Alois Musil

Ve stínu křižáckého hradu

I

PO STOPÁCH ŘÍMANŮ

Vystupovali jsme hrbolatou cestou na sráznou stráň. Hlubokou roklí k nám pronikl prvý paprsek sluneční. Za námi spala prastará pevnost Kerak. Mým duchem táhly obrazy jejích dějin.

„Nad čím ses zamyslil, Múso? Co jsme vyjeli, nepromluvil jsi ani slova.“

„Uvažuji o tom, co se tady událo.“

„Zanech minulosti a všímej si přítomnosti. Slunce vychází: máš kreslit mapku a zaznamenávat jména kopců, údolí a zřícenin.“

„Pravdu máš, otče Antúne. Poslechnu a dám se do práce.“

„Co je to za cestu? Vždyť je dlážděná.“

„Zajisté, proto jí také říkáme Dlážděná silnice. Přichází až z Damašku, a kam vede, to ví pouze Alláh. Tvrdí se, že bys po ní došel až k Rudému moři.

Ta silnice, při níž stojíme, je dílo římské. Vysoký úředník, který ji dal stavět, poručil, aby byla v délce každého tisíce kroků opatřena kamenným sloupem neboli milníkem. Do něho bylo obyčejně vtesáno, za kterého císaře a na čí rozkaz byla silnice budována, která je nejbližší stanice a jak je do ní daleko. Kdo silnici opravoval, přidal svůj milník, takže jich mnohdy stálo několik pohromadě. Byzantinci však silnice i milníky zanedbávali. Nepřítel člověk a zimní bystřiny jim škodili. Mnohé byly rozraženy, jiné rozvaleny a schválně zasypány nebo zaneseny naplaveninou.

Tahle silnice je nejstarší – sleduje totiž prastarou přirozenou cestu vedoucí rovným směrem od severu k jihu.“

„Že je přirozená, to máš pravdu. Naši lidé, ať kočovníci, ať usedlíci, jí dosud říkají Královská. Kolik národů a vojáků se na ní vystřídalo.“

„I muslimští poutníci po ní chodívali,“ vmísil se do hovoru Ísa.

„Pokud byl Kerak sídlem muslimského krále, byli poutníci povinni sem zabočit. Tady si zřídili stany a sem přišlo mnoho obchodníků, kteří je zásobovali nebo od nich kupovali. Vždyť víš, že se muslimských poutí účastní velcí podnikatelé, kteří pod ochranou vojenského průvodu dopravují zboží ze severu na jih a vyměňují je za výrobky, které jsou vezeny od jihu na sever. Ísa má pravdu, že i poutníci zacházeli do Keraku a prohlíželi si tamní paláce a křižáckou pevnost.“

ŘÍMSKÁ POŠTA

„Pravil jsi, Múso, že tuto silnici zřídili Římané. Kdo ji vlastně stavěl, římští vojáci, nebo zdejší domorodci?“

„Těžko říci, otče Antúne. Po zákonu byli vojáci povinni stavět silnice a mosty, jenže nevím, jak jejich velitel tohoto zákona dbal. Mnohdy byli i domorodci nuceni robotovat.“

„Čím lepší silnice, tím rychleji se dopravovalo vojsko z jedné vzdálené provincie do druhé, tím snadnější byly styky obchodní, tím trvalejší blahobyt.

Když se římským poddaným dařilo dobře, neměli chuti k bouřím a povstáním. Politický vliv se prohluboval a šířil.“

„Směli těch silnic používat jen vojáci?“

„Nikoliv. Byly sice stavěny za účelem vojenským, ale byla po nich dopravována i pošta a mohli po nich jezdit soukromí cestovatelé.“

„Římané měli poštu?“

„Jistě důkladnější, než jakou mají dnes v říši turecké. Poštou směli jezdit jen důstojníci, vyšší státní úředníci a čelné osoby, kterým to císař dovolil. Dovážela nejen listy, nýbrž též menší obchodní zásilky, a ručila za ně.“

„Zmínil ses o povozech. Měly dvě kola, nebo čtyři?“

„Užívali obojích; na daleké cesty dávali přednost velkým povozům na čtyřech kolech. V nich seděli, pracovali a spali.“

„U každé poštovní stanice byl také hostinec. Při hranicích, jako zde, byly stanice opevněny jako vojenské tábory. Posádka v nich nikdy nechyběla.“

„Vláda vydávala zvláštní mapy, na kterých byly označeny všechny důležité silnice spolu se stanicemi a vzdálenostmi. Kdo se vydal na cestu, mohl si takovou mapu koupit. Dala se složit a strčit do kapsy.“

OTEC ANTÚN

Bylo 14. srpna. Vydal jsem se poprvé do Keraku, na výzkumnou cestu jižním Moabskem. Doprovázel mne otec Antún, mladý katolický kněz, jenž tehdy pomáhal kerackému misionáři otci Skandarovi. Rád by byl poznal východní část svého farního okrsku, proto mne žádal, abych ho vzal s sebou. Byl jsem tomu velice rád. Věděl, jak jednat s domorodci; vždyť se sám narodil nedaleko Jeruzaléma. Mohl mně můj úkol usnadnit, a mohl jsem se od něho mnohému přiučit. Za vůdce vzal svého důvěrníka Ísu, který projel tím krajem nejméně třicetkrát, tábořil na některých místech po mnoho let.

„Nemáš tam žádného nepřítele?“

„Kde by neměl občan keracký nepřítele? Každý kočovník na nás číhá, a kde nás může zaskočit, jistě nám uškodí. S tebou, Múso, samotným bych nejel. Nikdo tě tady nezná, nemáš ochránce; to by nás kočovníci přepadli a obrali. S otcem Antúnem nám bude hej. Umí léčit. Podařilo se mu nejednoho nemocného a poraněného zachránit.“

„Mýlíš se, Íso. Mně se nepodařilo nic, Alláh pomohl, dal sílu mým lékům a nemocní nebo poranění přemohli smrt.“

„Budiž! Z toho plyne, otče Antúne, že tě má Alláh rád, že žehná tvým činům; bude žehnat i tvým krokům. Zpráva o zdaru léčby otce Antúna se šíři od ohně k ohni, od tábora, k táboru. Kočovníci jí věří a nejeden ho navštívil v Keraku a prosil, aby mu dal lék anebo alespoň poradil, jak by měl ošetřovat svého nemocného nebo poraněného. Váží si ho, proto mu žádný neuškodí. Pojedeme před jeho tváří, pod jeho ochranou.“

„Kéž by to Alláh dal! Nerad bych, Íso, ztratil svou klisnu z plemene kbejše. Víš, že jsem ji teprve přednedávnem koupil a že není má.“

„Jak to, otče Antúne, že jsi klisnu koupil a že ti přece nenáleží?“

„Zaplatil jsem za ni sto stříbrných.“

„Tak lacino jsi ji koupil?“

„Kdepak bych dostal za sto stříbrných kbejši? Koupil jsem ji pouze za pětinu. Má mimo mne ještě čtyři jiné majetníky. Já ji krmím, na ní jezdím a za ni ručím. Kdybych o ni svou vinou přišel, byl bych povinen náhradou ostatním podílníkům. Kéž by mne Alláh od tohoto neštěstí uchránil!“

„Však ty bys, Múso, také nerad ztratil svého sakláuniho.“

„Jenže můj hřebec sakláuni je můj celý. Ztratím-li ho, ponesu škodu sám. Přijdu o peníze, které jsem za něj vyplatil, i prosím jako ty Alláha, aby mne ušetřil této ztráty.“

„Neboj se ani ty, otče Antúne, ani ty, Múso. Dnes ve snu jsem jedl čerstvé hrozny; to mně dal Alláh znamení, že se nám na této cestě nic nestane.“

NAŠE VÝZBROJ

Ísa si vzal silného mezka, jenž nesl naše zásoby; dvě pokrývky, menší kožený měch s vodou, několik chlebů, trochu sušených fíků, hrst kávových zrnek, moždíř s konvicí na vaření kávy a kus pečeně, která nám měla stačit na první den.

Každý jsme měli přes sedlo přehozen tlumok. Ve svém jsem vezl fotografický přístroj s několika plotnami, výškový tlakoměr a velký kompas. Za sedlem jsme měli připevněn míšek na obrok a železná koňská pouta. Do přední části sedla byl zabodnut háček, na němž visela nevelká kožená lahvice s vodou. Ječmen na krmení jsme nevzali.

„Alláh jej uchystal před námi,“ ubezpečoval Ísa. „Štědrý nám ho daruje, od lakomce si ho koupíme. Jen nezapomeň, Múso, na nějaké dárky. Sestoupíme pohostinnu v nejednom stanu; každý hostitel má rád, když dostane něco na památku.“

„Co myslíš, otče Antúne, abych vzal s sebou?“

„Šátky na hlavu. Naši lidé jsou jako děti; rádi se chlubí. Šátek na hlavě budí větší pozornost nežli peníze v kapse a je také lacinější. Dej Ísovi peníze, půjde na trh a vybere, co za dobré uzná. Zbytek poctivě vrátí. Má mnoho chyb, cizí majetek si však nepřisvojí.“

„Kraj, jímž od Keraku jedeme, náleží nám, křesťanům,“ vykládal Ísa.

„Je hodně kamenitý?“

„Je, Múso, ale přece jen úrodný.“

„Uvidíš odtud překrásné pozemky k jihu i k severu.“

„Proč jste si nevybrali raději ty?“

„Kdo vybírá, musí být silnější. Silnější jsou v Keraku muslimové. Vzali si, co chtěli, a my jsme se spokojili tím, co zbylo.“

„Kdepak je půda nejlepší?“

„K severu odtud. Tam se daří nejlepší pšenice a nejlepší ječmen. Bezmála veškerá půda je již dnes obdělána a přináší majetníkům velký užitek.“

„Patú Medžáljů, rodu vládnoucímu v Keraku a v celém okolí.“

„To chápu, že si přisvojili nejúrodnější pozemky.“

„To sousedíte ze dvou stran s Medžálji?“

„Vklínili se mezi nás, a abych pravdu řekl, utiskují nás, kde jen mohou. Jak obděláme ten neb onen pozemek a ukáže se, že je úrodný, již se ho hledí zmocnit po dobrém a po zlém. Před příchodem vlády jsme úplně záviseli na jejich dobré vůli. Dnes jsme přece jen chráněni.“

„Což jste se nemohli bránit?“

„Mohli a bránili jsme se, ale není nás křesťanů v Keraku ani třetina. Muslimové jsou v přesile a hnedle se spolčili s okolními kočovníky. Jejich spojencům kynula snadnější a větší kořist než spojencům našim.“

STARÉ OBĚTIŠTĚ

„Vidíš, Múso, tamhletu dlouhou kamennou jehlu?“

„Hodnou chvíli se na ni dívám. Co je to za kamenný sloup?“

„Žádný sloup to není. Je to jehla stojící u zřícenin Ader.“

„Odkud se vzala?“

„Přenesl ji, ještě s jednou, ukamenovaný satan.“

„Jak se to stalo?“

„Náš pán Šalomoun, syn Davidův, kéž na něm spočine požehnání Alláhovo, chtěl mít nové šaty. Zavolal si pozemského ducha, svého krejčího, a povídá mu:

»Na nový měsíc se chci dívat v nových šatech z takové a takové látky, tak a tak ušitých.«

»Tvá vůle je mi rozkazem. Tvůj rozkaz utkvěl v mém mozku a před mým zrakem.«

Hospodář našeho pána Šalomouna vydal duchovi látku, duch ji přistřihl a dal se do šití. Jehla se mu zlomila. Vzal druhou; za chvilku bylo po ní. Vybíral silnější a silnější; žádná nevydržela. Roztrpčen, ba rozhněván, zaletěl k svému náčelníkovi. Bydlil tehdy v jeskyni u zřícenin Ader, k nimž právě jedeme.

»Utíkám se k tobě před ukamenovaným satanem, náčelníku.«

»Co s ním máš?«

»Láme mně jehlu za jehlou, a přece šiji šaty našemu pánu Šalomounovi.«

»Zavolám si ho… Co to vyvádíš, ty ukamenovaný sluho Alláhův? Hned doneseš dvě jehly, ale tak silné, že je žádný z nás nezlomí.«

Zachvěl se ukamenovaný satan: »Kde je vezmu? Vždyť tento krejčí své síly ani necítí.«

»Vezmi kde vezmi, ale ať jsou zde u Aderu, než se ukáže prvý sluneční paprsek.«

Za ranních červánků se na východě zatmělo. Satan spěchal z té strany. Když vyskočil prvý paprsek z tůně nebeské, shodil obě jehly. Jedna se zaryla silnějším koncem do půdy. Tu vidíš tady odtud. Druhá se převalila. Podíváš se na ni, až k ní dojedeme.“

Byla to pořádná jehla: 4 m dlouhá, 1,35 m široká a 0,4 m tlustá. Ležela nějakých 10 metrů od jehly stojící. Skalnatá půda mezi oběma byla uměle přitesána. Uprostřed jsou zbytky oltáře, zřízeného z mohutných balvanů. Pod ním byla skála vyhloubena v prostrannou jeskyni, do níž se slézalo nakloněnou chodbou. Malým otvorem mohla krev obětní stékat do jeskyně.

„Co jsou, Múso, tyto kamenné sloupy nebo jehly?“

„Znáš, otče Antúne, příběh o Jakobovi, jak prchal před svým bratrem Esauem k otci své matky? Na cestě přenocoval. Ve snu se mu ukázal Hospodin, potěšil ho a on rozradostněn s pomocí svých druhů vztyčil na onom místě kamennou jehlu a dal jí jméno Betel, Dům boží.

Podobný kámen postavil Josue v Sichemu, aby připomínal Izraelským jejich slib, že budou zachovávat slova Hospodinova.“

„Oba tyto kameny byly vyzdviženy na památku určitých událostí.“

„Zajisté, ale každá z těchto událostí měla vztah k Hospodinovi. Místa, na kterých byly obětní kameny vztyčeny, byla posvátná. Izraelité na ně putovali a na nich obětovali. Že byl v Betelu oltář z hrubých kamenů, je patrno z nejednoho vyprávění biblického. Takový oltář zbudovali i zde, jak sám vidíš. Půda je urovnána, přitesána. Obrovské balvany leží uprostřed. Snad křesťané je rozvalili, jeskyně však nezaházeli a kamenné jehly neroztloukli. Zajisté se jich báli.“

„Jak by se jich nebyli báli. Vždyť v této jeskyni sídlíval náčelník duchů.“

Od Aderu na východ je půda kamenitější a kamenitější, jen úzké pruhy se dají obdělat.

„Čí je tento kraj, Íso?“

„Našich bývalých pánů, Beni Amr.“

„To jsou chudáci. Vždyť se v tomto kamení ani neobživí.“

„Dnes jsou chudáci, ale po sta let byli knížaty. Týrali naše předky, kde jen mohli, z domů je vyháněli, majetek jim brali, nehnuly jimi jejich slzy, proto ať dnes zakoušejí útrapy, jaké snášeli naši předkové. Klidí, co si zaseli. Tamhle je jejich tábor. Nějaký muž k nám spěchá. To nás jistě pozve, abychom u něho jako hosté sestoupili. I vždyť je to Damán! Nepřibližuj se, Damáne, k mému mezkovi, pakli jste dosud s mezky mírovou smlouvu nepodepsali.“

„Vítám tě, otče Antúne!“

„Jak se daří tvému bratru?“

„Budiž Alláh pochválen, dobře. Ošetřuji ho, jak jsi mně poručil, a lék, který jsi mně dal, mu prospívá.“

„Alláh dá, že bude do týdne chodit.“

„Kéž bys mluvil pravdu!“

„Pozdravuj ho ode mne, a když budeš něco potřebovat ty nebo on, jen mne v Keraku navštivte.“

„Kéž odmění Alláh tvou dobrotu, otče Antúne! Vypravují o ní u každého ohně.“

„Proč jsi, Íso, varoval Damána, aby se nepřibližoval k tvému zvířeti, nepodepsali-li jeho soukmenovci ještě přátelské smlouvy s mezky?“

„Inu, to je takový veselý příběh. Beni Amr, k nimž Damán náleží, byli našimi pány. Nepatřil nám ani kousíček půdy. Chtěli-li jsme pěstovat obilí, najímali jsme si půdu od nich. Vymáhali na nás polovičku, ba dvě třetiny úrody, a ještě nebyli spokojeni. Kdykoliv jsme jeli na pole a potkali někoho z nich, požadoval dárek, buď sušené fíky, bochník chleba, nebo trochu tabáku, hrst cigaret. Však tamhleten člen kmene Amr, spěchající za námi, se jistě bude dožebrávat cigaret.“

„Dej mu dvě, odejde spokojen a bude nám vděčen.“

„Po tvém rozkazu, otče Antúne, ačkoliv nevím, proč mám zahrnovat dobrodiním naše bývalé trýznitele.“

„Dopověz svůj příběh. Dosud jsme nic veselého neslyšeli.“

„Jen trpělivost, Múso. Teď to přijde. Nějaký náš soused se na Beni Amr rozhněval. Sám proti nim nic nezmohl, proto cvičil svého mezka. Opatřil si staré šaty příslušníka tohoto kmene, a kdykoliv se do nich oblékl, dráždil, bodal a bil své zvíře, jen aby je popudil a přiměl k obraně. Mezek kopal, kousal, předníma i zadníma nohama vyhazoval, takže se sám hospodář obával k němu přiblížit oblečený jako člen kmene Beni Amr.

Když bylo zvíře dobře připraveno, naložil na ně obilí na setí a jel za svými dělníky na pole. Potká ho nějaký človíček z Beni Amr.

»Co mně vezeš? Hned mně dej, čím jsi mi povinen.«

»Budiž vítán, pane náš. Svůj dárek máš naložen tady na mezku. Vezmi si jej z tlumoku.« To jste měli vidět mezka! Nahnal milému synku z Beni Amr takový strach, že utekl. Po chvíli se ukáže druhý. Přijel na koni.

