní odkrytí a nalezení pokladu. Obě skupiny tvrdí, že se jim to povede jako prvním. Ta skupina, která prohraje, bude pak muset celý zbytek tábora sloužit té druhé straně. Stvrzeno a podepsáno.

„A jak sloužit?“ ptal se včera malý Otík.

„Naprosto. Když si vzpomeneme, budete za nás muset škrábat brambory, prát nám ponožky a tak,“ sliboval Jirka Láznička.

„Vážně, Edo, takhle to bude?“ zeptal se Otík uznávaného vůdce a Eda pohrdavě zakroutil hlavou. „Jo, tak to bude, jenže sloužit budou oni.“

Tak vznikla velká sázka a Jirka si teď marně lámal hlavu, proč má Eda tolik odvahy. Že by nějakém pokladu věděl… Podezřelé je to, že kluci kulihráškovci se dobrovolně nabídli, že dneska zůstanou v táboře a vezmou si na starost pod dozorem Mrože přípravu jídla…

Pozor, říkal si Jirka. Za tím něco vězí. Nejlepší bude, když zítra i oni nechají v táboře špeha, který by kulihráškovce hlídal a podával hlášení…

Kočičí hlavy Horského náměstí se změnily na asfalt silnice. Sluníčko už přidávalo na síle a Jíra s Mírou, kteří uzavírali průvod, cítili, že jim silnice měkne pod nohama. Bude pařák, a to znamená, že se na výzkumu stejně dlouho nezdrží. Alespoň vedoucí Špolák jim to kladl na srdce.

„Jsme tu, mládenci, od toho, aby se děti rekreovaly, a ne aby někde nádeničily. Pokud se jim to bude líbit, prosím, nějaký čas jim to dopřejme, ale všeho s mírou.“

Oběma mládencům to bylo jasné. Věděli, že podle platných norem mohou za mzdu pracovat jenom občané starší patnácti let, kteří navíc mají prázdniny, občanský průkaz, a pokud jim není osmnáct, i souhlas rodičů. Nu, a nic z toho jejich chráněnci neměli. Takže mohou jen dobrovolně a nepříliš dlouho pomáhat s lehčími pracemi, spíš pro zábavu než velký užitek.

Prošli alejí jeřabin. V travnatém svahu vlevo od silničky se rýsoval komplex pily. Hnědko přidal do kroku a rozhlížel se kolem. Kolega Buneš by tu už měl být… Zelený mikrobus, který tu včera zaparkoval, stál ve stínu nahnuté hrušky, ptáci pokřikovali v korunách okolních jeřábů, pohoda ležela nad krajem. Ale něco tu nechtělo hrát, cosi bylo v nepořádku a Petr si lámal hlavu, co to asi je.

„Hele, pilinová hora,“ vykřikla najednou Jana v pruhovaném tričku a ukázala rukou před sebe. Skutečně, na místě budoucího výzkumu se do rána objevila hora pilin, novotvar, kopec vysoký dvaapůl metru a široký tak, že zabíral celé naleziště.

„No ne, to je ale drzost!“ ulevil si Petr Hnědko. „No věřili byste tomu?“ obrátil se na přibíhajícího Míru a Jíru.

„Helé, tamhle je fukar,“ ukazoval Jíra. „Ani ho nestačili uklidit.“

„Počkejte tu na mě,“ rozhodl Hnědko a krokem boha pomsty vykročil k baráčku, v němž se skrývala kancelář ředitele pily. Zdálo se, že domek se před ním krčil k zemi.

Pila v hloubi objektu spokojeně vrčela jako najedený had, ale povyk, který se ozýval z ředitelovy kanceláře, překrýt nestačila. Netrvalo ani minutu a Petr se hnal zpátky.

„Chytráci, zdrželi nás i sebe nejmíň o celý den, a ještě by se hádali. Musím pro Bezpečnost. Já už se s nimi dohadovat nebudu…“

A tak se stalo, že z archeologických nováčků se stali sběratelé lesních jahod. Dohady na pile se protahovaly a Jíra s Mírou odvedli celou skupinu do lesa.

Poručík Bartoš rázně zasáhl. Znovu zopakoval, že záchrana archeologických památek je dnes stanovena zákonem a počínání mistra Hosnédla v zastoupení ředitele by mohlo být bráno jako hrubé porušení zákona.

Marně se Hosnédl oháněl plánovaným přesunem materiálu. Zastavili mu přece stavbu, ale ne chod pily. Jenže poručík jasně řekl, že piliny musí do odpoledne z místa výzkumu zmizet. Hosnédl vypadal sklesle.

„Jenže jak,“ zeptal se nešťastně.

„Jak jste je nafoukali sem, tak si je přefoukejte zpátky,“ poradil mu Hnědko.

„To asi nepůjde,“ pravil mistr tiše.

„Proč by to nešlo?“

„Nám se porouchal fukar…“

Poručík se prošel po místnosti, sundal čepici, otřel z čela pot a pomalu, ale rozhodně řekl:

„Tak víte co, tak si ty piliny přeneste třeba po lopatkách, ale odpoledne je tu nechci vidět. Sám na to dohlédnu.“ A potom odešel.

Archeolog a mistr zůstali v kanceláři sami. Hosnédl by nejraději popadl některou silnější smetákovou tyč z výstavní kolekce zdobící úřadovnu a hnal Hnědka přes celé městečko; v paměti mu ještě dozníval noční sen, avšak uvědomil si, že archeologa bude potřebovat. Přenést tolik metráků pilin z místa na místo je práce přeukrutná. Zatvářil se tedy kamarádsky.

„Myslím, že nám pomůžete…“

Hnědko se pobaveně zazubil, viděl mistrovi až do žaludku. „Ale klidně, pomůžu, ale musí pracovat i všichni lidi z pily.“

„To mám zastavit provoz?“

„Už asi ano.“

„A co výroba?“ špitl Hosnédl nešťastně.

„Bude muset počkat.“

A počkala si.

Zbytek dopoledne a značnou část odpoledne připomínalo staveniště na pile natáčení filmu Ztraceni v Sahaře. Počasí, dosud nevlídné, se zřejmě rozlítilo nad Hosnédlovým činem. Větřík, zrána jen mírný, zesílil do mohutných poryvů, a co prováděl s pilinami, těžko popsat. Zvedal je v plných hrstích, v divokých vírech je metal po obloze, vrhal je do tváří, za košile i do kalhot nešťastných pracovníků pily, kteří se pokoušeli rozebrat tu živou horu, nacpat ji do pytlů a přenést do zásobníků. Pichlavé, protivné, zraňující jehličky se dostaly všude a nutily každého škrábat se, drbat, oprašovat, zaslepily oči, zalepily uši, z černovlasých mládenců činily šedivé starce. Lidé se v té divé změti potáceli a lapali po dechu. Mistr Hosnédl už ztrácel síly, měl stokrát chuť neuposlechnout rozkazu poručíka Bartoše, ať se stane cokoliv, ale ohromný vousatý archeolog, který se pohledem na něj zřejmě bavil, nepopustil a vždy, když si chtěl mistr odpočinout, nutil ho pracovat dál. A tak poloslepé, polohluché, rozkašlané a ukýchané galeje pokračovaly až do tří hodin odpoledne.

Pár minut po třetí se vítr utišil stejně rychle, jako vypukl, piliny se usadily a bylo hotovo. Patnáct zamoučněných panáků tu stálo a pokoušelo se špinavýma rukama vymnout si rudé oči.

„Na co si to tu hrajete?“ ozvalo se od zeleného mikrobusu pod hrušní. Stál tam muž, který sem zřejmě nepatřil. Jeho manšestrové kalhoty, kostkovaná košile a placatá džínsová čepice totiž nenesly nejmenší známky po pilinách. Byl to archeolog Buneš, který přijel s velkým vakem a teď začal hudrovat.

„Já myslel, že už máte skrytou hlínu, a vy tu zatím hloupnete jako kluci. Tak do práce, do práce…“

Pracovníci horské pily s brbláním odcházeli na svá pracoviště. Hosnédl se ploužil do kanceláře ředitele a v duchu přísahal, že se tak lehce nevzdá. Petr Hnědko se chechtal na celé kolo. Bylo mu jasné, že opravdová práce začne až zítra. Dnes si všechno vyměří a zítra to spustí od časného rána.

Hnědko s Bunešem nasedli«do mikrobusu, vycouvali na státní silnici a pomalou jízdou se vraceli do Dolních Hor. Pionýři se sem vrátili už v poledne.

„Kam to jedeme?“ zeptal se Buneš.

„Počkej, čeká tě překvapení.“

V táboře je skutečně čekalo překvapení. Zatímco většina tábůrku pochodovala na výzkum a potom se živila jahodami ve stráních nad Horami, ztratili se tři kluci určení k přípravě oběda. Eda, Toník a Otík…

Mrož se Cílil, kudy chodil: „Počkám ještě půl hodiny, a pak to jedu hlásit.“

Uplynula půlhodina, pak druhá, ale po klucích ani památky…

KAPITOLA VI

DUCH MRTVÉHO LESA

„Trap tip tripa veni stozi kvende,“ drmolil si už popatnácté Otík, adept na funkci zaklínače duchů.

„Co si to tam, Vyhlídko, pořád drmolíš? Tebe nezajímá moje vyprávění?“ Vedoucí Mrož vstal z pařízku a protáhl zmučené tělo.

Údolí s beruškou Dolních Hor v dlaních už zase připomínalo ten nejzapadlejší a nejpůvabnější kout Šumavy. Smrky a borovice nehybně trčely vstříc nebi a melodické šumění přenechávaly třaslavým větvičkám bříz a olší. Paví očko usedlo Otíkovi na nahaté koleno a větralo barevnými křídly. Otík znehybněl. V pravé ruce třímal zavírák a nabodnutou bramboru, tak se začal k motýlovi blížit levačkou.

„On prosím opakuje do školy,“ zachraňoval situaci Eda Hrášek. I on, stejně jako Adam Antonín řečený Toník a Otík Vyhlídka, seděl u kbelíku a škrábal brambory. Tajemství zaklínadla muselo zůstat v tajnosti.

„Opakuje do školy? A na začátku prázdnin? A zrovna Otík?“ podivil se Mrož natřikrát, znovu usedl na pařízek a podložil si ruku polštářkem.

Otík prohlížel motýlka na koleně. Rozkládal křidélka barvy čerstvě uříznutého prkénka z borovice, zdobená čtyřmi tmavými očky se světlou kotvičkou, a zdálo se, že se mu na koleně líbí. Otík švihl levičkou a sevřel pěst. Paví očko se už v trhavých křivkách motýlího letu třepotalo v čistém ranním vzduchu. „Náhodou, opakování do školy rád nemám, a taky nerad škrábu brambory,“ posteskl si.

„Jak vidím, děláš se horší, než jsi. Přece docela rád čteš,“ namítl Mrož a rukou ukázal na Otíkovo zelené tričko vyboulené obrysem dvou knížek. Ukazováčkem pokynul, aby mu knížky ukázal. „Řekni mi, co čteš, a já ti řeknu, jaký jsi…“

Edovi se protočily panenky. Kdyby Mrož dostal knížky do rukou, mají po pokladu. Jistě by zabavil Zaklínače ďábla i Pověsti hradu Kotlíku a vrátil je až na konci tábora. Což by ovšem znamenalo, že by najisto prohráli sázku s Jirkou Lázničkou a museli by potupně sloužit. Bylo třeba jednat rychle a srdnatě. Eda zavřel oči, skousl zuby napevno a kuchyňským nožem se maličko a dost opatrně šmikl do ukazováčku. Odložil nůž, vrazil prst do pusy a řval jak na lesy: „Jauuu, já se řízl, já si uříznul prst…“

„Pojď mi to honem ukázat,“ zavelel Mrož a v tom okamžiku také šťastně zapomněl na knížky pod Otíkovým tričkem. „No to je toho! To jsi chlap? Takové scény kolem škrábnutí,“ ohodnotil vedoucí povahu Edova zranění. „Běž si to zalepit…“

„Nic se lepit nebude,“ nad kbelíkem brambor stál rozkročený Kybala. Na hlavě pověstný klobouk, nohy vězící v letitých holinách, přes rameno hrábě. Nesmíme zapomenout, že ke Kybalovým řemeslům patřila i domorodá medicína. „Pojď se mnou, chlapče, namažu ti to mastí z ukrutele, kterou jsem zdědil po nebožce manželce, a bude po bolesti.“

„Já nechci,“ vzdoroval Eda.

„Správně, zalep si to,“ souhlasil Mrož, ale Eda zahlédl, že Kybala na něj po očku pomrkává.

„Tak tedy dobrá, jdu s vámi.“

„Ale hned se vrať. Čekají na tebe brambory!“

„Uvidíš, že tam schválně zůstane půl hodiny, aby se vyhnul škrábání,“ stěžoval si Toník, a odkrajoval přitom z velikého bramboru slupky tak mocné, že mu v ruce zbyl jen pidibrambůrek jako pro panenky.

Tentokrát se mýlil. Eda s prstem namočeným v čemsi připomínajícím sádlo přiklusal za necelých deset minut.

„Soudruhu vedoucí,“ hlásil, „pan Kybala vás prosí, abyste nás všechny uvolnil asi na dvě hodiny. Má pod Mrtvým lesem nějaké seno a potřebuje obracet. Sám na to nestačí. A starým lidem prý máme pomáhat. Půjčí nám hrábě a půjde s námi…“

„Vážně to říkal?“

„Vážně, prý už je na tu práci hodně starý.“

Mrož se zamyslel. Kdyby kluci doškrábali brambory, mají dost času dát je vařit. Zlomenina ho pobolívá, mohl by se natáhnout do trávy a trochu si pospat.

„No dobrá,“ mávl rukou. „Ale nejdřív ty brambory. A ne abyste se flákali, když už chcete pomáhat…“ Mrož se natáhl opodál v trávě, polštářek, kterým podkládal zraněnou ruku, položil pod hlavu a zadíval se do vysokánského nebe, v němž pomalu a majestátně kroužila dvě káňata.

Eda vydal šeptem instrukce, po nichž i malý Otík, který při zmínce o hrabání sena obrátil oči v sloup, začal pracovat za dva. Když šlo o práci, šly Otíkovi obě ruce dozadu. Nejmodernější automatická škrabačka brambor v hotelu Horal v Horních Horách by nepodala tak rychlý výkon, jaký se podařil téhle partě. Brambory, byť násilně zhublé, padaly do kbelíku rychlostí posuvného pásu.

„Kluci, to je všechno finta, hrabat se nebude,“ informoval je Kulihrášek tiše, aby nevzbudil Mrože.

„Pan Kybala chtěl ode mě radu,“ chvástal se Eda. „Říkal, že by rád nějak vytrestal pana Valouna, ale že neví jak. Ví jenom to, že si u něj ve falešné louži zapomněl auto. Tak jsem mu poradil, aby do něj nasadil slepice.“

„A co on?“

„Hrozně se chechtal, a ten můj plán vylepšil o to, že tam nasadí kachny. Pak mi za ten nápad slíbil, že nám vykoleduje volno, abysme mohli jít pro poklad. Aspoň tak to říkal. Hrabat se nebude. On s námi půjde k Mrtvému lesu, půjčí nám hrábě, aby to Mrož viděl, a tam si prý lehne ve Zmijáku a počká na nás.“

Než se stačil stín táborového stožáru posunout o jednu dlaň blíže ke spícímu Mroži, stála nad ním skupinka čtyř dobrodruhů. Nyní však připomínala spíše spořádané zemědělce chystající se k dílu.

„Soudruhu vedoucí,“ budil ho Eda. „Tak my jdeme na tu brigádu…“

„Jo, jo, už mi neslouží nohy. Ti vaši chlapci jsou tak hodní,“ básnil děda a otočil se k vedoucímu zády, aby mu z kapsy montérek nevypadla lahvička strakonické desítky. Jak vidno, Kybala byl také komediant a dokázal sehrát jakoukoli roli. Kdyby teď onu lidskou trosku, v niž se rázem proměnil, uviděl technik Valoun, jistě by se podivil, proč má ze staříka strach, a spíše by pro něj požádal o místo v domově důchodců.

„Já už mám doklepáno a dokosíno a dohrabáno,“ přehrával Kybala a Eda do něj raději dloubl. Mrož mohl zacítit svým protřelým nosem nebezpečí.

Parno narůstalo. Šlapali v holinách vysokou trávou, kličkovali mezi zakrslými keříky šípkových růží a ťuhýčími hnízdy, obcházeli ohromné balvany velikosti překlopené vany a přitahovali k sobě celá hejna nepříjemných mušek, vybzikávajících kolem jejich uší pisklavý koncert. Mušky z celého Zmijáku se dozvěděly, že přišla parta dobrodruhů, bzikáním si to odtamtamovaly a teď se slétly a vytvořily nad hlavami tří kluků pravidelné, přelévající se mráčky, točily se kolem násad hrábí, stoupaly a zase klesaly, jako by je secvičil geniální režisér. Chvilku se to dá vydržet, ale dlouho ne. Kluci se začali ohánět, máchali nad sebou hráběmi a plácali se dlaněmi po hlavách. Jen Kybala šel dál ničím a nikým neohrožován. Na něj mušky nešly.

„Jak to, že vám dají pokoj?“ chtěl vědět Otík.

„Protože mám silnou krev,“ odpověděl náčelník dobrodruhů a odzátkoval láhev. Mocně si zavdal a vstrčil ji zpět do kapsy.

Docházeli k místům, kde by měl stát sloupek s cedulí POZOR, ZDE JSOU ZMIJE. Panství plazivých potvůrek začínalo poznenáhlu. Tráva změnila barvu, ztmavla a její trsy se zaostřily. I mušky, jako by ani ony neměly před hady žádnou jistotu, odlétly hledat jinou kratochvíli.

Kybala kráčel pokojně dál, ani nedupal, jak se to prý má, aby se zmije polekaly a zalezly, ani neměl hůl zmijobijku. Šel prostě jako po obyčejné cestě.

Kluci prošli Zmijákem podobně, jako by si počínali v minovém poli. Opatrně našlapovali a v každé zahnuté větvičce ležící pod keřem či nízkým smrčkem hned poznávali stočeného hada. Konec Zmijáku je patrný z dálky. Tady začíná Kamenné moře, zde končí normální vegetace a vládnou jen a jen smutné nerosty.

„Tady na vás počkám,“ rozhodl se Kybala. „Hrábě nechte u mě. Mohli byste je ztratit. A dobré hrábě jsou dobré hrábě.“

„Vy zůstanete tady?“ Kluci odkládali hrábě do hraničky jako vojáci pušky po dlouhém pochodu.

„A mám se natáhnout mezi kamení?“ podivil se Kybala.

„Jenže nemáme svěcenou křídu,“ upozornil Toník.

„Už ji mám. Pan Kybala nám ji půjčil,“ Eda vytáhl z kapsy trenýrek ušmudlaný kousek krejčovské křídy.

„Dávejte mi na ni pozor, je z pozůstalosti. A pamatujte, když najdete poklad, dáte mi zněj půlku…,“ napomenul je Kybala a ulehl do měkké trávy.

„Tak děkujeme, my jsme tu hned, jen co budeme mít ten poklad,“ sliboval Eda.

„No dobrá.“ Kybala se protáhl, lahvičku strakonické postavil do studeného mechu k ruce a pozoroval, jak kluci odcházejí šleháni větvemi smrkového mlází – v trenýrkách a tričkách, směšně nazutí do vysokých holin na nahých nohách. Vpředu se kmitala zrzavá šošolka vlasů Edy Hráška a Kybala si pomyslel: Ten kluk má hlavu, jako když hoří Brandejs… A s touhle myšlenkou spokojeně usnul.

Trojice dobrodruhů dosáhla prvního pole Kamenného moře. Zastavili se, aby nabrali dech, a také proto, aby se pokochali pohledem na onu nesmírnou pláň, zdánlivě neživou předprseň Mrtvého lesa. Skutečně jenom zdánlivě neživou, na nejbližším kameni se vyhřívala zelenkavá ještěrka a o kus dál posedávaly kovově modré mušky s vířícími křídly. Voda tu netekla.

„Teď na to není čas,“ přerušil obhlídku krajiny Eda. „Musíme být za dvě hodiny zpátky. Podej knížky,“ zavelel a Otík sáhl pod tričko. Eda zalistoval ve stránkách, které v poledním slunci vypadaly ještě větší a žlutější než včera v kůlně…

„Nemusíš to ani číst, všechno si pamatuju,“ kasal se Otík. „Nejdřív se musí udělat to kolo a zaklít všechny ztracené a prokleté duchy.“

„Pánové jdeme na to. Letíme do Mrtvého lesa. Kdo tam bude první, ten je zaklínač,“ vykřikl Eda a vyskočil na nejbližší kámen.

Toník v závěsu za ním. Jen Otík zůstal stát a zklamaně křičel:

„Zaklínač jsem já, já to umím nazpaměť. A taky vám nestačím.“

Kluci ho už neslyšeli.

Ať se počasí v celém širém okolí tvářilo sebeletněji, v Mrtvém lese hynou i sluneční paprsky. Nejdříve se celé pokroutí, seschnou jako kořínek vytažený ze země, a tenhle šedavý provázek už nikam nemůže. V Mrtvém lese panuje stálý šerosvit a kromě bublání hnilobné vody ve fialových kalužích a čúrcích neuslyšíš ani zvuk. Snad jenom strašidelně zapraská větev nebo se ozve hlas neznámého ptáka, který se za letu ztratil v nehostinném koutě podivného kraje.

Na kraj Mrtvoláku, jak Mrtvému lesu kluci říkali, doběhl první vůdce dobrodruhů Eda se svěcenou krejčovskou křídou zdviženou v pravici nad hlavou, jak to vídal v televizi u běžců nesoucích olympijskou pochodeň. Kdo by si myslel, že vběhl přímo dovnitř, ten by se mýlil. Zabrzdil na místě, u posledního trsu živé trávy, u posledního kvítku kopretiny, u poslední větvičky posledního smrčku.

„Počkejte na mě!“ ozýval se hlas pádícího Otíka. Dorazil i Toník, i on se zastavil. Fialová říše na oba dýchla vůní tajemna, zastudila na holých nohách, vnikla i pod trička.

„Počkáme na něj.“ Toníkovi se zdálo, že bude lepší, když tam vstoupí alespoň ve trojici.

„Zaklínač jsem přece já,“ tvrdil Otík s pláčem na krajíčku. Prudce dýchal unaven během a k tričku tiskl obě knihy, aby se neztratil jediný list. To proto, že dosud nenasál atmosféru, že dosud neokusil nitky tajemného okolí. On ještě neměl strach. Eda se zamyslel. Když Otíkovi povolí, bude vypadat jako velkorysý muž.

„Tak dobře. Jsi zaklínač. Tak nás veď.“

Jaká to pro Otíka čest. On, nejmenší a odstrkovaný, teď může zavést kamarády dobrodruhy na místo, kde učiní zázrak a přivolají ducha dobrého, aby jim přinesl poklad.

Les je uvítal chladem a tichem. Seschlý mech zašustil pod teniskami a jim připadalo, že přeschlé výhonky praskají a drtí se pod jejich kroky v prach…

„Támhle by to šlo,“ Eda namířil prst mírným svahem tam, kde se pokroucené suché kmeny rozestoupily, aby udělaly místo pro něco, co by v normálním lese byl palouček, ale zde připomínal spíše mlat či plácek pro šibenici. Zatuchlé stružky bahnité vody se místu vyhýbaly obloukem.

„Je tam sucho. Uděláme křídou kruh.“

„Není tu psáno, jak má být kruh velký, žádné pí er na druhou,“ hlásil Toník, listující knihou.

„Musí být tak velký, abychom si do něj mohli všichni stoupnout,“ Eda už obešel kruh, jako by na hřišti krokoval šířku fotbalové branky.

„Né, to není pravda,“ volal Otík. „V kruhu bude stát jenom zaklínač. Já si kruh udělám sám!“

Eda mu podal svěcenou křídu. „Tak dělej, špunte.“

„Říkej mi Zaklínači.“

Eda s Toníkem ustoupili stranou. Velký zaklínač měl plácek pro sebe. Na Otíka náhle padl stín strachu. Stál s křídou v ruce a měl chuť zavolat kamarády zpátky. Nechali ho v tom. On udělá kruh, on začne zaklínat. A co když se duchové naštvou a neodletí, ale naopak vletí sem na něj!

Kluci se na něj dívali. Musí jim dokázat, že je už velký jako oni, že se nebojí. V šedavé míchanici zetlelých listů a jehličí spíš naznačil, než nakreslil šišatý kruh. Postavil se doprostřed a jako herec s trémou o premiéře doloval rychle z paměti slova své role, tak dobře známá, pečlivě naučená, a přece náhle nezachytitelná.

„On to zapomněl,“ špitl Toník. I on pociťoval osudnost nastalé chvíle a šeptal. „Já mu napovím…,“ a jako se napovídá ve škole, stočil si ruce do kornoutku a hlasitým šepotem, aby duchové neslyšeli, poslal Otíkovi první slova.

„Trap ti tripa…“

„Trap ti tripa, veni stozi kvende…“ Otíkův hlásek zněl jako pípání usínajícího kolibříka, tak měl stažené hrdlo. Pak zavřel oči. Když neuvidím tu hrůzu kolem, nebudu se bát, říkal si. Jeho hlas sílil a mohutněl, až se kluci překvapeně podívali jeden na druhého.

„Přijď, přijď tamoleone kontra olicano…,“ hřímal Otík.

„… Elli alli ayla korsuma tum est pia orate,“ zakončil naučené říkání a otevřel oči. Před ním stáli kamarádi s očima navrch hlavy, přikrčeni na hranici plácku. Náhle zaskučel v korunách vítr a ozvalo se hromové vytí. Kluci se přikrčili ještě víc. Hřmění se blížilo…

„To je jenom tryskáč,“ zapíchl Eda zklamaně prst do oblohy, po níž se přehnalo stříbřité tělo letadla jako pstruh potokem.

Teď mohou požádat dobré duchy o poklad.

Ale přišla nesnáz. Zahánět duchy Zaklínač uměl. Naučil se zaklínadlo nazpaměť. Horší to bylo s dlouhou a složitou prosbou o poklad. Otík sice poznovu vstoupil do kruhu, ale když měl číst z knihy, nemohl zavřít oči, tak se bál. Hlas se mu třepotal jako křídla pávího očka.

„Kluci, tohle já nepřečtu, to musíte vy…“

Eda převzal knihu a odhodlaně vstoupil do kruhu. Tak je to správné. Zahánět obludy může malý kluk. Ale požádat o poklad, na to je třeba celého muže. Nalistoval příslušnou stránku, zkrabatil čelo a tichým, vážným hlasem spustil. Otík si přidřepl na bobek a na velkého Zaklínače zcela nedůstojně zarazil prst do pusy.

„Zaklínám tě a nařizuji tobě, duchu, který přicházíš sem a nás feksíruješ, abys ty nám řeč a odpověď dal. Já přikazuji tobě skrze anjela páchány hipipik, jenž má tisíce hub a v každý hubě tisíc jazyků a k jednomu každému slovu, které mluví, vychází tisíc ohnivých plamenů…“

Ten musí vypadat, napadlo Otíka, který se krčil s očima vyvalenýma a pěstičkami zaťatými vedle Tondy, který na tom nebyl o nic lépe.

„… až mi odpověď dáš a mně žádaný poklad přineseš a pokorně položíš,“ četl dále nahlas Eda, „a to bez všeho umenšení a změnění. Já žádám mohovitou sumu berných peněz, které zde v zemi berné a vážené sú, po stokrát sto tisíc, 909 tisíc kusů dukátů a stříbra. Zaklínám tebe, dobrý duchu. Přines poklad celý beze všeho omámení, ošemetností a nás předěšení…“

„Teď to přijde,“ šeptal Otík a Tonda cítil, že se k němu přitiskl a celý se chvěje.

„Trap… tis… tripa…,“ dělal Eda jako zkušený herec dramatické pauzy. „Veni… stozi… kvendééé…“

A jen co dořekl, odskočil z kruhu ven, aby po něm žádný dobrý ani zlý duch sáhnout nemohl a jeho neztrestal. Skokem dopadl vedle kamarádů.

A pak se to stalo.

„Uáááááááách, aúúúúúúúúú,“ strašidelné zaječení rozřízlo spleť suchých větví. „Jójó, auauauauauau, jejejeje,“ strašlivý naříkavý kvil rozechvěl každou haluzku a Mrtvý les tím naříkáním ožil.

Kluci, přimraženi strachem k zemi, nebyli chvilku schopni slova ani pohybu.

„Duch, jde sem duch,“ zavřeštěl Otík, první nabyl schopnosti pohybu, vyskočil a hnal se do hloubky děsivého porostu.

Vzpamatovali se i ostatní. Eda vyrazil napravo, Toník vlevo. Toník zvolil nejsprávnější směr. Dvakrát zakopl, dvakrát upadl, jednou tak nešťastně, že celým obličejem zajel do hnilobné stružky, vyskočil, potácel se dál, zachytával se suchých kmínků, které pod jeho rukama praskaly a kácely se, jako by hájem projel buldozer, a na puse i tvářích cítil odpornou chuť i pach plesnivé tekutiny. Jedna ze zlomených větví, nakrčená v hák, mu roztrhla tričko a škrábla ho bolestivě do ucha. Kdyby měl nechat na větvi kus těla, nezastavil by se, prchal by pryč, pryč od toho strašidelného kvílení, které mu naplňovalo uši. Ruce používal jako mačety, sekal do větviček před sebou a klestil si cestu k záchraně.