»Sem s tím, co mně patří!«

»Podle tvého rozkazu, pane můj. Abych tě neošidil, vyber si z tlumoku, co se ti líbí!«

Trýznitel přijel až k mezku a sáhl rukou do tlumoku. Zaúpěl bolestí. Mezek ho do ní kousl.

»Zastřelím tě, prokleté zvíře!«

»Nahradíš mně jeho cenu. Nejsem odpověden za jeho prohřešek. Snad tvůj kůň mému mezku ublížil a on se na tobě pomstil.«

Trýznitel sestoupil a hleděl přece do tlumoku sáhnout. Mezek se postavil na zadní nohy. Tlumok se nesvezl, neboť byl pevně přivázán. Zarazil se bojovník Beni Amr, vyhoupl se do sedla a se slovy: »Kéž Alláh prokleje rodiče tohoto mezka i rodiče jeho hospodáře!« zmizel v dálce. Kdekdo z našich lidí, když měli jet na pole, si najímal vycvičeného mezka. Beni Amr se ho báli, a nemohouce z dálky rozeznat, zda je to on, nebo některý jiný, vyhýbali se všem mezkům. Od toho času si je dobíráme otázkou, zda již podepsali přátelskou smlouvu se svými odpůrci mezky.“

ŘÍMSKÝ TÁBOR

Skalnatým krajem jsme dojeli k pobořenému schodišti, Ísa s otcem Antúnem ani nesesedli a střehli mého hřebce. Sám jsem spěchal po schodišti na vysokou plošinu, na níž stával římský chrám. Zbyly z něho jen kousky základů. Plošina sama spočívá na klenutí. Je dutá. Snad je v ní ně kde nápis. Protlačiv se prolomenou dlažbou, spustil jsem se dolů. Pravá noha zapadla do něčeho měkkého. Nesnesitelný zápach mně bezmála zarazil dech. Ihned jsem se vrátil a spěchal ke svým druhům.

„Kéž nás Alláh uchrání od zlého! Vždyť sis, Múso, svou pravou nohu zabořil do hnijící mrtvoly. Utíkej tamhle k tomu rybníčku a umyj se, aby ses nenakazil.“

Jeli za mnou k mohutnému prameni, vyvěrajícímu ze skalnaté stráně. Plní nevelký rybník, z něhož odtéká do hluboké rokle. Římská legie tam na plošině měla středisko. Odtud se rozcházely posádky a stráže do sousedních pahorků a výzvědných věží.

Dobře volili Římané polohu svého ústředního tábora. Střehli z něho hranice, chránili usedlíky a měli dostatek vody. Tento pramen je zásoboval.

„Jak dlouho se zde Římané udrželi?“

„Víš, otče Antúne, že po Římanech dědili Byzantinci. Byzantinci byli pány tohoto kraje až do počátku sedmého století. Mnoho jich tady nebylo; jejich vojáci byli velkou většinou domorodci, kteří konali službu vojenskou za peníze. Prvý pluk muslimský sem přišel roku 634 po cestě obchodní, dnešní cestě Poutnické. Tady v Ledžúnu se potkal s byzantskou posádkou. Postavila se na odpor, jenž však dlouho netrval. Námezdní vojáci byli všichni ženatí. Jejich manželky a dítky bydlily asi ve vesničce, jejíž zbytky jsou tamhle patrny. Strach o rodiny je přiměl, že s muslimy vyjednávali a uzavřeli mírovou smlouvu. Zajistili si život, majetek a náboženství; přestali být vojáky.“

„Což nemohli sloužit pod muslimy?“

„Nikoliv. Kdo chtěl náležet k pánům, byl povinen přijmout islám. Kdož zůstali křesťany, dostali církevní samosprávu, živili se jako dotud a odváděli daně.“

ŘÍMSKÁ OPEVNĚNÍ

„Tady máš, Múso, tvrze a strážní věže, o nichž ses zmínil.“

Ísa měl pravdu. Pustá pláň, prostírající se východně od potoka, byla jako poseta hromadami zřícenin. Některé byly úplně rozbořené, jiné ještě dosti zachovalé. V každé hromadě byla patrna mohutná čtyřhranná věž a k ní přistavěn opevněný dvorec. Vedla do něho jediná brána. K hradební zdi dvorce se tlačily na třech stranách příbytky a stáje. Střechu měly plochou. Obyvatelé mohli po ní chodit a střílnami v hradební zdi pozorovat okolí.

„Kdo stavěl tyto opevněné dvorce?“

„Všichni, kdož tomuto kraji vládli a touto cestou chodívali.“

„To myslíš, Múso, že některé byly vybudovány již před Římany?“

„Ovšem. Podívej se jen, otče Antúne, na tuto cestu, jak je široká a vyšlapaná. Sledujeme ji přes dvě hodiny a dosud jsem neviděl místečka upraveného lidskou rukou. Je to cesta přirozená. Jde k severu, proto jí odpradávna užívali všichni, kdož vezli náklady. Opevňovali ji, aby snáze odrazili lupičské a nájezdní čety. Jak Ísa řekl, není odtud k východu sídlisk. Step přechází v poušť a pouští se odpradávna potulovali beduové, kteří rádi klidili, co neseli.“

„Dodnes to činí. Sám jsem toho byl nejednou svědkem. Zažil jsem na této cestě chvíle, na něž do smrti nezapomenu.“

„Což tudy často jezdíváš?“

„Jak by ne! Vždyť cesta, po které se ubíráme, je pro nákladní zvířata nejpohodlnější. Není všude tak rovná jako zde. Na mnohých místech ji naši předchůdcové upravili. I my jsme v nejednom průsmyku sesypané kamení obcházeli. Je schůdná, avšak velmi nebezpečná. Vede krajem většinou pustým, jenž je pomezím mezi Salájty a Beni Sachr, a kolik jiných kmenů a nájezdných čet tudy prochází! Trvá-li nepřátelství mezi námi. Kerackými a Hamájdy, dostaneme se do Jeruzaléma a do Damašku jedině tudy.“

„Do Jeruzaléma máte přece otevřenou cestu podél jižního konce Mrtvého moře.“

„Je otevřena, jen kdyby ji čeledi, tábořící na jih od Mrtvého moře a od Palestiny, nezavíraly. Mimoto, chceš-li podél jižního konce Mrtvého moře, abys slézal z našich hor hluboko do propadliny Araby a odtud vylézal na hory Judské. To tato cesta je pohodlnější a snad i bezpečnější.“

NÁŠ VŮDCE PŘEPADEN

„Zmínil ses o zkušenostech tady nabytých a poznamenal jsi, že na ně nikdy nezapomeneš.“

„Jak bych zapomněl! Životem jsem tady sotva vyvázl a otce jsem zde ztratil. Jednou jsem vezl s dvěma druhy na pěti mezcích vlnu do Jeruzaléma. Dobře jsme ji prodali. Nakoupili jsme rozličných věcí a zbytek stříbrných peněz jsme uschovali v opascích. Vraceli jsme se pod záštitou Alláhovou. Tu jsme ale nakonec ztratili. Vidíš věž tamhle vlevo? Za tou na nás čekalo pět lupičů. Řízením Alláhovým jsme je zahlédli, právě jak jsme se blížili k věži, kolem které jedeme. Vehnali jsme do ní své mezky a ukryli je uprostřed. Byli jsme tři. Každý z nás měl dobrou ručnici a nějakých dvacet nábojů. Co nám chybělo, byla voda. Nechtěli jsme zatížit svá zvířata a nenaplnili jsme kožené měchy. Vždyť byl pramen ledžúnský před námi; tam že se napijeme a zvířata napojíme. Sotva se setmělo, začali se k nám lupiči plížit. Jednoho jsme postřelili, ostatní se schovali za hromádky kamení, které tady vidíš. Noc byla jasná jako rybí oko. K útoku se neodhodlali a my jsme se báli vyrazit. Ráno se naše zvířata domáhala vody. Nás trápila rovněž žízeň. Je to zvláštní, že člověk cítí žízeň mnohem silněji, když vodu nemá, než když je jí dostatek. Kamarád radil: »Vyrazme! Jednoho jsme postřelili. Zbraně máme dobré. Zabijeme snad dva nebo tři a ujedeme.«

»Nemluv, pobratimče. Jim se bude lépe mířit než nám. Neztratíme-li život, můžeme ztratit zvířata a jejich náklad. Co řeknou ti, kdož nám svěřili svou vlnu a od nichž jsme si mezky vypůjčili? Jeli jsme za výdělkem, nevrátíme se přece se ztrátou. Dnes nějak vydržíme a zítra budiž, jak Alláh dá!«

Poslechli jsme a na cestu se nedali. Slunce pražilo a co bylo horší, vál jihovýchodní vítr. Přinášel mračna drobounkého písku. Dráždil a vysušoval naše hrdla. Dva mezci leželi zesláblí žízní.

»Ať si odpočinou,« těšil jsem své kamarády. »Do rána nezahynou a zítra je jistě napojíme.«

»Odkud to víš?«

»Mluvčí Alláhův to šeptá v mém nitru. Jen vytrvejte, brachové, pomoc nám přijde!«

Jak dlouhý to byl den! Lupiči měli podle všeho vody dost.

Seděli ve stínu ve věži, za kterou jsme je zahlédli. Nám žízní prahla hrdla, jazyk otékal, pysky pukaly, každé pohnutí úst působilo bolest. Sotva slunce zapadlo, lupiči se ukázali. Střelili jsme po nich, ale ruce se nám chvěly; kde byli lupiči, a kam šly naše koule! Můj kamarád se loučil se svými dětmi; usedavě plakal. Tichou nocí ke mně zalehl nějaký šramot. Zbystřím pozornost a slyším hlas, bekot!

»Budiž Alláh pochválen! Lidé se blíží se stádem ovcí!«

Všichni jsme se vzchopili. I ležícím mezkům se vrátily síly. Postavili se a prosebně řehtali. O lupičích ani slechu. Od jihu přicházelo velké stádo skopců a beranů. Hnali je Hedžájové. Nějaký obchodník je u nich koupil a chtěl je v Jeruzalémě prodat. Putovali za noci, ve dne odpočívali, aby zvířata nehubla. Pověděli jsme jim o lupičích. Zaběhli k věži, u které se ukrývali. Nebylo po nich ani památky. Ze strachu, aby se za námi přece jen neplížili a nás zeslabené nepřepadli, poprosili jsme dva poháněče, aby nás doprovodili. Nedaleko vody jsme zahlédli tábor. Byli jsme jako doma.“

CO JE KRÁDEŽ?

„Hůře bylo mému otci.“

„Doprovázel jsi ho?“

„Kdepak! Co vám povím, zvěděl jsem od strýčka, který zkrvavenou mrtvolu tatínkovu do Keraku dovezl. Naši vypověděli válku Hamájdům.“

„Kdo vaši? Všichni obyvatelé Keraku, nebo jenom křesťané?“

„Pouze křesťané. Muslimové, vyjma vládnoucí rod Medžáljů, s Hamájdy ani nesousedí. My, křesťané, obděláváme pole při jejich východních hranicích. Mezi námi a jimi byl mír. Oni chodili na lov k nám a my k nim.“

„Na jaký lov? Co lovili na vašich polích?“

„Naše ovce, kozy, osly a co se dalo.“

„To nechodili na lov, to chodili přece krást nebo loupit.“

„Krádež je hřích, ale to, co oni dělali u nás a my u nich, to není hřích.“

„Když vezmeš Hamájdům kozu, ovci nebo osla, to není hřích? To není krádež?“

„Zajisté že není.“

„Ale Íso, jak to mluvíš? Jak zní sedmé přikázání boží?“

„Nepokradeš, otče Antúne.“

„Kdo dal toto přikázání?“

„Alláh.“

„Alláh zakázal krádež, a ty tvrdíš, že když vezmeš některému členu Hamájdů zvíře nebo majetek, že to není krádež, že to není hřích.“

„Podle názoru otce Skandara a tvého, otče Antúne, je to hřích, ale po našem to hřích není. Tak jako my soudili naši předkové, a když oni se nemýlili, nehřešíme, řídíme-li se jejich příkladem.“

„Což ty, Íso, neuznáváš sedmé přikázání?“

„Uznávám, že krást je hřích, věřím však, že Alláh měl na mysli pouze krádež mezi příbuznými nebo členy téže čeledi, téhož kmene. Kdo okrade svého příbuzného, je zloděj a dareba. Nepolepší-li se, bývá z příbuzenstva nebo z čeledi a kmene vyobcován. Dopouští se hříchu proti svému příbuzenstvu a příbuzenstvo má právo, ba povinnost, aby ho potrestalo a zbavilo se ho.

Zcela jiná věc je, ukořistíme-li něco příslušníku cizí čeledi nebo cizího kmene. On je připraven, poněvadž soudí jako my. Považuje podobnou výpravu za hon. Kdo je chytřejší a vytrvalejší, vrátí se s kořistí. Je to lov, jak jsem již pravil. Dá se na něj buď jeden, nebo dva; vypraví-li se celá četa, je to nájezd.“

„To lupiči, kterým jsi s bídou unikl, byli rovněž na lovu?“

„Zajisté. Vyslídili nás, svou kořist, a byli by nás dostali, kdyby měli odvahu a vrhli se na nás dříve, než nás Hedžájové vysvobodili.“

„Pořádáte tedy rozličné lovy na lidi a na zvířata?“

„Nikdy na lidi; vždy nám jde o zvířata nebo o věci, ať již o kozy, ovce, měchy, pokrývky nebo o kozorožce a gazely, jichž je na našem území hojnost.“

„Budiž, Íso! Vrať se k válce mezi vámi a Hamájdy a k smrti svého otce.“

JAK ZEMŘEL OTEC NAŠEHO VŮDCE

„Hamájdové hleděli ukořistit obilí, které bylo právě na jednom mlatě vymláceno. Plížili se k hromadě s pytli. Chtěli si je naplnit a nepozorovaně odnést. Jenže strážce byl obezřelejší než oni. Nespal, střelil po nich a jednoho zasáhl. Vystřelili odvetou. Nějaká rána zapadla do suché slámy a zapálila ji. Silný západní vítr pomáhal, roznášel hořící slámu po okolních mlatech a shořelo kdeco, sláma, svezené obilí i zrno.“

„Což vaši nehasili?“

„Jak měli hasit, když voda nebyla a spali ve vzdáleném táboře? Strážci pronásledovali kořistitele, chytili je a poznali, že jsou to Hamájdové. Zabili je a otevřeli vrata válce. Hamájdové obsadili Královskou cestu a podnikali nájezdy i na cestu, po které se ubíráme. Poněvadž jsme touž dobou měli spor s některými čeleďmi jižně od Hebronu, nemohli jsme do Jeruzaléma podél jižního konce Mrtvého moře. Cesta Královská, jež vede z velké části územím Hamájdů, nám nebyla přístupná. Zbývala jedině tato. To věděli naši nepřátelé, proto se snažili, aby nám ji zavřeli. Bez spojení s Jeruzalémem a Damaškem jsme nemohli žít. My, křesťané, jsme jediní obchodníci v Kersku. Kupujeme od muslimů, co se jim urodí, a prodáváme, co potřebují. Dovážíme zboží z Damašku a z Jeruzaléma. Uzavřením všech cest nám hrozila bída.

»Je třeba, abychom se dostali buď do Jeruzaléma, nebo do Damašku,« pravili naši náčelníci. »Kdo máte nějaké zásoby, naložte je a pojedeme pohromadě. Snáze se ubráníme Hamájdům.«

Jak muslimové keračtí, tak sousední kočovníci nám nabízeli soumary. Pociťovali rovněž nedostatek. Strýček vykládal, že vezli z Keraku zboží na 420 zvířatech, mezcích, oslech, obyčejných koních a velbloudech. Více než dvě stě bojovníků střehlo tuto karavanu. Šťastně se dostali do Jeruzaléma, kde nakoupili látku, kávu, cukr, rýži a náboje. U zámku Bšejru – však se nám již ukazuje – je napadli Hamájdové, pěšky i na koních. Naši věděli o útoku, měli své zvědy. Sotva jim přinesli zprávu, že se Hamájdové blíží, zřídili u Bšejru opevněný tábor a vyslali jezdce na rychlém koni do Keraku o pomoc. Ani nedojel do města.

Medžáljové tábořili tehdy u svých mlatů u Rabby. Vsedli na koně, zavolali na poplach a zesíleni četami z jiných táborů spěchali, co mohli, aby naše vyprostili. Hamájdové asi předvídali, že jim mnoho času nezbývá, proto podnikali útok za útokem. Útočníky odráželi, přečetné zabili, jenomže i z nich mnozí padli. Když se jim Hamájdové již dostali do zad, přicválali Medžáljové. Jim se Hamájdové na odpor nepostavili. Měli dost na válce s námi, nechtěli se do ní zaplést i s muslimy. Můj strýček mně ukázal místo, na kterém můj otec vykrvácel. Však je hned uvidíme.“

Zastavili jsme se u zámku Bšejru. Je to čtyřhranný římský tábor, zesílený v každém rohu pevnou věží. Nad bránou je latinský nápis. Říká, že zde stávala budova, v níž bydlil zemský správce a jiní vysocí úředníci. Za císaře Diokleciána byla proměněna v nynější pohraniční pevnost. Ovládá pustou rovinu široko daleko.

Ísa nás zavedl na místo, na němž jeho otec naposled vydechl. Poklekl, sepjal ruce a chvíli se modlil. My s ním.

„Víš-li pak, otče Antúne, proč se tomuto zámku říká Bšejr?“

„Jak bych to věděl? Nejsem tady doma jako ty. Kdo byl Bšejr? Odkud pocházel?“

„Odkud pocházel, nevím, ale slyšel jsem od našich, že byl lékařem a sice slavným. Nějaký sultán damašský mu daroval tento zámek. Usadil se v něm. Z Jeruzaléma, Damašku a Keraku k němu chodili lidé. Cesta se jimi netrhla. Hledali u něho radu a pomoc. Dlouho žil a dlouho pomáhal. Konečně nadešel den a on se odebral ze světa tohoto do onoho. Jeho sluha zavolal z jeho pokoje: »Bšejr zemřel!«

Opakoval to člověk za člověkem a hle, ještě téhož dne došla zpráva o smrti slavného lékaře až do Damašku mnoho dní cesty. Tamhle ho pochovali. Kdokoliv jde kolem jeho hrobu, vzpomene si na něho a prosí Alláha, aby zas poslal takového lékaře do našeho kraje. Potřebujeme ho.“

NEBEZPEČNÁ CESTA

Dali jsme se rychlým krokem k západu. Po nějakou dobu se nám jelo znamenitě. Pojednou se klisna otce Antúna, jenž jel prvý, zarazila; můj hřebec rovněž. Před námi zela rokle asi 170 m hluboká.

Sváděli jsme do ní zvířata po chodníčku místy sotva metr širokém. Vpravo strmá skála, vlevo temná propast.

Chodník byl hodně hladký, koně klouzali, pot na nich vystupoval. Mezek, jako by mu nehrozilo žádné nebezpečí, vesele cupal po samém okraji chodníku. Bez nehody jsme se dostali k řečišti. Jenže k vodě byl přístup rovněž obtížný. Řečiště je bezmála tři metry hluboké, vymleté v hladké skále. Stěží jsme dovedli zvířata k vodě. Napila se, přešla na levý břeh a vylezla po úzkém příkrém chodníku 200 m vysoko. Již se stmívalo, když jsme se dostali na náhorní rovinu. Všichni jsme byli unaveni, žádnému se nechtělo vpřed.

„Přenocujeme zde,“ nabízel Ísa „Před námi je několik těžkých přechodů, obloha je zahalena mraky, je tma, bojím se, aby se někomu z nás něco nestalo. Ráno vyrazíme brzo a budeme v táboře včas.“

„Nemáme obrok.“

„Neuškodí našim zvířatům, zůstanou-li bez večeře. Zítra si to vynahradí a dobře si odpočinou. Beztoho z tábora daleko nepojedeme. Nohy do želez! Tvá kbejše, otče Antúne, by mohla snadno přilákat nějakého lovce nebo, jak ty říkáš, lupiče, a tvůj sakláuni by ti mohl utéci, Múso.“

Vložili jsme železná pouta na přední nohy koní, uzamkli je, podložili konce opratí pod balvany a natáhli se vedle. Ohně jsme nezanítili. Neměli jsme co vařit a nebylo palivo.

„Zbytečně bychom na sebe upozorňovali,“ poznamenal Ísa.

Noc byla pokojná, leč ze spánku jsem mnoho neměl. Nezvykl jsem si dosud ležet na kameni; kdekterý mne tlačil, a navíc mne znepokojovali přiživníci.

V TÁBOŘE KATOLÍKŮ

Ještě se ani neukázaly červánky, a již jsme byli v sedle, spěchajíce do tábora katolických sedláků kerackých. Čekali na nás a přichystali ve stanu náčelníkově maličký přenosný oltář. Otec Antún je vybízel, aby vstoupili do stanu a obcovali svaté oběti. Toliko jeden muž a několik žen poslechlo. Ostatní si prohlíželi mého sakláuniho.

„Raději kdybych sem nebyl přijel, otče Antúne.“

„Nic si, Múso, nevytýkej. Po staletí neměli naši katolíci duchovní správy. Uchovali si jméno křesťanské, ale žili životem svých sousedů muslimů, kteří ani muslimy nejsou. Nedá se to najednou narovnat, co se po léta křivilo. Budoucí pokolení bude lepší než toto a třetí ještě hodnější než druhé.“

Žena náčelníkova nám přinesla k snídani čerstvé tenké chleby s horkým máslem, hodně cukrovaným. Náčelník pobíhal po okolí, doptával se, s kým se setkal; bylo patrno, že má nějakou starost.

„Co je ti, náčelníku?“

„Nejlepší ovce se mi někam zaběhla, otče Antúne. Včera ji pastýř dohnal. Ještě po půlnoci jsem stádo obcházel a viděl ji a před chvílí přiběhl pastýř se zprávou, že chybí.“

„Alláh ti pomůže, najdeš ji. Nestrachuj se zbytečně!“

„Doufám pevně, že Alláh pomůže, jen se bojím, aby ji nenapadl nějaký dravec.“

Vzal do pravice dýku, učinil jí třikrát znamení svatého kříže a říkal při tom:

„Za prvé ve jménu Alláhově, za druhé ve jménu Alláhově, za třetí ve jménu Alláhově. Třikrát přísahám při Alláhovi.

Když vyšel Daniel z jámy lvové, uslyšel mocný hlas. Ptal se: »Co je to za mocný hlas?« Dostal odpověď: »Ukrutníci znásilňují vdovy, zahánějí sirotky. Taková je bída mezi lidmi, že se hroby hrůzou otvírají a kameny obracejí.«

Zadrž, ó Pane, zadrž od ovce mé, syna té a té matky, mužskou i ženskou hyenu, vlka i vlčici, šakala i šakalku, jakož i všechny dravce pozemské. Nedopusť, aby jí kůži potrhali, kosti zlámali, pokud moře nevyschne, pokud dlaň vlasy nezaroste, pokud krkavec nezešediví a mrtví z prachu nepovstanou.

Tisíckrát a tisíckrát říkám: Není síly, leda ve slovu všemohoucího Boha.“

Dokončiv zaříkání, zastrčil dýku do pochvy a ovázal ji dlouhým motouzem.

„Proč to děláš? To dýku nevytasíš.“

„Nevytasím, poněvadž nechci. Zůstane v pochvě, pokud ztracené ovce nenajdeme. Pokud je dýka v pochvě, je tlama každého dravce zavřena. Nesmí a nemůže uškodit mému ztracenému zvířeti. Odpustíte, hosté, že s vámi nezůstanu. Půjdu hledat ztracenou ovci.“

„Kéž tě vede Alláh, abys našel, co jsi ztratil.“

Koně řehtali žízní. Večer byli hodně unavení, proto se do vůle nenapili. Ráno, nasytivše se ječmene, toužili po vodě.

„Ať počkají,“ poznamenal Ísa. „Hostitelky se ještě s vodou nevrátily.“

„Nešel bys, otče Antúne, navštívit mého tatínka? Přitížilo se mu,“ žadonil jeden mladík.

„Co to pravíš? Což je tvůj otec Chalíl nemocen? Vždyť byl před týdnem u nás v Keraku čilý a bystrý jako sokol. Co se mu stalo?“

„Svážel vymlácené obilí. Utahal se a zapotil se. Domů nepřišel. Přenocoval u mlatu bez pokrývky. Víš, že byly tyto noci chladné. Naříkal si, v práci však neustal. Teprv před večerem se vrátil domů. Lomcovala jím horečka. Pustili jsme mu žilou. Trochu se mu ulevilo, ale včera odpoledne horečka stoupla, zůstal bez sebe. Co si počít? Sousedé radili, abychom mu pustili žilou opět.“

Zašli jsme do stanu Chalílova. Ležel v koutě úplně ověšeném stanovou látkou, aby ani paprsek světla k němu nepronikl. Otec Antún mu ohmatal tepnu. Teploměr jsme neměli a mimo chinin a vodičku na oči žádný jiný lék. Byl rozpálený, blouznil.

„Silný zápal plic,“ poznamenal otec Antún. „Udělím mu poslední pomazání. Ztratil mnoho krve, sotva dočká zítřka.“

Při posvátném úkonu nebyl přítomen nikdo z příbuzných.

Nikdo nepoklekl, nikdo se za těžce nemocného nepomodlil.

Ačkoliv byl posvěcený svátek, pracovali jako obyčejně.

„Což necítí s nemocným?“

„Jak by necítili. Mají srdce jako ty, Múso, nebo jako já. Schválně si ho nevšímají, aby ho nářkem nepolekali.“

U HLAVNÍHO MĚSTA MOABSKÉHO

„Ženy se ještě s vodou nevrátily?“

„Nikoliv, otče Antúne; cesta je obtížná.“

„Víš co, Múso, sedněme na koně a zajeďme k Rabbě, kde svá zvířata napojíme.“

„Je tam pramen?“

„Kdepak by byl u Rabby pramen! Je tam na tisíce cisteren. Některé dali Medžáljové vyčistit. Jsou plné vody a z nich napojíme své koně.“

„Vždyť jsem od tebe slyšel, že je přísně zakázáno vzít si vodu z cizí cisterny.“

„My si ji nevezmeme. Dostaneme ji. Máme dobrého přítele v Ísovi z rodu Medžáljů. Jeho správce táboří nedaleko. Odemkne nám některou cisternu a naváží vody, kolik potřebujeme.“

„Což jsou cisterny zamčené?“

„Uvidíš. Hrdlo každé je uzavřeno velikým, čtyřhranným kamenem, v němž je vydlabán kulatý otvor. Kámen je obložen silnými trámci, do nichž jsou zapuštěny skoby s dvířky buď železnými, nebo dřevěnými. Zapadají do zámku, který se zamyká zvláštním klíčem. Hospodář nebo jeho správce nevydají klíče leda dobrému známému. Medžáljové považují krádež vody za výzvu k válce.“

Za jízdy k Rabbě jsme se přesvědčili, že měl Ísa pravdu, když tvrdil, že je to nejúrodnější kraj v celém Moabsku. Nikde, ani v okolí Mádaby, jsem neviděl tak pěkných rolí jako u Rabby. Jinde byl kraj poset vesnicemi a zahradami.

Správce Ísův nás hostil sladkým mlékem a kávou. Nedaleko jeho stanu byla dobrá pastva. Nechal ji tam pro koně svého pána a dovolil, aby se naši rovněž napásli.

„Proč byste spěchali?“ pravil. „Dnes se beztoho nevydáte na další cestu a zle vám u mne není.“

POHŘEB

Sluneční kotouč se již bezmála dotýkal plochého hřbetu západního pohoří, když jsme opustili stan. Před sebou jsme zahlédli jezdce s vlajícími rukávy a lelíky.

„Kam to cválá?“

„Spěchej, spěchej, otče Antúne,“ volal jezdec zdaleka. Pobídli jsme koně a dohnali ho.

„Chalíl odešel. Chtějí ho pochovat, než slunce zapadne.“

„Pojedeme rovnou ke hřbitovu, abychom nepřijeli až po pohřbu. Pospěšme.“

Hřbitov, několik hromádek kamení na skalnatém svahu, nebyl ani ohrazen, ani nějakým způsobem označen. Hrob byl již vykopán a Chalíl do něho vložen. Čekali na otce Antúna, aby vykonal příslušné modlitby. Ani jedinou ženu jsem neviděl mezi účastníky. Chtěli mrtvolu přikrýt plochými kameny. Nějaký muž, prý bratr zemřelého, zvolal:

„Nepřikrývejte ho, nepřikrývejte ho, pokud nedostane, po čem toužil.“ Pak se postavil za hlavu zesnulého a pravil: „Tady vidíte pobořený dům. Otec odešel. Zanechal synka a ten nemá ženu. Můj zesnulý bratr Chalíl se ucházel pro svého synka o tvou dcerku, Davide. Ty jsi mu ji odepřel. Chceš zbořit jeho dům?“

„Vždyť víš, Násere, že jsem ji už dávno slíbil jinému. Všichni jste svědky, že byla jako nemluvně zaslíbena tady Sálehovi.“

„Tak ty, Sálehu, jsi ukrutník, který chce zbořit dům Chalílův? Ty chceš, aby zůstal jeho hrob otevřen a aby ho hyeny roznesly?“

„Přikryjte ho, přikryjte ho, nedbejte Násera! Dcerka mně byla zaslíbena. Za týden se s ní ožením. Používaje svého práva, nikomu práva neberu. Dům tohoto chudáka Chalíla nezbořím.“

„Ruce pryč od tohoto hrobu! Hyeny sem v noci a dravé ptactvo ve dne, aby viděl Sáleh na své oči, jak ukrutný je k svému zesnulému krajanovi.“

„Vzdej se své nevěsty, Sálehu, vzdej se jí,“ přimlouvali se mužové stojící kolem hrobu.

„Odporoval jsi prosbám živého, nezamítej proseb tohoto mrtvého. Pamatuj si, že i tvé dni jsou ohraničeny.“

„Ať si ji tedy vezme synek Chalílův. Vzdávám se jí. Rozkaž, Násere, aby přikryli hrob.“

„Všichni, kdo zde stojíte, jste svědky, že dcerka Davidova se stane manželkou mého synovce, synka Chalílova.“

„My všichni to dosvědčíme.“

„Mohu, Davide, zavřít hrob tvého bratra?“

„Zavři, zavři, ať si odpočine.“

Položili na hrob kamenné plotny, otvory mezi nimi vycpali hrubým štěrkem, nasypali hlínu a navršili hromadu kamení; to aby se hyeny nedostaly k mrtvole.

Spali jsme u náčelníka. Od stanu Chalílova k nám doléhal tklivý zpěv. Ženy z jeho příbuzenstva o něho naříkaly. Seděly za stanem v kruhu. Vždy jedna vstala, zapěla písničku a ostatní ji po ní opakovaly; na chvíli umlkly, plakaly.

TREST ZA ZNEUCTĚNÍ CHLEBA

Po snídani jsme zamířili s Ísou k jihovýchodu. Pozemky byly kamenité, ale obdělané.

Při rozbořené prostranné pevnosti stojí několik kamenných jehel jako u Aderu.

„Kdo sem ty jehly donesl, Íso? Také ukamenovaný satan?“

„Nikoliv. Tyto sem postavil Alláh sám. Původně to nebyly kamenné jehly, nýbrž ženy. Na rozkaz Alláhův zkameněly na výstrahu ženám jiným.“

„Čeho se dopustily, že je Alláh takto potrestal?“

„Věř, Múso, že vlastně ani nevím. Jedni povídají, že si tropily úsměšky z nějakého svatého muže, kdežto jiní tvrdí, že potupily slunce.“

„Jak mohou tupit slunce?“

„Doprovázely prý nevěstu k ženichovi. Jedna nesla na rukou nemluvňátko. Pošpinilo ji přirozenou potřebou.

»Očisti se přece, takto s námi jít nemůžeš.«

»Čím si mám šat očistit? Vodu nemám a svůj šat bych ještě víc pošpinila.«

Jedna z žen měla s sebou několik velkých, tenkých chlebů. Znáš je z Jeruzaléma. Mnohá hospodyně je dovede upleskat, že jsou tenčí než papír.

»Utři sebe a dítko do tohoto chleba.«

»Slunce se na mne dívá. Urazila bych je, kdybych potupila chlebíček, dar boží.«

»Nikoho neurazíš, jen se očisť.« Ostatní ženy jí domlouvaly, aby poslechla. Vzala chléb, očistila dítě, očistila sebe. Vtom se zablesklo a všechny ženy se proměnily v kameny, okolo kterých jsme jeli. Říká se jim Družina nevěstina.“

PRAVÁ POHOSTINNOST

Mezi pramenem ledžúnským a římským táborem jsme se dostali k velké hromadě kamení.

„Byla navršena na památku náčelníka Abu Dachíle,“ poučoval nás Ísa.

„Čím se proslavil?“

„Pohostinstvím. Nikdy nezřídil svůj stan v dolině, vždy na návrší, aby jej bylo zdaleka vidět. Za noci před ním udržovali oheň. Měl ozařovat cestu každému hladovému poutníku.“

„To plnil obecnou povinnost pohostinství a nikterak se neproslavil.“

„Máš pravdu, otče Antúne. Alláh nám všem uložil, abychom hostili pocestné, sytili hladové a napájeli žíznivé, jenže málokdo touží, aby této povinnosti dostál. Raději skrývá svůj stan, jen aby ho pocestný nenašel, a za temných večerů buď oheň nemá, nebo jej zastírá, aby nikoho nepřivábil. To Abu Dachíle jednal jinak. Přivolal-li jeho velký stan nebo jasný oheň nikoliv jednoho, nýbrž pět deset hostů, vítal je s upřímnou radostí, vybíral nejtučnější skopce a dal semlít nejlepší pšenici. Vlastní rukou předkládal přednímu hostu nejtučnější kousky masa. Prosil všechny, aby jedli, a v kávě by je byl utopil. Za to mu jeho krajané navršili tuto hromadu, a kdo okolo ní jede, každý na ní vloží po kaménku.“

NA CESTU POUTNICKOU

Stoupali jsme hodně obtížně směrem východním na horské pásmo, táhnoucí se od severu k jihu. Na všech kopcích a homolích byly patrny pobořené věže. Stráže střežily cesty z pouště do úrodného a obdělaného území moabského. Spatřily-li nějakou podezřelou četu někde na východě, daly za dne kouřem, v noci ohněm zprávu o blížícím se nebezpečí. Oheň a kouř bylo vidět v římském táboře Ledžúnu, odkud mohly pospíšit posily.

Krátce před polednem jsme dostoupili na úzký hřbet pásma. K západu těkal náš zrak po rozbrázděných stráních do kotliny ledžúnské, přecházející na západě v úrodnou rovinu, z níž jsme přijeli. Na východě se otvírala široká, bílá kotlina, od níž se odrážely nahnědlé zdi nevelké tvrze.