Konečně jasnější světlo, konečně obyčejný letní den. Vyběhl téměř na stejném místě, v jakém do Mrtvého lesa vstoupili. Padl na první kámen a hlasitě oddechoval. Když konečně popadl dech, otočil se za sebe. Kde jsou kamarádi? Obestřelo ho hrozné tušení. Už je nikdy neuvidí. Co tomu řekne vedoucí Mrož… Toník se vzlykavě rozplakal…

Velitel dobrodruhů v okamžiku, kdy je zaskočil ten ďábelský jek, zcela ztratil velitelskou důstojnost. Zbyl jen vyplašený kluk. Zapomněl na své druhy v boji, neohlížel se napravo nalevo a nasadil ten nejrychlejší trysk, jakého byly cvičené a svalnaté nohy schopny. Dokonce si zacpával uši. Když neuslyší děsivé zvuky, nebezpečí zmizí. Eda neupadl do hnilobné břečky, zato narazil plnou silou do stromku, který mu odolal. Edovi se zatmělo před očima, padl na kolena a chvíli tak zůstal s rukama na uších. V tváři se objevil výraz člověka, který sahá bez utěrky pro rozpálený hrnec na plotně. Cenil zuby, tvář složil do bolestivých vrásek v předtuše nejhoršího.

Duchové, rozlícení jeho troufalostí, ho srazili na kolena a nyní se chystají k poslednímu úderu. Zůstal v té potupné poloze nejméně minutu. Pak otevřel jedno oko. Přes uslzené řasy zahlédl jen rozmazané šmouhy šedivých větví a v dálce tmavou, podivnou skvrnu, připomínající rozšklebený jícen hladové saně. Opatrně to zkusil s druhým okem. Obraz se vyjasnil. Pět metrů před ním, chráněn mřížovím suchých haluzí, se cenil černý otvor…

Otík měl nejlepší start. To proto, že jeho strach měl největší oči. Otík nic neriskoval. Hned od začátku prchal s očima napevno zavřenýma a fakt, že si nesrazil vaz, patří nesporně k nevysvětlitelným zázrakům tohoto světa. Snad jedině v tomhle punktu projevili dobří duchové svou ochrannou ruku a vyvedli prchajícího kluka z nebezpečných nástrah Mrtvého lesa. Jestli utíkal deset minut nebo hodinu, neměl potuchy, zdálo se mu však, že běží nekonečně dlouho. Provázelo ho jenom skřípání pod nohama a zběsilý tlukot vlastního srdce. Najednou poznal, že zvuk pod jeho kroky a skoky se změnil, jako když vyběhnete na hebkou trávu. Otík se zastavil, i on se chystal otevřít oči, když tu se kvílení ozvalo poznovu, a světe, zboř se, hned vedle něj.

„Au au au au au, to bolí…“

No né, podívejme, ono to mělo lidský hlas, a stěžovalo si to. Otík by se dokonce vsadil, že to nebyl hlas mužský, ale ženský. Nějak podobně naříkala jeho babička v Sadské, když se loni sekla srpem do chodidla. Zrovínka tak to znělo…

Otík otevřel oči. Před ním se prostírala bariéra smrkového mlází. Znamenalo to, že je z Mrtvoláku venku, a jestli se zvuk ozývá z lesa, nemůže být příliš nebezpečný.

„Auuuu, au au, moje nešťastná noha, s tou je ámen,“ řekl hlas docela blízko něj, a už nezněl pranic strašidelně.

Kdo to mluví? Krom zeleně stromů a trávy nespatřil nic.

„Haló, je tu někdo?“ zeptal se opatrně a nepříliš silně. Mrtvolák stál dosud blízko za ním.

„Pomozte mi,“ skuhral hlas, odkudsi ze země. Otík nadzvedl po houbařsku převislé smrkové větve při zemi, jako když odhrnuje zakázanou oponu, připraven kdykoli uskočit a znovu začít prchat. Mlází vypadalo, že roste na rovince, a stromky stály tak natěsnány jeden na druhý, že nikdo nemohl tušit, jakou zradu kryjí. Hned za první řadou smrčků padala travnatá skluzavka do dvoumetrové rokliny. Nic netušící člověk na ni mohl vstoupit, a už mu nebylo pomoci. Nohy beznadějně uklouzly po husté lesní trávě a sjel dolů na dno. Stěny neměla roklinka příkré, a každý by se lehce vyšplhal zas nazpátek. Pokud ovšem nedopadl tak jako babka ležící na dně s nohou podivně zkroucenou pod sebou. Červený, žlutě květovaný šátek se jí posunul až do čela, košík před chvílí zřejmě plný hub se převrátil a všechny houby a houbičky se rozprskly po dně, takže rokle vypadala jako nejbohatší plácek, ráj houbařů, v němž odpočívá spokojená babka, protože našla tohle naleziště. Jen úsměv jí chyběl, tvář měla staženou bolestí:

„Pomoz mi, prosím tě, asi jsem si zlomila nohu,“ naříkala a natahovala k Otíkovi ruce.

„To sám nedokážu, ale zavolám kamarády…“

„Edóóóó, Toníkúúúú, pojďte séééém,“ křičel kluk do kornoutku z dlaní a směřoval svůj výkřik na všechny strany jako kropič hadici vody na suchém záhonu. „Pojďte sééém.“

Eda zaslechl ten hlas v okamžiku, kdy konečně pochopil význam svého objevu. Pokročil o pár metrů blíže a poznal, že narazil na východ z tajné chodby. No ovšem, nic jiného to nemohlo ani být. Kdo by stavěl nějakou chodbu uprostřed Mrtvého lesa. Odvážně se rozhodl, že prozkoumá první metry. A do toho Otíkův hlas. Zaposlouchal se pozorněji. Otík volal o pomoc. Hned se mu vrátila hrůza minulých chvil. Stačil se však nálezem chodby uklidnit a uvažoval rozumněji. Musí za Otíkem…

Volání kamaráda uslyšel i Toník, plačící dosud na kameni, a myšlenka, která ho napadla, se podobala Edově jako vejce vejci. Vydal se za hlasem.

„To jste jenom tři,“ stěžovala si babka, když stanuli do jednoho nad okrajem rokle. „A takhle prťaví, jak mě chcete vytáhnout?“

Velitel hledačů pokladů se zamyslel, podrbal se ve svítící kštici a přísně se zeptal:

„To jste křičela vy?“

„Ne, můj duch. Mládenci, mě to hrozně bolí, dojděte pro někoho, ať mě zachrání. Já sama nevylezu.“

„Zachráníme vás sami,“ rozhodl Eda. „Uřízneme támhle kmínek, vy se chytnete a my vás vytáhneme nahoru.“ A už tahal z kapsy krátkých manšestráků zálesáckou kudlu. Tonda s Otíkem ohnuli štíhlou, asi třímetrovou olši a Eda sekal a řezal. Nešlo to lehce, pružný kmínek praskal po částech a třepil se, ale Eda nepovolil. Otík se zatím spustil na dno rokle a sbíral rozházené houby zpátky do košíku.

„Mám brát i ty prašivky?“ zeptal se a ukazoval babce narůžovělou houbu s pihovatým kloboukem.

„Já ti dám prašivky, to je přece masák. To je nejlepší houba. Dělám je na smetaně…“

Otík se sice nachytal na jídlo vždycky a představa hub na smetaně se mu líbila. Jenže hub, a ne prašivek. „To bych tedy nejedl…“

„Pozór, spouštíme větev,“ křičel Eda a spolu s Toníkem uchopil kmínek za tenčí konec, ten silnější pak postrčili dolů. Babka se chytila oběma rukama. Kluci zatáhli a noha se narovnala.

„Auuu, to je bolest.“

„Musíte něco vydržet, paní,“ napomínal ji Eda.

Eda s Toníkem táhli, Otík dole postrkoval, babka naříkala, ale nakonec zvítězili. Zraněná ležela v mechu pod smrčky, zachráněn byl i košík s údajně nejlepšími houbami na světě, masáky.

„A teď uděláme smyk, jako to dělají Indiáni,“ rozhodl Eda.

„Jak se to dělá?“

„Vždyť jsi to slyšel, jako Indiáni,“ poučoval Toníka Otík a hned začal vykřikovat nadšením. „Jú, pánové, budeme jako Indiáni!“

„A co budu já, já mám zlomenou nohu, já chci doktora,“ čílila se babka v mechu.

„Vy budete naše oběť,“ básnil dál Otík, ale Eda cítil, že tady není na hry čas.

„Tak dost, na Indiány si můžeme klidně hrát někdy jindy. Teď musíme udělat smyk.“

Otík se vzdával nerad, ale Eda rozhodl a Toník se tvářil poslušně. Z Indiánů nebude nic.

„Kluci, nalámejte nějaké smrkové větve a sem s nimi.“

Babka, opřená o předloktí, sledovala, jak se kluci pustili do práce, z níž by hajný Vojtíšek jistě velkou radost neměl. Otík s Tondou lámali husté smrkové větve odspodu vzrostlých stromků a tahali je na hromadu. Eda zatím vylovil z kapsy zavírací nůž a uřízl dva kmínky olše, tlusté jako klukovské zápěstí. Šlo to obtížně, ale šlo. Potom zalovil znovu ve své bezedné kapse a už držel v ruce smotaný provázek. Tady se ukázalo, jak důležité jsou v podobných případech zálesácké zásoby. Kluci zaklekli nad hromadou vonících smrkových větví, nejdříve svázali špice obou silných olšových prutů a hned smyk proplétali v několika vrstvách větvemi smrkovými. Vzniklo jakési sedátko, z něhož čněly dvě ojky, za něž se dal smyk táhnout po zemi.

„Na to si mám sednout?“ děsila se babka.

„Nic se nebojte,“ uklidňoval ji Eda. „Na smyku se jezdí jako v peřině…“

„Ty jsi to zkoušel?“

„Ne, ale četl jsem to…“

„Aha,“ řekla babka a v tom jediném slůvku se skrývala hora nedůvěry ve zkušenosti vyčtené z nějaké indiánky. Měla pravdu, S peřinou to Eda pořádně přehnal.

Když se klukům podařilo usadit zraněnou na smyk, popadnout ojky a zabrat, smrková konstrukce se sice pohnula, ale pomalá jízda připomínala spíš pokus o sjetí schodiště na igelitovém pytli.

„Mrtvým lesem nepůjdeme, musíme to zkusit okolo,“ rozhodl Eda, protože tušil, jak obtížná by byla cesta středem pustiny pokryté spletí zlámaných větví. Tak vlekli smyk hustou lesní trávou připomínající sněhové závěje. Přesto babka cítila každý důlek, prohlubeň, záludný kopeček v terénu.

„Pomalu, pomalu, já to nevydržím. Ta noha hrozně bolí.“

Vléci indiánský smyk je přece jen něco jiného než táhnout sáňky. Kluci se potili, Eda oddychoval jako lokomotiva, Toník zatínal námahou zuby, jen Otík si pohvizdoval, na něj už ojka nezbyla.

Po čtvrthodině úmorné dřiny překonali vzdálenost nejvýše dvou set metrů. Náhle se před nimi rozprostřelo moře Kamení.

„Zrada,“ vykřikl Otík. „Tudy smyk neprojede.“ Měl pravdu, tady by pomohlo jedině vznášedlo.

„Že bysme to objeli?“ navrhoval Otík, protože mu zbývalo nejvíc energie. Eda se vyšplhal na vysoký balvan připomínající hřbet koně a rozhlédl se kamenitou pustinou, jako by hledal schůdnou stezku. Kdepak. Jistě by moře Kamení mohli obejít, ale při jejich tempu a nesmírné námaze by to mohlo trvat do večera. Hlavou mu blesklo, co si teď asi myslí pan Kybala a co jejich zmizení říká vedoucí. Nakonec se dohodnou, a Mrož je pošle domů.

Podíval se na babku, ležící na smrkových větvích. Oči měla přivřené, už nenaříkala, ale propadlé tváře byly nepřirozeně bledé.

„Toník je z nás nejrychlejší,“ řekl Eda a seskočil z koňského hřbetu.

„Já to věděl, zase já,“ odmlouval Toník, protože mu bylo jasné, co bude následovat.

„Já tam doběhnu,“ nabízel se Otík.

„Ty? To bysme tu čekali do rána,“ řekl Toník pohrdavě. „Jsem nejrychlejší, musím běžet já.“

A tak si rozdělili práci. Toník kličkoval trapem mezi obry v moři Kamení směrem k táboru pro pomoc, Eda nabral do dlaní vodu v horském potůčku a chladil babce čelo, a Otík, ten si lehl do trávy a pozoroval ptáky stoupající v táhlých spirálách modrým nebem.

„Nebojte, za chvilku jsou tady,“ sliboval Eda babce.

A tak se i stalo. Rychlý posel zastihl v táboře nejen Kybalu, který předstíral, že kluci mají dosud práci s hrabáním, a nasupeného Mrože, ale i ostatní kamarády, kteří se vrátili z Horních Hor spolu s Hnědkem a Bunešem. Vysypal poslední zprávy a pro zraněnou babku se ihned vypravila záchranná četa. Jíra s Mírou nesli dokonce pravá a nefalšovaná nosítka. Za mořem Kamení babku naložili a nesli ji opatrně k táboru.

„Jsou to hrdinové,“ prohlašovala babka, když jí Hnědko prohlížel zraněnou nohu. „Dočista mě zachránili, co bych si já chudák sama v lese počala?“

„Jsou to hrdinové,“ šeptaly si Hanka s Janou a dívaly se na kamarády obdivně.

„Jsou to hrdinové,“ souhlasil Kybala. „A navíc mi pomohli se senem.“ A mrkal přitom na kluky celý nedočkavý, jak to dopadlo s pokladem.

„Jsou to lotři,“ rozčiloval se vedoucí Špolák. Ale pak se přece jen usmál. Tváří v tvář záchraně zraněné ženy nemohl příliš hartusit ani on.

Hnědko se nabídl, že odveze zraněnou mikrobusem do nemocnice. Na dno vozu nastlali kluci a děvčata deky, pod hlavu dali babce polštář, a ta se topila v projevech díků. Věnovala jim dokonce za odměnu košík s houbami, který hned po odjezdu mikrobusu kázal Mrož vyhodit a sprovodit ze světa, neboť ani on podezřelým masákům nedůvěřoval.

„Tak co, jak to dopadlo?“ Kybala si odvedl trojici hrdinných zachránců stranou a vyzvídal.

„Duch se nám ozval, jenže pak do toho přišla ta nehoda.“ Eda se drbal ve vlasech. „Ale objevil jsem vchod do tajných chodeb, zítra se tam vypravíme…“

„Tak dobře, ale ne abyste na mě zapomněli…,“ napomínal je Kybala a už odcházel ke svému statku, za nímž se slunce chystalo potopit se do narůžovělých mraků.

Den bohatý na dramatické události zvolna končil. Vprostřed tábořiště zapálil Jíra táborový oheň a Míra vytáhl ze stanu kytaru. Kluci a děvčata posedali kolem ohně a proti chladu, který se začal při zemi plížit ze dna údolí, si přikryli záda dekami. Trojice hrdinů ležela opodál na rozprostřené dece a šeptala si neznámá tajemství.

„Pořád se na něčem domlouvají.“ Kája Hruška si čistil brýle cípem kostkované košile a hovořil Jirkovi Lázničkovi těsně u ucha. „Něco na nás šijou. Uvidíš, že to ještě s tím pokladem vyhrajou. Proč byli v Mrtvém lese? Aha? Tam přece pan Kybala žádné seno nemůže mít…“

„Něco na tom je. Musíme se dozvědět, o čem si to pořád povídají.“

„Teď to nepůjde, je tu moc světla. Musíme počkat, až všichni půjdou spát. Já se pak proplazím ven za jejich stan a všechno vyslechnu,“ nabízel se Petr Dolejš.

„Dobře. Budeš náš špeh,“ rozhodl Jirka.

„Lázničkovci něco připravují. Podívejte, jak si špitají,“ upozorňoval Toník kamarády. Jak vidno, i v protivném táboře panovaly obavy z připravovaných akcí nepřítele.

„Od toho máme špeha a stopaře. Až bude tma a všichni půjdou spát, tak se náš zvěd doplazí k jejich stanu a všechno vyslechne.“ Tato slova pronesl náčelník Eda a Otík si zamnul ruce. Na Indiány přece dojde.

„A teď se podíváme na tuhle knížku.“ Náčelník vytáhl z bundy další z příruček, jak si opatřit poklad. „Čti ty,“ přistrčil knížku Toníkovi.

A tak Toník šeptem šeptavým, aby snad ani větřík nezaslechl tajemná slova, předčítal kamarádům pověst o hradu Kotlíku.

„Před mnoha staletími neobklopoval Kotlík les jako nyní, kol byly jen pustiny a pastviště. A v těchto místech pásala stádo ovcí krásná mladá dívka, Miluška jménem, a té se jednou zničehonic objevila stará babička a slibovala jí poklady převeliké, pokud projeví hodně odvahy. Děvčeti se peněz stále nedostávalo a soudilo, že o odvahu nouzi nemá. Přislíbila tedy stařeně svou pomoc. Babička řekla: ‚Jdi chodbou na hrad a sestup do sklepa, kde nalezneš převelikou bednu hnědé barvy, na níž bude seděti velký černý pes. Z huby mu šlehají plameny a oči mu hoří…‘“

Zvěd se při té představě otřásl a rychle se přikulil blíž k náčelníkovi.

„‚Ty se však nic nelekej,‘“ pokračoval Toník ve čtení. „Vytrhni mu rychle klíč, který třímá v zubech, a pak nám oběma bude pomoženo. Já budu vysvobozená ze své podoby a ty pak budeš bohatá.“

Dívka Miluška ve všem uposlechlá a skutečně nalezla truhlu u černého psa. Když ale na ni zvíře začalo zuřivě štěkat a metat plameny ohnivé, ulekla se převelice, odvaha se ztratila a ona prchala z oněch neblahých míst pryč. Za ní se ozýval hlasitý nářek stařeny…

Toník dočetl a kluci se zamysleli. Trklo je to všechny najednou, ale zvěd Otík to řekl první.

„No jo, pánové, to nebyla žádná stařenka houbařka se zlomenou nohou. To byla ta čarovná babička. My jsme, kluci, vyvolali ducha Mrtvého lesa…“

Všichni tři se zachvěli v předtuše věcí příštích…

KAPITOLA VII

VAMPÝRŮV HROB

„To profesor Pidrich na to šel úplně jinak. Ovšem profesor Pidrich byla persóna, starší, šedivý vědec, seriózní, a ne nějaké mlíčňátko,“ vykládala Dobešová, vdova po řezníkovi z Pérová, a pohrdavě ukazovala očima na dva „archeology“, Jíru a Míru, kteří udíleli pokyny nastoupené pracovní jednotce. Brigádníci stáli v řadě před hnědavou plochou budoucího výzkumu a opírali se o lopaty. Jenom kluci a děvčata z tábora v Dolních Horách dostali místo lopat malé zahradnické motyčky.

Jíra si z té ženské zoufal. Na jedné straně by po ní nejraději skočil a zavřel jí pusu, ale na straně druhé dobře věděl, že právě ona to byla, kdo přivedl na výzkum první brigádníky, respektive brigádnice. Vdova Dobešová, taktéž řeznice v penzi, pracovala před lety celou sezónu na archeologickém výzkumu slovanského pohřebiště u Sušice, a pokládala se tudíž za jedničku ve svém oboru, znala všechno nejlépe a stále se odvolávala na praktiky profesora Pidricha, který onehdy výzkum vedl. I teď se obrátila na hlouček svých věrných, pět babek podobného stáří, svítících do krásného rána pestrobarevnými šátky, v obličeji, připomínajícím nakrojený měsíček, otevřela papulu a spustila: „Profesor Pidrich vždycky říkal, že plocha výzkumu se nejlépe skryje košťaty. Prostě se zametá a zametá a zametá, až se všechno vymete. Ale tady, tady nám dají lopaty jako nádeníkům,“ otřásla se nad představou, že by ji někdo mohl pokládat za nádeníka, tak mocně, že se celé mohutné sulcovité tělo rozklepalo. V hloučku babek to odbůjně zahučelo.

„To jde jenom v případě, že je sucho,“ vysvětloval trpělivě Míra. „Ale podívejte se sem, země je vlhká, tady pomůže jenom lopata,“ ukazoval před sebe na plochu, v níž řádil buldozer řízený zcela zmateným Jožkou Bedrnou. Jožka si připadal jako pilot dopravního letounu, naváděný mužem s terči na startovací dráhu. Petr Hnědko kolem stroje pobíhal a překřikoval burácející motor. Povely se jen sypaly.

Na začátku výzkumu je totiž třeba najít přesně hranici mezi ornicí a podložím. Když se skryje ornice a zůstane podloží, většinou jíl nebo spraš nažloutlé barvy, rýsují se v něm hroby jako výrazné tmavší obdélníky. Buldozerista musí pracovat jemnou rukou. Kdyby spustil lžíci stroje moc hluboko, rýpne do hrobů a poruší je, jako se tomu stalo předevčírem. Na druhé straně, kdyby skrýval příliš slabou vrstvu, neobjeví se nic. A ještě jeden háček má tahle práce. Jožka, jako každý buldozerista, je zvyklý jezdit sem a tam – dopředu dozadu, dopředu dozadu, stále stejný přímý pohyb. A ten chlapík v kostkované košili po něm chce manévry, které se spíš hodí do mototuristické zkoušky zručnosti. Nejdřív musel jet dopředu a radlicí skrývat zem, přičemž ten vousatý poděs lezl po čtyřech vedle mašiny a rukou mu ukazoval, zda má přitlačit, nebo naopak zvednout, a to nebylo všechno. Když dojel, nesměl couvat, tedy vlastně nesměl couvat přímo zpátky – protože by prý zničil odkryté hroby, ale musel zacouvat na stranu, na dosud neodkrytý terén. – Ten chlap si asi myslí, že řídím žigulíka, a ne tuhle těžkou pásovou příšeru…

„Musíme ještě chvilku počkat,“ rozhodl Jíra. „Až to buldozer dokončí, tak začistíme celou plochu. Musí se lesknout jako zrcadlo, jako taneční parket musí být čistá. Tak alespoň nepřehlédneme žádný hrob. Hlínu budeme odvážet na kolečku támhle na hromadu. Ale teď máte ještě tak půl hodiny pohov…“

„To je pracovní morálka,“ zvýšila hlas vdova Dobešová. „Já už chci kopat hroby. To za profesora Pidricha jsme…“

„… šli na hroby s krumpáčem, já vím,“ odsekl ji Míra. Vdova se zlostně ušklíbla, ale pak se svým vojštěm babek odkráčela na stráň, usedla v jejich středu do trávy a vytáhla svačinu, pořádný šráfanec suchého salámu a patku chleba. Kdo by si myslel, že při jídle přestala sdělovat kolegyním své poznatky z minulého výzkumu, byl by na omylu. Její hlas sem zdálky doléhal jako hučení zapnutého dynama.

Jíra s Mírou si hlasitě oddechli.

„Měli jim dát spíš ty košťata, metařům. Lopatou si ještě ublíží.“ Eda Hrášek Kulihrášek stál s Otíkem a Tondou v druhé řadě hned za lázničkovci, a řekl to dostatečně nahlas, aby ho slyšeli. „Už jsi, Toníku, někdy slyšel, že se jde na poklady s koštětem?“

„Někomu koště vyhovuje,“ hrál s ním Toník. „Třeba Hruškovi by koště moc slušelo. Vypadal by jako ježidědek.“

Otík se rozesmál a Kája Hruška se otočil, aby řekl nepřátelům něco nepříjemného. Jirka Láznička ho vzal za rameno. „Nech je, mají vzteká, že tu musí být s náma. Práce jim nevoní. Oni jsou spíš na duchy…“

Poznámka ťala do živého.

„Ty jsi něco prozradil?“ Eda se díval přísně na Otíka.

„Namouduši jsem nebreptal,“ dušoval se Otík.

„Tak jak to vědí?“ Tahle rozmluva už byla vedena šeptem. Otík pokrčil rameny a zadíval se na modravou střechu lesa nad protějším kopcem, jako by tam chtěl vyčíst odpověď na tuhle otázku.

Pravda je, že kulihráškovci tu dneska nebyli dobrovolně. Vedoucí Špolák šel do nemocnice na kontrolu a rezolutně odmítl nechat je v táboře samotné. To po včerejší zkušenosti. I když se kluci vrátili do tábora coby hrdinové, Mrož tušil zcela správně za jejich počínáním nějaká tajemná alotria, kterým je třeba přijít na kloub. Proto tu dnes hrdinové stáli s lopatami v rukách a škaredili se na celý svět. V duchu se viděli na výpravě k tajemným chodbám pod hradem Kotlíkem, a místo toho musí postávat a poslouchat výklad Jíry, který se rozhodl vyplnit čekání poučnou řečí na téma slovanská pohřebiště.

Usedli na navršenou hromadu čerstvé černé a vonící hlíny. Jana s Hankou pěkně vedle sebe a kousaly dohromady z jednoho zelenavého jablka. Nejdřív ukousla jedna, zašklíbila se a podala druhé. I ta se zašklíbila, a tak to šlo napořád. Ale nepovolily a vyhodily teprve ohryzek.

„Období s nejstarším slovanským osídlením našich zemí se odborně nazývá doba hradištní. To proto, že se v té době budovala velká obranná a mocenská centra, hradiště. A tuhle dobu hradištní dělíme na starší, střední a mladší. Zabírá dobu asi od roku 600 do roku 1200 našeho letopočtu…,“ hovořil nadšeně Jíra a přecházel před nimi jako profesor před stupínkem. Alespoň Otíkovi to tak připadalo. Vzpomněl si na školu a začal se nudit. Zašmátral tedy pod tričkem a vylovil svou nejoblíbenější knihu. Posunul se opatrně až za Edova záda a otevřel nažloutlé listy. Začínalo to jako pohádka…

„Dříve bývalo vidět v levé věži hradu Kotlíku překrásnou paní. V ruce držela veliký zlatý klíč a tím klíčem kynula kolemjdoucím lidem, aby šli blíž…“

„Starší doba hradištní znamenala vznik a existenci Sámovy říše, to už někteří znáte ze školy,“ pokračoval Jíra a Kája Hruška pečlivě zapisoval každé jeho slovo. Snad mu škola chyběla a chtěl se tedy Jírův projev večer naučit nazpaměť. „Střední doba hradištní je pak z větší části vyplněna velkým hospodářským a politickým vzestupem našich Slovanů a téměř stoletou existencí Velkomoravské říše. Mladší době hradištní se říkalo také doba knížecí. Do popředí politického vývoje se dostávaly Čechy, bylo dokončeno sjednocení českých kmenů a vznikl přemyslovský stát.“

Hanka vytáhla z igelitové tašky další zelené jablko, ukořistěné cestou, a nabídla Janě, ta se však odmítla do další pochoutky pustit. Hanka tedy jablko zahodila. Eda se natáhl do hlíny a pozoroval ptáky ve vysokém nebi a naslouchal řevu buldozeru. Otík hltal příběh překrásné paní…

„Posléze se skutečně odhodlal jeden muž a vstoupil za ní do hradu. Paní ho zavedla do sklepa, kde stály dvě velké bedny, podala mu klíč, ale nepromluvila. Významně držela prst na svých ústech, nabádajíc ho k mlčení…“ Velký zaklínač četl tak usilovně, že neslyšel pokračování Jírova výkladu.

„Vedle opevněných hradišť, kde sídlil kníže, vojenská družina a řemeslníci, existovaly i prosté vesnice a osady. Obyvatelé se zabývali hlavně zemědělstvím a zajišťovali obživu obyvatel hradiště. V dobách nebezpečí pak v hradišti nacházeli úkryt. Slované v téhle době uměli plno zajímavých věcí. Na hrnčířském kruhu vyráběli keramiku, na dnech jednotlivých nádob jsou už hrnčířské značky, něco jako podpis výrobce. Uměli také výborně zpracovávat železo na předměty denní potřeby i na zbraně, z drahých kovů vyráběli nádherné šperky zdobené granulací a filigránem…“

„Když muž bednu otevřel,“ pokračoval Otíkův příběh, „víko samo odskočilo a z nitra bedny vyskočil velký pes. Tu chlapík s úlekem vykřikl a v tom okamžiku byly obě bedny pryč a zvíře také. Překrásná paní s pláčem zmizela ve skále…“

Jíra si v zápalu svého výkladu ani nevšiml, že vdova Dobešová dosvačila a teď se k němu přibližuje ráznými kroky. Hovořil dál.

„Rituální zvyklosti Slovanů se mnohokrát změnily. Nejprve pohřbívali žárově v urnách a nad hroby někdy nasypávali i mohyly. Později, asi od 9. století, už mluvíme o kostrovém pohřbívání. Mrtvé ukládali v natažené poloze na zádech. Tahle změna vznikla šířením křesťanství…“

Vdova Dobešová se postavila s rukama v bok těsně vedle Jíry. Mládenec vedle ní připomínal trpaslíčka pod horským masívem. Otík rychle dočetl závěrečné věty pověsti…

„Od té doby hradu Kotlíku nechybí bílá paní, která se stále zjevuje. V jedné z dalších pověstí obcházejí hradem bílé paní rovnou dvě…“

No nazdar, pomyslel si Otík, dvě bílé paní, černý pes, zlatý klíč, duchové a poklad. Chlapec začínal tušit, že je při objevování pokladu čekají krušné chvíle.