„To je Kutrání, Múso. Slíbil jsem ti, že ti ji ukáži. Teď ji vidíš, proto se vrátíme.“

„Proč bychom se vraceli? Proč bychom nezajeli až k ní? Vždyť je blizoučko; jen ji ofotografuj a hned pojedeme zpět.“

„Mýlíš se, Múso. Neznáš zdejší vzduch. Není blizoučko. Najedeš se, než se k ní dostaneš.“

„Cestou jsme nikoho nepotkali, před sebou nikoho nevidíme, proč bychom, Íso, nemohli k tvrzi zajet a prohlédnout si ji? Alláh ví, zda se sem ještě dostanu. Poslal nám tuto příležitost, použijme jí.“

„I ty, otče Antúne, se dáváš strhnout nezkušeným Músou? Ty bys přece měl znát nebezpečí, jaké nám hrozí na východní straně tohoto horského pásma. Víš, že tvrz Kutrání leží na Poutnické cestě, po které se ubírají sta a sta nájezdníků a lupičů. Co když nás některá četa zahlédne a vrhne se na nás?“

„Máme dobrá zvířata, upláchneme a Alláh nás ochrání.“

„Alláh zázraky nečiní. Nájezdníci na koních se rozjedou, cestu nám zastoupí a neubráníme se jim.“

„Když bych si s Músou přece jen rád tvrz prohlédl.“

„Komu není rady, tomu není pomoci. Jste oba mladí, nerozvážní; vydejte své krky v nebezpečí. Sám s vámi nepojedu. Vaše koně jsou rychlejší než můj mezek. Nechcete-li jinak, počkám na vás.“

Opustivše Ísu, dali jsme se napřed klusem, potom cvalem k tvrzi. Měl pravdu. Byla hodně daleko, ale přece jen jsme k ní dojeli. Je to novější čtyřhranná stavba s bránou na jihu. Ve zdech jsou střílny. Před tvrzí dvě nádržky na dešťovou vodu. Kolem nich hrob na hrobě.

„Ubozí poutníci,“ poznamenal otec Antún. „Opustili své ve zdraví a tady v nehostinné poušti tlejí jejich kosti.“

FRANCOUZSKÝ VOJÁK

Před samou pevnůstkou jsme se zastavili. Otec Antún držel koně, já pak vyňal fotografický přístroj a fotografoval. Maně jsem pohlédl k okénku věžičky nad bránou.

Ukázala se v něm osmahlá tvář a zazněla z něho slova? „Bon jour, messieurs. Soyez bienvenus.“

Francouzská slova na Poutnické cestě na rozhraní území tří kmenů. Podivil jsem se jako málokdy předtím.

Po chvilce zarachotila brána železem pobitá, otevřela se a vyšel z ní obstarožní muž, oblečený trochu po turecku, trochu po beduínsku. Podával nám ruku a znova a znova nás francouzsky vítal.

„Jsem velitel této tvrze. Vítám vás jako své krajany a hosty. Poctěte mne svou přítomností!“

Naše koně uvedl do dvora, kde pro ně načerpal vodu z hluboké studny! Potom jsme s ním šli do prvního poschodí a pili horký, slaďounký čaj.

„Divíte se, že velitel této pevnosti umí francouzsky. Nedivte se; vždyť jsem Francouz. Narodil jsem se v Alžíru. Po mnoho let jsem sloužil jako voják v Paříži. Bojoval jsem roku 1870 proti Němcům, kolik jsem jich pobil. V jediné bitvě jsem jich zastřelil a probodl sedm. Mé jméno a mé hrdinné skutky byly připomínány v armádním rozkazu. Dvakrát jsem byl vyznamenán. Co bych dále vykládal. Stalo se, co se stalo, a hrozila mně smrt olovem. Hledal jsem spásu v útěku. Protloukl jsem se horami do Janova v Itálii. Tam mne nějaký kapitán najal za topiče. Přijel jsem s ním do Bejrútu, kde jsem uprchl. V Damašku jsem se dal do služeb knížete Poutnické cesty. Když se přesvědčil o mých schopnostech a znalostech, jmenoval mne velitelem této pevnosti. Teď jsem zde sám pouze se svou dceruškou a starou otrokyní, ale v době pouti mívám pod sebou pět až deset vojáků.

Nenadál jsem se tak milých hostů. Budiž Alláh pochválen, že mně vás aspoň po několik dní ponechá! Zvykl jsem samotě, ale přece jen je někdy hodně těžká.“

„Před polednem jsme nevěděli, že tě tady navštívíme; do večera u tebe nezůstaneme. Zavoláme na svého vůdce, který na nás čeká tamhle na hřbetě, a zamíříme k jihu k pevnůstce Hsa.“

„Chraň vás Alláh, abyste se vydávali do takového nebezpečí!“

„Jaképak nebezpečí? Ty jsi zde sám, nebojíš se, proč bychom se báli my na dobrých zvířatech?“

„Máš pravdu, otče Antúne, že jsem zde sám, jenže jsem v uzavřené pevnosti a jsem znám široko daleko. Jste mladí, nerozvážní, proto spoléháte na své koně.“

„To se mýlíš, veliteli. My spoléháme na ochranu Alláhovu.“

„Alláh neuchrání těch, kdož se vlastní vinou do nebezpečí hrnou, a vy jste se do něho hrnuli, když jste opustili svého rozumného vůdce a navštívili mne. Chcete-li slyšet mou upřímnou radu, vraťte se co nejrychleji k vůdci a do pohoří. Běda vám, zahlédne-li vás v této nebezpečné rovině četa nájezdníků nebo lupičů! Nevěříte mně. Tak poslouchejte:

CESTA SMRTI

Před desíti dny přijel ke mně nějaký rodák z Mádaby, však jej, otče Antúne, znáš. Byl široko daleko proslulý svou odvahou a neohrožeností.“

„To myslíš jistě Selíma. Mluvil jsem s ním za poslední návštěvy.“

„Již s ním mluvit nebudeš.“

„Uchraniž nás Alláh od zlého! Což odešel?“

„Odešel. Přijel ke mně na dobré kobyle, na lepší, než je tvá. Měl vojenskou ručnici a přes sto nábojů. Stopoval velbloudici, kterou mu vzal nějaký lupič. Přenocoval u mne a časně ráno se dal k jihu. Nazítří před polednem zaslechla má hospodyně řehot koně před bránou. Byla to klisna Selímova. Jak jsem otevřel, byla by mne málem povalila. Spěchala k vodě a pila dlouhými doušky. Když ukojila žízeň, vrátila se řehtajíc k bráně, jako by mne vybízela, abych ji následoval. Uzdu měla zaklesnutou pod sedlem; v sedle i po stranách se černala ztuhlá krev. Uchopil jsem ručnici a nábojnici, sedl jsem na ni a ponechal jí úplnou volnost. Z kroku přešla do klusu, potom do cvalu. Po třech hodinách jsem zahlédl třpytící se ostří kopí zabodnutého v zemi. Takové kopí Selím neměl, bylo cizí. Kde je Selím? Několik dravých ptáků mně to povědělo. Odlétli z jeho mrtvoly. Prsa měl prostřelená. Nic mu nechybělo, vyjma ručnice a náboje. Člověk, který ho přepadl, se bál, že by se prozradil jeho klisnou nebo jeho šaty. Vojenské ručnice jsou podobné jedna druhé jako oko oku, náboje rovněž. To si vzal, všechno ostatní mu ponechal. Divím se, že zapomněl své kopí. Alláh zatemnil jeho rozum a toto kopí snad přivede mstitele Selímovy na stopu vrahovu. Půjdete přece k tvrzi Hsa?“

„Nepůjdeme, veliteli, k této pevnosti. Poslechneme tvé rady a vrátíme se rovnou k Ísovi a s ním na západní svahhorského pásma.“

Dali jsme se cvalem z Kutrání. Náš hostitel – karabinu v ruce – se za námi díval; střehl nás. Na hřbetě seděl Ísa a vyhledal nás a naše koně.

„Budiž Alláh pochválen, že vás přivedl ve zdraví. Věru, že bych měl na vás svolávat jeho hněv za vaši neprozřetelnost, ale co se stalo, nedá se odčinit. Podruhé s vámi do těchto končin nepojedu.“

POHOSTINSTVÍ U LUPIČŮ

„Kde zůstaneme na noc, Íso?“

„Kde nám Alláh nocleh připraví. Včera jsem zaslechl, že tady jsou někde Hedžájové. Pozorujte okolí a zapamatujte si směr, kterým se ubírají stáda.“

„V Keraku jsi povídal, že jsou Hedžájové velcí lupiči, a zde radíš, abychom se dívali po jejich táboře.“

„Co jsem pravil ve městě, je pravda, a k čemu vám nyní radím, vychází z mého srdce. Chceme-li zamezit, abychom nebyli v noci o něco připraveni, sestoupíme u Hedžájů jako hosté. Hosta si váží. Otce Antúna znají. Po celém táboře se roznese, že k nim zavítal. Nikdo se neopováží dotknout něčeho, co je naše.“

„Pozoruji stádo koz. Ubírá se vlevo od západu,“ poznamenal otec Antún. „Dáme se týmž směrem.“

Z nedaleké výšiny jsme pod sebou zahlédli nevelký tábor.

„Jsou to Hedžájové. U nich přenocujeme. Rovnou za mnou. Povedu vás ke stanu náčelníkovu.“

„Kterýpak je to?“

„Tamhleten na třech tyčích.“

Nebyli jsme první hosté. Ze stanu k nám doléhaly tklivé zvuky naříkajícího moždíře.

„Tlukou kávu a stahují tučného skopce.“

„To k nim jistě zavítal spřízněný náčelník. Alláh nám otevřel bránu zdaru. Budeme se mít dobře. Jen držte koně, aby neklopýtli o některý stanový provaz. Provinili byste se proti slušnosti.“

Řídíce se radou Ísovou, jeli jsme opatrně za ním a zastavili se při pravém boku náčelníkova stanu. Byl obrácen k východu, proto bylo oddělení pro muže na straně pravé. Náčelník nás vítal a vybízel, abychom si sedli vedle dvou jiných hostí. Byli to náčelníci jižních čeledí. Přijeli k němu, aby urovnali nějakou příbuzenskou neshodu.

Mně bylo velmi špatně. Snad jsem se za noci nachladil, snad mně nešlo k duhu rozpuštěné sladké máslo, jímž nás včera krmili. Co chvíli abych vyšel ze stanu. Náčelník i jeho sousedé chovali mnoho ostražitých, ba zlých psů. Byli by mne roztrhali, kdybych byl stan opustil sám. Jak bude v noci?! Kde najdu hospodáře? Nestane se nevrlým, když jej budu každou chvíli budit? Prosil jsem otce Antúna a Ísu, abychom odjeli.

„Co to povídáš? Prohřešili bychom se proti společenským mravům. Podívej se na našeho hostitele. Obrok nasypal do našich míšků, napojil nás kávou a maso s rozvařenou pšenicí nám chystá k večeři; urazili bychom ho, kdybychom nyní odjeli. Zůstaňme aspoň u večeře.“

Mně bylo hůř a hůř. Náčelník se zamračil, když se mu Ísa zmínil o odjezdu.

„Čím jsem vás urazil, že mne chcete urážkou pomstít?“

Otec Antún vyložil náčelníkovi mou chorobu a orosil, aby se nehněval a dovolil nám, abychom se uložili kus od tábora, z dosahu psů.

„Když je tomu tak, otče Antúne, jak povídáš, jeďte. Nikdo vás v noci obtěžovat nebude. Za to vám ručím.“

Potom zvolal: „Věz každý, že moje sůl leží na jazycích této družiny. Běda tomu, kdo by se k nim bez jejich vůle přiblížil.“

Za táborem jsme jeli do nějakého žlíbku, v němž jsme se ukryli. Moji dva druzi spali klidně, vědouce, že budu hlídat. Oka jsem nezamhouřil.

BIBLICKÁ RUT

Po ránu jsme dospěli na půdu úrodnou. Byla obdělána. Pracovali na ní sedláci palestinští ve prospěch Hedžájů, jimž půda náleží.

„Je to majetek jednotlivců, nebo celé čeledi?“

„Celé čeledi, Múso. Náčelník pronajímá půdu jménem čeledi sedlákům palestinským, kteří ji mezi sebe rozdělí.“

„Opět slyším, že tady pracují sedláci z Palestiny.“

„Pracují a pracovali. Náš kraj je úrodnější než Palestina. Ve škole jsem se učil, že již za dávných dob sem chodili na práci ze zaslíbené země.“

„To máš na mysli Noemi, jež se sem vypravila s manželem a dvěma syny, když byl v jejich domovině hlad?“

„Ovšem že Noemi a její snachu Rut, svou krajanku. Jako dnes, snad již tenkrát si najali pole a z jeho výtěžku se živili. Oba synové Noemini se zde oženili. Po smrti manželově bydlila Noemi s nimi, jenže při nějaké nákaze oba zemřeli. Zastesklo se jí po rodné zemi. Chtěla se vrátit ke svému příbuzenstvu; tady u nás byla přece jen cizinkou. Jedna snacha se od ní odloučila, druhá – byla to Rut – ji opustit nechtěla. Odešla s ní do Betléma, provdala se tam a z jejího potomstva se narodil král David.“

„Nejen David, Íso, nýbrž i někdo jiný.“

„Zajisté že i někdo jiný: náš Pán, Mesiáš. Hle, Múso, i v Mesiáši byla kapka krve moabské.“

Minuli jsme druhý tábor Hedžájů. Byl zřízen v podobě vejčité. Provazy jednotlivých stanů zasahovaly k sobě, pouze na obou úzkých koncích byly otvory, které mohly být v noci rovněž uzavřeny nebo hlídány.

„Z takového tábora není možno vyvést v noci ani velblouda, ani ovci nebo kozu, aby zvíře nenarazilo do provazu některého stanu a nevzbudilo pozornost psů a hospodářů,“ vysvětloval Ísa.

II

ZBYTKY SLÁVY KŘIŽÁCKÉ

Před polednem upoutalo naši pozornost město Kerak. Jeho hnědé, skoro červené hradby, tvrze a domy se jasně oddělovaly od šedého okolí. Paprsky sluneční se třpytily na hranách věží a hradeb, z nichž sršely nesčetné zlaté jiskry. Jasný vzduch klamal náš odhad vzdálenosti. Město se zdálo být velmi blízko. Jako by to byl nějaký obrovský středověký hrad z domoviny. Nádherné, ba oslňující hnízdo, vybudované francouzskými křižáky.

Pahorek, na němž sedí, není vyšší než pahorky sousední, a přece není k němu skoro přístupu. Pahorek je obtočen úzkou, přes sto metrů hlubokou roklí. Pouze na jihu souvisí s okolím – sedlem, sotva dvacet metrů širokým. Kdyby člověk prokopal sedlo, nebo je uzavřel hradbou, mohl by se na pahorku ubránit přečetným nepřátelům.

PEVNOST MOABSKÁ

Již dávno Moabové poznali výhody pahorku Kerackého. Při sedle si vystavěli mohutnou pevnost, před ní rozsáhlé město a za městem jim ještě zůstala velká plocha, již proměnili buď v úrodná pole, nebo v bujné ovocné sady. Zpočátku nebylo ani třeba, aby město a sady obehnali hradbami. Stačilo, že tu a tam skalní svahy přitesali, jinde je podezdili a zatarasili pevnou bránou cestu, která se z rokle jako had vinula k nim nahoru. Je pravda, že pramenitá voda jim chyběla, mohli si však vyhloubit nesčetné cisterny, do nich svádět dešťovou vodu a zásobit sebe a svá zvířata na celý rok. Z pevnosti prokopali nebo vytesali schodiště přes sto metrů hluboké, zachytili pod zemí dva prameny, vyvěrající ve východních roklích, svedli je do veliké nádržky a měli vodovod, jejž nemohl zkazit žádný obléhatel.

Králové moabští opevnili pahorek keracký a vybudovali z něho hlavní tvrz své říše. Říkali mu Kír Moab, pevnost moabská. Dnešní název Kerak je téhož významu.

Křižáci starou moabskou pevnost obnovili a učinili ji ohniskem svých odvážných činů za Jordánem a hlavou mocného samosprávného knížectví.

KŘIŽÁCI ZA MRTVÝM MOŘEM

Král Balduin I. již roku 1101 podnikl výzvědný nájezd za Mrtvé moře do starého Moabska. Slyšel, že jsou tam četné osady křesťanské, půda že je úrodná, i domníval se, že by stálo za pokus, aby i je přivtělil k svému nevelkému státu jeruzalémskému. Překročil Jordán, vystoupil na náhorní rovinu moabskou a přepadl ležení nějakých beduů. Mužové před přesilou uprchli. Křižáci zajali ženy a dítky a ukořistili množství velbloudů a oslů. Král nechtěl, aby šli zajatci pěšky. Vezli se na velbloudech. Jeho pozornost upoutala mladistvá žena velkého náčelníka, jejíž bolestná hodinka se blížila. Král dal zastavit, upravit na zemi lůžko, položil ji na ně a sám ji zakryl pláštěm, který nosil na brnění. Zaopatřil ji potravinami a nápojem, ponechal u ní služku s dvěma dojnými velbloudicemi a odtáhl.

Bojovníci přepadeného tábora neutekli ze strachu. Poslali zprávy do táborů okolních a s posilami spěchali, vedeni velkým náčelníkem, za křižáky, aby jim kořist vyrvali. Velkého náčelníka pudil též strach o mladou manželku. Jak se zaradoval, když ji uviděl, že klidně odpočívá a čeká na svou těžkou hodinku. Šlechetný čin krále jeruzalémského tak dojal velkého náčelníka, že za ním poslal bojovníka, aby mu poděkoval a nabídl přátelství. Král Balduin vrátil zajatce a veškerou kořist, stal se přítelem náčelníkovým a zapsal se do srdcí muslimů i křesťanů.

Přátelské styky obyvatel Moabska s králem jeruzalémským trvaly a sílily, avšak žádný rytíř se za Mrtvým mořem neusadil. Teprve král Fulko udělil roku 1142 bývalé Moabsko v léno svému číšníku Paganovi. Paganus si zvolil za sídlo Kerak, jejž opevnil.

Jeho nástupcové vybudovali dnešní pevnost. V ní vystavěli nádhernou románskou kapli. Sedlo hluboko prokopali a pevnost samu oddělili od města příkopem, který lze přejít leda po visutém mostě. Při tomto příkopu byly velké vodní nádržky, jakož i skladiště píce pro dobytek, jejž chovali v příkopu, když byli obleženi. Křižáčtí pánové z Keraku se nespokojili pouhou pevností. Chtěli mít město, které by je zásobovalo vším, čeho potřebují. Založili je před pevností a usadili v něm nejen krajany z Francie, nýbrž i přečetné domorodé křesťany, kteří se udrželi po osadách moabských. Zbývající část pahorku proměnili v pole a zahrady, celý pahorek pak obehnali hradbami, zesílenými čtyřhrannými věžemi.