„Já tedy nevím, jaké byly rituální zvyklosti Slovanů,“ nadýchla se vdova, „ale naší zvyklostí je na brigádě dělat, a ne lelkovat. Buď nám, pane archeolog, přidělíte nějakou práci, nebo jdeme domů…“

Jíra se nešťastně otočil na plochu výzkumu. Petr Hnědko byl se skrývkou prakticky hotov. Archeolog Buneš už dokonce na druhé straně začal šmejdit s lopatou.

„Vemte lopaty a jdem!“ zavelel, drsné velení na babky platilo. Popadly lopaty a hnaly se do práce, vdova s obličejem jako úplněk první…

Ten profesor Pidrich asi věděl, jak na ně, řekl si Jíra a začal předvádět dětem, jak začišťovat plochu připravenou pro výzkum…

Ruční začištění plochy výzkumu je věc celkem vzato nudná a dlouhá, dramatických událostí se při něm příliš nezažije. To včerejšek byl dramatičtější, protože večerkou, kterou vprostřed tábora u dohasínající hranice zahrál Petr Dolejš na svou novou harmoničku, události onoho dne ještě zdaleka nekončily.

Jenom první hvězdička na nebi zablikala, jenom se z prvního stanu ozvalo nesmělé oddychování prvého spáče, začaly se dít s červeným stanem, v němž bydleli Eda, Toník a Otík, podivné věci. Nejprve se uvolnil kolík nejblíže vchodu, při zemi se otevřela skulinka a tou se protáhla jako had černá, nepříliš velká postava. Zvěd Otík se vyplazil za svým tajným posláním. Plazit se musel, protože táborový oheň, vlastně jen skomírající hranička živená drobnými úlomky větví, přejížděla nepravidelnými záblesky okolí jako maják. Vedle majáku seděla stráž. Táborová hlídka, kterou jako první držel Pavel s Karlem. Zvěd Otík si nepřipouštěl, že musí obelstít dva vyplašené kamarády. Rozhodl se, že u ohně sedí dva po zuby ozbrojení Indiáni číhající na vhodný okamžik, kdy mu vletět do zad a skalpovat ho. Správný stopař se musí plížit jen po špičkách nohou a prstech na rukách, vlastně v jakémsi kliku. Tak to zvěd Otík čítal. Vzápětí zjistil, jak je taková věc obtížná. Ještě štěstí, napadlo ho, že za sebou nemusí zahlazovat stopy. V krajině, kde chodí ovce, pobíhají táborníci a dusá mocný Kybala, to není zapotřebí. Otík se vzdal indiánského způsobu plížení, docela obyčejně si lehl na zem a sunul se kolem stanu.

Červený stan kulihráškovců stál na levém křídle táborové podkovy. Tvořilo ji celkem deset stanů. Uprostřed dva stany velitelské, obývané Mírou a Jírou, druhý pak náčelníkem Mrožem, vpravo od náčelníka stál největší šedivý stan hospodářský, v němž provizorně bydlel Hnědko s Bunešem, sedm stanů zbývajících patřilo ostatním táborníkům. Sídlo nepřátel, brčálově zelené áčko pro tři spáče – Jirku Lázničku, Káju Hrušku a Petra Dolejše – jako z udělání zaujímalo postavení zcela na pravém křídle. Otík by mohl přeběhnout po tětivě luku z jednoho konce podkovy na druhý, přímo před sebe, ale to nešlo, protože vprostředku podkovy se tyčil vlajkový stožár a pod ním ohniště. Zvědovi zbývala jediná cesta, složitá a namáhavá. Musel zadem obejít všech devět stanů, aby vyposlechl plány nepřátel. Otík totiž nepochyboval, že právě v tomhle okamžiku, v momentě, kdy přiloží své zvědovské ucho k plátnu brčálového stanu, bude nepřítel kout pikle a spřádat své ďábelské plány. V indiánkách to bylo vždycky takhle perfektně načasované.

Plížení vlhkou trávou není nic příjemného. Černé tepláky, neboť zvěd se přizpůsobil svému poslání a půjčil si od Toníka příliš velké, zato však černé ustrojení, byly v okamžení navlhlé a nepříjemně studené. Zvědovi se stalo to, co se zvědům v knížkách nestává. Pochopil, že má-li úkol zdárně dokončit, bude muset na okamžik opustit trasu plížení a odběhnout hluboko do tmy. Jenom na chviličku, hned bude zpátky. Tedy se zvedl a nedbal indiánské hlídky. Pelášil k nejbližšímu stromku.

Jedině tak se mohlo stát, že nedošlo k příhodě v indiánských knížkách neobvyklé, totiž k takzvané srážce zvědů. Malý tábůrek se tuto noc stal přímo jejich rejdištěm. Z brčálově zeleného stanu vyrazil před okamžikem další přízrak, Kája Hruška, a pokud se Otík plížil zleva doprava, bral to špeh Kája obráceně. Svou roli neprožíval zdaleka tak opravdově jako jeho protějšek. Prostě v předklonu pelášil kolem stanů. K červenému přístřeší kulihráškovců dorazil v okamžiku, kdy se spokojený Otík vrátil a plazil se udatně dál.

Nutno přiznat, že zvěd Otík se nedozvěděl zhola nic. Lázničkovci očekávali návrat svého muže v ponurém tichu a zvědovi se zdálo, že slyší Petra oddechovat ze spánku spravedlivých. Nebo je to finta… Vědí o něm a schválně nic neříkají. Musí počkat.

Kája dopadl o něco lépe.

„Myslíš, že ta babka je vážně duch Mrtvého lesa?“ ptal se ze spacáku Toník. Kája rozeznal, že se Eda Hrášek otáčí na bok. Chvilku bylo ticho, a pak odpověděl. „Ať je nebo není, duchové nás poslouchají, to je jednou jistá věc.“

Zajímavý rozhovor by zřejmě pokračoval, kdyby nedošlo k události, která oba zvědy řádně vyplašila. Nejdříve temnou krajinu a vrchlíky stanů olízl kužel reflektorů, pak se ozval motor pomalu jedoucího vozu a už se dva světelné body propalovaly tmou. Mikrobus archeologů. Docela na něj zapomněli. Káju s Otíkem napadla stejná věc. Na útěk je pozdě. Mohou se zachránit jedině tak, že se přimáčknou k zemi, nebudou se hýbat a vyčkají věcí příštích.

Naštěstí pro zvědy si páni archeologové uvědomili, že tábor už bude spát, a Hnědko na kopečku před táborem vypnul motor a nechal svítit jenom klopená světla. Mikrobus dojel na loučku před temnou masou Kubalova statku a zastavil. Ale co to, z vozu vystoupili tři muži. Hnědko s Bunešem, to je v pořádku, ti přece vezli zraněnou do nemocnice a zřejmě se potom zastavili na večeři v jednom z hotelů v Horních Horách. Ale co ten třetí?

Žádná nová záhada. Hnědko s Bunešem na zpáteční cestě, asi dva kilometry před Dolními Horami, potkali na lesní cestě unaveného muže, který tu šněroval s papírem v ruce dlouhou míli. A Hnědko ho také hned poznal. Stavební technik z Horních Hor Valoun.

„Jdu mu dát výměr, že nesmí ten záchůdek postavit,“ vysvětloval.

„A proč jdete v noci?“

„Protože už bude spát. Netuší, že přijdu v noci. Jinak by se na mě připravil. Od něj může člověk čekat všelicos,“ vysvětloval Valoun a z jeho hlasu byl cítit nesmírný respekt před strašlivým mužem Kybalou. „Slyšeli jste, že v noci světélkuje?“

„Ale to je hloupost. To nejde,“ řekl Buneš. „Vy jste ho viděl?“

„Neviděl, ale říká seto…“

„Ono se toho napovídá,“ řekl Hnědko. Reflektory už zachytily první šešulky táborových stanů. Rychle vypnul motor. „A jak se dostanete zpátky?“

„Mám tu auto,“ řekl Valoun, ale pak smutně dodal: „Pokud mi ho ovšem ten rabiját nevyhodil zatím do povětří…“

Jeho nejhorší obavy se však nesplnily. Sotva Hnědko zahnul ke statku, zahlédli, že gaz dosud smutně spočívá ve falešné louži, jako by tu stál odjakživa…

Rozloučili se. Archeologové odešli ke svému stanu a stavební technik Valoun osaměl vprostřed cesty. Stál tu jak hruška v širém poli a v ruce svíral list papíru. Nesmírně důležitý papír. Národní výbor, jmenovitě stavební technik Valoun, v něm přísně zakazoval občanu J. Kybalovi postavit si cokoli mimo obvodové zdi svého domu.

Stavební technik došel opatrnými kroky až k přízemnímu oknu statku. Nahlédl dovnitř. Tma tmoucí. Poodešel k bráně a napínáčkem připíchl zákaz do dřeva. Zamnul si ruce. Ten bude řvát, ten se bude zítra rozčilovat. Ale aťsi. Spravedlnosti musí být učiněno zadost…

Nejtěžší část úkolu měl za sebou. Zbývalo jen nasednout do vozu, rezervními klíčky nastartovat, odjet, vrátit se domů a radovat se z potupy, která stihla odbojného občana Kybalu.

Vzal za kliku a užuž chtěl otevřít, když uvnitř postřehl jakýsi pohyb. Uskočil na stranu. Tedy ještě není patáliím konec. Kybala se zřejmě schoval uvnitř vozu a hlídá, aby Valoun nemohl odjet. Stavební technik se rozhodl, že bude statečný. Prudce rozevřel dvířka a strnul. Vnitřek vozu už dávno nepřipomínal interiér slušného auta. Devět kachen a čtyři slepice, které sem Kybala na noc umístil, změnily bleskově koženková sedadla a podlážky v neuklízený kurník. Drůbež probuzená ze spánku a vylekaná hlukem se dala do křiku. Valoun si připadal jako šéf drůbežárny, do níž vrazil vlk. Zaklel tak mocně, že probudil polovinu tábora. Kolem stanů začaly poletovat světelné paprsky baterek, ozvaly se hlasy.

Než se všechno vysvětlilo, uplynula dlouhá půlhodina, během níž se podařilo oběma zvědům proklouznout zpátky do svých mateřských stanů.

Jediný, kdo se neprobudil, byl sám strůjce kurníkového efektu Kybala. Můžeme však prozradit, že se usmíval ze spánku ještě v okamžiku, když Valoun s proklínáním opouštěl údolí…

Nad výzkumným pláckem leželo kutilské ticho. Ne nadarmo občas přirovnávají archeology k „tichým bláznům“, potažmo rybářům, neboť i archeolog sedí, hřaduje v hlíně a klidnými, opatrnými pohyby a drobnými nástroji se propracovává ke zlaté rybce. Aby ji dostal, musí nachytat a zase vypustit spoustu běliček a podměrečných kousků. Musí mít trpělivost a profesionální nadšení. Dvě posledně jmenované vlastnosti táborníkům chyběly. Hodinu a půl dokázali pečlivě čistit skrytý obraz výzkumu a pak je nádeničina přestala bavit. Posedali na travnatou mez nedaleko cesty, která v rozptýleném světle podmračeného nebe svítila barvou lví kůže. A bavili se. Jíra s Mírou, stejně jako oba graduovaní archeologové, jim nechávali plnou volnost. Děti tu nebyly v pravém smyslu slova na brigádě, a Jíra s Mírou se radovali, že nechají v klidu pracovat je.

Kulihráška zaujala scénka, která se odehrávala o pár metrů dál, na ploše výzkumu, kde teď pracovalo jenom pět babek a čtyři archeologové. Už před necelou hodinkou to vypadalo na vzpouru. Babky, vedené vdovou Dobešovou, se dostavily k Hnědkovi a žádaly, aby jim přidělil hroby. Petr neměl čas, právě si na papír črtal schematický plánek pohřebiště. Babky brebentily a brebentily, takže jim nakonec přidělil tři hroby, respektive tři tmavší obdélníky, o nichž předpokládal, že to nebude žádná sláva. Ještě neměl plánek ani zdaleka hotový, když se ozval pronikavý křik vdovy Dobešové.

„Vampýr, lidičky, já jsem našla vampýra, pojďte sem honem všichni, ať o to nepřijdete, to se hned tak nevidí…“

„Co je to vampýr?“ polekala se Jana, neboť za podezřelým slovem tušila cosi příšerného. Jirka Láznička se podíval na Edu, a pak oba sklopili oči. Nechtěli přiznat, že nevědí.

„Jdem se tam podívat,“ vyskočil Eda a hnal se k čerstvě odkrytému hrobů.

Babka Dobešová ve své tělnaté nádheře trůnila obklopena svými věrnými nad zjevem, doopravdy podivným. V době neskutečně krátké se jí podařilo odkrýt hořejší část hrobu, vlastně místo, kde by se měla objevit lebka. Dobešová kopala motyčkou, pak přešla na škrabku a škrabala a škrabala, ale nikde nic, stále jen černočerná hlína. Když šel před půlhodinkou kolem Buneš, zavolala na něj: „Pojďte se podívat, tenhle mrtvý snad nemá hlavu…“

Buneš jí doporučil, aby pátrala dál. Dobešová tedy zaryla více ke středu hrobu a skutečně narazila na kost. Zručně, protože jakýsi punc archeologického pracovníka při výzkumech profesora Pidricha v Rohově přec jen získala, odkrývala kost po kosti a teď tu před ní v syrové zemi prokazatelně ležela vrchní část hrudního koše s klíčními kostmi a krčními obratli. Hlava nikde.

„Je to vampýr, lidičky, já našla vampýra,“ opakovala okouzleně, jako kdyby nešťastné pozůstatky pradávno zemřelého Slovana byly to nejkrásnější, co ji v životě mohlo potkat. „A profesor Pidrich si tolik přál najít vampýra, a nikde nic, teprve já, to já ho našla,“ mlela dokola a trojitá brada se jí třásla svatým nadšením.

„Tetičko,“ oslovil ji Petr Hnědko a přiklekl k hrobu. „Víte vůbec, co je to vampýr?“

„Tak především nejsem vaše tetička. To by si profesor Pidrich ke svým spolupracovníkům nikdy nedovolil, mladíku,“ zpražila ho. „A o vampýrech vím všechno. Jsou to upíři neboli duchové zemřelých. V noci vstávají z hrobů a vysávají krev živým lidem. Někdy se taky mění v netopýry…“

„To je hrůza,“ vyjekla Jana a přitiskla se k Haně.

„Zbytečně strašíte děti, ale v jednom máte pravdu,“ vysvětloval Petr a všichni ztichli, aby se dozvěděli, jak to s vampýry vlastně je.

„Staří Slované skálopevně věřili, že vampýři škodí živým lidem na zdraví a majetku. Dokonce se jich báli, a tak se jim snažili po smrti všemožně zabránit v tom, aby mohli opustit hrob. Nejčastěji to dělali tak, že mrtvolu v hrobě zatížili kameny. Položili jim je na hlavu, na ruce, na nohy nad koleny a na hruď. Někdy to dělali taky tak, že mrtvého položili do hrobu obráceně, obličejem dolů, protože se báli jeho zlého pohledu a snažili se zabránit duši, aby ústy vystoupila z těla. Ovšem je pravda, že někdy mrtvému oddělili hlavu a tu mu uložili buď do klína, nebo ji pohřbili zvlášť…“

Tak tohle už Jana s Hanou nemohly poslouchat. Obě se zvedly a odešly zpátky na travnatou mez ke kopretinám a pampeliškám.

„A co říkám jiného,“ bránila se Dobešová. „Tahle kostra nemá hlavu. To znamená, že je to vampýr. Budu kopat dál. Já vám povídám, že lebku najdu v klíně. Chcete se vsadit?“

Kluci se tázavě podívali na Hnědka. Zdálo se jim, že váhá. Nakonec bude mít vdova pravdu.

„Možné je všechno,“ ustupoval archeolog. Klekl si k hrobu a pozorně si prohlížel zbylé krční obratle. „Vypadá to, že lebka byla odseknuta, tady je přepůlený obratel. Počkejte, já ten hrob dodělám sám…“

Ale to se se zlou potázal. Babka bránila svůj nález zuby nehty.

„Ahá, to by se vám chtělo, vystrnadit mě od mého vampýra. Najděte si svého.“ A nedala si říci. Hnědko nakonec svolil. A tak pro vdovu Dobešovou nastal jeden z nejslavnějších dní. Za asistence čtyř odborných pracovníků, čtyř babek, které o její slávě objevitelské a vědeckém věhlasu jistě záhy rozkřiknou neuvěřitelné historky po celých Horních Horách, a navíc celého pionýrského tábora odkrývala hrob děsného vampýra. Musel to být pořádný zloduch. Rozměry jeho hrudníku o tom svědčily dokonale. Zatímco babka hrabala a kopala a ryla a odháněla všechny pilné ruce, které se chtěly na její slávě přiživit, vykládal Hnědko pozorným posluchačům dál.

„Do historických dob se uchovalo i probíjení vampýrů kůlem, ucpávání úst hlínou, kamenem nebo železem…“

„A jak na to přišli, že je to vampýr?“ Kája Hruška měl oči navrch hlavy a jeho všudypřítomný notýsek se pokrýval řádkami úhledného rukopisu.

„To muselo být hrozně složité,“ přiznal Petr. Zatímco hovořil, babka Dobešová pracovala jako automat, ruce se jí jenjen kmitaly.

„Někdy se Slované domnívali už za života nějakého nešťastníka, že je to vampýr. Většinou proto, že se od ostatních nějak lišil. Třeba koktal nebo od narození kulhal. A bylo to. Na jiné ‚vampýry‘ se zase přišlo teprve po smrti. Třeba v den jeho pohřbu moc pršelo, nebo vypukl požár nebo někomu chcípla kráva. A ejhle, kdo za to mohl? Ten mrtvý. Vampýr. Už nám začíná škodit, rozhodli se a taky mu to hned zatrhli, aby se to nemohlo opakovat. Třeba mu…“

Kluci sice poslouchali jako nikdy, ale nebylo jim přáno doposlechnout výklad o vampýrech až do samého konce. Babka u hrobu začala znovu křičet.

„Koukejte se, mám lebku, narazila jsem na lebku, má ji na břiše…,“ a nožem opatrně odstraňovala kousky hlíny z oblého světlého předmětu.

„Počkejte, já sám,“ nevydržel už Hnědko, poklekl nad hrob a zkušenými pohyby začal odkrývat předmět.

„Žádná lebka, je to kámen. Ale asi máte pravdu, bude to vampýr, protože kostra je zatížená velkým kamenem… Našli jsme vampýra. To je skutečně nález,“ radoval se Petr.

„Počkat, počkat. Jak to, našli jsme,“ čílila se vdova. „Kdo ho našel? Snad vy? Nikoliv, vážený, já jsem ho našla, a jestli se jednou dostane do muzea, musí se jmenovat po mně. Jako se hory a jezera a hvězdy nazývají po svým objeviteli. Tenhle vampýr se bude jmenovat vampýr vdovy Anastázie Dobešové, jasný?“

Hnědko ji neposlouchal.

„Paní Dobešová, teď vám přiděluji jiný hrob, tohle si doděláme sami. Půjdete na čtrnáctku,“ zalovil hrotem tužky v plánku s očíslovanými hroby a pak jí ukázal na druhý konec výzkumu, téměř u cesty.

„Já jdu,“ prskla po něm vdova, „ale o vědecké vavříny a prvenství mě neošidíte. Je tu příliš mnoho svědků…“

Svědkové tedy v následujících minutách, a pravda, protáhlo se to na dvě hodiny, sledovali koncert Hnědkových rukou. Pomalu, ale jistě odkryl vampýra v celé jeho hrůzné kráse.

Kostra ležela na zádech, lebku s obnaženými zuby svírala urputně mezi pokrčenými koleny. Na prsou, na břiše, na stehenních a loketních kostech ležel mnohakilový balvan, důkaz toho, že se nešťastný vampýr skutečně nikdy nedostal z hrobu ven a nemohl škodit svým bližním.

Stáli nad ním v úžasu a v očích se zrcadlily perličky bázně před neznámým a nepochopitelným. Marně lákali obě děvčata, aby se šla na poklad podívat. Ani nápad. Zůstala sedět na mezi a šeptala si o té hrozné věci.

„Tak, pánové, kdo našel první poklad? Vy, anebo my?“ zeptal se Jirka Láznička. Po pravdě řečeno, tak trochu to na nepřátele zkoušel. Tušil, že mu tenhle argument nespolknou.

„Já jsem ho našla,“ křičela babka Dobešová z hlinitého plácku.

„To je fakt, našla ho paní Dobešová,“ řekl Eda a ušklíbl se ošklivě na svého protivníka. „Za prvé to není žádný poklad. Za druhé jste ho nenašli vy. Byli jsme tu stejně jako vy všichni, takže sázka pokračuje. Stejně to máte předem prohraný, viď, Otíku,“ požádal o pomoc benjamínka, který míval vždy v zásobě dostatek všelijakých mírně urážlivých prohlášení. Ale Otík se tentokrát velkého Edy nezastal. Seděl v podřepu na bobku a tvářil se jako zelené jablíčko na stromě.

„Kluci, mě strašně bolí břicho,“ oznámil a skrčil se ještě víc.

„Mě taky,“ špitla Jana.

Jeden po druhém se chytali za břicho, podřepávali a dívali se po sobě.

„Hanko, já mám strach,“ řekla Jana. x „Pánové, co jsme to snědli?“ zeptal se polohlasně Jirka.

„Snědli, snědli,“ stěžoval si Otík a vodovýma očima se díval na nebe, jako by ho viděl prvně v životě. „Nic jsme nesnědli. Za to může on…“

„Kdo za to může?“ zeptal se Eda.

„No přece on, vampýr…“

Obešla je hrůza.

KAPITOLA VIII

LOV NA POKLAD

Ráno se nevyspalo do růžová. Zdálo se, že zase honem vklouzne pod peřinu šedavých mlžných mráčků, které slibovaly mrholení a vytrvalé záclony drobounkého deště. Voda zakalila svět. Bylo ji cítit z vlhkého vzduchu, jemnými kapénkami přebarvila listí i jehličky stromů došediva, střecha Kybalova statku se jinovatkově leskla a plátěné stěny stanů tábůrku se pod její vahou prohnuly, ztěžkly a nevlídně studily.

Otík se nevyspal dorůžova. Povystrčil jedno oko ze spacího pytle rovnou do škvíry stanového vchodu a zdálo se, že zase honem vklouzne zpět do zadýchané a vyhřáté jeskyňky mezi kamarády. Jenomže co by si snad mohlo dovolit ráno, to už si vůbec nemohl dovolit Otík, známý Zaklínač, zvěd a špión. Otík měl totiž nové poslání. V duchu si k řadě již získaných titulů přidal další – Velký pokušitel.

Velký pokušitel tedy vylezl před stan a rozhlédl se spícím údolím. Hrad Kotlík se tyčil vpředu jako učitel za katedrou a pod ním se hrbily tisíce pilných žáčků, smrků, jedlí a borovic. Brr, škola, už se nám to blíží, pomyslel si Otík a opatrně si osahal břicho pod teplákovou bundou. Měl k tomu dva dobré důvody. Před okamžikem se mu dozdál sen.

Šel sám Mrtvým lesem na schůzku s duchem. Na zádech nesl velký prázdný pytel, zřejmě na peníze. Najednou se rozhrnuly kosmaté větve a před ním stál černý kůň a na něm seděl Jiří Láznička, ďábelsky se šklíbil a v ruce držel pistoli. „Poklad bude náš, přineseš ho rovnou mně, rozumíš?“ Otík napřáhl ruku a dosáhl tak vysoko, že zakryl ústí neblahé hlavně. Jiří Láznička cosi vykřikl a stiskl spoušť. V dlani se objevila díra veliká jak pětikoruna, a tou Otík viděl, jak se Láznička chechtá. Druhý zásah dostal do břicha. A to ho probudilo.

Pokušitel nebyl zrovna největší vykladač snů, ale tolik si domyslel, že koně ve snu viděti musí znamenat štěstí. Koně přece nosí podkovy a podkova je věc veskrze šťastná. Sen tudíž musel znamenat něco příznivého. Navíc zjistil, že průstřel břicha nezanechal pod teplákovou bundou žádné stopy. Nu a konečně zjistil i to, že už ho nebolí břicho jako včera.

Zadíval se k táborovému ohni pod stožárem. Skomírala tu dvě ohořelá polínka, a nikde nikdo. Vzpomněl si, že poslední hlídku měly mít Jana s Hanou, a hned mu bylo jasné, že holky se utekly schovat před vlezlým vlhkem a chladem do stanů. Zvedl zelený sešit, který se válel v mokré trávě. Nadpis zněl: Můj deník, a pod tím bylo připsáno hrozné varování: Kdo mi deník ukradne, tomu ruka upadne.

Ze začernalého komína Kybalova statku se táhl obláček hnědého kouře, vítr v něm dělal kudrlinky a ty odplouvaly zvlněným mořem vzduchu k Horním Horám. Znamenalo to, že Otíkova oběť už je vzhůru a vaří si ranní nápoj, kterému Kybala říkal čaj, jenž však s tímto tradičním nápojem neměl krom barvy společného pranic. Sestával z devatera lučních bylin a nelibě zapáchal. Kybala tvrdil, že je v něm síla země.

Otík myslel na své poslání. A při té příležitosti si vzpomněl, jak bylo včera všem zle. Po tom všeobecném břichabolu vedoucí Špolák usoudil, že strava dodávaná z hotelu Horal není pro děti vhodná. „Kdo ví,“ pronesl dokonce černou myšlenku, „jestli v tom nemá prsty mistr Ahá. To kvůli tomu výzkumu. To by mu bylo podobné. Tam já už děti nepustím. Dopoledne vyhlašuji generální úklid tábora, odpoledne organizované volno.“

Lázničkovci se netvářili nadšeně. Program znamenal, že se nedostanou na výzkum a nenajdou tudíž žádný poklad. Hrozba, že budou kulihráškovcům sloužit do roztrhání těla, ležela teď nebezpečně blízko.

Kulihráškovci se radovali. Odpolední organizované volno slibovalo, že se jim podaří pokračovat v plánu.

„Musíme sehnat černého psa,“ rozhodl Eda, když večer seděli za stanem a kuli plány. „Černého psa strašně nutně potřebujeme. Vzpomeňte si na pověsti. Všude je černý pes a ještě zlatý klíč. To jsou klíče k pokladu, kdyby selhal duch.“

„A kde ho vemem?“ ptal se Otík.

„To je přece jasný. Široko daleko má černého psa jedině pan Kybala. Má přece Blaha,“ vyslovil smělou myšlenku Toník. „Musíme si ho vypůjčit.“

Zamysleli se nad tím. Představa, že by jim pirát zapůjčil svého nejvěrnějšího druha, nepřipadala v úvahu.

„Pan Kybala by nám klidně půjčil i dvacet korun,“ začal Otík, pro něhož dvacetikoruna představovala malé jmění, „ale Blaha nepůjčí.“

„Dobrovolně ne…,“ napověděl Toník a lstivě se usmál. Eda vážně pokýval hlavou.

„Půjčí nám ho bez mučení, protože o tom nebude vědět. Musíme ho odlákat,“ konstatoval Eda.

„A kdo to udělá?“ zeptal se Otík.

Eda se rozhlédl po svých věrných. Toník i Otík se snažili vypadat co nejnenápadněji. Chvíli pozoroval Toníka a pak se zadíval na Otu.

„Budeš to ty.“

„Já? Proč zase já?“

„Protože jsi z nás nejvýmluvnější, ty dovedeš pana Kybalu umluvit. Ale musíme ho nachytat na něco jistého. Přemýšlejte,“ rozkázal Eda.

„Už to mám,“ vykřikl Toník, protože Toníka vždycky napadaly dobré plány. A také jim to zatepla řekl. Při tomhle sezení pak padlo rozhodnutí, že Otík odláká pana Kybalu, Toník s Edou si „vypůjčí“ Blaha a starý klíč a provedou pokus ve zlaté chodbě pod Kotlíkem.

Vlhkou trávou se Otík přišoural k vratům do statku. Potřebuje zjistit, zda je pan Kybala na dvoře. Vrata byla zavřená, a kdyby křičel, vzbudil by celý tábor. Pod vraty zela škvíra široká poctivé čtyři centimetry. Kdyby si Otík, lehl na zem a položil hlavu do bláta, mohl by zahlédnout, co se děje uvnitř království, ovšem zcela jistě by se zamazal. Bez obětí by nebylo pokroku, jak říká učitel fyziky Houška.

Lehl si tedy na zem, tvář položil do studeného bahýnka a čekal, že bude odměněn zdařilým výhledem. Spodní, prohnilý trámek vrat však zakrýval vše, co bylo vyšší než třicet centimetrů. Otík viděl celé jenom slepice hemejřící se dvorem, z psa Blaha zahlédl jen neklidně pobíhající nohy. Trochu se natočil, ano, už vidí schůdky k vchodu do obytné části statku, a tyhle holínky nemohou patřit nikomu jinému než panu Kybalovi.

„Haló, pane Kybala,“ zasípěl Otík škvírou pod vraty. Blah se ihned rozštěkal a holínky se posunuly směrem k němu.

„Ty něco hledáš?“ Kybala stál rozkročen v otevřených vratech.

„Já jsem přišel za vámi.“

„Ty jsi chtěl podlézt vrata?“

„Ne, já se jen skrývám, ono je to dost tajné.“

„No tak pojď dál,“ ustoupil Kybala a nechal Otíka projít na zápraží. „A sedni si. Víš, já nemůžu spát. Já musím pořád přemýšlet o tom stavebním technikovi. Podívej, co mi lípnul v noci na vrata,“ vstrčil mu do ruky ušmudlaný papír se zákazem stavby.

„Proto jsem tady,“ usmíval se kluk. Chápal, že na jeho výmluvnosti teď spočívá celý plán. „Já jsem totiž dostal nápad.“

Otík uháněl do tábora oznámit kulihráškovcům, že to asi vyjde… Bude panu Kybalovi pomáhat kout pomstu. A tak ho zabaví.

A také to vyšlo, alespoň zkraje.

Dopoledne ve znamení velkého úklidu proběhlo bez větších událostí. Lázničkovci s kulihráškovci vyhlásili zdánlivé příměří a rukou nerozdílnou tahali větve k táborovému ohni, kopali jámu na odpadky, nosili vodu, škrábali brambory, prášili spací pytle, vypínali stany a rovnali zásoby v hospodářském stanu. Eda, Toník a Otík však stále drželi hlavy pohromadě, upřesňovali plán a co chvíli pohlédli k nedalekému statku, z jehož dvora se ozývaly podezřelé zvuky.

Na poledne vítr vymetl oblohu tak dokonale, že by se na její modré hladině dalo bruslit, takže sluníčko už nemělo proč nesvítit naplno.

„Odpoledne se půjdete koupat,“ rozhodl vedoucí Mrož, spokojený s tím, že všichni pilně a pečlivě pracovali. „Hurá,“ křičeli kluci i holky, jenom kulihráškovská trojice nekřičela a nejásala a nezvedala ruce do výšky na znamení radosti.

„Říkal jste, že bude organizované volno,“ upozorňoval Eda Hrášek.

„A taky že ano. Organizované volno vypukne u rybníka. Odvede vás tam Jíra s Mírou.“

„Jenže já slíbil panu Kybalovi, že mu pomůžu napsat dopis sestře,“ namítl Otík.

„Ty ho tak vytrhneš, se svým pravopisem.“

„Já budu psát opatrně, jako kdyby to byla písemka, já si dám záležet…“

„No, když se nechceš koupat, tvoje věc,“ mávl rukou vedoucí. „Alespoň tě budu mít pod dohledem. Já tu zůstanu taky.“

„My chceme taky zůstat pod dohledem,“ Eda s Toníkem se hlásili jako ve škole. „My chceme jít na houby, aby byla dobrá večeře…“

„Tak si tu zůstaňte. Ale bez hub se mi zpátky nevrátíte, to vám povídám,“ rozhodl Mrož. A tak se také stalo…

Vchod do zlaté chodby nevypadal vábně.

Pokud byste v celém Mrtvém lese chtěli najít místo nejstrašidelnější, nejtajuplnější a nejméně přívětivé, museli byste zvolit právě tohle. Toník ztratil řeč a Eda se levačkou prohrabával ve vlasech, zatímco v pravé ruce držel vodítko s černým Blahem. I pes, rozdováděný tím, že se konečné dostal od potupného řetězu a podíval se trochu do světa, najednou ztichl, sedl si k Edovým nohám a zarputile zíral do černého otvoru mezi kmínky suchých stromů. Co chvíli zdvihal hlavu k nebi, jako by se chtěl přesvědčit, že je dosud na tomto světě, a ne někde v psím pekle, zdálo se, že začne výt, aby se přidal k větru v korunách mrtvých stromů. Odvaha celé trojice se vytrácela jako pramínek ve vyschlém písku.

„Proč vlastně potřebujeme Blaha?“ Toník se přizpůsobil náladě okolí a pro jistotu šeptal, snad aby ho nezaslechli duchové a víly bezesporu obývající tato pustá místa.

„Protože je to v pověsti. Černého psa a klíč potřebujeme, abysme to vyzkoušeli. Zavedem ho dovnitř, hluboko a daleko, a dáme mu do huby klíč. Pak se uvidí. Třeba nás dovede k pokladu. Nebo taky třeba ucítí toho druhého psa. Psi mají fantastický čich. Máš baterku?“

Baterka ležela ukryta na spodku houbařského košíku. Nikdo nesměl vidět, že jdou na houby se svítilnou. To by jim neprošlo. Kluci pečlivě schovali při obědě – ač s těžkým srdcem, zvláště Otík – své porce sekané, aby měli lákadlo pro Blaha. Otík zmizel první, a teprve když Toník s Edou zahlédli, že s ním Kybala odchází pěšinou za statkem k Húšťavce, vyrazili s voňavým soustem pro Blaha. Ukořistit psisko jim nedalo velkou práci. Blah, decimován Kybalovými pokusy učinit z něj vegetariána, chňapl po plátku sekané a spolkl ho jako malinu. Za dalšími plátky by šel světa kraj. Eda mu nasadil improvizované vodítko z provazu a už se vytratili dírou v plotu kolem potůčku v místech, kam nebylo vidět z tábora ani od Húšťavky.

Toník opatrně popošel k ústí chodby a posvítil dovnitř. Světlo baterky očím zvyklým na sluneční svit připadalo nepatrné. Ale přece, jak kužel olizoval stěny chodby obložené vlhkým kamením, leskly a třpytily se v něm krůpěje stékající vody jako drahokamy v pohádkovém království. Toník se naklonil a vstrčil do chodby hlavu. Kapičky pleskaly do mokré, hlinité podlahy tajemnou melodií. Eda potáhl Blahovi za vodítko, ale psisku se zřejmě nechtělo vstávat.

„Hybaj dovnitř!“

Blah neochotně popošel k tmavému otvoru, na krajíčku se zastavil, přešlápl, otočil hlavu k lesu a pak vběhl dovnitř. Kluci za ním.

Po padesáti metrech roviny začala podzemní chodba zvolna stoupat. Blah kráčel odhodlaně. Nezapomínejme, že černé psisko si za léta u boudy navyklo chodit dokolečka tak, jak dovoloval řetěz, a rovná chůze vpřed byla pro ně požitkem. To kluci na tom byli hůře. Tušení tajemných záhad jim svazovalo nohy, čím více se vzdalovali od světlého oválu vchodu do chodby. Toník natáhl ruku a uchopil Edu za rameno. Šli teď přimáčknuti jeden na druhého, jako by si tím dotykem chtěli dodat odvahu. Ticho jim bušilo v uších, a jak postupovali hlouběji do nitra chodby, obléval je citelný chlad. Toník rozsvítil baterku a v kuželu jejího světla se kmitala světlejší šešulka na špičce Blahova ocasu jako lampička permoníka, který je měl zavést ke svým pokladům. Pes najednou sklonil hlavu a čichal v zavlhlé hlíně dna chodby.

„Hele, už ho cítí,“ strčil Eda ramenem do kamaráda.

„Koho?“

„No přece jeho, černého psa se zlatým klíčem. Musíme mu dát taky klíč, aby se poznali…“ Eda vytáhl z kapsy velký klíč zdobící donedávna stěnu Kybalovy kůlny. I ten si kluci půjčili, když odváděli Blaha.

„Musí ho mít v zubech.“

„To chci vidět,“ Toník se tvářil skepticky.

„Blahu, počkej!“

Pes se zastavil, permoník držel lucernu klidně nad zemí. Kluci si klekli k němu a Toník drbal psisko za ušima.

„No ták, hodný pejsek, vezme si tohle do pusinky, ták…“

Pokud podobné domluvy platily na pokojové psíčky, Blah byl mezi psy drsný zálesák a na lichotky a mazlení si nikdy nezvykl. Frkal, prskal a odvracel čumák před klíčem, který se mu Eda snažil vsunout mezi zažloutlé tesáky. Jeho oči, jiskřící ve svitu baterky, jasně říkaly: To je ale hloupá hra, nemůžete si vymyslet něco jiného?

„To je moc dobrý klíč, je skoro jako kost, lepší jsem v životě neviděl.“ Eda si ke klíči čichal a mhouřil oči, aby Blah poznal, co je to za dobrotu.

Toník zavřel oči, jako kdyby musel kousnout do mrtvé žáby, a pak ukázkově předvedl, jak má Blah držet klíč v mordě.

Blaha to nebavilo. Dřepl si na bobek a zadní nohou se prudce drbal v kožichu na krku. Trhněte si nohou, myslel si.

„Je to hloupé zvíře, musíme ho přinutit,“ Eda vytrhl klíč z Toníkovy pusy. „Podrž mi ho!“

Tonda objal Blaha kolem krku a oběma rukama ho uchopil za hlavu. Kluci neměli naději na úspěch. Když se pes zařekne, že nebude ochutnávat klíč, tak ho nepřinutíte. Kroutil hlavou, škubal se, a za chviličku začal dokonce výhružně vrčet, takže Toník povolil sevření. Blah vyskočil na všechny čtyři, divoce zaštěkal a vyrazil kupředu. Permoníček na jeho ocásku se zoufale zatřepotal chodbou a zmizel v zákrutu.

„Rychle za ním, nebo nám zdrhne!“

Ať kluci utíkali sebevíc, psímu běhu nestačili. Chodba začala stoupat o poznání prudčeji. Dusot kroků se rozléhal prostorou, plnil chodbu strašidelnými zvuky podkreslovanými hlasitým řevem Blaha kdesi vpředu. Světelný paprsek narážel do slizkých stěn.

Náhle přišla křižovatka, spíš podzemní rozcestí. Jedna chodba se zalomila v ostrém úhlu vpravo, druhá sice stoupala, ale dodržovala přímý směr. Toník svíral baterku tříbuřtovku zpocenými dlaněmi a klusal první, kakofonie podzemních zvuků ho ohlušovala natolik, že neslyšel kamaráda, který se na křižovatce zastavil a křičel ze všech sil.

„Toníkúúúú, neblbni! Musíme vpravo, slyším Blahááááá!“

Eda stál na rozcestí jako socha neštěstí. Rád by kamaráda zastavil, je přece hloupost utíkat rovně, pes štěká odjinud…

„Blaháá,“ odpověděla podzemní ozvěna, která, jak známo, je ještě poťouchlejší než ozvěna nadzemní.

Nemůže přece zůstat stát uprostřed tmy na rozcestí, bez přítele, bez světla, bez naděje. Edu posedla černá zlost. Ten Tonda snad ohluchl. Vyrazil za ním, trapoval kupředu s rukama rozpaženýma po jestřábím způsobu, to aby se mohl konečky obolavělých prstů dotýkat hrbolků zavlhlých stěn. Dorazil k zákrutě. Chodba se najednou stáčela v pravém úhlu vlevo. Obletěl roh a zdálo se mu, že zahlédl světlo Toníkovy baterky. Zahnul a zastavil se. Před ním se nesvětlalo nic. Kol dokola ležela jen líná, unuděná, hustá tma, z níž vyskakovaly na sítnici jeho očí jiskérky zrakového klamu.

„Toníkúúú, Toníkúúúúúúúú!“

„níkúúúúú,“ odpovídala podzemní ozvěna.

Kdepak, po Toníkovi se slehla zem. Snad spadl do záludné prolákliny Zlaté chodby, snad ho pohltil nečekaný výklenek… Hledač pokladů, maličkatý Eda Hrášek, ve velkém bludišti podzemních chodeb zůstal stát v neznámém, tmavém a bezbřehém prostoru sám a sám, jako ztracená družice na neurčené oběžné dráze v mezihvězdném prostoru.

Pak přišly signály z neznámé planety.

„Haf haf, haf, háááf.“

„Haf, haf, haf,“ odpovídal kdesi Blah, a tak to trvalo dlouhé minuty.

Potom už neslyšel nic. Zmizel Toník i světlo baterky, zmizel i hlas černého psiska. Eda Kulihrášek si sedl na bobek a hranou ruky roztíral slzy, které se mu kulily z očí, aniž by to chtěl.

Hajný Vojtíšek neměl rád pytláky.

Hajný Vojtíšek byl znám tím, že když chytí pytláka, jak klade oko na zvěř nebo hází udici do některé z tajných šumavských tůněk, probudí se v něm běs a strážce přírodního zákona nepovolí, dokud zločince nepolapí.

Hajný Vojtíšek se bál piráta Kybaly, protože naneštěstí uvěřil tlachům, že tenhle muž dokáže v lese světélkovat a že se ho bojí všechny zmije.

Hajný Vojtíšek kráčel teplým šumavským odpolednem a rozmachoval se v chůzi rukama tak mocně, že čeřil ustálou hladinu prohřátého vzduchu, šel svěží a nepotil se. K rybníku Kuřátko, kde hodlal udělat obhlídku, mu zbývalo sto metrů ostré myslivecké chůze.

Srázoval travnatou stráň od Kubíkovy Húšťavky, kde překontroloval v louce správný růst Ixokomus granulatis, tedy klouzků zrnitých – a před ním se zelenal vrbičkový pás na břichu Kuřátka.

Nikdo tam nebude, řekl si v duchu. Kdo by také lezl mezi jedovaté zmije, hnízdící v hejnech kolem rybníka, když koupání je tu nebezpečné a rybu tu sotva uvidíš. Jen blázen by se pokusil získat načerno bělici, když v Sušici nebo Horních Horách dostane kapříka za pár korun.

„A hlehle…,“ řekl si Vojtíšek nahlas do kníru a zastavil se naráz, kryt spletí slabounkých kmínků olší.

V jednolité zeleni se pestřily oděvy dvou postav. Krok za krokem využíval Vojtíšek každého silnějšího kmínku co úkrytu a blížil se k slepé hladině Kuřátka.

Pytláci se chovali nenuceně. Vojtíšek zachytil okem třpyt silného silonového vlasce, který roztahovali nad hladinou, a mluvili spolu nahlas. Jeden byl vysoký a statný v paprscích odpoledního slunce, pálícího přímo do očí, hajný nerozeznal přesně jeho obrysy, zato druhý měl pod pytláckou míru. Snad kluk, pytlácký pomocník, ucho…

„Dostaneme ho snadno. Tenhle vlasec nepřetrhne, je to třicítka,“ nesl se k němu hlas staršího pytláka…

Oni snad líčí na sumce, pomyslel si a hned ho také napadlo, že pokud má někdo za lubem chytit v Kuřátku sumce, není to s jeho duševním zdravím úplně v pořádku. V lehce kalných vodách Kuřátka se nikdy nepromenoval větší kousek než třiceticentimetrová bělice.

Kdyby neslyšel ona slova o vlasci třicítce, vletěl by Vojtíšek mezi ně a hromovým hlasem zvolal: Ukažte rybářské lístky! Ale takhle se rozhodl, že se bude chovat jako detektiv.

„Jak myslíte, pane Kybalo, že bude velký?“ Otík rozmotával spletenec vlasce.

„Já bych byl pro většího, když malér, tak pořádnej.“

Vojtíšek se zavrtěl radostí. Jasná věc, je to Kybala a ten kluk z tábora. A chystají se na sumce. Postoupil ještě o pár kroků blíže, aby slyšel.

„To já bych raději menšího, aby nás nakonec nevykoupal.“

„Jsme přece nějaký lovci,“ kasal se pytlák Kybala.

„Já vám ukážu lovce,“ bručel si hajný pod vousy a vystoupil na půlmetrový placák vmáčknutý do vlhké trávy.

„Teď udělej oko,“ velel starší pytlák a potahoval za rozmotaný silon. „Tohle neutrhne. Oko položíme pěkně na zem a druhej konec přivážeme támhle…,“ otočil se, aby vybral nejsilnější vrbičku, a uviděl Vojtíška na kameni.

„A heleme se, kdopak nás to sleduje…,“ řekl přívětivě a ukázal hajného Otíkovi.

„Taky že sleduju. Už dlouho vás sleduju. Na co tu líčíte? Máte vůbec rybářský lístek?“

„Nemáme,“ odpověděl Kybala po pravdě.

„Tak to bude pokuta jako hrom. A vy teď půjdete se mnou…“ Už chtěl udělat krok z placáku do trávy, když se podíval na zem a zarazil se. V mokré trávě se leskla a jedovatě klikatila těla dvou vypasených zmijí. Hajný Vojtíšek se zmijí ukrutánsky bál.

„Honem, honem, zažeňte je, nebo mě uštknou!“ křičel a mával rukama.

Rafinovaný Kybala ihned pochopil, že ze situace se dá těžit.

„A co jsme tady chytali?“

„Sumce nebo úhoře, mně je to jedno, jenom zažeňte ty zmije.“

Tak ho zachránili. Kybala zadupal holínkami a zmije se odplazily trávou. Lov v Kuřátku skončil nejen neúspěšně, ale také předčasně. Úkol sice Otík splnil, avšak zpolovice.

A tak se stalo, že když se oba lovci vrátili do statku, zatímco zachráněný Vojtíšek dusal k Horním Horám, uviděl Kybala prázdnou boudu, opuštěný řetěz a slepice roztahující se ve vyšlapaném Blahově kruhu.

„Kde je Blah?“ zakřičel tak silně, že se i nedaleké smrky přikrčily. Se vzrůstajícím podezřením se zadíval na Otíka. Pan kluk vypadal provinile.

Toník už těžko popadal dech. Ač v chodbě ležel vlhký chlad, v rychlém běhu se potil a čúrky mu stékaly z mokrých vlasů do očí a pálily, běžel téměř poslepu. Najednou zakopl o něco velkého a nepoddajného, spíš do toho narazil. Překulil se ve vzduchu a tvrdě dopadl na ušlapanou hlínu. Baterka vyletěla velkým obloukem do vzduchu, narazila na stěnu a dopadla kamsi před něj. Toník ležel obličejem přitisknutý k zemi, se zaťatými zuby a zavřenýma očima se podle bolesti pokoušel odhadnout, jak velký malér utrpěl. Bolela ho pravá noha v lýtku a nad kolenem. Tak hrozné to asi nebude, usoudil a otevřel oči. Musí najít baterku, jinak je ve tmě ztracen. Uvědomil si, že tu není ani kamarád a Blaha také neslyší. Zvedl hlavu – a žádná neproniknutelná tma, naopak, odkudsi shora sem dopadá pruh zelenkavého světla. Rozhlédl se kolem. Metr od něho ležela baterka s rozbitým sklíčkem a mrtvou žárovkou a kousek dál za ním hranatý předmět, o který se málem přerazil. Teď už docela dobře rozeznával jeho obrysy.

Bedna. Dřevěná bedna velká jako dvě školní tašky, opatřená visacím zámkem…

Až sem se dostal, když ho napadlo: Poklad! Ano, objevil poklad, po kterém jdou. Najednou mu bylo horko. Otřel si z čela pot a polkl. V puse měl dočista sucho a jazyk podobný struhadlu. Zdvihl hlavu. Nad ním, asi tak dva tři metry, se jasnil otvor překrytý nejspíš větvemi stromů.

Zvedl se a opatrně osahal bednu. Vyrobili ji z tmavého masívního dřeva. Na obou stranách trčela z boků železná držadla. Toník jedno uchopil a pokusil se poklad nadzvednout. Šlo to těžko, ale šlo. Uvnitř cosi kovově zachrastilo, cosi se převalilo. Drobné předměty. Určitě peníze a šperky a zlaté pruty. Tondovi bylo na omdlení. Tak přece, přece se jim to podařilo, díky Blahovi. Už nebudou muset vyvolávat duchy.

Znovu se podíval vzhůru průduchem. Stěny tvořila skála, v níž kdosi dávno vytesal výstupky, po nichž se zřejmě dalo vylézt vzhůru. Opatrně teniskou zkusil první výstupek a rukou se zachytil hořejšího. Výstupek držel. Povylezl výš a z pátého už se mohl dotknout větví překrývajících otvor. Ihned zjistil, že je to smrkové klestí naházené na zem a kryjící výstup. Opatrně a polehoučku odstranil krajní haluz a vykoukl ven. Do očí ho udeřilo jasné denní světlo. Zamžikal a přivřel víčka. Přímo proti němu se rýsovala jedna z věží Kotlíku. Chodba tedy ústila rovnou na nádvoří.

Tudy ven nemůže. Na hradě pracují dělníci a někdo by ho mohl vidět. Musí zpět tudy, kudy přišel. Smutná představa, zvlášť teď, když přišel o baterku, ale jinak to nepůjde.

Sestoupil zpátky do chodby a přemýšlel. Má se pokusit odtáhnout poklad dovnitř chodeb?

Tolik sil nemá. Musí se sem vrátit s kamarády. Když tu poklad vydržel několik staletí, počká na ně i do zítřka. Sáhl do kapsy pro kapesník a nasahal svěcenou křídu. Bude si dělat značky na zpáteční cestě, podle nich pak najdou cestu. A kdyby ne, vždycky zbývala možnost dostat se dovnitř otvorem v nádvoří hradu. Nějakou záminku by si vymysleli…

Ještě jednou poklekl k bedně s pokladem a osahal její zámky. S těmi bude práce. Náhle si uvědomil, že tu není sám. Otočil se a za sebou zahlédl lucerničku na špičce Blahova ohonu. Radostně se třepotala. I Blah byl zřejmě rád, že narazil na kamaráda.

Na zpáteční cestu se vydali spolu, Blah vpředu a Toník v patách za ním.

Kupodivu, cesta ven z podzemí proběhla lehce a zdárně. Blah s čenichem u země proběhl trasu orientačního závodu na jedničku a bledničkové odpoledne Mrtvého lesa je přivítalo v okamžení. Eda Hrášek seděl na pařízku a přemýšlel, jak asi vysvětlí náčelníku Špolákovi ztrátu kamaráda a Kybalovi ztracení jeho věrného psa.

„Edóóó, halóóó,“ ozval se hurónský řev od vchodu do Zlaté chodby a zasmušilý dobrodruh, kterému se teprve před několika minutami podařilo obtížně vylézt po čtyřech z podzemí, se zachvěl štěstím. Vyskočil na pařízek a předvedl dokonalý oslavný tanec.

„Hurá, vy jste na světě?“

Blah radostně skákal na Edu, Toník se potácel, držel se za hruď jako maratónský běžec a snažil se popadnout dech.

„Edo, Edíčku, já ho našel,“ snažil se ze sebe vypravit Tonda.

„Koho? Blaha?“

„Ne, poklad, ty chytrej, doopravdovskej poklad jsem našel. Blah mě k němu zavedl…“

„Ty si děláš legraci.“

„Přísahám. Je to bedna, veliká bedna, já se o ni málem přerazil a je tam taky šachta, která vede na nádvoří Kotlíku. A je ten poklad hrozně těžkej. Já bych ho přitáhl, ale nešlo to, musíme se pro něj vrátit!“

Eda Kulihrášek si sedl zpátky na pařízek, respektive porazila ho ta úžasná zpráva.

„Ty si děláš legraci,“ opakoval.

„Houby legraci, jsou na tý bedně dva zámky a cinká to v ní jako poklad.“ Jak poznal, že to cinká zrovna poklad, to už Toník nevysvětlil, a Edu ani nenapadlo se ho ptát. Chtěli najít poklad, tak tedy nemohli najít škatuli s cíněnkama.

„No téda… Jdeme pro něj.“

„Není už pozdě?“ zeptal se Toník a podíval se na tmavnoucí skuliny ve větvích stromů.

Eda bojoval tvrdý boj. Poklad našel Toník bez něho. Kdyby se pro něj vypravili hned, přinesou ho oba. Nakonec ale přece jen zvítězily obavy z trestu, který mohl uchystat náčelník Mrož.

„Dobrá, nesmíme o to Otíka připravit,“ řekl pokrytecky. „Teď se vrátíme a zítra…“

„Hlavně že vedem Blaha. Pan Kybala by se mohl zlobit…“

„Máš klíč?“ zeptal se ještě Eda.

Toník si proklepal kapsy, ale zbytečně. Do jeho skromného ošacení by se nevešla ani sirka, aniž by na něm udělala bouli.

„Nemám, asi zůstal v chodbě. Musíme ho najít zítra…“

Jenže zítra bylo příliš daleko. Netušili v tuhle chvíli, že při návratu do tábora je bude očekávat velice rozkacený Kybala, kterého nepřesvědčí výmluvy, že se k nim Blah, zřejmě utržený z řetězu, přidal cestou, a ještě rozčilenější vedoucí Špolák, který na základě toho, že se flákali celé odpoledne až do večera kdoví kde a nepřinesli ani prašivku, vyhlásí co nejpřísnější zákaz opouštění tábora bez jeho vědomí či doprovodu.

Večer a kratičký kousek šumavské noci proběhl ve stanu kulihráškovců ve znamení plánů o tom, co udělají s pokladem. Otík a Eda už téměř usínali, když si Toník ještě jednou vzpomněl: „A kluci, nesmíme zapomenout na ten klíč. Pan Kybala ho zdědil po manželce a jistě si všimne, že mu chybí…“

„No jo, a neruš,“ zabručel Eda a spal.

KAPITOLA IX

VAMPÝROVA POMSTA

„Přece nebudu dělat v civilu. Stačí, že tu dělám skoro zadarmo, a ještě abych si ničil svoje lepší šaty.“

Pokud děda Souček mluvil o lepších šatech, měl na mysli modré, dosud nepříliš seprané montérky, v nichž chodil do práce a z práce, a pak také na zahrádku, když okopával rybízové keře, a na procházku kolem řeky. Teď byl ovšem v práci a hodlal se převléci do modrých, ale po čertech sepraných montérek pracovních.

„To máš jedno, který si zaflákáš,“ namítl druhý děda, kominík Hofman.

„Tobě je to jedno, tobě z práce zůstaly nejmíň tři kominický oblečky, to se to potom pracuje, to se to v práci nepřevlíká, ale co mám říkat já. Ten klíč jsi musel ztratit…“

„Ani nápad, neztratil. Prostě jsem ho pověsil jako vždy semhle za trámek,“ bránil se děda Hofman a ukazoval rukou za trámek na dřevěné boudě postavené vprostřed hradu Kotlíku na nádvoří a skrývající trochu nářadí a dělnické svršky páně Hofmana.

Hrad Kotlík prodělával velkolepou rekonstrukci, která měla postihnout především značně zchátralou západní věž. Národní výbor v Horních Horách se podjal nesnadného úkolu. Jak dnes, v době obrovské průmyslové a bytové výstavby, sehnat stavební kapacity a pracovníky? A tak se usneslo, že si hrad opraví místní občané svépomocí. Ale práce začaly poté, co vyprchalo prvotní nadšení, váznout. Nechtělo se to lepšit ani od okamžiku, kdy se objevil nový stavební technik Valoun. Na hradě totiž v posledním roce soustavně pracovali už jen kamarádi důchodci, bývalý kominický mistr Hofman a zedník na penzi Souček. Jedinou vyhranou bitvu pro Valouna znamenal fakt, že se mu podařilo přesvědčit Státní lesy, aby na stavbu dočasně zapůjčily svého pracovníka, kočího Ludvu Hosnédla.

Státní lesy kývly podezřele brzy, a Valoun hned za dva dny pochopil proč. Ludva dokázal vzít za práci, ale jen tehdy, když mu někdo velel. Souček s Hofmanem odmítli velet člověku, který není od fochu. Prostě si Ludvy nevšímali, a ten, bez rozkazů, ležel v trávě a kouřil fajfku.

Ti dva měli před sebou zhruba dva úkoly – opravit věž, jejíž zdivo se drolilo a postupně rozpadávalo, a zbourat příšernou novodobou dostavbu vpravo od hlavní brány. První úkol byl hrozitánský, předpokládal totiž každičký nástroj, kámen a další materiál buďto vynést po sto devadesáti osmi rozvrzaných dřevěných schodech na vršek věže, nebo ručně vytáhnout na provaze pomocí kladky.

Souček s Hofmanem pracovali sedm dní v týdnu sledováni spokojeným pohledem dýmajícího kočího Ludvy a zdálo se, že vydrží-li počasí, mohli by být za tři roky hotovi.

Stavební technik Valoun však naléhal i na splnění druhého vytyčeného úkolu – zboření jakéhosi domečku, který během války postavili na hradě fašisté pro blíže neznámé vojenské účely. Stavba měla sice jen dvě místnosti, ale zato tlusté zdi z litého betonu a ocelových drátů a se středověkým hradem neměla vůbec nic společného. Pythagoras-amatér, kominický mistr Hofman, vypočítal, že kdyby měli sami dva tohle monstrum rozebrat a uklidit, potřebovali by na to osm tisíc dní, což znamená téměř dvaadvacet let usilovné práce. Při vší důvěře k vlastním schopnostem nemohli počítat s tím, že budou na hradě pracovat do devadesáti let, neboť oběma důchodcům se kvapem blížila sedmdesátka.

Tak vznikl rychlejší plán. Stavba se prostě odstřelí. Za tím účelem propašoval Hofman na hrad dřevěnou bedýnku dynamitových patron, které před více než třiceti lety „vyšetřil“ při likvidaci továrního komínu v Rohově. Se Součkem ji schovali do dřevěné boudy s nářadím, protože správně předpokládali, že by technik Valoun neměl pro jejich pyrotechnické pokusy příliš pochopení. Až ale uvidí místo monstra hromadu sutě, bude určitě jásat…

„To je hrůza,“ navazoval Souček řeč. „Tak budeš dneska dělat v lepším. Klíč má nejspíš Ludva.“

Hofman brblal kletby, ale pustil se do díla. Vytáhl míchačku betonu a na kolečku přivezl k hromadě písku pytle s cementem a vápnem.