Zanedlouho mohl Kerak soutěžit s kterýmkoliv jiným městem království jeruzalémského. Zvedal se v něm nádherný chrám, při němž sídlil arcibiskup s kanovníky. Tu a tam bylo vidět menší kláštery, a opevněné domy řádů rytířských, jež požívaly v knížectví kerackém četných výsad.

Obyvatelé se zabývali průmyslem a obchodem. Od okolních sedláků a kočovníků kupovali obilí, vlnu a kůže a zásobovali je výrobky evropskými a indickými, jež dováželi jednak z přístavů středomořských, jednak z přístavů Rudého moře. Též s Egyptem měli pevné spojení a jejich karavany procházely volně mezi Káhirou, hlavním městem egyptským, a Damaškem, bránou do Mezopotámie a Malé Asie.

KNÍŽE REGINALD A SALADIN

K největší moci a nejvyššímu blahobytu dospěl Kerak za knížete Reginalda. Byl to odvážný a neústupný sobec, jemuž byl vlastní prospěch nad zájmy království. Zveleboval orbu a průmysl a hleděl svou državu rozšířit, kde jen mohl. Pojal velkou myšlenku, že si zřídí na Rudém moři vlastní přístav a že z něho bude znepokojovat nejen pobřeží africké a arabské, nýbrž že podnikne nájezd i proti posvátným městům muslimským, Mekce a Medíně, aby je vyloupil a rozbořil. Tento pokus se nezdařil, avšak podnikavost Reginaldova nikterak neutrpěla a vyzývala muslimy, aby se mu pomstili a jej, bude-li možno, odstranili. Hlavou muslimů syrských byl tehdy Saladin. Podařilo se mu opanovat i Egypt. Ve snaze zajistit pravidelné spojení s touto novou částí říše, vyjednával s Reginaldem, aby povolil jeho karavanám cestu po východním a jižním pomezí svého knížectví. Reginald povolení odpíral, proto Saladinovi nezbylo než otevřít si cestu násilím. Každou větší karavanu dal doprovázet silným vojskem a najednou se ukázal před Kerakem a hnal na toto hrazené město útokem. Památné obléhání je z roku 1184.

Reginald si vzal za manželku vdovu, dědičku knížectví kerackého. Měla již dospělého syna, jenž se chtěl ženit. Přichystala mu hlučnou svatbu. Zdaleka pozvala hudebníky, kejklíře a šašky, aby bavili sta a sta vzácných hostů. Toho použil Saladin a pojednou se objevil před Kerakem. Kněžna ho znala osobně. Poslala mu bohatou výslužku masa, chleba a vína s pozdravem od sebe i od mladých manželů. Saladin byl mile dojat touto pozorností a zakázal střílet a útočit na věž, ve které byl mladým manželům vykázán byt.

Křižákům kerackým se dařilo zle. Měli mnoho hladových krků, pro něž zásoby nestačily, a mimoto byli mezi zvanými i nezvanými hosty četní, kteří obchodovali se zradou. Muslimové útočili srdnatě, a podporováni zrádci, dostali se do kerackých zahrad a odtud vnikli do samého města. Hůře bylo, že jim někdo otevřel branku vedoucí do pevnostního příkopu, kde se choval jatečný dobytek. Několik zvířat vyvedli a ostatní pobili, dřív než je obhájci vypudili.

Kníže Reginald dal každé noci zapálit v pevnosti velký oheň, aby jeruzalémský král věděl, že je s ním zle. Z Keraku lze za jasného dne pozorovat Jeruzalém a za noci býval oheň jistě patrný. Král svolal své věrné a chystal se k rychlému pochodu. Té noci, než vytáhl, dal rovněž zanítit oheň na věži Davidově v Jeruzalémě. Saladin se domníval, že jeruzalémský král zvolí cestu kolem severního okraje Mrtvého moře, proto ustanovil několik pluků svého vojska, aby tuto cestu střežili a králi pochod znesnadnili nebo zamezili. Leč kolem severního konce Mrtvého moře jel jen nepatrný předvoj vojska křižáckého. Hlavní síla s králem táhla z Jeruzaléma na Hebron a obcházela Mrtvé moře z jihu. Saladin, necítě se dosti silným, aby odrazil jak krále, tak knížete Reginalda, kdyby z Keraku vypadl, zahájil ústup, a Kerak si po čtyřdenním obležení svobodně oddychl.

KNÍŽE REGINALD SALADINEM ZABIT

Zanedlouho potom uzavřel Saladin s králem jeruzalémským příměří na několik let a ujednal, že v této době mohou kudykoliv volně procházet karavany muslimské i křesťanské. Z Egypta se vypravilo na tisíc obchodníků knížectvím Kerackým do Damašku. Přidružilo se k nim mnoho pokojných občanů, mezi nimi i sestra Seladinova. Neměli vojenský průvod; vždyť bylo přece ujednáno příměří. Jenže kníže Reginald úmluvy nedbal, karavanu přepadl, vyloupil, a kdo nebyl zabit nebo se neuchránil útěkem, byl jako zajatec doveden do Keraku. Sestra Saladinova byla rovněž zajata a v Keraku uvězněna.

Saladin by ji byl rád vysvobodil. Poukazoval na příměří a vybízel Reginalda, aby svůj ukvapený čin napravil, uděliv svobodu zajatcům a vrátiv kořist. Reginald odpíral. Tu si stěžoval Saladin u krále jeruzalémského.

„Ty i já jsme uzavřeli příměří na několik let. Tvůj poddaný Reginald je porušil, mou vlastní sestru zajal. Přinuť ho, aby způsobenou křivdu napravil a mou sestru propustil.“

Král jeruzalémský vzkázal Reginaldovi, aby přece dbal smlouvy potvrzené svým králem a nevydával království a křesťany v nebezpečí záhuby. Reginald hrdě odpověděl:

„Jsem pánem ve svém území jako ty ve svém. Ty jsi uzavřel příměří, aniž by ses mne tázal; platí pro tebe, nikoliv pro mne.“

Rozlícený Saladin vypověděl králi jeruzalémskému válku. Skončila 3. července 1187 bitvou u Hittinu nad jezerem Genezaretským.

Křižáci byli poraženi, král s výkvětem rytířstva zajat. Čelní zajatci byli odvedeni do stanu Saladinova. Měli velkou žízeň. Na pokyn svého pána podával jim černoch čerstvou vodu. Kníže Reginald sahal rovněž po sklenici.

„Ty pít nebudeš!“ zakřikl ho Saladin. „Zapřísahám tě živým Bohem, pověz mně, kníže Reginalde, na svou víru, co bys mně udělal, kdybych byl já tvým zajatcem?“

„Hlavu bych ti srazil!“

Saladin mu vrazil meč do prsou a jeho družina mu uťala hlavu. Zpráva o úplné porážce krále jeruzalémského u Hittinu se zanedlouho donesla do Keraku. Keračtí se zalekli, ale neztratili důvěru ve své krajany evropské. V obležení se srdnatě bránili. Teprve úplný nedostatek potravin je přiměl, že se vzdali začátkem listopadu 1188.

KŘIŽÁCI OPOUŠTĚJÍ KERAK

Naříkaly zvony keracké.

Ve východní bráně se začernal kříž. Nesl jej mnich, provázený řadou bratří, duchovenstvem a kanovníky. Druhý kříž. Leskne se zlatem. Arcibiskup v bohoslužebném rouchu. Paprsky vycházejícího slunce se tříští o lepá brnění řádových rytířů. Za nimi dlouhá, dlouhá řada žen a dětí. Mnohé ženy vedou, ba nesou starce, stařeny a četné raněné. Zásoby nemají. Soumary rovněž ne.

Černý kříž mnichův se již ukázal na výšině východní, když vyšli z brány světští rytíři a bojovníci, uzavírající průvod.

Bylo slyšet, ba cítit, že dojemný žalm „Smiluj se nad námi, Bože“ vychází z hloubi srdce každého účastníka.

Po výšinách, obkličujících pevnost kerackou, se černaly a bělaly stany vojska muslimského. Jeho vrchní velitel dlel s vybranou četou na výšině východní.

Průvod se ubíral zvolna kolem něho. Každý rytíř a bojovník před ním skládal zbraň, ale na jeho pokyn se jí znovu opásal.

„Jako hrdinové jste se bránili, jako hrdinové se vrátíte k svému příbuzenstvu.“

Když průvod přešel, mihl se muslim na rychlém koni. Stanul před mnichy a zavelel: „Zastavte se! Váš biskup a váš velitel ať se vrátí k mému pánu!“

Arcibiskup, složiv bohoslužebná roucha, spěchal, s předním rytířem k veliteli muslimů.

„Cože na nás chce?“ ptal se jeden druhého.

„Vracíte se ke svým příbuzným. Ti jsou dnes pouze v západní Sýrii. Nejbližší přístav, který jim náleží, je Tyrus. Nedojdete tam ani za čtrnáct dní, dojdete-li vůbec.“

„To bychom se nebyli vzdali,“ poznamenal rytíř. „Mnozí z našich vypravili k vám své ženy a dítky, aby ubylo hladových krků.“

„Přijali jsme je pohostinně. Připojí se k vám.“

„Teprve až když jsme snědli posledního soumara a poslední kousek chleba, rozhodli jsme se slabou většinou, že se vzdáme.“

„Blázni, nadáli jste se, že vám přispějí vaši příbuzní! Nevěřili jste nám, že byl váš pán Reginald již 3. července loňského roku zabit u Hittinu, váš král zajat a Jeruzalém opanován.“

„Soudili jsme, že naši příbuzní ve Francii neopustí své zámořské krajany.“

„Dosud vám na pomoc nepřitáhli, a i kdyby připluli, stěží by se k vám probili. Drželi jste se jako lvi, získali jste si náš obdiv. Jako hrdinům jsme vám ponechali zbraně, ale co by vám bylo platné, kdybyste hynuli únavou a hladem? Spočítejte své lidi. Oznamte mně, kolik potřebujete potravin a kolik soumarů, a všechno dostanete. I léky vám opatřím, aby vaši ranění a nemocní netrpěli.“

„Nemůžeme přece s sebou vzít potraviny až do Tyru.“

„Vezměte si je na týden. Alláh a čestná stráž, již vám dám, postarají se o další.“ Zvony keracké lkaly dál.

Žalm ustal. Každý se hleděl zásobit.

Z Keraku přiběhlo mnoho domorodých křesťanů a několik křižáckých žen. Křižáci a domorodci uzavírali spolu sňatky. Nejeden křižák se těžko loučil se svou domorodou manželkou a skoro žádná Francouzka nechtěla opustit svého domorodého manžela. Děti přebíhaly jako křepelky od otce k matce, prosíce, aby se neloučili. Konečně se průvod zase seřadil. Kajícný žalm zahlaholil, zvony keracké naříkaly…

KRÁLOVÉ KERAČTÍ

Potomci Saladinovi utvořili z Keraku království, jež bylo hned nezávislé, hned podřízené buď pánu damašskému, nebo vládci egyptskému. Ustavičné rozbroje mezi vládnoucími rody podkopávaly trůn krále kerackého i blahobyt jeho poddaných.

Usedlíci byli z velké většiny křesťany. Muslimští vládcové se neopovážili sáhnout na jejich náboženskou svobodu. Teprve roku 1301 vydal egyptský vládce rozkaz, aby všichni křesťané měli své červené čepice ovinuty modrou látkou. Tomu se opřel správce království kerackého tvrdě, že jeho obyvatelstvo je bezmála úplně křesťanské a že je proto nemůže nutit, aby se takovým způsobem pokořilo. Leč nevraživost proti křesťanům trvala částečně i ze strachu před křesťany evropskými. Bylo mezi nimi mnoho rodin křižáckých, které ještě po dvou stech letech nezapomněly na svůj původ. Nedůvěra ke křesťanům a neustálé rozbroje mezi vysokými úředníky zavinily úpadek blahobytu kerackého. Četné rodiny křesťanské se stěhovaly buď do Damašku, nebo do Jeruzaléma.

Kraj za Mrtvým mořem dostal nového pána roku 1516, kdy turecký sultán Selím, poraziv Egypťany, přivtělil Sýrii ke své říši. Kerak a jeho obyvatele ponechal sobě samým.

POTÍŽE KŘESŤAN Ů KERACKÝCH

Jakoby zázrakem zachovali křesťané za Mrtvým mořem svou víru. Byli podřízeni pravověrnému patriarchovi jeruzalémskému, jenž se však o ně hrubě nestaral. Neměli ani kostel. Lepá románská kaple, vybudovaná křižáky v pevnosti keracké, náležela muslimům. Chrámy, které ve městě jindy stávaly, byly za občanských válek pobořeny, právě tak jako mešity.

Křesťané se zabývali z velké části obchodem. Nejpodnikavější, a proto nejzámožnější byli obchodníci z čeledi Sunná. Zajížděli pro zboží do Damašku a do Jeruzaléma, navštěvovali pravověrného patriarchu a brali od něho bohaté dary pro své křesťanské krajany, jenže se s nimi o ně nedělili.

Koncem roku 1872 se nějaký příslušník čeledi Sunná rozkmotřil se svými příbuznými. Nebyl spokojen se svým peněžitým podílem a vyčítal jim, že okrádají nejen chudobnější příbuzné, nýbrž i ostatní krajany. Veřejně vykládal, jak jeho soukmenovci po léta šidí své souvěrce. Kdekdo se rozhorlil na lakomce z čeledi Sunná. Měli být potrestáni, o svůj neprávem nabytý majetek připraveni, a nepolepší-li se, vyhnáni. Sunnáové podplatili náčelníky muslimů, kteří hleděli rozvaděné křesťany smířit. Tři čeledi se uspokojit nedaly.

„Založíme, si vlastní farnost. Nač bychom se dali okrádat od Sunnáů? Mají dost na tom, že podvádějí muslimy, proč by měli šidit i nás?“

Vybrali hrdinného bojovníka Sáleha a chystali se, že ho dovezou do Jeruzaléma, aby byl vysvěcen na kněze. Sunnáové poštvali proti nim, avšak dvacet ozbrojených průvodců se se Sálehem probilo a dostali se do Jeruzaléma.

„Vysvěť nám, otče patriarcho, Sáleho na kněze a ustanov jej naším farářem. Budeme s tebou vyjednávat přímo: zbavíme se podvodných Sunnáů.“

„Rád vám vyhovím, děti moje. Sáleh zůstane u nás v patriarchátu, a až se naučí číst a psát, vysvětím ho na kněze a pošlu vám ho za faráře.“

Sunnáové napínali všechny síly, aby odštěpence získali. U dvou čeledí se jim to podařilo; třetí, Azezaté, vzdorovala. Patriarcha sám nepřál rozštěpení. Když Sáleh složil zkoušku ze čtení a psaní, řekl mu patriarcha. „Zajeď si domů a přines mně seznam těch, kdož tě chtějí mít za faráře.“ Zarmoutil se Sáleh, shledav po návratu, že ho ze tří čeledí chce pouze jedna.

„Na vás, Azézaty samy, spoléhat nemohu. Zůstanu bojovníkem. Na kněze se vysvětit nedám.“

KATOLÍCI V KERAKU

Pravověrný patriarcha a jeho farář keracký považovali Azézaty za odpadlíky. Po dvě léta, 1874 a 1875, nebyli připuštěni k bohoslužbě. Své dítky si křtili sami a své mrtvé pochovávali rovněž sami. Tu jim navrhl jejich soukmenovec Marár:

„Nač bychom trpěli? Zajeďme si k latinskému patriarchovi.“

Přijal je velice přívětivě a poslal s nimi misionáře, aby zařídil duchovní správu. Jmenoval se Skandar. Vysoký, kostnatý muž, vážné tváře, bezmezné trpělivosti, přívětivosti a železné důvěry v pomoc boží. Pro sebe nepotřeboval ničeho. Spokojil se s nejtemnější hrobkou, nejvlhčí cisternou, jen když mohl pečovat o své ovečky.

Do tábora Azézatů dojel 1. ledna 1876 a vypravil se, doprovázen všemi bojovníky, do Keraku. Ostatní čeledi křesťanské se mu postavily na odpor. Bylo by došlo k boji, kdyby nebyl zakročil velký náčelník muslimský Muhamed z rodu Medžálje. Jenže nepřátelství trvalo a Azézatům nezbylo, než aby se vystěhovali.

Latinský patriarcha zakoupil zříceniny dávného města Mádaby s širým okolím a vyzval Azézaty, aby se tam usadili. Na Hod boží velikonoční roku 1880 se stěhovali z Keraku. Otec Skandar je vedl. Putovali zvolna; vždyť s sebou nesli veškeren majetek a pásli všechna stáda. Na svátek Nanebevzetí Panny Marie se položili táborem u samých zřícenin Mádaby. Otec Skandar si sám vyčistil nějakou starou hrobku a po léta v ní pobýval. Slovem a příkladem nabádal své farníky, aby orali půdu, seli obilí, stavěli stáje a konečně aby si budovali domky. Tři léta to trvalo, než nabyl přesvědčení, že se nová křesťanská osada Mádaba udrží. Odevzdal ji mladšímu knězi a vrátil se roku 1883 do Keraku.

Andělskou dobrotou otvíral otec Skandar ponenáhlu zarputilá srdce zbylých křesťanů kerackých, leč měl mezi nimi mnoho zuřivých nepřátel, kteří mu nejednou činili nástrahy. Velký náčelník Muhammad prohlásil veřejně, že je otec Skandar pod jeho ochranou a že sám pomstí každé bezpráví, jakého by se mu od někoho dostalo.

Leč Muhammad zemřel roku 1888 a jeho nástupce Sáleh byl slaboch. Nenaháněl strachu viníkům. Dvakrát na otce Skandara střelili, pětkrát po něm hodili těžkými kameny.