„Táhnu se sem takovou dálku a pak tohle,“ mlel Hofman, který bydlel až v Pérově a chodil sem i zpátky každý den čtyři kilometry přes dva kopce. Součkovi, rodákovi z Horních Hor, připadali všichni chlapi z Pérová stejní. Když je viděl posedávat v jediném místním krámku se smíšeným zbožím nad otevřenou lahví piva, připomínali mu ti zarostlí chasníci muže z jeskyň, kteří tu očekávali zasmušile konec doby ledové. Hofman byl z nich…

„Hele, stavební technik jde,“ zaradoval se najednou Hofman, který zahlédl Valouna, kráčejícího sem řízně od hlavní brány nádvoří. „Já si ho hned podám.“

„Nech ho, má svých starostí dost.“

Kdepak Hofman.

„Haló, Valoune, na slovíčko. Toho Ludvu si nechte vycpat do vitrínky v muzeu, ale sem už ho radši neposílejte.“

„Vždyť tady není,“ správně podotkl Valoun, když se rozhlédl po nádvoří.

„No právě, není, ale má u sebe klíč od boudy. Já se nemůžu převlíct!“

Valoun pokrčil rameny. V jednání s oběma důchodci postupoval Valoun obvykle mírně, až skromně, dobře věděl, že si je nesmí rozházet. Souček využil situace, vzal technika za rukáv kostkované košile a odváděl ho stranou.

„Chtěl jsem se u vás přimluvit za takovou věc,“ začal hovor.

„Jen směle do toho, vám přece nemůžou nic odmítnout,“ Valoun se poškrábal na zátylku a uvažoval, co to bude. Pokud to bude jen trochu v jeho silách, musí Součkovi vyhovět.

„Mně jde o jednoho starého kamaráda, potřebuje od vás jedno takový malý povolení…“

„A kdo to je?“

„Jak říkám, můj starej kamarád z Dolních Hor. Kybala. Chce si postavit takovou boudičku…“

Valoun najednou začal spěchat. Při vyslovení Kybalova jména mu počala pěnit krev v žilách. Nejraději by Součkovi hned řekl, že si on, stavební technik Valoun, nechá raději useknout obě ruce, než by některou z nich vtiskl razítko na takový papír, ale nemohl. Se Součkem se musí jako s novým máslem.

„Podívejte, Součku, já teď strašlivě spěchám. Vlastně jen jdu okolo, tak jsem zaskočil, ale hned musím dolů na pilu. Včera tam našli zlato, učiněný poklad, a dneska přijede další odborník až z Prahy. Tak tam musím být. Tu vaši věc projednáme později. Tak tedy já už skutečně musím…“

Valoun chytil spěchavou nemoc. Chviličku pobíhal po staveništi jako pes, který zapomněl, kde si zahrabal kost, a rozhazoval přitom rukama. Pak jim zamával a prchal k bráně, za níž nechal svůj služební gaz. Pod klenbou se ještě zastavil a zavolal na ně:

„Nechcete se jít taky podívat?“

„Na co?“

„No na to zlato…“

„Nám může být zlato ukradený,“ křikl za ním Hofman a prudkou ranou lopaty roztrhl pytel cementu, až se zaprášilo.

„Hele, on nám ten klíč nedal,“ praštil se najednou do hlavy bývalý kominík, odhodil lopatu a rozběhl se za Valounem. Jenže kde tomu byl konec. Na cestě zbyl jen prašný chvost zdvižený koly otřískaného gazíku. Hofman na něj alespoň zahrozil pěstí, a pak se vrátil ke stavbě hradní věže…

Stavební technik Valoun prozradil, že předcházejícího dne se odehrála na výzkumu v Horních Horách velká věc – zlatý nález. Něco takového se nestává na archeologických výzkumech každý den. Ne snad, že by nálezy ze zlata patřily v archeologii k nejcennějším či nejvýznamnějším, ale přece jenom i nám, lidem doby kosmických letů a počítačů kdovíkolikáté generace, zůstalo zlato symbolem bohatství a moci.

Jirka Láznička, který se o nálezu dozvěděl tentýž večer v tábůrku v Dolních Horách, měl slzy na krajíčku. Takový pech, taková nešťastná náhoda. Skutečný poklad, doopravdický, a musí se na něj přijít zrovna v okamžiku, kdy u toho jeho parta není. Už v téhle chvíli mohli mít lázničkovci vyhráno a kulihráškovci by sklízeli plody své trpké prohry. Jiří Láznička nevečeřel, a kudy chodil, tudy sykal potlačovanou bolestí, jako kdyby ho bolela šestka vlevo nahoře.

K velkému nálezu došlo zcela prostě.

Ten den se počet brigádníků mírně zvýšil. Babky, nalákány vyprávěním vdovy Dobešové, přišly téměř v plném počtu, a tak se pracovalo současně na odkrývání šesti hrobů. Nález vampýra byl dosud v živé paměti a babky hodlaly trumfnout řečnou vdovu a najít vampýra ještě většího a strašnějšího. Jenže osud i tentokrát nadržoval kulaté objevitelce vampýrova hrobu.

Končil parný den. Večerní chládek příjemně lechtal v podpaží a na zpocených zádech. Ženské se narovnávaly a začaly si uvědomovat, že co chvíli přijde ta správná doba, kdy je třeba popadnout hadici či kropicí konev a zalít zaschlé zahrádky, přinést trávu králíkům a nasypat slepicím. V takový moment, i když by se pracovalo nejlépe, to jde vlastně nejhůř, protože hospodyňky začínají spěchat. Petr Hnědko, který u prkenné boudy postavené v rohu zkoumané plochy třídil nálezy a zapisoval je do sešitu evidence, to dobře věděl.

„Tak toho dneska necháme, už toho máte dost a čeká vás ještě hospodářství…“

Babky se jedna po druhé zvedaly, narovnávaly záda. Končil, jak řečeno, parný, ale jinak obyčejný den, jakých je na archeologickém výzkumu většina.

„Hele, vampýrka ještě nemá dost. Hej, Dobeško, co tam ještě vrtáš?“ volala Hubeňáková na vdovu Dobešovou. Skutečně, kulatá brigádnice s kytičkovaným šátkem ovinutým do turbanu nad opáleným čelem nepřestávala pracovat. Klečela nad hrobem a hlína jí od rukou jen odletovala. Odpovědět se jí zřejmě nechtělo.

„Že má zase vampýra,“ Hubeňákové to nedalo. „Holky, pojďte se podívat!“ A už se hnaly na druhý konec plochy. Vdova se k nim otočila na kolenou čelem a roztáhla ruce, jako by chtěla bránit vlastní dítě před útočícím stádem.

„Ani krok dál! Nechoďte sem, ať to nezničíte. Mám poklad!“ křičela a mávala rukama jako větrný mlýn ve vichřici.

„Pojď se podívat,“ nabídl Hnědko Bunešovi.

„Jdi sám, babka zase blázní, vždyť ji znáš,“ Buneš ani nezvedl oči od milimetrového papíru, kde byly do detailu v měřítku 1:10 jednotlivě zakresleny všechny dosud odkryté a vypreparované hroby. Tentokrát se však mýlil. A hodně.

„Počkejte, pusťte mě k tomu!“ Petr rozhrnul babky a klekl si k Dobešové, V hlíně se na zápěstních kůstkách levé ruky kostry cosi zlatě zablesklo.

„To vypadá na zlatý náramek, a pořádně veliký…“

„Holky, ježíši, holky, já našla zlato, zlatý náramek! To je určitě cenný! Nejcennější věc na celým výzkumu!“ křičela Dobeška a poskakovala, až zdvihala prach.

„Aby ses nezbláznila,“ utrhla se Hubeňáková. „To je toho, pojďte, holky!“ a demonstrativně odcházela. „Holky“ ji protentokrát neposlechly, naopak, pozorně sledovaly práci archeologa nad hrobem. Hnědko opatrně špičkou nože odstraňoval hlínu z okolí náramku, až ho odkryl celý. Kostra byla tak špatně zachovalá, že mohl náramek zdvihnout a prohlédnout si ho zblízka.

„Je skutečně nádherný,“ vydechl a ukázal nález babkám za sebou. Zřejmě čekaly kdovíco, protože ten špinavý kousek blýskavého kovu na ně moc velký dojem neudělal.

„Hm, snad to bude pod tou špínou zlatý,“ vyjádřila názor většiny babka Kalistová s obličejem hubeným a vyschlým jako kaštanový list. Brigádnice se zvolna rozcházely. Zahrádky, slepice a králíci je přece jen zajímali víc než tahle olepená věc.

„Počkejte, to musíme oslavit, koupím víno,“ lákala je zpátky Dobešová. „To se vždycky dělá, když se najde něco tak strašlivě vzácnýho, že je to tak?“

Hnědko bezmyšlenkovitě přikývl a dál nehtem ukazováku obratně čistil zlatý šperk. Babky odcházely. Vidina láhve teplého vína ze samoobsluhy je nemohla zlákat. Zvlášť proto, že jedna jako druhá vdově Dobešové záviděla.

„Jako by jí nestačil vampýr, krkně!“

„Nechcete si to prohlédnout?“ Hnědko podával náramek vdově. Má na to přece právo. Ale vdova náhle ucukla, jako by jí podával škorpióna.

„Kdepak, já to do ruky nevezmu, ani nápad,“ a ruce cpala za svá mohutná záda.

„Co se jí stalo?“ zeptal se Buneš, k němuž se donesla zvěst o zlatém nálezu.

„Já nevím.“

„Já to do ruky nevezmu. Nezapomeňte, že jsem našla vampýra. On by se mi mohl pomstít. Vezmu to do ruky a změní se to třeba na prach nebo na železo.“

Buneš se rozesmál.

„Snad nevěříte na takové báchorky. To jste normální moderní ženská?“

„Říkejte si co chcete, já to do ruky nevezmu.“

„Pamatujte na vampýra, já jsem o tom četla a profesor Pidrich taky říkal, že…“

Jak vdova vytáhla profesora Pidricha, snažili se archeologové vždycky rychle ukončit řeč, mohlo to trvat hodiny.

„Tak dobrá, my vám to nenutíme. Zatím děkujeme a zítra zase přijďte.“

„A co vy s tím budete dělat?“ zeptala se babka starostlivě. Snad ji napadlo, že by archeologové mohli světový nález někam zašantročit.

„Co s tím vlastně budeme dělat?“ Hnědko se podíval s otázkou na Buneše.

„Zavoláme do Prahy doktora Kvapa, aby se na to zítra přijel podívat.“

„To je mi jasný, ale co s tím budeme dělat do té doby?“ opakoval Petr, který si vzpomněl na přísné předpisy, které platí o uchovávání cenných archeologických nálezů.

„Nech si to třeba v kapse, tam se ti nic neztratí,“ navrhoval Buneš. „Taková místa jsou vždycky nejmíň nápadná.“

„Ani nápad, necháme to ve voze.“

„Nedělej z toho kovbojku. Prostě náramek zavřeme mezi ostatní nálezy tady v boudě, a bude. Snad si nemyslíš, že nám sem někdo vleze.“

Nu, a tak to také udělali. Náramek očistili, opatřili visačkou, zapsali nález do sešitu předběžné evidence a zavřeli do papírové krabičky vyložené buničinou. Krabičku dali do dřevěné krabice a pak zamkli visací zámek boudy.

Cestou se zastavili na poště v Horních Horách, přízemním domku hnedle pod svažitým náměstím, kde za okénkem tloukla špačky paní Salačová, poštovní úřednice, a na židli vedle telefonní kabinky odpočíval Ludva Honédl, který si sem přicházel každý den přečíst noviny. Nekupoval je, to by bylo škoda peněz, jen si je půjčil, přečetl a vrátil.

„Potřebuju Prahu 84 97 13,“ požádal Hnědko. Salačová se na něj podívala zpod podmračeného obočí, pak se přísně koukla na hodiny a vytočila číslo.

„Jste tu za pět minut dvanáct, budu zavírat.“

Ludva Hosnédl se o návštěvníky nezajímal.

„Kabina číslo jedna,“ vykřikla paní Salačová, čímž asi chtěla naznačit, že na poštu by se vešlo více kabin, ale protože tu mají jen jednu, je to nutně jednička.

„Haló, doktora Kvapa, prosím,“ hřímal Hnědko v kabině. Paní Salačová se zakousla do jablka a Ludva přešel v novinách ke zprávě o lijácích v Portugalsku.

„Tady je Hnědko, zdravíčko, doktore. Potřebujeme, abyste zítra ráno přijel. Cože? Ne, žádný poklad, ale hezké zlato, náramek. Jo. Kolem devátý je tu autobus. To by stačilo. Tak dobrá. Počasí? Zatím ohromný, jako bysme ani nebyli na Šumavě. Prima, doktore. Tedy zítra v devět… Na shledanou…“

„Šest padesát,“ řekla nezúčastněně úřednice. Ludva vrátil noviny a odešel za svými zábavami. Paní Salačová zamkla poštu a přes dvůr stáhla mřížovou roletu.

Všechno šlo svou pravidelnou, lety vymletou cestou. Ale pozor, přece jen jedna odchylka. Ludvík Hosnédl, místo aby zabočil, jako vždy v tuto hodinu, do výčepu hotelu Horal, uhnul náhle vpravo a kolem opravny pneumatik si to metelil do kopečka Strakonickou ulicí.

Kdo se vyzná v Horních Horách, dobře ví, že tahle cesta neomylně vede k mládeneckému bytu mistra z pily Antonína Hosnédla…

Po ránu se zvedl vítr. Nejdřív jen takový větřík ohýbající nažloutlé klasy obilí a čmárající na očkách rybníků šupinavé vlnky. Postupem dnění však přidal plyn, nabral rychlost a čechral už hřívy borovicím a z mlází v Kubíkové Húšťavce udělal zelené vlnobití. Potom se přehnal nad Dolními Horami a sebral tah z komína Kybalova statku, napnul stany tábůrku, až kosatky praštěly, a opřel se do zad táborníků stoupajících strmou lučnatou cestou na Příčnou a dál k Horním Horám. Jiný vítr by se tím vyčerpal – plné kapsy dýmu a prachu, to by mu stačilo – ne tak vítr šumavský. Rozletěl se až k Horním Horám, rozmetl zbylé piliny a třísky po výzkumné ploše, zanesl je spolu s prachem silnice i nažloutlými listy stromů na náměstí, a opřel se dokonce do výkladní skříně akvária mrňavé drogerie. Vítr profičel i Strakonickou ulicí a v pravidelných nárazech dotíral na okna bytu Antonína Hosnédla, jako by ho lákal ven.

Vítr stále sílící se opíral do širokých zad Petra Hnědka, který s mikrobusem čekal u stanice autobusu pod kostelem. Rukávy kostkované košile se mu nadouvaly jako plachty lodí v dobrém větru.

„Dobrý den,“ pozdravil Petr. To když kolem přesupěl namorousovaný mistr Ahá. Vítr ho smetl na spodní konec náměstí.

„Ahój,“ zakřičel na gazík stavebního technika Valouna, který ho míjel bez motoru po svažitém náměstí. Valoun se smál a mával mu.

„No to je dost,“ pokřikoval na táborníky, kteří ho pozdravili tak halasně, že úřednice pošty paní Salačová přibouchla s despektem okno pošty.

A pak přijel autobus od Prahy a z něho vystoupil doktor Kvap. Doktor Kvap byl typickým příkladem člověka, který se dokonale přizpůsobil svému jménu. Kdyby se kupříkladu jmenoval doktor Pomalý, určitě by proslul volným krokem a nepatrnou rychlostí pohybu. Jelikož se však narodil manželům Kvapovým, převtělil se v človíčka rtuťovitého, nepřetržitě pospíchajícího za dosud neznámými cíli. Pokud seděl u oběda, měl pocit, že zmešká dění někde jinde, na archeologickém výzkumu, v knihovně, stojaté jak starý rybník, na poradě oddělení či v nějaké kanceláři. V které? Lhostejno. Zřejmě měl pocit, že události v jeho bezprostředním okolí se pohybují líně, kdežto jinde fičí. A on mešká. Když byl na výzkumu, v knihovně či kanceláři, měl zase dojem, že zmešká oběd. Tím pádem prchal z místa na místo, a je ve hvězdách, jak se mu v tom chvatu podařilo napsat devět odborných knih, za něž sklidil uznání a věhlas.

„Autobus jel trestuhodně pomalu,“ sděloval Hnědkovi, když uháněli alejí k výzkumu. „Tak jaké tu máte zlato? Jsem celý netrpělivý. Doufám, že jste ho pořádně zamkli…“

„Samozřejmě, doktore, žádný strachy,“ Petr vybral poslední zatáčku před vjezdem k pile a zatroubil, aby i Buneš věděl, že tu jsou.

Kolem dřevěné boudy v rohu výzkumu se sešli všichni, kdo měli čas a dostatek zvědavosti. Dobře třicet lidiček a v první řadě pionýři z tábůrku.

„Tak pozor, lidi, já to otevřu,“ zahrál si Buneš na principála kočovné společnosti před prvním představením, kdy je ještě pozornost a zvědavost na bodu varu.

„Nedělejte s tím štráchy, spěchám,“ to řekl samozřejmě doktor Kvap, navlečený do vědce nedůstojného svetru z hnědé vlny a džínsové čepice. Archeologičtí doktoři zřejmě vypadali jinak než doktoři medicíny.

Buneš teatrálně otevřel dveře boudy, stlučené z neohoblovaných prken, a promluvil k Hnědkovi.

„Prosím pana kolegu, aby vynesl poklad.“ Petr hrál s ním. Uklonil se publiku a zmizel v boudě. Uplynula dlouhá minuta, pak druhá. Vdova Dobešová se zavrtěla ve vyrovnané řadě brigádnic. „Tak co se s tím párá…“

Z boudy se ozývaly zvuky, jako když kocour v noci hledá smetanu, ale spletl si dveře a lezl v dílně plné hřebíků a plechových krabic.

„Tak nezdržujte!“ nařídil doktor Kvap a sám si razil cestu ke vchodu.

Málokdo si v tom napětí všiml, že se k hloučku senzacechtivých loudá i Ludva Hosnédl. Sako na něm viselo, jako by ho ukradl hastrošovi z Kybalova pole, pravačkou si poklepával do dlaně druhé ruky nějakým předmětem. Zastavil se za poslední linií čumilů a usmíval se. Jen Toník kulihráškovec se náhodou zadíval na něj a potom i na jeho ruce. Téměř vykřikl. Ten malý kovový předmět, s nímž si Ludva pohrával, byl bronzový klíč, přesně takový, jaký kluci ztratili ve Zlaté chodbě, tedy zřejmě klíč pana Kybaly.

„Tak co je, budeme tu stát do soudnýho dne?“ vykřikla vdova Dobešová a jako na povel se ve dveřích objevil Petr Hnědko. Nevypadal už tak sebevědomě a klidně jako onen kostkovaný medvěd z minulých dní.

„Tak co, kde to, máte?“ zeptal se doktor Kvap.

„Ono to tu není,“ vykoktal překvapený Petr.

„Cože?“ To vykřikla vdova Dobešová cítící, že ji tajemné síly chtějí připravit o badatelský úspěch.

Petr neodpověděl.

Stavebnímu technikovi Valounovi vyvstala v mysli poslední slova, jimiž se s ním loučil Souček s Hofmanem. „Zlato, to nám může být ukradený.“ Jsou to proroci.

„Tak co, kdepak to máte?“ volal doktor Kvap znovu.

„Už je to tak, někdo nám to musel ukrást,“ řekl Petr Hnědko pomalu a s důrazem. Pak zvedl oči a pozorně se zadíval do zkamenělých tváří lidí v hloučku před sebou.

„Já vím, kdo to byl!“

Lidé zvedli hlavy a prohlíželi si jeden druhého. Kdo to řekl? Inu, vdova Dobešová.

„Tak ven s tím. Kdo to byl?“ vrhl se k ní doktor Kvap a popadl ji za ramena.

Pak vdova řekla ona památná slova.

„Přece vampýr, kdo jiný? To je jeho pomsta.“

KAPITOLA X

OKRADENÝ ZLODĚJ

Kdyby kos cestou do hnízda upustil mezi zírající hlouček žížalu, znělo by to jako rána z kanónu. Takové tu panovalo ticho. Ale jen chviličku. Vzápětí kouzlo povolilo a každý se snažil honem honem a hodně nahlas říci, co si o krádeži myslí.

Jirka Láznička se ocitl v podezřelé blízkosti Edy Hráška. Obyčejně se soupeři spíše vyhýbali, ale teď do něj žďuchl loktem.

„Hele, Hrášku, měli bysme s tím něco udělat.“

„Kdo my? A co udělat?“ návrh náčelníka lázničkovců ho překvapil.

„Ten poklad byl taky náš.“

„Jak to váš?“ zeptal se Toník, který přitom nespouštěl oči z rukou Ludvy Hosnédla. Fascinoval ho pohled na Kybalův klíč. Je to on?

„Váš i náš, prostě všech, a teď je…“

„Teď je zlodějův,“ upřesnil Otík, aby se také zapletl do rozhovoru.

„A právě proto musíme založit detektivní společnost a vypátrat ho.“ Jirka Láznička se tvářil nafoukaně, alespoň to tak Edovi připadalo. Už se chystal odpovědět něco ostrého, když mu to překazil Toník.

„To je dobrý nápad, to bysme měli.“

Otík, Eda i Jirka Láznička se podívali na Toníka překvapeně. Žádný z nich nepředpokládal, že by kulihráškovci kdy mohli přistoupit na nápad vzniklý v jiné než v jejich hlavě. A tohle byl navíc nápad úhlavního nepřítele.

„Správně, když jde o takovou krádež, musí jít všechno stranou. Musíme ho společně dostat…,“ pokračoval Jirka.

„To je jasné, jdeme do toho s vámi,“ souhlasil stejně rychle Toník.

„Tak tedy pozor,“ vzpamatoval se konečně Eda Hrášek a vrhl na svého zástupce mračný pohled. Tonda si stoupl za něj a dloubl ho palcem do žeber, až to zabolelo. Edovi došlo, že Toník sleduje nějaký, jemu zatím neznámý cíl. A protože Toníkovy plány bývaly většinou dobré, přikývl i on. „Ale jen do té doby, než ho chytneme. Potom nepřátelství pokračuje a sázka platí dál.“

„No páni, já valím oči,“ podivil se Otík tomu nečekanému zvratu a otevřel pusu překvapením. „To tu ještě nebylo.“

„Jdu sehnat svoje lidi. Pak se poradíme,“ ujal se vedení Jirka a hned také odběhl najít Káju a Petra.

„Tak my jsme teď detektivní kancelář. A vede nás Šerlok Láznička, to je nádhera,“ trucoval Otíček, který uznával za vůdce jen a jen Edu.

„Co tě to popadlo,“ obořil se Eda na svého zástupce.

„Tak se podívejte támhle, ale nenápadně,“ Toník očima naznačil směr, kam se mají podívat. Ludva Hosnédl stál dosud stranou hloučku, tiše se díval a v rukou převracel klíč.

„No a co. Vypadá jako strašák do zelí…“

„A co to má v ruce?“ špital Toník.

„To je přece klíč, to je klíč pana Kybaly…,“ docházelo Edovi.

„Jo, a ten klíč jsme přece ztratili ve Zlaté chodbě u pokladu. A to přece znamená…“

„To znamená, že tam byl a nejspíš nám ho ukradl.“

„No páni,“ Otík si položil honem ruku na pusu, aby mu z ní neunikl výkřik zděšení.

Nemusel mít starosti. V hluku, který panoval na výzkumu, by se byl jeden výkřik dozajista ztratil. Lidi pobíhali od jednoho hloučku k druhému a vyměňovali si názory a nápady. Jíra s Mírou se snažili dělat pořádek, protože babky brigádnice bezhlavě šlapaly po začištěné ploše, ničily práci, která už stála tolik námahy.

Těsně před otevřenou kůlnou se rozčiloval doktor Kvap. „Tak já se sem ženu takovou dálku časně ráno, a vy si to necháte ukrást. To jsou mi pořádky. Já musím být odpoledne v Řeporyjích, a teď abych čekal, až se uráčíte chytit zloděje. No prosím, už osm minut tady okouníme a nikdo neposlal pro VB. To je skandál. A jak to, že jste nechali zlato v kůlně? To je další skandál…“

Petr Hnědko se tvářil zkroušeně, veselý nebyl ani Buneš. Slovo VB už jednou vyřčené se neslo od úst k ústům. „Doběhněte někdo pro Bartoše!“

V hloučku se objevil i Alois Hosnédl. Poslouchal a jeho čelo pokrývaly čím dal tmavší skvrny. Tak se asi tváří zločinec přistižený na místě činu.

„Musíme pro poklad hned teď,“ zašeptal Eda.

„A co tomu řekne Mrož, přece říkal, že kdo ho neposlechne a půjde někam sám, pojede za trest domů. A já domů nechci,“ strachoval se Otík.

„Mlč. Na to teď není čas. Vyzvedneme poklad. Až ho Mrož uvidí, tak nám to odpustí a nikam nás nepošle,“ soudil Eda.

„Proto jsem se nechtěl dohadovat s Lázničkou, ještě by nám to překazil. Bude lepší, když si bude myslet, že jsme spojenci,“ vysvětloval Toník. „Mám svůj plán.“

Jirka Láznička už také přicházel, kupodivu sám.

„Kája s Petrem běželi do Horních Hor pro poručíka Bartoše. Tak jsem tu zatím sám, ale to nevadí.“

„Bodejť, ty to zvládneš,“ podkuřoval mu Toník a Otík vrtěl nad tou proradností hlavou. Toník je velký herec, tohle by on, Otík, nedokázal. Pěkně by Lázničkovi řekl, že nezvládne nic. Ale Toník…

„Uděláme to takhle. Každý z nás dostane na starost jednoho podezřelého a bude ho sledovat.“

„Já chci sledovat pana Kybalu,“ zaprosil Otík.

„Počkej, pan Kybala není zas tak moc podezřelý. Já myslím, že nejpodezřelejší je mistr z pily Hosnédl,“ řečnil dál Toník. „Ten pořád chtěl, aby se tu výzkum nedělal. A takhle ho mohl chtít překazit.“

„Tak ho budu sledovat já,“ vykřikl Jirka Láznička.

„Já si ho vezmu,“ Eda se postavil do bojové pózy proti sokovi.

Muž, o kterého se právě tahali dva chlapci, zatím přešlapoval na kraji švitořícího hloučku poblíž Ludvíka Hosnédla a hlavou se mu honily nepěkné myšlenky. Hosnédl měl neblahý dojem, že se zapletl do nepříjemné záležitosti, která by mohla skončit ohromným malérem. Ovšem jen tehdy, když si nedá pozor.

„Ludvo, pojď se mnou na slovíčko do mé kanceláře.“

Otočil se na patě a jist si tím, že ho příbuzný následuje, odcházel k budově pily.

„Nech to Lázničkovi, ty si vemeš na starost třeba Hnědka,“ uklidňoval Toník spor a mrkal přitom nenápadně na Edu. „Hele, mistr jde pryč, rychle za ním. Sejdeme se za hodinku tady a řekneme si, co jsme vypátrali.“

„A máme ho z krku, Šerloka,“ Otík si zamnul ruce. „A co my? Jdeme pro poklad?“

„Jdeme,“ zašeptal Eda Hrášek. „Ale nenápadně.“

„Co když se nám tam něco stane?“ strachoval se ještě benjamínek výpravy.

„Máš strach?“

„Měli bysme někomu říct, kam jdeme. Kdyby něco.“

„Ty bys to vyvedl! Hned by nám to překazili.“ Eda věděl své.

„Víte co, napíšeme dopis a pošleme ho panu Kybalovi. Hele, napíšeme,“ a Toník, který měl nejen vynikající nápady, ale i papír a propisku, už začal psát:

„PANE KYBALO, ŠLI JSME DO ZLATÉ CHODBY POD KOTLÍK PRO POKLAD. ODPOLEDNE SE VRÁTÍME.

TONÍK, EDA, OTÍK“

„Já seženu obálku,“ nabídl se Otík, kterému se zvedla nálada. Řekl to tak samozřejmě, jako kdyby získání obálky na archeologickém výzkumu bylo stejně jednoduché jako sehnat hroudu hlíny. Ve chvilce byl zpátky a v ruce mával tuhou obálkou ze žlutého papíru.

„Vzal jsem ji Hnědkovi na stole. Viděl mě, ale nic neřekl,“ hlásil, zatímco Toník zalepil maličký vzkaz do obálky.

„Jak mu to doručíme?“ napadlo Edu.

„Pošleme s tím Hanu s Janou. Stejně už půjdou to tábora.“ Jak vidno, Toník myslel na všechno.

Příjezdovou cestou, vroubenou alejí, se sem rychlým krokem blížil poručík Bartoš. Kája s Petrem mu stěží stačili. Hlouček čumilů ztichl v očekávání další kapitoly zlatého dramatu…

Trojice malých dobrodruhů využila situace a vypařila se křovinami lískových prutů na mezi u silnice.

Pilařský mistr Ahá odemkl dveře a rychle vtáhl Ludvu dovnitř kanceláře. Teprve tady si oddechl, teprve tady se cítil alespoň trochu v bezpečí. Ačkoliv, kdo ví. Podezřívavě se rozhlédl místností, kde před několika dny došlo k rozhovoru s poručíkem Bartošem o zastavení stavby. Tady se ostatně včera večer odehrála další velice důležitá rozmluva.

Kancelář měla tvar nudle, na obou delších stranách jedno otevřené okno, v čele ředitelský stůl a na zbývajících stěnách se skvěla výstava exportních výrobků podniku.

Ahá, dosud beze slova, se plížil k jednomu z oken a prudce vykoukl ven, zda tam nečíhá špeh. Uviděl jen bezinkóvou spleť ve stráni. Ani pohled z druhého okna ho nezklidnil. Odtud se táhla uježděná plocha pro traktory a nákladní vozy až k bráně závodu, v dálce se pohybovaly postavy na ploše nešťastného výzkumu a mezi nimi dominovala placatá čepice poručíka Bartoše. Nad stolem poletovala rozčileně bzučící masařka, která se marně pokoušela co chvíli ochutnat z černé sedliny na dně ukoptěného hrníčku od kávy, který neumyl a zanechal tu po včerejší debatě sám Ahá.

„Udělal jsi to ty?“

„Udělal.“

Otázka i odpověď padly tak rychle a znenadání, že překvapily oba dva.

„Já to tušil, já jsem spoluviník.“ Ahá si položil dlaň na čelo, teatrálně zavrávoral a zachytil se rohu stolu. Masařka se polekala a vyrazila oknem ke stráni.

„Já ani nechtěl, ale když jste říkal, že…“

„Mlčet, proboha, mlčet. Co já říkal, co? Já tě snad naváděl ke krádežím?“

„Ale vy jste říkal, že tam mám vlézt a…“ Ludva se bránil docela klidně, spíš rozpačitě, jako by od komplice čekal spíš pochvalu, a teď najednou tohle…

Už dvakrát tu padla zmínka o včerejší závažné debatě. Došlo k ní tak, že mistr, znepokojen postupem prací na výzkumu, dostal další geniální nápad. Zavolal si proto do kanceláře ředitele v pozdní večer Ludvu a vedl k němu takovouto řeč:

„Poslyš, Ludvo. Až bude úplná tma, tak se vypravíš do tý boudy na výzkumu. Nikdo tě nesmí vidět. Se zámky to přece umíš. Vezmeš si tuhle baterku…“

„Je moc pěkná,“ přerušil instruktáž Ludva a prohlížel si stříbrnou baterku, kterou mu Ahá podával. Moc se mu líbila.

„Pak si ji můžeš nechat, ale teď poslouchej. Mají tam takové dřevěné bedýnky a v nich papírové pytlíky s nálezy. Nechci od tebe nic jiného, než abys je spočítal. Nic neotvírat, nic nebrat. Jasný?“

„Mám je přinést sem?“

„Ani nápad, povídám, nic nebrat. Jen spočítat. Pak za sebou zase zavřeš a ráno mi to pěkně povíš.“

Takhle si to Ahá představoval. Ludva mu ráno řekne, kolik toho páni archeologové mají. Podle něj málo, nu a on potom sedne pěkně ke stroji a vyťuká dopis jejich nadřízeným, že archeologové zbytečně pracují pomalu a jejich výsledky neodpovídají původním představám o významu celého výzkumu. Pak by se mohl výzkum uzavřít a stavba pily bude pokračovat. Takhle pěkně si to naplánoval a teď mu to překazí zatracený Ludvík se svou krádeží. Nejraději by na něj skočil a pár mu jich vrazil. Teď se stal spoluviníkem na krádeži vzácného šperku. Pokud se ovšem klenot okamžitě nenajde.

„Kams to dal? Kde to máš?“ křičel Ahá a bušil pěstí do stolu.

„Tadyhle v kapse. To je křiku,“ Ludva sahal do kapsy ošoupaného saka. Oba dva se natolik soustředili na nastávající okamžik, že si nevšimli podezřelého šramotu za oknem do stráně. Bezinkové houští se pohnulo a jeho zeleň na okamžik narušila jasně červená barva trička. Pokud si vzpomínáte, právě takové tričko nosil Jirka Láznička. Trvalo to však jen mžik. Zkušený špeh vytušil nebezpečí a dřepl si na bobek. Stačí, když dobře uslyší, ostatně, už zahlédl, kdo je v kanceláři.

Ludva dokončil pohyb a natáhl ruku. Na dlani ležela papírová krabička. Ahá odklopil víčko se strachem a úctou. Před nimi se blýskal zlatý náramek v plné kráse.

„Haló, Hosnédle,“ ozvalo se pod oknem směrem k vrátnici.

Ahá poplašeně vytrhl pouzdro se šperkem z Ludvíkovy dlaně a vrazil si ho za košili. Pak se otočil k oknu. Před ním stál stavební technik Valoun a tvářil se důležitě.

„Máte se dostavit na místo vyšetřování, musí tam všichni, tak vy prý taky.“

Valoun naštěstí nic neslyšel, nic neviděl.

„Poslali mě pro vás.“

„Hned to bude, jen co si tady připravím…“

„Mně je to jedno, já vám to jenom vyřizuju,“ řekl Valoun poklidně a otočil se k odchodu. Jenže neodešel. Alejí se sem blížily dvě náramně povědomé postavy, dva opravovatelé hradu Kotlíku, penzisté Souček s Hofmanem, podle pohybů a gest v tuhle chvíli náramně rozčilení.

„Aha, zase jim nejde míchačka,“ řekl si Valoun polohlasem. „To bude řečí…“

A bylo, jenže poněkud jiného druhu, než stavební technik očekával.

„Je pryč,“ volal kominický mistr a sotva popadal dech. Zdálo se, že oba penzisté sem přiběhli z hradu poklusem. Souček sotva pletl nohama.

„Ježíši,“ chytil se Valoun za hlavu, „kdo je zase pryč?“

„Dynamit, dynamííít,“ křičel Souček.

Ludva v kanceláři přešlápl z nohy na nohu a zabořil oči do země, Ahá natáhl uši. Křik zaslechl i špeh pod stráňovým oknem.

„Dynamííít,“ křičel Souček z posledních sil a zachytil Hofmana, protože se bál, že posel nedokáže zastavit, proběhne setrvačností dál podle něj a smete z povrchu zemského kancelář ředitele pily.

„Vy jste se zbláznili!“

„Nezbláznili, vodu, dejte mi vodu,“ sípal Hofman. „Nebo radši pivo,“ změnil urychleně objednávku, ale měl smůlu. Po ruce neměli ani pivo, ani vodu.

„Tak řeknete mi konečně, co se stalo?“

Trvalo to hodnou chvíli, než si Valoun učinil ze zmateného vyprávění obrázek o tom, co se vlastně na hradě přihodilo. Souček i nadále odmítal pracovat ve svátečních montérkách a rozhodl se otevřít přístřešek násilím. Krumpáčem vypáčil zámek. Montérky sice našel, ale s hrůzou zjistil, že zmizela zatajovaná bedýnka s výbušninou. A ztráta neznamenala nic jiného, než že se jí zmocnili nebezpeční lupiči. Malér na hradě rázem zastínil i zlodějskou aféru na výzkumu.

„A klíč měl nejspíš ten váš Ludvík,“ ukončil Souček.

„Já už toho mám plný zuby. To jste mi pomohli. Jde se to hlásit,“ Valoun vyrazil směrem k poručíku Bartošovi, oba penzisté v konvoji za ním.

„Ježíšmarjá, ty jsi ukrad i tu bednu…“ Ahá se neptal, spíš to jen konstatoval. Ludvík tiše přikývl. „Co jsi s tím chtěl dělat?“

„Já na pařezy, na pařezy, odstřeloval bych je, jako se to dělalo dřív. To zlato jsem vám vrátil, ale dynamit mi nechte…,“ zaprosil naivní muž.

„Kams to dal, honem mi to řekni. Ty ses úplně zbláznil. Víš, jak je to nebezpečný? Vždyť to může vybuchnout!“

„Já, já to dal dolů do tý chodby, tam to nikdo nemůže najít. Já to nikomu neřekl… Já to udělal opatrně.“

„Jsi blázen, učiněný blázen. Honem. Musíme pro to dojít. Musíme tam být dřív než Bartoš a všechno vrátit. Tak se řekne, že se ti dva spletli. Honem!“ A Ahá pěstí popoháněl Ludvíka ze dveří…

Jíra s Mírou nebyli rádi. Nebyli rádi proto, že museli šlapat silnici k Dolním Horám, za sebou trosky tábůrku. Ztratil se Otík, Eda s Toníkem, ztratil se Jirka Láznička a tato skutečnost přivedla vedoucího Špoláka k zoufalství. Slíbil přece každému, že opustí-li ho bez dovolení, je s ním ámen a jede domů. Teď se zdálo, že bude muset poslat domů polovinu dětí. Navíc musel zůstat kvůli vyšetřování na výzkumu a rozhodl se tedy poslat do tábora své zástupce Jíru s Mírou. A bez pardonu a hned. Jíra s Mírou se tedy cítili jako vyhnáni z ráje, to jest z místa, kde se něco děje, do míst, kde v současném okamžiku „chcípl pes“.

Ani ostatním dětem se zpátky nechtělo, jedině obě dívky, Jana s Hanou, podezřele pospíchaly. Nikdo netušil, že mají důležité poslání, tajný dopis pro Kybalu.

V zatáčce se obě pozdržely, aby si šuškaly o svém tajemství, a tak se stalo, že Jirku Lázničku zahlédly první. Už zdálky, jak uháněl prašnou silnicí, na ně volal:

„Je tam Eda Hrášek?“

Těžká odpověď. Eda tam samozřejmě nebyl, ale děvčata věděla, že se vypravil na velikou tajnou výpravu, a ony jsou jeho spojenkyně. Alespoň to tak říkal Tonda, když jim předával dopis. Láznička je nepřítel kulihráškovců, tedy i jejich.

„Co je ti po tom?“ chtěla vědět Hana. „Nic ti po tom není.“

„Tak já si ho dohoním sám, holky hloupý!“

Ale nedohonil. Jen co přeběhl zatáčkou, vroubenou příkopy, rozkvetlými kopretinami, už ho zahlédl Jíra. To byla příležitost vylít si špatnou náladu.

„Lázničko, tys to vyvedl. Máš malér, zítra se pakuješ domů. Kde jsi byl?“

„Kde jsou kluci? Eda a Tonda a Otík?“

„Neměj strach, brzy se sejdete. Jedete domů spolu. Taky se ztratili…“

„Když já jim něco musím říct, něco moc důležitýho.“ Jirka se drbal za uchem. Co se zprávou, kterou vyzvěděl za oknem kanceláře, nejlépe udělat?

„Tak to hezky řekni nám,“ přikázal Míra a tvářil se tak přísně, jak ho ještě neviděli. Kluci a holky je obstoupili ze všech stran. Vypadalo to, že chtějí vprostřed silnice hrát kolo kolo mlýnský.

„Já nevím, jestli můžu…“

„Já zase vím, že musíš.“ Jíra teď už skoro křičel.

„Tak já vám to tedy řeknu. Já vím, kdo ukradl ten náramek a kdo ho má.“

„Kdo? Kdo?“ Jíra s Mírou to vyhrkli prakticky najednou. „Kdo to je, tak slyšíš? Kde je?“

„Je to takový pán v saku.“ Jirka se tvářil vítězoslavně. Tak nějak se tvářívají velcí detektivové na koncích detektivek. Tumáte, pánové, vraha, chytil jsem vám ho, svázal ho a zde vám ho předkládám.

„Ježíši, jaký pán v jakém saku,“ čílil se Jíra. „Co to plácáš?“

„V ošklivém saku. Takovém špinavém. Má dvě kapsy a v jedné je.“

„Co v jedné je?“

„Přece ten náramek,“ zakroutil Jirka hlavou nad tou nedovtipností. Co asi může mít chlap v saku v kapse jiného než zlatý náramek.

„A poznáš ho?“ vyslýchal dál Jíra.

„Ten náramek?“

„Já vyletím z kůže. Přece toho chlapa…“

„Poznám.“

„A podle čeho?“

„Podle pana mistra z pily, oni jsou spolu.“

„Na pile?“

„Ne, na hradě.“

„Co dělají na hradě?“

„Jdou přece pro ten dynamit.“

Jíra položil Lázničkovi ruku na hlavu. „Už je to tak. Má úpal. Honem do tábora.“

„On ten pán v saku ukradl taky dynamit na pařezy.“

„A ten má v druhý kapse, ne?“ jízlivě se tázal Jíra a děti se smály.

„Ne, ten má v chodbě pod hradem.“

„A hlásil jsi to někomu?“

„Já to chtěl hlásit Edovi Hráškovi, ale nevím, kde je.“

„A na VB nebo vedoucímu Špolákovi jsi to řekl?“

„Neřekl.“

„Takže to nikdo neví?“

„Jenom my. A možná taky kluci. Eda s Otíkem a Tondou. Oni do těch chodeb pod hradem chodili.“

„No nazdar, co teď?“ Jíra se obrátil bezradně na Míru.

„Věc je jasná. Jirka Láznička tu přebírá velení a odvede ostatní do tábora. Ty běž na výzkum a zalarmuj Bezpečnost. Já poběžím na Kotlík. Třeba ještě nic není ztraceno.“

Jíra s Mírou letěli o závod a kroužek dětí u silnice osaměl.

„Jirko, tak jdeme?“ zeptala se Hanka, která začala spěchat kvůli onomu tajemnému dopisu.

„Jděte si sami. Já teď nemám čas,“ odpověděl Jirka Láznička, vrhl ještě jeden pohled ke kopretinové zatáčce, zda jsou vedoucí skutečně z dohledu, a vyrazil rychlou chůzí za nimi.

„Ať si jde. Dojdeme sami,“ řekla Hanka ostatním a taky šli…

Zvedal se ostrý, nepříjemný vítr.

„Tady to určitě bylo!“

Ludvík tápal rukama po vlhkém dnu chodby, dusal a hlasitě z té námahy oddechoval.

„Sakra, dělej něco, než sem přijdou.“ Hosnédl se třásl rozčilením. Takhle hloupě naletět, takhle se dostat do maléru. Ještěže má v rukou krabičku se zlatým náramkem. Ačkoliv, napadlo ho, kdyby ho teď chytili, jak dokáže, že ho neukradl právě on, ale Ludvík. Až se mu z té představy zatmělo před očima. Musí jednat rychle.

„Povídám, hoď sebou!“

„To se řekne, dělám, co můžu. Dal jsem ji semhle. Tady stála. Taková bedýnka to byla…“

„Tak dělej, ty parchante!“ zařval Hosnédl a ohnal se pěstí po Ludvíkovi.

Ten se náhle napřímil. „Tak vy takhle. Mlátit do mě. Vy, kterej jste mě poslal vypáčit boudu. Vy budete nadávat mně?“ Ludva se rozmáchl a vší silou své pěsti zvyklé třímat opratě koní či těžkou sekeru máchl po Hosnédlově napřažené paži. Protivník vykřikl bolestí, až se mrtvolné ticho chodby roztříštilo do vlnobití zvuku, ba co víc, rozevřel dlaň a upustil krabičku s pokladem na zem. Skočili po ní oba, samozřejmě, jen instinktem, protože světlo dopadající kolmou šachtou stačilo sotva na rozeznání obrysů postav. Padli vedle sebe na kolena, bušili rozevřenými dlaněmi do podlahy jako afričtí bubeníci a v mezirytmech se pokoušel jeden druhého odrovnat ranou či dloubnutím lokte. Vyčerpáním supěli. Ludvík měl navrch, přece jen vládl větší fyzickou silou, ale to, že šperk nahmátl první, je třeba přičíst jen a jen náhodě.

„Tak dobře,“ zasyčel a vztyčil se proti nepříteli, „jen to uhánějte vykládat na vébé. Ale nenajdete ani mě, ani ten šperk. Tohle jste dělat neměl. Já to chtěl vrátit…“

„A co chceš dělat teď?“

„Teď si to nechám a ztratím se. Abych měl jistotu, že mě neudáte.“

„Ty prevíte!“ Hosnédl vyslovil urážku tiše a bezmocně. Ludvík se rozmáchl, aby mu jednu ubalil, ale gesto zůstalo viset ve vzduchu. Mávl jen nad ležící zkroucenou postavou rukou a zastrčil šperk do kapsy.

„Kam chceš jít?“

„Co je vám do toho…“

„Mně jde o práci, o existenci, o krk,“ zajíkal se Hosnédl.

„Jo, tak to mně taky,“ i Ludva mluvil docela tiše, a potom, jako se ztrácí vypuštěný dech, zmizel i on. Tma se za ním zavřela.

KAPITOLA XI

VÝBUCH POD KOTLÍKEM

Foukal silný vítr a zelená louka vlnila pod Kybalovou kosou hřbet, jako když hladíš kočku, jako mělké moře plné chaluh. Kybala kosil ve větru rád, připadal si jako uprostřed mořské hladiny a broukal si písně beze slov do rytmu stejnoměrných pohybů. Lučina s vysokou trávou se náhle táhla do stráně a on postupoval bokem, to proto, aby viděl, jestli někdo nejde po silničce. Ne že by se bál. Kybala si prostě nebyl jist, jestli louka ještě patří jemu, anebo tamhle od jeřabin už JZD. A když se jednou rozjel, byla by škoda přestat. Tak pěkně se mu seká.

U ohybu silnice zahlédl pohyb. Zelenou barvu narušily nové odstíny, červená, modrá, žlutá, a také hlasy. Popadl kosu, přikrčil se a jako postarší jelen zaběhl ke stromům. Nešlo to lehce, protože pracoval ve svých oblíbených holinách a běh ztěžovaly pokosené hromádky trávy.

Už je poznal, po silnici šly k Dolním Horám děti z tábora. Nějak málo jich je, pomyslel si.

A žádný vedoucí, to jsou mi pořádky.

„Holahou…,“ zamával na ně kosou, jako by chtěl pokosit i jeřabinové větve nad hlavou.

„Nazdáááár,“ vykřikl Petr Dolejš a zamával na pozdrav. Už se chtěl Kybala vrátit ke kosení sporné louky, když zahlédl, že k němu svahem utíkají dvě děvčata. Hanka s Janou. Ta vyšší mávala nad hlavou nějakým papírem. Z papírů měl Kybala strach. Stáhl obličej do několika vějířků nasupených vrásek. Většina papírů, které v posledních letech dostal, znamenala nepříjemnosti. Buďto mu zakazovali, aby pásl ovce na pozemcích JZD, nebo ho zvali na snímkování a on pak musel šlapat dálku až do Horních Hor, nebo mu dopisoval stavební technik Valoun, což bylo nejhorší. Kdepak, s papíry nechtěl mít nic společného.

„Pane Kybala,“ volala zadýchaná Hanka, „neseme vám dopis.“

Ve výšce nad loukou zakroužilo káně a vydalo táhlý, pronikavý křik.

„Já žádný dopis nechci.“

„Tenhle musíte chtít, protože…,“ nedokončila Hanka.

„Že musím, nic nemusím. Podívej,“ a Kybala jí vytrhl dopis z ruky a chystal se ho roztrhat.

„To nesmíte, je od kluků,“ zarazila ho v poslední chvíli a její věrná ozvěna opakovala: „Od kluků je, to nesmíte.“

„No dobře, dobře, tak se na to podíváme,“ Kybala by před děvčaty za žádnou cenu nepřipustil, že se písemností bojí. Rozložil lístek, který vytáhl z obálky, a brejlil do něj.

„Tak copak nám to kdo píše,“ začal Kybala rozšafně a trefil do černého, protože Hanka věděla, co v dopise asi je. „Kluci vám píšou, kde jsou. Oni se ztratili a nikdo o nich nic neví.“

„Nikdo nic neví,“ oznámila Jana a usmála se na starého muže.

„A kde se ztratili a proč?“

„Přece na výzkumu. Vy nic nevíte. Jak tam vampýr ukradl ten zlatý náramek. Už jsou tam všichni a vyšetřuje se to. My jsme museli domů. A kluci se tam ztratili, hned, jak se ztratil ten poklad…“

„Poklad povídáš?“ Kybalovi to pod ošuntělým kloboukem opět pracovalo na plné obrátky. Jak se ztratil nějaký poklad, mají v tom určitě prsty ti potřeštění kluci. Musí jim na pomoc.

„Tak na shledanou, pane Kybalo,“ řekla Hanka a ozvěna opakovala: „Pane Kybalo…“

Neslyšel nic, nevšímal si, že děvčátka se brodí vysokou trávou k silnici a občas do zelených stvolů a lučních květů zapadají až po krk. Přemýšlel nad dvěma vážnými problémy. Může jít do Horních Hor, které pro něj představují dosažený vrchol civilizace, v tomhle nesvátečním klobouku? A za druhé, co s kosou? Usoudil, že situace je natolik vážná, že si vyžaduje netradičních činů. Půjde klobouk neklobouk a kosu si vezme s sebou. Nemůže riskovat, že by mu ji někdo vzal. Posunul si svou letitou hučku bez dýnka do čela a vydal se dlouhými kroky k silnici.

Inženýr Václav Valoun, předseda stavební komise MNV a člověk podle vlastního uvážení spravedlivý, stál na spodním konci hornohorského náměstí, tam, kde toto náměstí vtéká mezi dvěma rohy domů vybočenými jako boky hokejových obránců v bodyčeku do centra silnice, opíral se o červenočerně natřené zábradlí a litoval se. Co tady stačil všechno za krátkou dobu udělat, i tohle zábradlí je jeho dílo, pohladil natřené dřevo, i tamhleta autobusová zastávka před kostelem, i výkopy pro kulturní dům, obehnané zatím drátěným pletivem. A teď tohle. Můžete jít, jste v maléru, tohle vám zničí pověst. Neřekli mu to, pravda, těmito slovy, ale stavební technik dokáže nejen stavět zábradlíčka a psát předpisy, ale také číst mezi řádky.

Před půlhodinkou, kdy bylo vyšetřování na výzkumu v plném proudu a Souček s Hofmanem přinesli druhou poplašnou zprávu, vypadala situace ještě nadějně. Jenže pak přiběhl další Jobův posel, asistent Jíra, se zprávou, že dynamit odcizil muž v ošumělém saku a je s ním mistr z pily Ahá. Nedalo moc přemýšlení, aby se Valoun dovtípil, že zloděj je právě jeho brigádník Ludvík, muž, kterého si vyškemral a tolik prosazoval.

„Bezpečnostní opatření, které jste učinil, budou podrobena co nejdříve přísnému zkoumání,“ řekl stroze poručík Bartoš, pak zastrčil zápisník do kapsy, pověřil dozorem nad místem činu, tedy plochou výzkumu, Hnědka a Buneše a odjel spolu s Jírou na vypůjčeném motocyklu ke hradu Kotlíku. Jeho slova si vyložil Valoun po svém. Opatření učiněna nebyla. Fakt ovšem je, že o dynamitu také nevěděl… Dobrá, odejde s hanbou. Ale jednou budou prstíčkem hrabat.

Zdvihl oči od kostrbaté dlažby náměstí – prosím, i sem chtěl v příštím roce položit asfaltový koberec, ale to už bude záležitost jiného a – uviděl přízrak svých nocí.

Středem náměstí kráčel kolébavým krokem, tělo nasoukané do bezbarvých montérek a na šešulce hlavy klobouk bez dýnka, Kybala s kosou přes rameno. Smrťák, napadlo Valouna. Jde si pro mě… Asi by utekl, ale neměl dost duševních sil. Už přichází, už stojí proti sobě jako dva odvěcí nepřátelé na udusané půdě bojiště. Valounoví bylo náhle všechno jedno, zdálo se mu, že Kybalův požadavek postavit si cokoli mimo danou plochu statku je docela oprávněný.

„Pane Kybalo,“ spustil, protože musel honem získat alespoň jednoho přítele. Mít alespoň jednoho člověka v nesnázi je strašně důležité, byť to býval i nepřítel. „Můžete stavět, už vám žádný papír nepošlu, dělejte si ve svém statku co chcete.“

Kdyby se před starým mužem náhle rozevřela země, vystoupili blaničtí rytíři a tázali se na cestu, nepřekvapilo a nezarazilo by ho to více. Složil dlaň do kornoutku, přiložil ji k uchu.

„Cože?“

„Všechno, co jsem řekl, je pravda pravdoucí, jestli máte kus papíru a tužku, klidně vám to dám písemně.“

Kybala, zaskočen tím přívalem dobroty, téměř zaslzel.

„Jaképak papírování mezi starými přáteli. Já vám věřím na slovo. A abyste neřekl, že starý Kybala je nevděčník, taky vám ukážu jedno tajemství, ale musíte to přečíst nahlas.“

„Když je to tajemství.“

„Já si zapomněl brejle,“ naklonil se Kybala k uchu svého největšího dosavadního nepřítele a už mu podstrkoval lístek ve velké obálce.

Valoun ji otevřel a četl:

„PANE KYBALO,

ŠLI JSME DO ZLATÉ CHODBY

POD KOTLÍK PRO POKLAD.

ODPOLEDNE SE VRÁTÍME

TONÍK, EDA, OTÍK“

„No a co má být? O jakém pokladu to píší?“

Kybala nadzvedl klobouk a podrbal se ve vlasech, připomínajících spíš srst jakéhosi prošedivělého, předpotopního zvířete.

„Tak sakra nevím, co by to mohlo znamenat?“

Kdyby situace bývala méně vážná, asi by se stavební technik zasmál. Uvědomil si, že je to poprvé, kdy vidí obávaného protivníka bez klobouku. Pohled to byl vskutku komický. Kybalova protáhlá lebka se na čele horizontálně půlila. To proto, že nepřetržitě, v zimě i v létě od rána do večera – zlí jazykové šumavští tvrdili, že i v noci – nosil klobouk naražený na prostřední vrásku čela. Nad ní měl pleť tak běloučkou, že Valounoví připadalo, jako by nešikovný sochař sesadil k sobě omylem jednu bystu ze dvou soch. Kybala bez klobouku už nepřipomínal nebezpečného odpůrce, ale obyčejného venkovského dědu. V klobouku se zřejmě skrývala jeho tajemná síla. Valoun teď věděl, že kdyby musel někdy s tímto mužem zápasit, stačilo by zavolat: „Vemte mu klobouk,“ a zvítězil by.

„Jestli to něco neznamená s tou krádeží. Poklad se ztratil, kluci jdou pro poklad, chápete?“ Kybala vyslovil myšlenku, nasadil si hučku a stal se z něj opět nebezpečný chlapík.

„Neříkali vám kluci, jak ten poklad vypadá?“ dostal Valoun náhle nápad.

„Jo, říkali. Prej je to taková bedýnka, ani velká, ani malá, ani tlustá, ani tenká, asi jako dvě škatule od bot. A je těžká a chrastí jako poklad a je na ní zámeček…“

„Víte to jistě?“

„Kluci to říkali.“

„Pane Kybalo, pak může jít o život. Vlastně o životy. Víte, co je asi v té jejich bedýnce s pokladem?“

„Zlatý pruty?“

„Starou belu. Výbušniny, spousta výbušnin, která stačí vyhodit do povětří celý ten váš statek…“

„Ježíšmarjá.“

„To bych řekl.“

„A kluci pro to šli. Může to opravdu vybouchnout?“

„Já bych řekl, že ne, ale málo platné, je to výbušnina a jsou pravidla, jak s ní zacházet. Jestli se třeba budou chtít pro ten poklad dostat do bedýnky a vezmou na ni kladivo…“

„Tak dost!“ Do Kybaly vjelo deset čertů, mával nad hlavou kosou a jeho oči se výhrůžné blýskaly. „Musíme je z toho dostat!“

„Já letím pro auto a jedeme na Kotlík.“

Kybala usekl tuto myšlenku rázným sekem kosy.

„Musíme, už se ví, že tuhle výbušninu ukradl Ludvík a schoval ji v chodbě pod hradem. Jel tam za nimi poručík Bartoš a Míra. Jedeme za nimi“ trval na svém Valoun.

„Povídám, že ne. Já vím, kam kluci chodili. Musíme se k nim dostat spodem.“

„Kudy spodem?“

„Zlatou chodbou. Poběžte za mnou, techniku!“ nařídil Kybala a mohutnými, rozkymácenými kroky začal měřit dlažbu náměstí.

Tak se stalo, že druhá skupina ve složení Kybala – Valoun se pustila do dobývání Kotlíku z jiné strany, vlastně odspodu. A stalo se tak v době, kdy vítr ještě více zesílil a ohýbal kmeny břízek a olší až do půli pasu…

Nedá se říct, že by poručík Bartoš s Jírou dojeli na hrad bravurně. Tvrzení, že vyrazili na vypůjčené motorce, nebylo tak přesné, protože si vypůjčili dvousedadlový pionýr, stroj stavěný nanejvýš pro dva mládenečky, a ne pro osmdesátikilové chlapy. Mašina pod nimi brblala a skomírala ještě na rovince, a když se silnička začala zdvihat mezi starými smrky k úpatí Kotlíku, šlo to stále pomaleji. Sto metrů pod hradem končí silnice na malém parkovišti a odtud se mezi šípkovými a trnkovými keři vine už jen hluboký blátivý úvoz. Jíra musel vyskočit a tlačit motorku řízenou poručíkem, který se odstrkoval nohama. Na nádvoří vjeli zcela vyčerpáni a zmazáni blátem.

Krom nich byste tu nikoho nezahlédli. Vlevo stála dřevěná bouda, jejíž vylomené dveře Souček s Hofmanem provizorně zavřeli tak, že je zatloukli několika hřebíky.