„Hospodin mne ochránil, on ví proč. Budiž jeho jméno pochváleno!“ poznamenal otec Skandar, když jsem se mu o těchto utrpeních zmínil.

„Na útrapy je třeba zapomínat. Úspěchy udržují radostnou činnost, a moje práce je radostná. Vždyť hledám ovce, které zabloudily.“

Proti vrchnímu náčelníku Sálehovi brojily některé čeledi. Chtěl se udržet, vyjednával proto s tureckou vládou, jež slíbila jemu i jeho stoupencům rozličné dary a výsady. Výsledek byl, že se turecké vojsko bez velkého odporu dostalo 23. prosince 1893 do keracké pevnosti. Od těch dob se měla katolická osada lépe.

ŠLECHETNÝ NÁČELNÍK

Velkého dobrodince získal otec Skandar v udatném a obávaném náčelníku Ísovi z rodu Medžálje. Sám Ísa mně vykládal:

„Nevím proč, ale neměl jsem křesťany rád; snad proto, že mne dva pravověrní křesťané jeruzalémští podvedli o velké peníze. Nevystupoval jsem proti nim veřejně, avšak kde jsem mohl, ubližoval jsem jim a proti nim popuzoval.

Alláh nepožehnal mé manželce. Propustil jsem ji a pojal druhou. Byla u mne rok dva, neoblažila mne dítkem. Vzal jsem si třetí. Ani ta mne nepotěšila. Není v tom ruka Alláhova. Prosil jsem apoštola božího, našeho pána Muhammada; nevyslyšel mne. Obrátil jsem se na Džafara, mocného patrona našeho kraje, opravil jsem jeho náhrobek, přinesl mu několik obětí – marně.

Jednou v noci, nemoha spát, uvažoval jsem o svém neštěstí. Toužil jsem po synkovi. Co je člověk bez potomků, obzvláště mužských? Stín, který zmizí, aniž bys věděl, odkud přišel. V synu bych byl žil, v jeho potomstvu by se uchovalo mé jméno, a já syna neměl.

Radil jsem se u mužů rozumných a zbožných. Co mně kdo poradil, všechno jsem vykonal. Nebylo by pomoci? Tu mně pravil mluvčí, anděl Alláhův:

„Zajdi k otci Skandarovi. Je to svatý muž. Co ti poradí, udělej!“

Odporoval jsem: „Vím, že je svatý, ale je křesťan a mimoto katolík, cizinec. Nemám rád křesťany a cizince nenávidím.“

„Běž k otci Skandarovi; on ti poradí, a co ti poradí, učiň!“ pravil mluvčí Alláhův podruhé.

„Počernil bych svou tvář, kdybych hledal pomoc u cizince.“ Hleděl jsem usnout a na věc zapomenout. Potřetí se ve mně ozval hlas: „Co ti otec Skandar poradí, vykonej!“ Tu jsem nevydržel.

Oblékl jsem se a utíkal jsem k otci Skandarovi. Bydlil jsem tehdy v Keraku a neměl jsem k jeho domu daleko. Když jsem vyšel ze svého příbytku, vyskočila denice nad východním obzorem.

„Budiž Alláh pochválen! To je dobré znamení!“

Tloukl jsem na dveře otce Skandara. Ihned mně otevřel. Domníval se, že některý křesťan potřebuje jeho pomoci. O tom, co jsem s ním mluvil, ti, Múso, vykládat nebudu. Křesťanem jsem se nestal, ale slíbil jsem, že budu podporovat každého křesťana, abych si zasloužil milosti Ježíšovy, o němž vy věříte, že je Mesiáš, spasitel světa – a hle, neuplynul ani rok, a manželka mne obdařila silným a zdravým synáčkem. Nyní je v Cařihradě. Až se vrátí, ukáži ti svého Toufíka.“

„Slyšel jsem, že jsi veřejně opakoval slib, který jsi složil u otce Skandara.“

„Zajisté. Chtěl jsem, aby kdekdo dosvědčil, že dodržím, co jsem slíbil. Zašel jsem na posvátné místo, zastíněné olivou, a tam jsem zvolal:

„Ó Alláhu, slibuji ti, že budu ochraňovat a podporovat křesťany i chudáky, dáš-li mně synáčka.“

Od těch dob neměl otec Skandar většího dobrodince nad Ísu. Hospodin žehnal práci věrného sluhy, farnost rostla a potřebovala pomocníka. Patriarcha mu ho poslal. Byl jím Antún Adrabbo.“

V PEVNOSTI

Krajský správce mně vzkázal, abych ho navštívil. Klikatou cestou jsem se dostal na rovnou, širokou ulici, protínající město od severu k jihu. Bylo patrno, že byla teprve nedávno upravena. Mnohé domky, jejichž část byla odbourána, nebyly dosud opatřeny novou zdí. Asi v polovici ulice se zelenal strom, jediný v Keraku. Od ulice jej oddělovala nízká zídka. Zastiňoval nevelkou ohrazenou zahrádku. Můj průvodce mně vykládal, že tu stával hlavní chrám křesťanský. Před vládní budovou je dlouhé, dosti široké náměstí, uzavřené na severu a na západě obchodními domky.

„Máme ještě chvíli času. Nepodíváme se do pevnosti?“ ptal jsem se Ísy.

„Pokusme se. Snad nás tam pustí.“

Obešli jsme vládní budovu a ocitli jsme se před příkopem, přes nějž vedl visací most.

„To se divím, že tam není mrchoviště.“

„Bylo jich zde! Kdejakého padlého mezka nebo osla jsme sem shazovali, ale krajský správce je dal všechny zakopat a pod přísným trestem zakázal nové mrchy sem házet. Vidíš, že může vláda cesty střežit jednak z vládní budovy, jednak z pevnosti.“

Za mostem zela otevřená vrata, v nichž přecházela stráž.

„Vstup je zakázán!“

„Ale nikoliv nám, bratříčku,“ prohlásil Ísa. „Tady Jeho Excelence Músa je pozván na oběd k Jeho Excelenci krajskému správci. Oběd ještě není hotov, proto mu správce navrhl, aby si prohlédl pevnost. Mne posílá s ním. Chceš urazit hosta svého pána?“

„Přisám Alláh, že ho urazit nechci, ale rozkaz je rozkaz. Tamhle jde rotmistr. Zeptej se ho!“

Vtiskl jsem rotmistrovi stříbrný důkaz pravdy slov Ísových a on se nabídl, že mne pevností provede.

Utrpěla-li za doby, kdy v ní hospodařili náčelníci kočovníků a usedlíků, utrpěla ještě více v posledních letech. Krajský správce ji chtěl přestavět v moderní kasárna, proto vyboural rozsáhlé části, neměl však peníze, do stavby se nedal. Románská kaple byla bezmála úplně zničena.

Krajský správce mne přivítal velmi přívětivě, ba srdečně; byl jsem jedním z prvých Evropanů, který viděl, co vykonal, přál si tudíž, abych to vylíčil růžově. Mohl jsem to učinit s dobrým svědomím.

Za pozdějších návštěv jsem se přesvědčil, že vykonal v Keraku za dvě léta více než jeho nástupci za šest.

„Provedu tě, Múso, touto budovou. Ani bys nevěřil, co mne dalo práce, než jsem pro ni získal stavební místo. Tady, kde stojí, byl hřbitov, okolo něho posvátné náhrobky a kapličky, před nimi sýpky, skladiště a obchodní domky. Hrozili mně zákonem božským i světským, dotknu-li se hřbitova a domků. Vyložil jsem, že nejednám ani proti zákonům státním, naopak, že prospěji městu a státu, když prostranství mezi městem a pevností vyčistím a tady vystavím řádnou budovu správní. Než se dali moji lidé do práce, postavil jsem mezi město a hřbitov jeden pluk a práce šla, jen hrála. Neměli jsme pramenitou vodu. Věděl jsem, že je jí pod pevností dost; vždyť tam vyvěrají dvě silná zřídla. Staří obyvatelé mně ukázali schodiště vedoucí až k vodě. Bylo zaházeno kamením. Vyčistili jsme je a dnes máme dobrou pitnou vodu, kolik potřebujeme. Daně jsem rozdělil spravedlivě a sám dozírám, aby výběrčí nešidil. Zloděje a lupiče pronásleduji bez milosti. Nedocílím rozkvětu orby, nezajistím-li život a majetek. Viděl jsi na své objížďce, kolik půdy se již obdělává, v kolika starých zříceninách se budují nové domky? Přibude jich, potrvá-li pokoj a pořádek. Sám, kde mohu, pobízím, aby se kočovníci usazovali a usedlíci zakládali vinice a olivové a fíkové sady. Všiml sis rozsáhlé vinice u Mádaby?“

„Jak by ušla mé pozornosti!“

„I tady v okolí Keraku najdeš nové vinice a nové olivové sady.“

„Neškodí jim pastýři?“

„Běda pastýři, který by vehnal své stádo do vinice! Ztratil by tolik zvířat, kolik třeba, aby se jejich cenou nahradila škoda a desateronásobná pokuta.“

NA HRANICÍCH MOABSKÝCH

„Rád bych, Excelence, navštívil Uádi Músa.“

„To myslíš Petru, bývalé hlavní město nabatejské. Sám jsem do něho vkročil. Dlouho a dlouho jsem se kochal tamními památkami.“

„Dovolíš, Excelence, abych se tam odebral?“

„Nejen dovolím, ale sám ti dám písemný rozkaz, aby každý z mých úředníků vyhověl každému tvému přání.“

„Nebudu nikoho obtěžovat. Obrátím se na úředníky pouze, když toho bude třeba.“

„Půjdeš přece Královskou cestou, a ta vede z osady do osady. V každé se tě můj úředník zeptá, kdo jsi, kam jdeš a co chceš.“

„Osadám se vyhnu. Zajímá mne Římská silnice. Našel jsem ji východně od Keraku a rád bych ji sledoval až do Petry.“

„To ti nemohu dát četníka za průvodce; na Římské silnici by ti byl na škodu, nikoliv na prospěch.“

„Děkuji Excelenci za ochotu. Pojedu pod ochranou Alláhovou a vezmu si za vůdce domorodce, jehož příbuzní při Římské silnici táboří.“

„Pojedeš sám?“

„Jsem nováček; otec Antún mne doprovodí.“

„Je to hodný člověk. Líbí se mi, že se hledí poučit a že se o otce Skandara poctivě stará. Můj sekretář ti donese potřebné rozkazy. Jak je budeš mít, vydej se na cestu.“

Otec Antún se velice radoval, že krajský správce návštěvu Petry nejen povolil, nýbrž nám i slíbil písemný rozkaz všem úředníkům.

„Snad se s nimi ani nesetkáme, ale u náčelníků nám bude rovněž na prospěch. Přečte-li jej jejich písař, poznají, že jsme u krajského správce v milosti, a nebudou nás zbytečně utlačovat.“

KOŇSKÝ ZLODĚJ

Ještě jsme nedokončili hovor o krajském správci a už tu byl jeho sekretář se slíbeným rozkazem.

„Dovolení máme, rozkaz rovněž, jen kdo nás povede?“

„Naši sedláci znají Římskou silnici. Dovedou nás na ni, a jakmile se k ní dostaneme, neopustíme ji.“

„Což, otče Antúne, kdybychom z Římské silnice odbočili a zajeli k pevnůstce Hsa na Poutnické cestě, vystačili bychom se sedlákem kerackým?“

„Proč by ne? Nejeden tam zajel na lov.“

„Jenže pochybuji, že vaši sedláci znají jména jednotlivých údolí, kopců a hor.“

„Ta ovšem neznají.“

„A přece jsou místopisná jména hlavním účelem mé cesty.“

„Tu nám nezbývá než poohlédnout se po nějakém kočovníku, který k nám do Keraku zavítá z okolí Římské silnice. Řeknu našim lidem, aby po takovém ve městě pátrali.“

K večeru k nám přišel neznámý muž.

„Jmenuji se Sáláme a pocházím z čeledi Rešádje. Dovezl jsem na svém velbloudu rozpuštěné máslo na prodej. Moje příbuzenstvo táboří při Římské silnici. Chtěl jsem se k němu vrátit dnes večer, ale nějaký váš člověk mě potkal, a když zvěděl, kdo jsem a kam jedu, vybídl mne, abych si s vámi promluvil, že chcete týmž směrem a že potřebujete průvodce a ochránce.“

„Naším ochráncem, Sáláme, je Alláh. Průvodce potřebujeme. Znáš-li pak okolí Římské silnice tady odtud až do Uádi Músa?“

„Jak bych je neznal? Prošel jsem je křížem krážem, narodil jsem se v něm a tábořívám v něm; pojmenuji vám každý kopec, ukáži vám každý pramen a povedu vás nejpohodlnější cestou, ovšem dopřeje-li mně Alláh, abych vás vedl.“

Vyjednával jsem se Sálámem ve dvoře. Nějaký starší katolík nakoukl do brány a pokynul mně, abych k němu šel.

„Neber si ho, Múso, za vůdce. Je to největší koňský zloděj. Žádný ušlechtilý kůň není před ním bezpečný. Kdo by svého koně nerad ztratil, odvádí mu určitý poplatek. Za to je Sáláme povinen pátrat po zvířatech svým chráněncům ukradených a pomáhat, aby je dostali zpět.“

„To by se nám právě hodil. Pojede-li s námi, neukradne naše koně a žádný z jeho druhů se neopováží nás přepadnout. Mimoto – je stále na cestách, zná každé údolíčko a každou zříceninu. Lepšího vůdce, ba ochránce bychom nenašli.“

„Jen se, Múso, neukvapuj! Promluv s otcem Antúnem, vyspěte se a rozhodněte se, až vám Alláh pošle jasnou myšlenku.“

Požádali jsme Sálámeho, aby odložil odjezd nazítří, že se s ním snad přece na cestu vydáme.

„Počkám, abych se neprovinil úradku Alláhovu. Zítra ráno k vám přijdu.“

Otec Skandar se nemíchal do našeho vyjednávání. Po odchodu Sálámeho poznamenal:

„Nebylo by dobře, kdybyste promluvili s náčelníkem Ísou? Je v těchto věcech zkušenější než my všichni.“

„Jen netáboří-li u Rabby?“

„Nikoliv, viděl jsem ho po poledni. Vyjížděl na své klisně do města. Pošleme pro něho.“

Náčelník Ísa za chvíli přišel, vyslechl pozorně celou věc, zamyslil se a pak řekl:

„Sám Alláh vám poslal Sálámeho. Hodí se vám lépe než kdo jiný. Je potřeba, abyste si zabezpečili jeho věrnost a abyste s ním ujednali mzdu ještě před odjezdem. Věrnost si nejsnáze zajistíte přísahou. Souhlasíte-li, sám mu ji přednesu a sám ho vyslechnu. Pozná, že jste pod mou ochranou a věda, že ruka nás Medžáljů je dlouhá a naše šavle ostrá, zapudí každý šepot ukamenovaného ďábla, aby vás podvedl. Těžší věc bude s odměnou. Probudí-li se jeho žádostivost, nebude vědět, o kolik by požádal, a jak se mně zdá, máš ty, Múso, tolik zlata, kolik otec Antún.“

„Máme, náčelníku Íso, tebe. Ty jsi náš ministr financí, ty nás založíš,“ žertoval otec Antún.

„Vím, že co povídáš, nemyslíš vážně. Dosud jsi ode mne ani stříbrného nepřijal, a přece bych ti, otče Antúne, rád vypomohl, kdybys potřeboval.“

PŘÍSAHA ZAJIŠŤOVACÍ

Sáláme seděl v našich dveřích již před východem slunce. Náčelník Ísa se dostavil zanedlouho a vyzval ho k zajišťovací přísaze.

„Kéž ti dá, Sáláme, Alláh dobrého rána. Chceš jít s těmito dvěma muži. Neznáš je a oni neznají tebe. Oba dva jsou pod mou ochranou. Zaručuji ti, že tě na mzdě nezkrátí. Přál bych si, abych jim mohl zaručit, že i ty jim zůstaneš věrný. Znáš slavnostní přísahu zajišťovací?“

„Zajisté že ji znám, náčelníku Íso.“

„Chceš ji složit?“

„Nerad bych ji skládal. Víš, že každá přísaha začerňuje obličej. Můj obličej je bílý, proč bych si jej začerňoval?“

„Tato přísaha nepočerní. Nikomu jsi nic neudělal. Nic zlého jsi nespáchal. Rád bych od tebe pouze před svědky slyšel, že se ani v budoucnosti nedopustíš něčeho zlého, co by těmto mužům škodilo.“

„Ostatní lidé jsou vyjmuti?“

„Nač bych jiné do té přísahy zahrnoval? Přednesu ti ji a ty se rozhodneš, zda ji složíš, nebo nikoliv.

Kladu Boha na své slabiny

a svatého Jiří mezi své oči,

na své černé oči

a na muže se mnou sedící.

Kladu Boha na svůj pasoucí se majetek

a na své pracující potomky.