„Každou chvíli by tu měl být poručík Lípa s hlídkovým vozem. Určitě zavolal i pro specialisty se psem. My to tu zatím ohlídáme,“ poručík Bartoš zkoumal zblízka, zda jsou dveře dobře zajištěny.

„Podle Lázničky říkali ti dva, že jdou na Kotlík, aby bednu s výbušninami vrátili na místo, než sem někdo dorazí,“ Jíra se obezřetně rozhlížel kolem. „Měli bychom uklidit motorku, mohla by nás prozradit.“ A už ji tlačil k domku, určenému ke zbourání.

„Musíme se schovat, kdyby se vrátili, tak je zadržíme,“ poručík Bartoš se přidal k Jírovi. Vstoupili do betonové budovy bez střechy.

„Brrr, tady je to nepříjemné,“ Jíra se naklonil k malému okénku.

„Je tu dobrý výhled, vidím zrovna na boudu, a není to ani daleko, stačíme je chytit.“

Poručík Bartoš se naklonil k druhému oknu. Neviděl nikoho. Jen zašlapaný dvůr se zbytky cihel a tvárnic, vedle boudy připravenou míchačku na beton a neprůchodnou clonu zeleného křoví, které z míst kdysi obydlených vytlačilo civilizaci.

Jeden z keřů se pohnul, pak se objevila záda v kostkované košili. Kdosi vycházel pozadu s rozpaženýma rukama, aby se chránil před bodavými větvičkami keřů.

„Už jdou,“ sykl poručík a pra vačkou sáhl na opasek se služební zbraní.

„Počkat, to je Míra,“ odpověděl stejně tiše Jíra. „Musíme ho upozornit.“ Pak tiše hvízdl.

Míra se zastavil, oslněn náhle slunečním svitem. Zaslechl známý signál i ve svistu větru šlehajícího v nárazech do hradby keřů. Jíra vystrčil ruku oknem a zamával mu.

„Jsou nejspíš uvnitř.“ Míra si naslinil prst a přejížděl zakrvácené škrábance na předloktí pravačky. „V tom křoví je šachta dolů, ale dá se tudy slézt. Já ji objevil náhodou. Zakopl jsem a padl rovnou k ní. Jdeme tam?“

Tahle otázka platila poručíkovi, který tu měl bezesporu právo rozhodovat.

„Půjdu první.“

Po několika metrech prodírání křovisky ukázal Míra před sebe na zem. Otvor do země o metrovém průměru už z terénu jasně vystupoval. Tráva kolem svědčila o tom, že tudy v posledních hodinách prošel nejeden člověk.

„Já jdu první. Jeden z vás by měl zůstat nahoře a hlídat boudu. Třeba vyjdou jinudy.“ Poručík Bartoš si utáhl opasek na uniformě a poklekl na kolena. Právě se připravoval spustit nohy do otvoru, když se uvnitř šachty ozval šramot. Tři muži strnuli, poručík se opatrně stáhl o půl metru dále.

„Jdou, už jdou,“ vykreslil poručík rty slova. Pak čekali bez sebemenšího pohnutí. Tak asi číhá kočka před myší dírou. Šramot v otvoru sílil, kdosi supěl a stoupal po kamenných výčnělcích na povrch. Čekajícím mužům se rozběhla srdce rychleji, cítili tepající krev ve spáncích.

Nad otvorem se objevila ruka, pak druhá. Pravá šátrala po okraji, zachytila se kamene, druhá trsu husté trávy, prsty zbělely námahou. Potom se v otvoru vynořil vršek hlavy, rozčepýřené vlasy, pod nimi oči vytřeštěné námahou.

„Ahá,“ řekl poručík Bartoš, a těžko říci, jestli to mělo být citoslovce pochopení, či jméno muže, jehož poznal.

Kdyby Jíra s Mírou nepřiskočili a nestiskli pevně každý jedno zápěstí, sjel by pilařský mistr zpátky do hlubiny. Tak ho jejich přítomnost překvapila.

„Pusťte mě, pusťte mě,“ křičel a zmítal sebou v otvoru. Ale oba mládenci ho drželi pevně a vytahovali ho ven.

„Nechte té komedie,“ poručík Bartoš ho uchopil v podpaží, společnými silami Hosnédla vytáhli a opřeli o kmen plané hrušky.

„Kde máte komplice?“

„Já jsem nic neudělal. Já nic. To všechno on. On ukradl náramek. Já ho jen poslal, aby se podíval, kolik toho mají, abych si mohl stěžovat. A on se mi přiznal, že ukradl i dynamit…,“ blábolil Hosnédl a utíral si špinavou rukou z čela pot.

„Kde je?“

Hosnédl ukázal rukou dolů a potom pokrčil rameny. „Utekl mi, praštil mě, vzal mi náramek a utekl někam do chodby…“

„A kde jsou výbušniny?“

„Já nevím, nemohli jsme je najít. Hledali jsme spolu, pak jsem je hledal ještě asi čtvrt hodiny sám, ale nejsou tu. Kdo ví, kam je dal…“

Poručík se rozhodl k ráznému činu. Nebude čekat na posily. Ludvík by mohl utéct chodbami, a kde by ho potom honili.

„Vy budete hlídat tady toho a já se vydám dolů…“ Poručík dnes podruhé poklekl a začal spouštět nohy do šachty. Náhle to v podzemí strašlivě zadunělo.

Výbuch!

Tlaková vlna vyrazila oknem šachty, nadzvedla poručíka a odhodila ho stranou. Nad křovisky se objevilo mračno prachu a čtyři vyděšené muže zasypala sprška drobného kamení…

Jirka Láznička měl dlouhé silné nohy a chodit uměl jaksepatří. Jakmile mu zmizeli Jíra s Mírou z dohledu, vyrazil rovnou přímo za nosem, to jest do příkré stráně plné lučního kvítí, a domorodí nosiči horolezeckých výprav pod horou Uhuru neboli Kilimandžárem by mu mohli závidět vytrvalost, s níž stoupal vzhůru. Měl k tomu pádný důvod. Kdo vyzvěděl, kde se skrývá loupežník s pokladem? On. Jirka Láznička. Předpokládal, že Jíra s Mírou ho vezmou s sebou a on se zaslouží o znovunalezení zlatého náramku. A znovunalezení je jako nalezení. Chtěl původně spolupracovat s kulihráškovci, jenže ti se ztratili a kdovíkde si teď hrají, místo aby pomáhali řešit složitý detektivní problém. Tedy s nimi žádné štráchy. On, Jirka Láznička, velitel a náčelník party lázničkovců, je nebude hledat kdesi po dětských hřištích a přemlouvat je, aby s ním spolupracovali.

Jeho věrní, Petr Dolejš a Kája Hruška, se sice vrátili do tábora, ale on vytrvá až do vítězného konce. Hurá! Plán měl jednoduchý. Dojde na Kotlík a tam zatkne nebo zajme oba; muže v saku a mistra Hosnédla. Jak to konkrétně provede, o tom se rozhodne až na místě samém. Nejdůležitější je tam dojít. Směr má zřejmě dobrý.

Stráň nekonečně stoupala. Jirka se na okamžik zastavil, aby nabral dech, a otočil se do údolí. Silnička k Dolním Horám už připomínala klikatou stužku potoka. Zahlédl zdecimovaný zbytek dětské party a viděl i rozhovor Hanky a Jany s Kybalou.

Po dalších pěti minutách výstupu našel dvě bedly. Nádherné houby, ještě mladé, na vysoké šupinaté noze, s kloboučky dosud pravidelně sevřenými, jako když začínáš otevírat deštník, ale nechal je stát vprostřed stráně. Nesmí se přece zdržovat. Před ním rozevíral vějíř listnatých stromů malý remízek. Asi jím projde, protože na stráni fičí vítr, že stojí stále více námahy stoupat proti němu. Lesík působil zanedbaně. Spleť suchých, ulámaných větví se povalovala na kamenité stráni, spoutaná tisíci šlahounů ostružin i ostnatým drátem malinových výhonků.

A o kousek výš mech, tak měkký a vysoký a hustý, že si Jirka náhle připadal jako v pohádkové říši, nohy se do něj pružně nořily jako do nejdražšího koberce v pašově paláci. Ani si nevšiml, že překonal vrchol stoupání. Lesík se překlonil způsobem vozíku na horské dráze a pozvolně klesal do údolí pasekou, zarostlou vysokou ostrou trávou, která dosahovala až ke kolenům. Náhle se zastavil. To, co leželo před ním, připomínalo sen vášnivého mykologa.

Z temně zeleného vlnobití ostrých špiček trávy, rušené jen zbloudilými stěžni bílých bříz, vystupovaly kontrastní bílé kotouče, snad padesát, snad sto jich tu leželo a tečkovalo paletu mýtiny.

Jirka stál okouzlen a luštil tu záhadu. Teprve vítr, který stále sílil a profoukl i hustou hradbu stromů, nadzdvihl závoj zelenkavé trávy a odhalil pravdu.

To mezi stvoly prostrčily své kloboučky bedly. Desítky jich tu stály a čekaly na košíky houbařů, co košíky, nůše by nestačily… Bedlové plantáže. Něco takového ještě Jirka neviděl, a těžko kdy uvidí. Zařekl se, že tohle místo si musí zapamatovat. Sem zavede všechny ostatní a potom uspořádají bedlové hody…

Čas plynul. Na konci remízku už prosvítalo světlo, tam začínalo údolí. Mezi řídkými kmeny starších stromů se tetelila silueta hradu Kotlíku. Láznička přidal do kroku, přeskočil val z navezeného kamení, ohraničující lesík, a stál opět na louce. Šumavská krajina se před ním otevřela a stočila se mu k nohám jako poslušný psík. Sto metrů pod ním začínal borový les vroubený krajkou světlejších břízek. Nejvyšší kopec vlevo měl běloučkou špičku, věž opuštěného kostelíka. Hrad Kotlík mu náhle připadal nesmírně vzdálený. Nejspíše zvolil špatnou cestu. Jestliže ihned nevyrazí, nemůže k hradu dojít dřív než večer. Vybíral cestu jako na plastické mapě.

Nejprve proběhne borový les, proklestí si cestu mlázím vykrývajícím údolí, přeleze balvany a tamhle, tam před tou hradbou tmavých stromů, v nichž poznal Mrtvý les, se hrbí bělavá záda kamenů jak korálky z přetrženého náhrdelníku. Moře Kamení. Tím projde a už mu zbude poslední úsek cesty, lesem vzhůru k hradu.

Ještě jednou se podíval, aby si vryl do paměti cestu, očima klouzal z bodu na bod, a když se zastavil téměř u cíle, zahlédl, jak z křovisek vyskočil černý gejzír, jako když vhodíš kámen do hlubokého prachu. Pak s malým zpožděním uslyšel ránu. Znělo to, jako když mohutná pěst udeří do bubnu zemské kůry…

Tam něco vybuchlo, řekl si a hned si vzpomněl na zloděje výbušnin.

Petr Hnědko s Bunešem se nakonec zabarikádovali do pracovní boudy a zaklínili dveře sochorem. Jinak to nešlo. Čumilové už sice opustili plochu výzkumu, protože se nedal předpokládat žádný dramatický vývoj událostí, ale před dveřmi se zaplétal již drahnou dobu vědecký spor dvou kapacit v archeologii na slovo vzatých. Na jedné straně stál doktor Kvap, na druhé straně pak rozčilená vdova Dobešová. Co chvíli se pokoušeli brát si za svědka tu Hnědka, tu Buneše, a to je rušilo při důležité práci. Museli přece překontrolovat všechny nálezy. Zloděj nepatřil ke znalcům archeologie, tudíž šel jen po zlatu, ale nikde nebylo psáno, že neudělal chaos v ostatních, již utříděných nálezech.

Vítr profukoval škvírami boudy stlučené z kratiny, tedy z prken odříznutých z krajů kmene, a Hnědkovi připomínal meluzínu v kamnech u mámy kdesi ve slovenských Tatrách. A v téhle táhlé melodii šermoval ječák paní Dobešové s rychlým staccatem slov učencových.

Doktor Kvap právě říkal:

„Kdybych měl čas, vysvětlil bych vám to řádně, ale takto vám jen pravím, že existence vaší osoby z hlediska vědeckého je zanedbatelná. Když ovce na pastvě omylem vyrýpne svým kopýtkem ze země minci, jež vede k objevu vzácného depotu, neznamená to, že se budeme téhle ovci klanět. Ona vědě napomohla, ale není proto směrodatná. Proto nehovořte o svém náramku a o svém nálezu. Vy jste ho kovala nebo snad nosila? Nikoli, vy jste pouze hrábla do země na naznačeném místě. Madam, promiňte, ale vy jste z hlediska vědy naprostá nula.“

Už v půlce jeho slov by lékař, náhodně sledující výměnu názorů, musel zakročit. Vdova totiž připomínala člověka, o něhož se pokouší mrtvice. Nejprve zčervenala, pak se jí do lící nalila barva fialová, která kolem nosu přecházela do hustě černé. Pak se celá nafoukla a vypustila obsah plic naráz, přičemž v jeho proudu plavala slova jak kocábky stržené přílivovou vlnou.

„Vy zatracený nekňubo, vy nedouku, vy nafoukané archeologické nic, vy, vy, vy…“

„Nezapomeňte řeč,“ přerušil ji doktor Kvap.

„To jsem zvědav, co jí odpoví, s tou bych se nechtěl hádat,“ zabručel si pod nos Buneš a podal Hnědkovi uvnitř boudy další sáčky s nálezy.

„Tuhle řeč nikdy nezapomenu,“ běsnila dál vdova.

„Já vám chci jen říci, že jsem sem nepřijel hádat se s nějakou brigádnicí, já jsem prosím PhDr. Jáchym Kvap, CSc. Já napsal devět knih…“

„Kdybyste napsal tolik knih, že bych je neunesla, tak byste pro mě byl pořád jen vědecké embryo… To doktor Pidrich, to byl, pane, jiný vědec, ten nosil na výzkum pumpky a měl bradku…,“ a dále pokračovala ve výčtu znamenitostí doktora Pidricha, aniž by dala dr. Kvapovi jedinou šanci zapojit se opět do rozhovoru.

„Já mu pomůžu,“ navrhl uvnitř boudy Hnědko.

„Jen ho nech, my se s ní bavíme už několik dní, ať z toho taky něco má…“

„Já jedu do Prahy,“ oznámil doktor Kvap, a to se nesmělo stát. Hnědko odsunul sochor a vystoupil před boudu. Na plácku fičel vítr a zdvihal prach do výšky několika metrů.

„Pane doktore, vy nesmíte…“

Ale co smí či nesmí doktor Kvap učinit, už Hnědko nedořekl. Podvečerní ticho prořízl zvuk výbuchu… Tady to znělo, jako by na cimbuří věže opravované penzisty Součkem a Hofmanem kdosi vystřelil z děla. A protože se nedalo předpokládat, že dva dědové opravující hrad by ve volném čase dopravili na věž dělo či houfnici, muselo se nutně stát něco jiného.

Rána zastavila i výmluvnost Dobešové.

„Co to bylo?“

„Ježíšmarjá,“ řekl Buneš, když vyběhl z boudy. „Ono jim to bouchlo pod rukama. Honem tam jedem…“

Josef Špolák se cítil krajně nespokojen. Řídit takový tábor není maličkost. Měl s tím bohaté zkušenosti, ale to, co se děje tento rok, se nedalo srovnat s ničím, s čím se ve své práci setkal. Už nikdy na Šumavu nepojede, protože se to tu hemží samými dobrodruhy. Jeho vyšetřovali a péči o děti svěřili dvěma asistentům.

Skandál. Kdo ví, jak to dopadlo. Navíc měl potíže se zlomenou rukou. Spěchal dolů silničkou od Horních k Dolním Horám a myšlenky měl neveselé. Po pravdě řečeno, kul plány, že zvednou kotvy, sbalí tábor a přestěhují se výše, až někam ke Stachům, osadě položené o deset kilometrů dál na jih. Tak se vyhnou dalšímu kontaktu s neblahým výzkumem, stejně neblahým Kybalou a ostatními nepřístojnostmi, které narušují chod tábora.

Tak to udělá. Hned zítra. A kluky, kteří se opět zatoulali, pošle domů. Tak to bude.

Výbuch ho zastihl, když míjel zatáčku vzdálenou jen dva kilometry od tábora, v místech, kde kosil Kybala spornou louku. Neviděl nic, jen slyšel a řekl si:

„Zase nějaká další nepravost. Pokud v tom mají prsty naši chlapci, bude s nimi zle…“

Měl téměř pravdu, bylo s nimi zle už teď…

Kybalovy holínky rozhoupaly pirátskou loď statku víc, než dokáže pravá mořská bouře koráb. V tábůrku přes potok se kouřilo z ohniště, ale nikdo nepřikládal, nikdo neprohrabával řeřavé uhlíky, všechny oči se upíraly k bráně statku, odkud se ozývalo zuřivé štěkání Blaha. Dnešní den klokotal dramatickými zážitky. Co se to zase chystá? Fakt, že starý Kybala přišel v hovoru téměř kamarádském s odvěkým nepřítelem Valounem, byl natolik nezvyklý, že musel svědčit o mimořádné situaci.

Něco se děje, něco se zase děje…

Kája Hruška usedl na pařízek a zapisoval si do notýsku, Petr Dolejš přestal hrát na harmoniku a zhluboka se nadechl. Hanka s Janou si špitaly holčičí tajemství, ale stejně jako kluci pozorovaly nehnutě stěny statku. Vrata se majestátně otočila ve vrzavých veřejích a zůstala otevřena. Nejprve vyběhl Blah, událost neobvyklá, a zdálo se, že jde sám. Teprve dobrých deset metrů za ním se objevil Kybala, čímž se odhalilo, že má psisko přivázané na dlouhé a silné oprati. Blah zmatený pomyslnou svobodou se rozběhl, zatočil se kolem pahýlu po uříznuté hrušni a perfektně se zamotal do dlouhé opratě. Vymotával ho Valoun, vymotával Kybala a Blah štěkal, protože to považoval za docela fajn zpestření fádního života u boudy.

Vítr fičel do ohniště, nadzvedával polosyrové větve halabala nalámané a rozžířil je do zlatova.

„Nemáme jít s vámi?“ zavolal Kája Hruška za skrovnou výpravou, ale Kybala jen odmítavě mávl rukou. To tak, ještě další utřinosy s sebou. Jako by ti někde uvnitř neprobádaného podzemí nestačili…

Blah nasál do nozder pach kteréhosi ušáka a zabral za oprať takovou silou, že starý muž poskočil a musel pelášit za ním.

Blah značkoval cestu, dva muži klusali za ním. Zmiják jim nepřipravil žádné překvapení v podobě stočeného hadího provázku. Kamenné moře jim ubralo dech a Mrtvý les jim chřestil v ústrety. Větve klepaly, šelestily, dutě vrzaly a vítr si vybíral od té nejmenší mrtvé haluzky zpívající vysoké Cé po basující suk v práchnivějícím kmeni, aby vyrazil z příšerného nástroje melodii nejděsuplnější.

Proběhli vchodem do Zlaté chodby a stavební technik se nestačil divit, kolik podivuhodností ve svém revíru dosud neznal. Umiňoval

si, že se sem vrátí, že se pokusí zmapovat prostory, o nichž nacházel v archívu národního výboru jen kusé zmínky. Blah štěkal o celou oprať dál, zahalilo je šero přecházející v tmu a vlhký chlad.

„Kam se tudy dostaneme?“ vydechl Valoun zhluboka.

„Pod hrad, pod Kotlík,“ kupodivu, Kybala běžel jako mladík, a ani se nezadýchal. Zdálo se, že dobrodružství mu ubírá léta.

„Vy to tu znáte?“

„Jako svý boty,“ to ovšem Kybala přeháněl, protože tyhle holínky nosil už třetí léto, zatímco v chodbě byl počtvrté v životě.

Pohltila je tma.

„Podržte mi toho psa,“ Kybala natáhl ruku s druhým koncem opratě do míst, kde tušil druha. „Musím vyndat baterku.“

Valoun natáhl pravici, ale snad Kybala špatně podal, snad on nedobře chňapl. Blah náhle vyrazil a oprať zmizela v nenávratnu.

„Za ním!“

Šlo to kluzce. Baterka sice olizovala stěny chodby, vytesané v tomto místě v šedavém kameni, ale podlahu, spíš zem, tvořilo mazlavé blátíčko stříbřitě probleskující a odrážející paprsek Kybalovy předpotopní baterky. Než uběhli dvacet metrů, stavební technik čtyřikrát upadl.

Chodba stoupala, ale nelomila se, vedla přímočaře vzhůru a Valoun odhadoval, že musí vést rovnou k hradu. Podle toho, kolik už urazili, nemohlo chybět víc než pět set metrů. Obdivoval staříka před sebou. Běžel křepče a svižně, každou chvíli si rukou posunoval hučku na šešulce hlavy, aby snad svůj drahocenný klobouk neztratil.

Blaha neslyšeli, nezahlédli ani ocásek opratě, který musel uhánět deset metrů za ním. Konečně ohyb, ne prudký, pozvolný a stoupající vpravo.

Blah seděl vprostřed chodby, čenich zdvižený ke stropu, zcela bez hnutí. Zastavili se těsně za ním, jako by to byl milník, hraniční kámen, předejdeš mě a už ti není pomoci. A čekali. Pes se nehýbal, jen nepatrné záškuby v sleších prozrazovaly, že žije.

Valoun učinil pohyb, jako by chtěl psa předejít a pokračovat v běhu chodbou dál.

„Nechoďte tam!“ Kybalův hlas zněl varovně.

„Proč?“

„Podívejte se na něj, něco slyší,“ a pro názornost zamířil svazek paprsků na Blahovu hlavu.

„Hlouposti, jdu!“

V tom okamžiku zaslechli i oni to, co zřejmě poslouchal už dávno perfektní sluch Blaha. O psech se říká, že mají vynikající čich, zato horší sluch. Takže je možné, že Blah cítil to, co se odehrálo kdesi před ním.

Zaslechli hlasy. Hluboký mužský a několik klukovských. Zněly vzrušeně, jakoby v hádce.

„Jdu tam, to jsou kluci.“

„A někdo s nimi,“ upřesnil Kybala a hřbetem ruky utřel krůpěj tekutiny, která mu skápla na čelo. Přičichl k ní a nakrčil nos.

„Nikam nechoďte, Blah taky nejde. On ví…“

Co věděl Blah, už Kybala nedořekl. Valoun se nechtěl podrobit instinktu nějakého zvířete, je přece studovaný inženýr. Překročil čáru smrti vytyčenou posedem psiska a vyrazil kupředu.

„Klucííí, klucííí, kde jste!!!“

A to byl poslední lidský hlas, který Kybala na dlouhou dobu uslyšel. Protože pak už promluvil hrom.

Blah vyskočil jak čertík na pérku, odrazil se všema čtyřma a vletěl rovnou na něj, snad mu pomohla i tlaková vlna, která se přehnala chodbou jak pustošící tornádo. Stařec i pes letěli vzduchem, otloukali si údy o špičaté stěny, valili se kluzkým dnem a splétali se jeden do druhého, bubínky v uších ztratily schopnost vnímat, baterka odlétla, jako by ji vykopl z ruky neznámý ničema, chodbou se nad jejich hlavami valil prach, čpavý dým. Podzemní ozvěna si hlavičkovala dozvuky výbuchu jak fotbalový míč.

A potom náhle ticho. Vlastně ne, kdesi blízko se ozývá zvuk, nepříjemný a táhlý. Jen moci tak vidět. Ale Kybala neviděl nic. Na prsou ho tížilo cosi těžkého. Vztáhl ruce a ucítil rozechvělé tělo. To je přece Blah. Klepe se strachem. I on se chvěje. Je to strach?

A ten zvuk už dokáže identifikovat. Blah vyje. Táhle, strašně se rozléhá jeho hlas prostorou, naplněnou dusícím kouřem a vířícími částečkami prachu.

Kybala ležel na zádech, pes seděl na něm. Pravicí ho zvolna, ne zlostně, odehnal. Blah se bránil, ale poslechl. Pod zády ucítil vlhko. Nakonec je zraněn a to, co se mu lepí zvenčí na halenu montérek, je krev. Opatrně sáhl pod sebe a rozpoznal proud. Takhle krev neteče. Pod ním tekla voda. Vysoukal se na kolena a hmatal vedle sebe. Vody přibývalo. Ten výbuch, a musel to být výbuch pořádný, narušil kterýsi spodní pramen. Naštěstí, chodba má spád, uvědomil si rychle, takže akutní nebezpečí nehrozí. Alespoň jemu a Blahovi ne.

Kde je Valoun?!!!

„Hej, techniku,“ uvědomil si, že ani neví, jak na něj zavolat. Má on vůbec nějaké křestní jméno?

„Hej, ozvěte se!“

Kybala se konečně postavil. Proud vody bublá pod nohama. Tápavými pohyby s rukama napřaženýma kupředu pokročil vpřed. A počítal si. Deset kroků, dvacet, při třicátém dosud nenarazil na ležící tělo, při padesátém se náhle dotkl zátarasu. Hlína a kamení tu zavalily chodbu. A kde je Valoun?

Jestli je zával široký, může už ležet mrtvý kdesi pod ním. A taky by mohl být na druhé straně.

Poklekl na kolena, osahával zátaras. Samé kamení.

„Halólóló!“

Nic, jenom ta voda.

„Ozvěte se!“

Voda.

„Jste tam někde?“

Ticho, jen kdesi za ním dýchal pes, dosud vystrašený úděsným zážitkem v psí říši nevídaným.

Kybala ztichl a zaposlouchal se.

Neozval se sebemenší hlásek. Rukou nahmatal kámen šikovný tak do dlaně a několikrát silně udeřil do kamenné bariéry před sebou.

„Halólólóló!“

To nevykřikl přece on, ten dutý, tenký hlas se ozval kdesi před ním.

„Halóóó!“ zavolal v ústrety volání.

„Halóóó!“

„Kde jsi?“

„Ježišmarjá, teče sem voda. Já se nemůžu hnout!“

To jasně volal Valoun a Kybala pochopil, že jestli někdy šlo do tuhého, je to právě teď. Kamarád leží na druhé straně závalu a pramen, který jen čúrkem odtéká pod jeho nohama, tam plní chodbu.

„Můžeš mi pomoct?“ křičel do zátarasu.

„Nemůžu, já snad nemám nohy, a ta voda stoupá…“

Hlas z druhé strany zněl příšerně. Tak se mluví, když nezbývá naděje. Blah se přitiskl ke svému pánovi.

„Musíme, Blahu, musíme ho zachránit!“

Voda najednou, jako když vytáhneš zátku z vany, začala proudit třikrát rychleji.

Kybala se vrhl proti závalu…

KAPITOLA XII

DRAMA VE ZLATÉ CHODBĚ

Hledači pokladů – Otík, Eda a Toník – dorazili na Kotlík jako první. Teď měli nejlepší příležitost vyzvednout poklad v dřevěné bedýnce a odnést ho do tábora. Vchod do šachty našli hned.

„Pánové, jak ho poneseme?“ strachoval se Otík a pokusil se bedýnku nadzvednout. Šlo to těžce, Otík moc síly nepobral.

„Vynesem poklad šachtou, to je nejblíž,“ rozhodoval Eda, ale Toník pokýval hlavou.

„To nebude žádná legrace. Je to moc těžký. Jestli se nám podaří bedýnku vytáhnout.“

„Jak bys to chtěl jinak udělat?“

„Přinejhorším budeme muset poklad vynést Zlatou chodbou do Mrtvého lesa.“

„No nazdar,“ ulevil si Otík. „Víš, jaká je to dálka? A taky můžeme zase zabloudit.“

Otík měl pravdu. Představa, že by měli těžkou bednu vláčet tmavými neznámými chodbami, se nelíbila ani jednomu z nich.

„Ale teď mám nápad já,“ vykřikl Otík. Je známo, že Otík dostával ty skutečně podařené nápady pouze tehdy, když šlo o to, ulehčit si práci nebo se dostat k nějakému dobrému jídlu. „My tu bednu otevřeme, poklad rozdělíme na tři díly a každý ponese ten svůj.“

„Ty máš s sebou tašku?“

„Ne, ale všichni přeci máme trička. Nasypeme zlato a peníze a šperky do triček, uděláme uzel a vylezem šachtou.“

Eda se drbal v zrzavé kštici, Toník si váhavě mnul bradu, pak se zhluboka nadechl vlhkého podzemního vzduchu a řekl:

„No jo, asi to je nejjednodušší.“

Náhle zaslechli z ústí chodby podezřelý šramot. A také hlasy.

„Pánové, jdou po nás,“ zašeptal Otík hlasem plným obav.

„Ustupujeme,“ zavelel Eda. Šero houstlo, jícen šachty, zarostlý křovisky, zakrylo čísi tělo, kdosi sestupoval do podzemí. Kluci ustoupili ještě o pár metrů do nitra Zlaté chodby a přikrčili se jeden k druhému.

„Kdo to může být?“

„To je ten zloděj. To je Hosnédl,“ šeptal Otík a dušička v něm vězela docelá malá. „Ten, co ukradl zlato. Teď si jde určitě ještě pro náš poklad…“

Tak to mohlo skutečně být. Tolik se nadřeli, riskovali, že je Mrož pošle domů s ostudou, a teď by měli nechat poklad Hosnédlovi napospas? Ani nápad.