Kladu ho mezi límec své košile a svou slinu,

že budu chránit Antúna a Músu i jejich majetku

jako zřítelnice svého oka.“

„Dobře jsi, Sáláme, zajišťovací přísahu složil. Věřím ti, že mé chráněnce Antúna a Músu nepodvedeš. Přijdi sem za chvíli a domluvíš se s nimi o mzdě.“

„Myslíš, náčelníku Íso, že tuto přísahu dodrží?“

„Proč bych o tom, otče Antúne, pochyboval? Necítíš, že je ta přísaha krutá?“

„Čeho žádá?“

„Žádá od Alláha, aby nemocí navštívil jeho slabiny, aby ho zbavil zraku, aby pomřeli jeho mužští příbuzní. Co si počne bez mužských příbuzných jako nemocný slepec? Kdo by ho chránil? Žádá od Alláha, aby mu vzal majetek a mužnou sílu. To kdyby říkal nějakou obyčejnou přísahu, snadno by ji mohl obejít, ale trestům této slavnostní přísahy zajišťovací by neušel.“

„Jen se divím, náčelníku Íso, že ji tak snadno složil, že se na tebe nevrhl a nehrozil ti dýkou, jak činívají, kdož jsou k přísaze nuceni.“

„Příčinu se dozvíte.“ A dověděli jsme se ji. Sáláme na otázku, kolik by žádal, chvíli okolkoval, až konečně z něho vylezlo:

„Kolik mně nabízíte přímo? Potřebuji hotové peníze, proto jsem sem přijel s máslem, abych je prodal, ačkoliv je to hanba, poněvadž štědrý hospodář má spotřebovat všechno své máslo pro své hosty a pro svou rodinu. Co mám dělat, když bych rád sehnal čtyřicet stříbrných, a to co nevidět?“

„Kdo na tebe hartusí? Nejsi přece nikomu nic dlužen.“

„Nejsem, a přece jsem. Rád bych se oženil. Dlouho jsem chodil za svou vyvolenou. Zdráhala se. Před několika dny se konečně rozmyslila a k sňatku přivolila. Chystal jsem potřebné peníze, jenže její otec žádá mnohem více. Schází mně čtyřicet stříbrných. Nerad bych svatbu odložil, proto sháním, kde bych jen něco vydělal. Vás mně poslal sám Alláh. Dáte-li mně půl stříbrného denně a něco přidáte, budu mít bezmála peníze pohromadě. Potom se ožením.“

„Proč jsi to neřekl hned? Kdyby byl náčelník Ísa věděl o tvém záměru, nebyl by tě nutil k slavnostní přísaze.“

„Stalo se, co Alláh chtěl. Svého obličeje nepočerním, nepodvedu ani Alláha, ani vás.“

„Zítra ráno, bude-li vůle Alláhova.“

„Proč ne již dnes před večerem? Víš, že příprava trvá nejdéle. Dorazíme-li dnes na Dlážděnou silnici, získáme dobrého půl dne.“

„Nemáme ještě vše pohromadě a mimoto nám vojenský velitel vzkázal, že nás navštíví.“

„Co je vojenskému veliteli do vás? Přece mu nepodléháte?“

„Máš pravdu, jenže po odjezdu krajského správce je vojenský velitel nejvyšším pánem. Neradi bychom ztratili jeho dobrou vůli.“

„Snad se přece jen rozmyslíte. Můj velbloud hladoví a pastva je před námi. Po poledni se k vám podívám, a bude-li to vůle Alláhova, naložím vaše věci a vydám se na cestu.“

ÚŘEDNÍ SLAVNOST

Vojenský velitel přišel s prosbou? „Slyším, Múso, že fotografuješ. Zítra je památný den našeho pána sultána, kéž mu Alláh dopřeje vítězství. Budu konat přehlídku zdejšího vojska a úřednictva. Zavděčil by ses velmi mně i důstojníkům a úředníkům, kdybys nás vyfotografoval. Měli bychom obrázky na památku a některé bych poslal krajskému správci, aby je ukázal v Cařihradě. Poznali by z nich lépe než z jeho zpráv, co tady vykonal. Má prosba je zároveň prosbou Jeho Excelence.“

„Splním vaše přání a budu vás zítra fotografovat. Chtěli jsme sice časně ráno odjet do Uádi Músa, odložíme však odjezd až na pozítří.“

„Kéž Alláh zachová ve zdraví tebe i tvé!“ odvětil vojenský velitel. Sáláme se hněval, že má pobýt ještě bezmála půldruhého dne v Keraku: „To by můj velbloud velice zeslábl. Zajdu s ním na pastvu.“

„Učiň, co ti Alláh vnukl. Najdeš-li svědomitého člověka, svěř mu své zvíře a přijď se sem zítra podívat. Podíváš se na slavnost, jakou jsi dosud nespatřil.“

„Dobře činíš, Múso, že ho zveš. Uvidí-li, jak se před tebe postaví zemský velitel, důstojníci a úředníci, jak budou poslouchat tvé rozkazy, než je na desku zachytíš, učiní si o nás zcela jinou představu, než má dnes. Bude si nás mnohem více vážit, o nás s úctou hovořit a to nám na škodu nebude.“

Kdo vkročil nazítří první na náš dvůr, byl zase Sáláme.

„Našel jsem člověka, který se mnou delší dobu tábořil jako soused. Svěřil jsem mu velblouda a přišel jsem se podívat na tu divnou slavnost. Měl bys pro mne nějakou práci, Múso?“

„Zajisté, poneseš tuto kabelku a trojnožku.“

Vojenský velitel pro mne poslal a fotografoval jsem vojáky, důstojníky a úředníky. Sáláme mohl na mně oči nechat. Divil se, jak mě poslouchají nejen prostí vojáci, nýbrž i důstojníci, ba i sám vrchní velitel.

Velbloud Sálámův bylo mladé, silné zvíře.

„Snadno unese zavazadla.“ poznamenal otec Antún.

Do dvou menších měchů jsme vložili pytlík pšeničné mouky, míšek s rozpuštěným máslem, sůl, sušené fíky, hrozinky, rýži, kávu, cukr, jakož i nevelký kotlík a konvici na vaření kávy, dvě pokrývky, fotografický přístroj a plotny. Ostatní věci, obzvláště drobnější vědecké přístroje, jsem schoval ve svých malých sedlových tlumocích. Otec Antún chtěl jet na klisně, na mne pak čekal můj hřebec.

JSEM OBVINĚN Z KRÁDEŽE KONĚ

Vypravili jsme se z domu dosti časně. Otec Skandar na nás svolával požehnání boží a my sjížděli vesele po severovýchodním svahu.

Ještě jsme nebyli ani na dně rokle obepínající Kerak, když jsme zaslechli svá jména a zahlédli dva četníky, kteří nedbajíce o své krky, cvalem za námi hnali koně.

„Otče Antúne! Múso, Múso, zastavte!“ Poslechli jsme.

„Obraťte se a zpátky do města.“

„Proč bychom se vraceli? Kdo vás za námi poslal?“

„Vrchní soudce chce vidět tebe, Múso.“

„Čeho se dopustil? Co je nám do soudce?“

„Tobě nic, otče Antúne, ale tady Músa je obžalován, že ukradl koně. Vrchní soudce nás za vámi poslal, abychom ho zadrželi a třeba násilím dovedli.“

„Cože to povídáš? Já, Músa, že jsem ukradl svého koně?“

„Žalobce praví, že jsi ho ukradl. My o věci rozhodovat nebudeme. To je vyhrazeno soudci. Obrať se, Múso, a jeď, nechceš-li, abychom tě spoutali.“

Nevěděl jsem, zda bdím, nebo sním. Nikdy jsem se nenadál, že mne četníci povedou jako koňského zloděje.

Můj hřebec pocházel od Beni Sachr. Majetník klisny, která jej přinesla, chtěl hřebečka, sotva se narodil, zahrabat do písku.

Slitoval se nad ním, vida, jak pěkně je vyvinut. Co s ním? Beni Sachr měli mladého plemenného hřebce. Soudili, že vydrží po léta. Jako náhradníka chovali jiného. Třetího nepotřebovali. Nač ho měl jeho hospodář pěstovat? Namanul se mu nějaký sedlák z Mádaby a odstávče koupil, dobře jej krmil a vychoval z něho plemenného hřebce, uznávaného usedlíky a kočovníky, tábořícími západně od Mádaby.

Hřebec nebyl jenom jeho, nýbrž též jeho příbuzného, bydlícího v Keraku. Vypůjčil si veliké peníze od hřebcova hospodáře a neplatil ani úrok, ani kapitál. Hospodář potřeboval značnou sumu, aby vyplatil nevěstu svého syna. Peníze vypůjčit nemohl a ani nechtěl. Nač by se zatěžoval vysokým úrokem, když měl v Keraku kapitál, který mu nic nenesl? Zašel ke starostovi mádabskému, přednesl svou věc a žádal, aby mu před svědky dovolil hřebce prodat. Starosta ho vyslechl, uznal důvod za pravoplatný a vynesl nález, jímž bylo hospodáři dovoleno prodat hřebce bez ohledu na podílníka kerackého. Tou dobou jsem dlel v Mádabě a hledal koně. Uznali jsme s otcem Antúnem, že by se mi vyplatil. Mádabští sedláci mnoho koní neměli, a kdo je měl, choval pouze klisny. Báli se o ně, nechtěli mně je půjčit, a odhodlali-li se k tomu, nevěděli, kolik požádat. Nejednu výzkumnou vyjížďku jsem odložil, abych se uchránil od výloh za koně.

„Obrok je v Mádabě i v Keraku, Múso, laciný. Budeš-li mít svého koně, budeš volný jako pták. Podívej se, sám jsem si rovněž opatřil tuto klisnu. Vedly mne k tomu tytéž důvody, jaké vedou tebe.“

„Rád bych měl také klisnu, ale není na ni ani pomyšlení. Tolik peněz nemám a vypůjčit se je nemohu.“

„Stačí ti hřebec. Je mnohem lacinější a není tak choulostivý.“

„Jen kde ho vzít?“

„Budeme vyzvídat. Snad nějakého najdeme.“ Když nám donesli zprávu, že hospodář plemenného hřebce míní své zvíře prodat, vybídl mne otec Antún: „Domluv jej, Múso!“

Přišli dohazovači a smlouvači, rokovali dopoledne a pozdě v noci se rozešli, aniž by byli koně koupili. Nazítří se opakovala tatáž hra. Konečně se do věci vložil otec Antún a domluvil koně za obstojný peníz.

„Všichni, jak jsme zde, zajdeme ke starostovi. Jeho písař vyhotoví kupní smlouvu, poznamená v ní, že hospodář hřebce prodal se souhlasem starostovým, že celou sumu obdržel vyplacenou a že veřejně prohlašuje, že kůň náleží pouze a jedině tobě. Podepíše se a všichni shromáždění připojí své podpisy nebo aspoň pečeti jako svědci.“

To se stalo a kupní smlouvu jsem přinesl s sebou do Keraku.

„Je nezbytné, abychom ji předložili vrchnímu soudci,“ poznamenal otec Antún.

„Zajeď pro ni. Víš, kde je, ale spěchej, abys mne dohonil, než mne uvrhnou do vězení.“

„Nežertuj, Múso! Je to kousek hodný našeho největšího rýpala. Nikdo jiný tě nežaloval než on. Měl podíl na tvém koni; on je to, kdo si vypůjčil od svého příbuzného v Mádabě velké peníze, které dosud nesplatil.“

Neveselá byla moje cesta Kerakem.

„Hleďte, hleďte, Músu vedou četníci. Ukradl koně. Včera poroučel vojákům, a dnes poslouchá četníky.“

Vstoupil jsem do jizby vrchního soudce, pozdravil jsem a ptal se, jakým právem mne k sobě volá.

„Právem spravedlnosti. Byla na tebe podána žaloba a mou povinností je, abych tě vyslechl. Je hřebec, na kterém jsi sem přijel, tvůj, Múso?“

„Zajisté!“

„Tento člověk tvrdí, že to není pravda.“

„Ať to dokáže!“

„Dovedl lidi, kteří dosvědčují, že na něm měl podíl, že se ho ani nevzdal, ani ho neprodal. Jedeš-li ty na jeho koni, pak že jsi ho mohl nabýt jen krádeží!“

„Snad bude dobře s celou věcí počkat, až sem přijde můj přítel, otec Antún. Předloží ti, soudce, kupní smlouvu a vyloží, co o koupi mého koně ví.“

Sotva vrchní soudce kupní smlouvu přečetl, obořil se na žalobce: „Jak se opovažuješ tropit si ze soudu šašky? Zaplať svému příbuznému, kolik jsi dlužen, a o koně se s ním vyrovnej. Músovi dej pokoj. Uslyším-li, že ho obviňuješ, budeš týden pracovat na silnici, kterou právě opravujeme. Odpusť, otče Antúne, odpusť Múso, že jsem vaši cestu přerušil. Vraťte se na ni a pokoj Alláhův vás doprovázej.“

Sáláme seděl skrčen v koutku síně soudcovy. Nešlo mu to do hlavy: Včera byl Músa takovým pánem, a dnes ho vedli četníci. Soudcův nález ho uspokojil. Músa nekrade koně, a zlí lidé jsou všude, mezi kočovníky i usedlíky.

Bylo již po poledni, když jsme se dali doopravdy na cestu. Dostali jsme se na Římskou silnici, již jsme sledovali k jihovýchodu.

PRVÍ MUSLIMOVÉ

Římská silnice vede úrodnou rovinou, na níž jsme uviděli poopravenou svatyňku, zasvěcenou památce muslimského hrdiny Džafara Tajjára.

Sáláme zdaleka zvolal:

„Přimluv se za nás, Džafare! Zajisti nám ochranu Alláhovu; vždyť projíždíme tvým krajem!“

„Kdo byl světec Džafar?“

„Velký hrdina muslimský. Nevěřící mu usekli ruce. Alláh mu je nahradil křídly. Odletěl odtud rovnou do ráje.“

„Jací to byli nevěřící?“

„Víš to, Múso, lépe než já. Tvoji krajané, Byzantinci.“

„Byzantinci, nebo jak vy říkáte, Rúm, to nejsou moji krajané.“

„Tvůj kmen netáboří s Rúmy?“

„Kdepak! Mnoho a mnoho pochodů dělí území mého kmene od území Rúmů. Víš, Sáláme, jistě, že to byli Byzantinci, kdož Džafarovi usekli ruce?“

„Zajisté, kdo jiný?“

„Nemohli to být tvoji vlastní předkové?“

„Uchraniž nás Alláh ode všeho zlého! Moji předkové že by byli usekli ruce Džafarovi? Moji předkové nevěřící?“

„Což myslíš, že tvoji předkové byli vždy muslimy?“

„Zajisté. Vždyť se sem nastěhovali z Hedžázu.“

„To se dá těžko dokázat. Před příchodem muslimů byli nejen zdejší usedlíci, nýbrž i kočovníci křesťany a byli to právě křesťanští kočovníci, kdož se opřeli prvním muslimům. Viděli v nich usedlíky a své odpůrce.“

„Prví muslimové že byli usedlíci?“

„Kde se narodil apoštol boží, jak vy mu říkáte?“

„V Mekce.“

„Kde založil svou obec a kde byl pochován?“

„V Medíně.“

„Bydlili v Mekce a v Medíně kočovníci, nebo usedlíci?“

„Přisám Alláh, že usedlíci.“

„Tu vidíš sám, kdo byli první muslimové.“

„Jsou to divné věci. My si o tom u ohňů vykládáme zcela jinak.“

POHRANIČNÍ PEVNOSTI

Večer jsme se zastavili v rozsáhlých zříceninách Dát Rás. Pokrývají výšinu, která se na severovýchodě zvolna sklání k úrodné rovině, již na jihu uzavírá pohraniční potok Hsa.

Opustivše Římskou silnici, zabočili jsme rovinou částečně obdělanou k severovýchodu a sestoupili u mohutných zřícenin Mhajj, jež tvořily největší a nejsilnější pevnost jihovýchodního Moabska. Všechny význačnější výšiny a kopce byly jinde opatřeny věžemi.

„To Římané znamenitě hlídali hranice své říše,“ poznamenal otec Antún.

„Zajisté. Za prvních císařů procházely, ba projížděly stráže ve dne v noci pohraničními věžemi nebo obzíraly kraj z vysokých kopců a upozorňovaly na každého, kdo se k hranicím blížil. Obchodním karavanám byl přechod dovolen pouze na určitých místech. Tam byli celníci, kteří vybírali předepsané clo.“

„To jsou bibličtí publikáni?“

„Až do polovice druhého století po Kristu to byli publikáni, ti měli clo pronajato. Poněvadž často obchodníky i cestovatele přetahovali a zbytečně obtěžovali, bylo později vybírání cla zestátněno. Kdo nepřihlásil zboží podléhající clu, bylo mu zabaveno.“

„A což ozbrojenci, kde ti přecházeli hranice?“

„Těm byl přechod úplně zakázán. Chtěli-li se dostát do říše římské, složili své zbraně v některé pohraniční stanici. Když se vraceli, byly jim opět vydány.“

„Kde se zásobovali potravinami?“

„Buď je přinášeli s sebou, nebo je kupovali u stanic. Podnikaví obchodníci měli stánky s chlebem i vínem při silnici a pohraničních pevnůstkách.“

„Soudíš, Múso, že tato pevnost Mhajj hrála velkou roli nejen za Římanů a Byzantinců, nýbrž i před nimi?“

„Odpověz si sám. Prohlédni si tyto zříceniny. Málo v nich najdeš římského nebo byzantského; z toho je patrno, že to byla pevnost, kterou Moabci vybudovali a z ní hranice svého království střehli. Je, Sáláme, na východ odtud ještě nějaká větší zřícenina?“

„Není, Múso. Tato je poslední. Leda nepatrné hrádky a věže najdeme na další cestě. Všechny jsou pobořeny.“

ZÁHUBA PRVÉHO VOJSKA MUSLIMSKÉHO

„Víš-li pak, Sáláme, že toto město Mhajj souvisí se smrtí vašeho patrona Džafára?“

„Co tím myslíš, Múso?“

„Jak jsem se již dříve zmínil, byli všichni kočovníci těchto krajů křesťany. První muslimy neměli rádi. Podnikali proti nim nájezdy. Nejednou se dostali hodně blízko k Medíně. Tam se dozvěděli, že muslimové chystají válečnou výpravu do jejich území. Vrátili se rychle domů, podali zprávu náčelníkům a také byzantskému veliteli Theodorovi. Bojovníci kočovníků se položili táborem u tohoto města. Velitel Theodor s malou četou řadových vojáků byzantských také přijel a čekal na muslimy. Vypravilo se jich tři tisíce a měli čtyři velitele. Táhli cestou obchodní, nebo, jak se jí dnes říká, Poutnickou. V Maánu zaslechli, že jsou křesťanští kočovníci, proti nimž míří, varováni. Mnozí ztratili odvahu a radili k návratu. Jeden z velitelů se na ně obořil a připomněl jim hanbu, jakou by na sebe uvalili, a přiměl je, že v pochodu pokračovali. Věděli, že křesťanští kočovníci budou zakrátko slavit památku mrtvých.“

„To myslíš, Múso, svátek zahyjje?“

„Není pochyby, že to byla zahyjje, která se u nás udržela.“

„Jakpak vy tuto památku slavíte?“

„Tak jako naši sousedé. Každému, kdo v posledním roce zemřel, obětujeme podle možnosti buď velbloudici, nebo ovci.“

„Neobětujete ta zvířata svým mrtvým, nýbrž vzdáváte se jich v jejich prospěch, poněvadž se o všechno, co snad nesou, i o jejich maso, rozdělí vaši chudí. Takovým nebo jiným způsobem hleděli pomoci svým mrtvým i křesťanští kočovníci, o nichž mluvím.