„Utečeme!“

„Ne, počkáme, co budou dělat. Třeba zase hned odejdou. A my se pak dál vydáme poklad hledat,“ řekl Toník, ale sám tomu moc nevěřil.

„Jen aby…“ Otíkovi se celé dobrodružství přestávalo líbit. Klepal se, po celém těle mu naskočila husí kůže. Těžko říci, zda za to mohla zima, nebo strach.

„Sakra, dělej něco, než sem přijdou,“ řekl rozčilený hlas deset metrů před nimi.

Otík chytil Edu za ruku.

„To je přece pan Ahá.“

„Mlč.“

„Povídám, hoď sebou,“ ozvalo se znovu.

„To se řekne, dělám, co můžu. Sem jsem ji dal. Tady stála. Taková bedýnka to byla…“

„Hledají náš poklad,“ špitl Toník.

„Pojďte, necháme je, a radši utečeme.“

„Ještě počkáme,“ rozhodl Eda.

„Tak dělej, ty parchantě!“ křičel Ahá a už se vůbec nesnažil tišit hlas. Oba si zřejmě mysleli, že jsou v chodbě dočista sami. Křik sílil, dolehlo sem několik tupých úderů.

„Júú, oni se perou. Až se poperou, zbijou i nás,“ prorokoval Otík.

„Tak dobře, jen to utíkejte vykládat vébé. Ale nenajdete ani mě, ani šperk. Tohle jste dělat neměl. Já to chtěl vrátit…“ Kluci bez hnutí naslouchali dramatu, které se odehrávalo pár kroků od nich. Mnoho neviděli, jen tmavší postavy zmítající se v šerosvitu dopadajícím šachtou dovnitř…

„Tak dobře, utíkáme,“ zasyčel Eda. Prchali hlouběji do chodby. Hluk zápasu a hádky jim umožnil, že to mohli provést nepozorovaně. Za jejich zády se chodba lomila vlevo a začala klesat, což jim usnadnilo pochod. Země tu nasákla vodou a vytvořila kluzké blátíčko. Po padesáti metrech zastavili a zhluboka oddechovali. Poslední světelné pavučinky se rozplynuly, zde už vládla jen tma a zatuchlé vlhko.

„Co teď?“

„Počkáme, až odejdou. S pokladem už je stejně asi ámen.“

„Budeme trefit zpátky?“ Otík se instinktivně přitiskl k Edovi a ucítil, že i on se chvěje.

„Ty máš taky strach?“

„Ne, je mi zima. A tys chtěl, abysme si sundali trička,“ nepřiznal se Eda.

Ve svažité chodbě zapleskaly po mazlavé půdě rychlé kroky, znělo to, jako když plácá mokrý papír ve větru. Kluci se přikrčili jeden k druhému.

Kroky se blížily. Otík zabořil nos do Edova trička a zavřel oči, jako by se mu tma v chodbě nezdála dost tmavá.

Zaslechli rychlý dech prchajícího muže. Běžel chodbou s roztaženýma rukama a dotýkal se stěn. Levá ruka náhle nahmátla cosi podivného. Kdo by si myslel, že se Ludva lekl, ten by se mýlil. To, co držel, se podezřele podobalo lidské hlavě porostlé čupřinou hustých vlasů. Toník, na jehož hlavě ruka spočívala, ani nehlesl. Ludva opatrně, jako když v potoce pod kořeny nahmátneš tílka stojících pstruhů, osahával konečky prstů objev. Sklouzl níže, přes čelo, nahmatal nos a pak pusu.

„Auauauauauauauauau,“ vykřikl bolestivě, protože Toník nevydržel pohyb zvědavých prstů a zakousl se mu vší silou do ukazováku.

„Zdrháme,“ zavelel Eda.

„Klucíí, on mě drží, drží mě za ruku, nenechávejte mě tady…“ Tonda se kroutil v pevném sevření a jeho dva kamarádi uskočili jen o pár kroků. Tady stáli a čekali, co bude dál.

„Zatracený uličníci, co tu děláte?“ duněl chodbou zlodějův hlas.

„Co tu děláte vy?“ vykřikl Eda.

„Do toho vám nic není.“

„My to víme.“

„Co víte?“

„Chcete nám ukrást poklad, jako jste ukradl ten náramek,“ Otík téměř nabíral pláč.

„Co to meleš, jaký poklad?“

„Ten, co tady někde máme.“

„Tak to jste vzali vy?“

„Co jsme vzali? Nic jsme nevzali,“ bránil se Eda.

„Tu bedýnku!“

„Ta je naše! My ji teď hledáme!“ vykřikl Eda a dal se na útěk. Za ním ostatní. Vypukl děsivý běh naprostou tmou. Vpředu Otík, za ním Eda s nákladem a pak Toník. Ludva dusal za nimi, chodba se naplnila hlukem pleskavých kroků.

„Kluci, tady, honem,“ sykl Otík a zatáhl Edu za tričko, protože rukou nahmátl roh chodby odbočující v pravé úhlu z chodby hlavní. Vmáčkli se do ní všichni tři. Zloděj proběhl kolem, ale po několika krocích se zastavil a naslouchal.

„Zatraceně, tak kde jste?“

Ticho.

„Ozvěte se. Hele, když mi řeknete, kde najdu tu bedýnku, tak vám dám ten šperk. Co vy na to?“

„Tiše, neozývejte se, jinak nás najde,“ špitl Eda.

„Nebuďte sakra hloupí, dám vám kus zlata. Za to, že mi řeknete, kde je ta hloupá bedýnka. Vy si myslíte, že je to poklad, ale je tam docela něco jiného…“

„Chce nás převézt…“

„Tak co, souhlasíte?“

„Tak hloupí zas nejsme, abysme vám prozradili, kde máme celý poklad. A za jediný náramek,“ vykřikl Otík, který byl příliš dlouho zticha. Eda se mu sice pokusil zacpat pusu, ale bylo už pozdě. Kroky se blížily k nim. Stáhli se ještě hlouběji do chodby. Toník šel první s rukama před sebou. Najednou narazil na stěnu, která chodbu zahradila.

„To je malér. Ta chodba je slepá. Jsme v pasti,“ zašeptal ostatním.

„Houby poklad. Víte, co je v té bedně? Dynamit, výbušnina!“ Ludvíkův křik zněl opravdu zoufale.

„Co když má pravdu?“ povzdechl Otík.

„Zkouší to na nás. Je to poklad,“ Eda byl pevně přesvědčen, že má pravdu.

„Hele, já ten náramek pokládám tady na zem před vás. Vezměte si ho. Až ho budete mít, tak mi řeknete, kde máte tu bedýnku, jo?“

„Když mu ten náramek necháme, tak s ním uteče, a to by byla velká škoda. Musíme ho vrátit archeologům,“ šeptal Toník. „Vezmeme si ho a nic mu nepovíme.“

„Tak dobře,“ řekl nahlas. „Položte ho na zem a ustupte o pět kroků.“

„Leží na zemi!“

Eda se opět sehnul a po čtyřech se plazil slepou chodbou k ústí, pečlivě přitom osahával mokvající zem. Nasáhl tvrdý předmět. Skutečně, je to on. Mají náramek. Rychle se stáhl zpět ke kamarádům.

„A teď, kde je ten váš poklad?“ domlouval Ludvík.

„Tak dobře,“ a Eda, vědom si toho, že není úniku, popsal cestu k pokladu. Ludva se podíval vlevo a rozškrtl zápalku a zdvihl ji do výše nad hlavou. Hlavní chodba tu padala strmým svahem zakončeným ústím šachty vedoucí do temné chodby. Mohla být hluboká metr, ale také deset, těžko říci, chodba kolem ní vedla jen úzkým chodníčkem. Kdo by tuhle nástrahu neznal, mohl potmě skončit se zlámanými údy kdesi uvnitř země bez naděje na záchranu.

Zápalka dohořela. V nastalé tmě Ludvík vyrazil. Věděl teď už, kudy dál.

„Krade poklad!“ vykřikl Otík, ale nikdo z kluků se nepohnul, aby v tom zloději zabránil. Chlapík utíkal dál. Věděl, že nesmí doleva, to mohlo být nebezpečné. Tedy vpravo. Ano. Tady to je. Nahmatal bedýnku, našel držadlo. Jak se snažil co nejrychleji ji vytáhnout, narazil tvrdě pravým ramenem do rohu chodby. Vykřikl a pak se to stalo. Nohy mu sklouzly po rozbahněném dnu chodby a už padal. Instinktivně se snažil zachytit, a tak mu držadlo bedýnky vyklouzlo z ruky. Z těžkého předmětu se staly sáně. Bedýnka zprvu pomalým, skoro rozpačitým pohybem sjížděla chodbou, nabírala na rychlosti a pak už fičela jako utržený vagón. Až dojela k okraji neznámé šachty, na vteřinu se, jakoby váhavě, zastavila a potom přepadla přes okraj do hlubiny. Nejprve se ozval dutý úder. Následovalo ostré světlo. Hromový třesk výbuchu násobený ozvěnami labyrintu podzemních chodeb a zvednutý prach spolu s čpavým dýmem překryly vše.

Otík měl pocit, že se mu někdo snaží utrhnout hlavu zamotanou do dusivé peřiny. Pak ztratil vědomí…

Kybala pomalu ztrácel dech. Výbuch naštěstí vyrazil vzhůru, takže nad ním se v nejméně metrovém otvoru promodrávalo nebe. Zátaras tvořila měkká hlína. Rval se s ní urputně, ruce se změnily v lopaty, kterými odhrnoval hlínu jako krtek, a Blah, který snad pochopil, o co jde, hrabal vedle něho. V hlíně se objevil ostrý roh kamene. Kybala jím zacloumal, ale nepohnul se ani o píď. Musí si odpočinout.

„Hej, Valoune!“

Jen šumění vody, která podemílala zátaras a dosahovala už k hornímu okraji bot.

„Nakonec je po něm,“ řekl si stařík a vrhl se znovu na kámen. Rukama odstranil hlínu v okolí, kámen se zdál čím dál tím větší. Musí jím pohnout, dřív než bude pozdě. Vší silou uchopil vyčnívající hranu, zapřel se nohama a zatáhl, až mu na čele naskočily modré žíly. Kámen se ve svém lůžku pohnul. Ještě jednou, už se natočil a kolem něho vytryskla voda. Kybala zabral potřetí a kámen se mu vyvalil k nohám. Zátaras zřejmě spočíval na něm a teď se sesunul, takže vznikl jen něco přes metr vysoký val. Voda ho rozpouštěla a jako ošklivou, bahnitou melasu odnášela zátaras chodbou. Kybala otřel pot z čela a vyšplhal se na hromadu mokré hlíny. Světlo pronikající prorvaným otvorem ve stropu chodby dopadlo na skrčenou postavu. Valoun ležel na boku s rozhozenýma nohama, oči zavřené. Špinavá voda zalila nohy i břicho, hlava a prsa naštěstí spočívaly na hrbolu, takže se neutopil. Kybala rychle přelezl zátaras a přiklekl k němu. Přes levou nohu nad kolenem ležel Valounoví těžký prohnilý trámek, zřejmě pozůstatek původní výdřevy chodby. Popadl volný konec, nadzvedl ho a odhodil stranou. Valoun zasténal a otevřel oči. Opuchlými rty se snažil promluvit. Blah, obalený blátem, se připlazil až k jeho obličeji a začal ho olizovat.

„No sláva, techniku,“ ulevil si Kybala. „Už jsem měl o tebe strach…“

Potom se sehnul, popadl raněného za paže, podřepl a naložil ho na záda, jako by to byl pytel s obilím. Valoun sice vzdychal a sténal, ale starý muž nepovolil. Zvolna a s námahou se nadzvedl a vykročil bahnitým potokem na zpáteční cestu.

Za deset krušných minut už skládal Valounovo tělo pod koruny zkroucených stromů Mrtvého lesa. Musel si odpočinout, teď už měl čas…

Poručík Bartoš se posadil v trávě a nevěřícně se rozhlédl kolem sebe. Vypadal jako horník právě zachráněný ze závalu, uniformu měl špinavou, obličej nesl stopy výbuchu – šmouha vedle šmouhy. Jíra, Míra a pilařský mistr tu stáli jako sousoší vyjadřující překvapení a sledovali nezvyklou podívanou. Z podzemní šachty se kouřilo jako z výfuku náklaďáku, otvor připomínal čerstvý kráter právě se probudivší sopky. Hukot podzemního výbuchu dozníval krátkými dutými detonacemi. Země se už uklidnila, ale všem se dosud po nezvyklém zážitku třásly nohy.

„To je konec,“ Hosnédl sklonil hlavu. „Teď už mi nikdo neuvěří.“

Jíra se na něj překvapeně zahleděl. Jak může v takové chvíli myslet na sebe. Tam dole možná umírá člověk…

„Rychle dolů, třeba je jen zraněný!“

Vyskočil i poručík Bartoš a opět se ujal vedení.

„Vy hlídejte tady toho,“ ukázal prstem na skleslého Hosnédla. „Já jdu dolů, a kdybych potřeboval pomoc, budu volat…“ Kdoví pokolikáté se už dnes připravil k sestupu do šachty, ale ani tentokrát mu to nebylo dopřáno. Vzduch v chodbě se vyčistil, když výbuch prorazil na povrch několik nových otvorů. Zahleděl se na dno a náhle uslyšel z podzemí hlas.

„Pomoc, pomozte!!“

Úpěnlivý dětský křik. Kde se mohlo vzít v chodbě dítě. Už také zahlédl kdesi žluté tričko, nyní k nepoznání špinavé, a štíhlou klukovskou postavou. Kolem otvoru se nahrnuli i Jíra s Mírou.

„No né, to je přece Otík…“

Kluk stál v okamžení na trávě vedle nich.

„Zavalilo ho to, kluci mu pomáhají, ale dostal asi kamenem do hlavy…,“ brebentil Otík.

„Kdo? Jací kluci?“

„No přece Eda s Toníkem,“ žasl klučík nad tou nechápavostí. „Kdo jiný?“

„A kdo dostal kamenem do hlavy?“

„Přece zloděj, ale nebojte se, náramek už máme, zlato jsme zachránili,“ a otevřel dlaň, v níž se skrýval zlatý náramek, kolem nějž se odehrálo tolik dramatických událostí.

Konečně se poručík Bartoš spolu s Jírou spustili do štoly.

O deset minut později, v okamžiku, kdy na nádvoří dobíhali první zvědavci z Horních Hor, vedení Součkem a Hofmanem, se podařilo vytáhnout Ludvu Hosnédla. Tržná rána od tváře ke spánku silně krvácela, ale na smrt to nevypadalo.

O stěnu betonového domku se opírali Toník, Eda a Otík a tvářili se všelijak, jen ne vesele. Proti nim stál Jíra a dlaní si vytřepával z vlasů prach a hlínu.

„Teda, kluci,“ řekl jim, když byl s očistou kštice hotov, „teď bych nechtěl být ve vaší kůži…“

„Jak to? Zachránili jsme přece poklad,“ bránil se Eda a Jíra se zamyslel.

„No jo, na tom vlastně něco je. Jenže udělat z uličníků hrdiny, to se nám přece jen asi nepodaří…“

Na nádvoří mezitím přijela sanitka a také hlídkový vůz VB.

Sanitka odvážela v doprovodu poručíka Bartoše zraněného Ludvíka Hosnédla, Hosnédl z pily řečený Ahá se nerad usadil na zadní sedadlo žlutobílého žigulíka mezi příslušníky VB.

„Za vámi přijedeme do tábora,“ zavolal jeden z nich na Jíru s kluky a pak žigulík zmizel v bráně hradu.

„A my jdeme domů, jsem zvědav, co vám řekne soudruh vedoucí,“ ušklíbl se Jíra protivně.

„Hmm, to my taky,“ zakončil debatu Eda Hrášek a všichni se vydali na neveselou pouť k táboru v Dolních Horách…

KAPITOLA XIII

POSLEDNÍ DEN

„Co to bude, až to bude?“ tázal se Otík. Stál za Kybalovým statkem mezi vzrostlými listy křenu a pozoroval starého muže, jak stlouká nad mamutí jámou úzký domeček. Kybala měl pusu plnou hřebíků, a tak neodpověděl, jen rukou s kladívkem ukázal na dřevěná dvířka opřená o sud s vodou. Ve dveřích se na Otíka culilo vyříznuté srdíčko.

„Tak přece, vy už se pana Valouna nebojíte?“ zeptal se. Kybala vyprskl hřebíky do trávy, kde se na ně ihned vrhly slepice v domnění, že jejich pán jim hází nějaký pamlsek.

„Já, a bát se? Stavebního technika? Tobě přeskočilo. Chci ho jen překvapit. On je teď v nemocnici s tou nohou, a až se vrátí, tak bude řvát. Jej, ten bude řvát,“ těšil se stavitel boudičky a pusa se mu v zarostlé tváři roztáhla štěstím od ucha k uchu.

„Jen aby vám to neodpustil,“ varoval Otík. Kybala se zarazil.

„Takovou podlost by mi neudělal. Vždyť jsem mu zachránil život… Ve slabé chvilce mi sice stavět dovolil, ale to určitě nemyslel vážně!“

Šumavské ráno viselo nad pirátskou lodí Kybalova statku jako modrý baldachýn. Od dramatických událostí na hradě Kotlíku uplynulo již osm dní, čas se naplnil, tábor v Dolních Horách dneska končí. Zítra ráno si složí stany a hajdy na autobus k maminkám.

Uprostřed tábořiště plál oheň, Petr Dolejš koncertoval na foukací harmoniku, ale nikomu se nechtělo zpívat. Smutek z loučení. Poslední den…

Pokud starý Kybala těžil z Valounova pobytu v nemocnici, netrefil se výjimečně do černého. Zatímco dotloukl poslední prkno své tolik diskutované stavby, zastavil před tábůrkem omlácený gaz, v němž obyčejně jezdil stavební technik. Mladý řidič v čepici se štítkem vyskočil a otevíral dvířka pro spolujezdce. Náčelník Mrož s rukou dosud v pásce vyšel návštěvě v ústrety. Ve dvířkách se nejdříve objevila bílá sádrová noha a hned za ní se vysoukal sám stavební technik z Horních Hor Václav Valoun. Usmíval se doširoka.

„Tak si připadám jako na setkání invalidů,“ kývl na Mrožovu ruku v pásce.

„Sláva nazdár,“ křičeli kluci a hnali se k vozu. „Tak už jste doma?“

„No jo, no jo. Jsem. Přišel jsem se s vámi rozloučit. A taky jsem něco přinesl panu Kybalovi.“

Usadili se na kládu k táborovému ohni a Otík začal úslužně opékat telecí párek.

„Moc jsem o tom v nemocnici přemýšlel, jestli se na vás mám, kluci, zlobit, nebo ne.“

Toník s Edou sklopili oči, jen Otík si neodpustil otázku.

„A jak to dopadlo?“

„Jo, panečku, to byl problém. Nejdřív jsem je chtěl poslat domů,“ vykládal Mrož a posadil se také k ohni. „Jenže se za ně přimluvil poručík Bartoš. Prý se v té chodbě zachovali bezvadně a pomohli chytit zloděje. Ale svůj díl jsem jim dal…“

„Já se taky nezlobím. Především jsem se přestal bát pana Kybaly a zjistil jsem, že je to ohromný člověk. Já se s lidmi nerad hádám. Teď z nás budou přátelé. Ale abych nezapomněl, ten výbuch odhalil spodní pramen. Postavíme tam vodárnu pro dvě vesnice, kde na tom byli s vodou moc špatně. Ten pramen je učiněný poklad…“

Poklad. Pokolikáté už v našem příběhu tohle slovo padlo. Kolem pokladu vznikla přece i jedna velká sázka mezi lázničkovci a kulihráškovci. Nu a včera, vpředvečer posledního dne, se nad Vaničkou odehrálo velké zasedání obou part, v němž hlavní řeč držel Jirka Láznička. Od onoho památného odpoledne, kdy se domlouval s Edou na spojení obou táborů a kdy založili detektivní kancelář, už Jirka tuhle myšlenku neopustil. Trochu ho mrzelo, že se na velkých událostech jeho parta nepodílela, on sám po výbuchu zabloudil a do tábora se vrátil večer, když bylo po všem.

„Já si myslím,“ řekl na poradě obou kmenů, „že bychom se měli spojit. Sázku podle nás nevyhrál nikdo, i když kulihráškovci poklad zachránili.“

„No vidíš, zachránili,“ vykřikl Otík. „Bez nás by poklad odnesl zloděj, aha.“

„Jenže pozor,“ Kája Hruška už lovil z kapsy jeden ze svých pověstných notýsků a četl zápis. „Vsadili jsme se o to, kdo objeví, nebo největší měrou přispěje k objevení pokladu. O nějakém zachraňování v sázce nebyla žádná řeč…“

„To znamená, že nám nebudou sloužit,“ otočil se Otík na svého velitele Edu.

Eda jen pokývl hlavou.

„To je smůla,“ povzdychl si nejmenší kulihráškovec.

„Tak co, spojíme se?“ naléhal Láznička.

„Já myslím, že by to byla škoda,“ ozval se Toník, který dosud beze slova žvýkal šťovík. „Tak krásně se nám to soupeřilo. Víte co, já mám nápad. Uděláme novou sázku.“

A protože Toník míval obvykle ty nejlepší nápady a sázky vymýšlel kromobyčejně dobré, jaký tedy div, že ke spojení obou part nedošlo a nová velká sázka nabyla platnost hned poté, kdy ji Kája Hruška zanesl do svého notesu a Petr Dolejš zanotoval na harmoniku slavnostní fanfáru. O jakou sázku šlo, to už se tohohle příběhu netýká… Stačí jen prozradit, že Otík si mnul ruce, šeptal si pod nos „a stejně nám budou sloužit“, a připojil k výčtu svých titulů další: Velký detektiv.

Telecí párek opékaný pro Valouna voněl, ptáci zpívali, potůček vytékající z Vaničky bublal a poslední den se culil, jako kdyby byl první. Pak v zatáčce zahučel motor vozu a tábůrek se rozrostl o další aktéry našeho příběhu.

„Sláva nazdár,“ volal Petr Hnědko a mával rukama, jako kdyby vyhrál ve sportce. „Budeme tu ještě nejméně tři neděle, hrobů je víc, než jsme předpokládali, tak to vypadá na velký výzkum!“ Usmíval se také Buneš, protože i jemu se na Šumavě náramně zalíbilo. Jíra se podíval na Míru a Míra se podíval na Jíru. Pak řekl Jíra:

„Tak víte co? My tu zůstaneme taky. Ale jak to bude s brigádníky?“

„Žádný strach,“ halasil Petr. Ukrojil si pořádný kus chleba, nabodl na prut a opékal na ohni. „Paní Dolejšová zbubnovala všechny babky v okolí. Každá chce najít vampýra, nebo aspoň nějaký zlatý šperk.“

„A najdou?“ zeptal se Valoun.

„Těžko,“ neodpustil si skeptický Buneš. „Zlaté náramky nejsou jako hříbky a křemeňáčky.“

„Já bych tu zůstal taky,“ zaprosil Eda Hrášek. „Soudruhu vedoucí, že tu taky zůstaneme,“ obrátil se na Mrože, ale ten vystřihl přísný výraz.

„To tak. Jsem moc rád, že tenhle turnus končí. Já bych tu s vámi přišel o nervy…“ Pak ale přece jen roztál. „Ovšem, příští rok se tu zase všichni sejdem…“

„Až za rok, to je dlouho,“ zakuňkala Hanka a Jana dodala: „To je ještě moc dlouho,“ a táhle povzdychla s pohledem na Petra Hnědka.

Zatímco probíhalo všeobecné pofňukávání vždycky spojené s každým loučením, nikdo si nevšiml, že se Otík odkradl za tábor až k prvním osikám ve stráni. Zahlédl tam známou postavu hajného Vojtíška.

„Dobrý den, pane hajný,“ pozdravil uctivě.

„Nazdar, kluku,“ hajný měl tralaláček posazený do týla a utíral si zpocené čelo kostkovaným kapesníkem.

„Proč nejdete k nám?“

„Protože se nechci setkat s tím starým pytlákem.“

„S kým?“

„Jen se nedělej, přece s Kybalou.“

„Ale on tam není.“

„Není, není, ale může přijít. A já bych dostal zlost a ještě bych ho předvedl a pokutoval.“

„A za co?“ chtěl vědět Otík.

„Však ono by se něco našlo. Ten nemá nikdy docela čisté svědomí.“8

Pak Vojtíšek odešel mumlaje si cosi o světélkujícím muži.

„A nebude nám dělat problémy Hosnédl z pily?“ zeptal se Jíra, který už se nemohl dočkat, až se pustí s kolegy do archeologického výzkumu.

„Ani nápad. Už jsem s ním mluvil. Vyšetřování je skončeno, nedopadne to s ním zas tak hrozně, ale je teď krotký jako beránek. Dokonce se mi hlásil na brigádu…“

„A taky jsme v Horách potkali poručíka Bartoše. Ludvíka už propustili z nemocnice, teď čeká na soud.“

Všichni se odmlčeli a koukali se do nebe, po němž pluly šedobílé mračné peřiny doprovázené černými šípy vlaštovčích křídel.

„No né, to jsou k nám hosti…“

Uprostřed nich, jako by ze země vyrostl, stál stavitel Kybala, naražený v černých gumovkách s ohrnutými okraji, rozevláté montérky a pověstný klobouk bez dýnka švihácky posazený na stranu jako rekrut. Valoun chtěl vyskočit, ale s nohou v sádře se mu to příliš nevyvedlo, zavrávoral a zachytil se vedoucího Špoláka, taktak že zranění neupadli na jednu hromadu.

„Pane Kybalo, vždyť já vám musím poděkovat, ještě jsem neměl čas…“

Stařec roztáhl ruce. „Jaképak děkování, to nestojí za řeč. Ale já mám pro vás veliké překvapení, to budete valit oči,“ sliboval a zamrkal přitom na Otíka, který už ráno to velké překvapení zmerčil.

„Já mám pro vás taky překvapení,“ Valoun se natáhl pro svou tašku a hrabal se v nějakých papírech. „Kam jsem to jen dal…“

„A copak to má být?“

„Aha, tady je to, sláva.“ Valoun zamával nad hlavou čtvrtkou popsaného papíru s kulatým razítkem národního výboru. „Vezměte a čtěte!“

„Čti ty, synu,“ a Kybala vstrčil list Edovi Hráškoví, „já si zapomněl brejle doma.“

„Vážený občan, Jan Kybala, Dolní Hory 3,“ četl Eda a Kybala se spokojeně usmíval.

„Tak to je pro mě. Čti dál.“

„Oznamujeme vám, že Národní výbor v Horních Horách na svém zasedání rozhodl na návrh stavebního technika Václava Valouna udělit vám výjimku, a povolit stavbu mimo obvodové zdi vašeho statku. Zdůvodnění: Vzhledem k tomu, že statek se nachází na půdě, kde…,“ četl dál Eda, ale Kybala už neposlouchal. Vyskočil a zatvářil se bojovně. „To jako znamená, že už si smím stavět a nedělám nic zakázanýho.“

„Ovšem, už jsme vám to povolili,“ řekl hrdě Valoun vědom si toho, že on sám se o tento připiš přičinil.

„A to jako znamená, že už mi to nebudete zakazovat a nebudete mi psát papíry, že to nesmím?“

„Přesně tak, máte to povoleno. Teď jsme přátelé.“

Kybala usedl na pařez a hlavu položil do dlaní.

„Co se vám stalo. Vy nemáte radost?“

„To je škoda,“ zašeptal Kybala, jemuž vyrazili bambitku z ruky. „Tak krásně jsme spolu válčili a já měl na vás ještě připravené tři finty. Tolik přemýšlení mi to dalo… Je mi z vás do breku.“

Jirka Láznička se zatvářil bojovně.

„Že se prosím nestydíte, podívejte se, jak je pan Kybala smutný. To jste mu neměl povolovat…“

„Já mu chtěl udělat radost…“

„Tak mu to zase zakažte,“ navrhl Hnědko a usmál se na Kybalu spiklenecky.

„Myslíte to vážně?“ zeptal se nevěřícně Valoun.

„Naprosto.“

A tak stavební technik za pomoci Jíry a Míry povstal a slavnostním hlasem stavbu zakázal. Pirát Kybala ucítil v žilách příliv nové krve.

„A just ne, zrovna si budu stavět, co chci. Na vás nic nedám. Pište si svoje zákazy. Abyste věděl, stavba už stojí.“ Nato se otočil na patě a kolébal se zpátky k svému domovu, odkud se ještě hodnou chvíli nesl jeho radostný smích.

Nu a pak se ozval hromový výbuch a vedle hradu Kotlíku vyletěl k oblakům trychtýř kouře. Všichni zvedli hlavy a zděšeně se dívali, jak se mráček dýmu rozlézá nad Mrtvým lesem. Jen Valoun seděl klidně a rovnal v tašce papíry.

„To nic není, to jen skuteční pyrotechnici odstřelili betonovou stavbu u brány.“

Od té chvíle se nad krásným šumavským údolím mezi Horními a Dolními Horami rozhostilo staré šumavské ticho, v němž potůčky šeptaly, ptáci šuměli křídly, šuměly stromy, šuměla tráva, šuměl les…

Souček s Hofmanem se pustili do odklízení zbořeniště. Souček vypočítal, že budou-li sami dva pracovat osm hodin každý den, mají to sfouknuté za pět let a dva měsíce…