Jeden z muslimských velitelů povídá:

»Přepadněme je na tento svátek. Veškerá jejich pozornost bude soustředěna na mrtvé, nevšimnou si nás, živých. Vrazíme mezi ně a Alláh dá vítězství.« Ostatní tři velitelé projevili souhlas. Jenže byl mezi muslimy nějaký zrádce. Donesl křesťanům zprávu, že budou přepadeni ve svátek.

»To by bylo pěkné,« poznamenal velitel Theodor. »Chtějí si zahrát s námi; my si tedy zahrajeme s nimi a napadneme je večer před svátkem. Jízda se rozdělí. Polovice zůstane v záloze, polovice se utká s muslimy. Bude před nimi ustupovat sem k městu. Dají se zlákat, a zatímco ji budou pronásledovat, vrhneme se jim do týla a poženeme je před sebou do osídleného území.«

Stalo se, jak poručil. Hnali muslimy od této pevnosti až skoro k posvátnému náhrobku Džafarovu, jejž jsme včera minuli. Tam došlo k rozhořčenému boji. Muslimové se postavili k rozhodnému odporu. Jeden z vůdců nesl prapor. Zasažen kopím, klesl i s praporem. Nedopadl ještě ani na zem, a praporu se chopil druhý vůdce. Seskočiv se své hnědky, přeťal jí žíly na předních nohou a bránil prapor, až byl ubit. Zachytil prapor třetí vůdce. Napřed jej držel v pravici, když mu byla uťata, vzal jej do levice. Když ztratil i ji, sehnul se a přidržoval žerď pahýlem ramene. Nějaký křesťan ho rozťal v půli. Alláh ho odměnil. Místo rukou mu dal dvě křídla; odtud se mu říká Džafár Tajjár – Džafár letec.

Čtvrtý vůdce Cháled, syn Ualídův, zachránil prapor a hleděl zachovat z bojovníků, kolik se dalo, nikoliv obranou, nýbrž útěkem.

Tak skončil první nájezd do tohoto území.“

„Div divoucí, Múso, jak tyto věci znáš, a přece nejsi z tohoto kraje,“ zvolal Sáláme.

PATRON POHOSTINSTVÍ

Ze zřícenin Mhajj jsme putovali k jihovýchodu a minuli náhrobek, kolem něhož se kupila veliká hromada kamení.

„Kdo je to zde pochován, Sáláme?“

„Náčelník Hadžlán.“

„Proč byla navršena tato hromada?“

„Na památku jeho pohostinství. Ve dne v noci byl jeho stan otevřen každému pocestnému. Za noci před ním hoříval mohutný oheň, jako by zval hladové a unavené, kam mají spěchat, aby si odpočinuli a občerstvili se.“

„O takových náčelnících jsem již slyšel. Čím se od nich liší Hadžlán?“

„Že se nespokojil s pouhým pohostinstvím, nýbrž že nepropustil žádného poutníka, aniž by ho nebyl obdaroval, a co hlavního, aniž by se nebyl postaral o jeho bezpečnost. Snad víš, že je hostitel odpověden tři dni a třetinu za život a majetek svého hosta. Je to povinnost obecně uznávaná, jenže se jí mnohý hostitel rád vyhne. Hadžlán to nikdy neučinil. Hájil svého hosta proti vlastním příbuzným; tím se proslavil, a proto ho uctíváme.

Hadžlán měl synovce, jenž si vyšel na lup ještě se dvěma druhy. Za jeho nepřítomnosti zavítali k Hadžlánovi obchodníci s velbloudy. Zřídili si u něho své bílé stany a chtěli koupit, co jim nabídne a co se bude hodit. Hadžlánovi přinesli darem pěkný plášť z velbloudí srsti, jaké se hotoví při Perském zálivu. Nastrojil se do něho. Všichni chválili, jak mu sluší. Dlouho ho však nenosil. Přišel k němu nějaký pocestný. Měl na sobě pouze košili, a ta byla stará a roztrhaná. Hadžlán se smiloval nad chudákem, a ještě ani do jeho stanu nevkročil, již mu vhodil na ramena plášť, jejž teprve včera dostal. Pocestný děkoval a všichni přítomní chválili štědrost náčelníkovu. Host přenocoval a ráno odešel.

Po třech dnech se vrátil Hadžlánův synovec z lovu. Byl velmi spokojen, neboť ukořistil dva velbloudy; na čem si však nejvíce zakládal, byl lepý plášť, který si z lupu jako kořist rovněž přinesl. Víš, co to bylo za plášť? Byl to – onen, který Hadžlán hostu daroval. Jako rozlícený pardál skočil na synovce, strhl s něho plášť, tasil dýku a byl by ho snad probodl, kdyby ho nebyli mužové odtrhli.

Zavolali na poplach, příbuzenstvo bylo povinno spěchat na pomoc, ale proti komu? Proti jeho synovci, tedy rovněž členu příbuzenstva. Arabové věděli, že poteče krev, nepodaří-li se synovci a jeho nejbližším příbuzným uchýlit se do bezpečného útulku. Náčelník každého rodu vybídl své bojovníky, všichni se spojili, obklopili Hadžlána a ty, kdož se k němu přidali, a prohlásili, že je ze svého středu nepustí, pokud synovec a jeho rodina se vším majetkem neodjedou. Odstěhovali se do Keraku. Dali se pod ochranu velkého náčelníka a čekali, co Alláh určí.

Hadžlán se považoval za mstitele svého hosta. Dotazoval se druhů svého synovce, jak se k plášti dostal.

»Vraceli jsme se z honu nebo z lupu. Poutnickou cestu jsme přecházeli v noci. Něco se bokem od nás černalo. Tvůj synovec skočil se svého zvířete a plížil se, aby se přesvědčil, co je to. Vrátil se se zprávou:

Čtyři mužové tam přenocují. Vedle nich klečí dva velbloudi a leží nějaká zavazadla. Alláh nám posílá tuto kořist. Je noc, nikdo nezví, kdo je obral.

Svázali jsme obě přední nohy svým velbloudům a šli tichounce k neznámým. Neprobudili se, až jsme byli u nich.

‚Chcete-li, mužové, zachránit své krky, ani se nehýbejte!‘ Tři poslechli, zůstali ležet. Čtvrtý vyskočil a vrhl se s dýkou na tvého synovce, jenže ten držel v ruce pistoli. Vyšla rána a pocestný se svalil s prostřelenou hlavou. Synovec s něho strhl plášť a přehodil jej na svá ramena. Vzali jsme, co se nám hodilo, a spěchali domů. Nikdo nás nepoznal. Byla temná noc a tváře jsme měli zastřeny. Tak se dostal tvůj synovec k plášti.«

»Nešťastný chlapec! Zabil mého hosta; tímto pláštěm se sám přiznal. Pohostinství mně ukládá, abych věc oznámil příbuzným hosta a pomstil ho.«

Hadžlán poslal k čeledi, ze které host pocházel, a zanedlouho k němu přijel jeho bratr ještě se dvěma jinými pokrevenci.

»Čeho si žádáte? Krve viníkovy, nebo náhrady?«

»Neradi bychom, Hadžláne, zmenšili počet tvého příbuzenstva krví viníkovou. Spokojíme se náhradou.«

»Budiž Alláh pochválen, že vám vnukl tuto myšlenku! Nejste s námi nijak spřízněni, proto byste měli dostat sedm velbloudů. Poněvadž jsem já jako uražený hostitel rovněž mstitelem, přinutím svého synovce, aby vám dal, jak se platí mezi příbuzenstvem, padesát velbloudů, klisnu, ručnici a sto nábojů. Mimoto budu žádat, aby se viníkova sestra provdala za někoho z vás a zůstala u něho, pokud mu neuštědří chlapečka. Potom se vrátí k nám. Takovými cestami se ubírali naši předkové, takovými cestami se musíme ubírat i my.«

Někteří příbuzní Hadžlánovi se přimlouvali, aby slevil.

»Tvůj synovec nevěděl, že přepadá tvého hosta. Slev něco. Nepožaduj aspoň, aby se jeho sestra provdala za jednoho z těchto mstitelů. Víš, že je zasnoubena. Neodtrhuj duši od duše.«

»Její bratr je jejím ochráncem. Za tuto ochranu je ona povinna nést jeho viny. Duši od duše neoddělím. Její snoubenec ví, že tak usoudil Alláh. Jeho vůli se protivit nebude. Jakmile příbuzným mého zabitého hosta odkojí synáčka, vrátí se k nám a může se provdat.« To se stalo.

Takový byl, Múso, náčelník Hadžlán. Pochovali ho u jeho stanu; při ohništi, u něhož zemřel, navršili tuto hromadu kamení. My ho uctíváme jako patrona pohostinství.“

KRÁL DAVID A MOABSKO

Zvlněný kraj pozvolna klesá k pohraničnímu údolí Hsa, do něhož jsme vstoupili u jasného pramene. Tvoří nepatrný rybníček. Voda má slanou příchuť, a přece ji vyhledávají všechny karavany.

„Je to, Múso, jediná tekoucí voda na cestě z Keraku do Maánu, tudy se cesta karavanami skoro ani netrhne. Pouze po ní mohou jít velbloudi s těžkým nákladem.“

Dali jsme se údolím Hsa k jihovýchodu. Je hodně široké, ploché a místy bažinaté. Vroubeno je křovinami, pod nimiž se všude leskly kaluže načervenalé barvy, jako by byly smíšeny s krví.

Posléze údolí přechází v rovinu, kterou protíná Poutnická cesta.

Je pustá a prázdná, pouze při řečišti jsme viděli tu a tam nějaký trnitý keř.

„Pamatuješ se, otče Antúne, jak král Méša obětoval svého syna na jižních hradbách kerackých?“

„Jak bych se nepamatoval! Nejednou jsem jižní hradby prohlížel a pátral po místě, na kterém asi byl králevic přinesen v oběť zápalnou. Proč se mě ptáš, Múso?“

„Asi v těchto místech přešlo spojené vojsko izraelské, judské a edomské do Moabska.“

„Proč vypukla ona krvavá válka? Vždyť přece král David dobyl Moabsko a přivtělil je ke své říši. Šalomoun ve vší slávě jistě zůstal pánem Moabska a jeho nástupci udrželi je v poddanství.“

„Král David sice porazil Moaby a krutě se jim mstil. Dvě třetiny zajatců dal popravit a jenom jedné třetině daroval život. Moabsko však ke své říši nepřipojil, poněvadž byl rozvážný. Do vlastního Moabska je z Jeruzaléma velmi těžký příchod, že by ho stálo mnoho práce a peněz, kdyby je měl udržet v poddanství. Ponechal Moabům samosprávu a spokojil se s ročním poplatkem.

Moabové znali výhodnou polohu své země, proto použili prvních známek slábnutí Davidovy říše, aby se poplatku zhostili. Šalomoun hleděl zachovat z říše svého otce, kolik se dalo, a dobrovolně nebo nuceně se vzdal krajů odlehlých. Mezi takové náleželo Moabsko. Moabci mu sotva odváděli poplatek a jistě jej odepřeli, jakmile se po jeho smrti říše Davidova rozdělila na izraelskou a judskou.“

TŘI KRÁLOVÉ PROTI JEDNOMU

Omri, silný král izraelský, šířil svou moc do severního Moabska. Po jeho smrti nápor Izraelitů ustal. Král Méša dobýval město za městem. Teprve izraelský král Jehoram se cítil dosti silným, aby zakročil. Spoléhal na pomoc krále judského, který nejenže s ním byl spřízněn, ale také uznával jeho svrchovanost. Mimoto věděl, že král edomský je podřízen králi judskému a povinen, aby mu přispěl svým vojskem. Král izraelský vzkázal judskému:

„Král moabský se ode mne odtrhl. Pojď se mnou proti němu do vojny.“

„Zajisté že půjdu. Co podnikneš, podniknu i já. Lid můj je lid tvůj. Mé koně jsou tvé koně. Kterou cestou potáhneme?“

„Pouští edomskou.“

Umínil si, že napadne Moaby od jihu, ačkoliv měl cestu mnohem schůdnější od severu. Král moabský, obávaje se útoku z této strany, severní hranici opatřil pevnostmi a položil do nich silné posádky. O tom král izraelský věděl, proto se rozhodl pro cestu delší a také obtížnější.

Jeho záměr se dařil, jenže v severním Edomsku toho léta nenapršelo, a když se vojska dostala sem, kudy jedeme, trpěla žízní. Nebylo vody ani pro lidi, ani pro zvířata. Král izraelský zvolal:

„Ach běda, běda. Hospodin pozval nás, krále, sem, aby nás vydal v ruce Moabů!“

ELISEUS V TÁBOŘE

Král judský se ptal: „Není zde prorok Hospodinův, abychom se zeptali skrze něho?“

Nějaký bojovník poznamenal: „Je tu Eliseus, žák Eliášův. U něho je slovo Hospodinovo.“

„Kde je jeho stan?“

„Tamhle dole v údolí.“

I sestoupili tři králové ke stanu, který jim byl ukázán. Eliseus uviděl krále izraelského a obořil se na něho:

„Co je mně po tobě? Jdi si ke lživým prorokům svého otce a své matky!“

„Přimluv se přece u Hospodina, aby nevydával nás, tři krále, v ruce Moabů.“

„Jako je živ Hospodin zástupů, jemuž sloužím. Kdyby nebylo mě a krále judského, tebe bych si nevšiml, ba ani bych se na tebe nepodíval. Přiveďte mně hudebníka!“ Přivedli mu hudebníka.

„Zahrej!“ Eliseus usedl, zahalil tvář a hudebník hrál. Eliseus se vzchopil a zvolal silným hlasem: „Toto praví Hospodin: Nadělejte v řečišti tohoto údolí jámu na jámě, neboť toto říká Hospodin: Neuzříte větru ani deště, a přece se toto údolí napojí a budete pít vy a vojsko i zvířata vaše. Zpustošíte pevná města, vysekáte ovocné stromy, všechny pramenité studny zasypete a všechna dobrá pole kamením poházíte.“

„To jsou zajímavé věci. Víš, Múso, že jsem slyšel, že až dosud chodívá věštka s vrchním velitelem každé větší výpravy? Vrchní velitel se ptá na vůli Hospodinovu a věštka, chtíc se ji dovědět, vybízí své učedníky, aby mu hráli, poněvadž prý jen za hudby Alláhův mluvčí k němu sestoupí.“

„Podle té Eliseovy věštby měl asi spadnout silný déšť, snad průtrž mračen, někde na začátku tohoto údolí a prudká bystřina se jím měla valit.“

„Soudíš správně. Stává se to velmi často v těchto krajích. Mnoho a mnoho kočovníků ztratilo život i majetek při takovýchto příležitostech. Zřídí tábor ve vyprahlém údolí, mnohdy v samém řečišti; někde daleko spadne bohatý déšť, nevidí blesk, neslyší hrom, necítí vlhký vítr a hle: bystřina naplní nejen řečiště, nýbrž i údolí, odnese stany a utopí, co se nezachrání. To se mohlo stát i tady.“

„A proč Eliseus vybízí krále, aby nadělali v korytě údolí jámu na jámě? Bystřina se převalí tak rychle, jak přijde. Voda je kalná, nedá se pít. Teprve až se ustojí, dá se požívat. V plochém řečišti by nebyla zůstala buď žádná, nebo málo, v hlubokých jámách, nebo se udržela a tři králové a jejich vojsko ji mohli pít.“

MOABOVÉ PORAŽENI

„Ráno, kdy bývala přinášena oběť, hle, vody přicházejí od Edomska, a naplnila se země vodami.“

„To je pravda. Vždyť vidíš, že údolí, jímž jedeme, přichází ze stepi, která s Edomskem sousedí a k němu náleží. Co dělal moabský král? Věděl o příchodu tří králů?“

„Jak by nevěděl! Sebral vojsko a táhl k jihovýchodním hranicím své říše. Věděl dobře, že je tudy nejsnadnější a pro vojsko jediný možný přístup do jeho země. Zvědové mu přinášeli nové zprávy. S předními četami se přiblížil až na dohled k táboru nepřátel. Ráno viděli Moabové naproti vody červené jako krev. Řekli:

»Krev je to. Jistě se tři králové do sebe pustili. Pojďme pro kořist, Moabové!«

Bez pořádku kdekdo spěchal, aby co nejvíce ukořistil. Jak se dostali k táboru, vytrhli Izraelští a napadli Moaby s takovou silou, že před nimi utekli. Pronásledovali je, vnikli do jejich země a dobývali město za městem.“

PRVOROZENÝ SYN OBĚTOVÁN

Král moabský se uchýlil se zbytkem vojska do hlavní pevnosti, do Keraku. Vojska tří králů se položila táborem po okolních výšinách. Jejich prakovníci stříleli na obhájce.

Obležený král poznal, že rozhodný útok neodrazí. Vyjednával tedy potajmu s králem edomským. Byli sousedé. Edomský král se zúčastnil války jen z donucení. Věděl, že jho, které nese, bude těžší, bude-li Moabsko popleněno, proto projevil ochotu ujmout se svého souseda. Vyzval ho, aby se k němu probil. Král vybral sedm set nejlepších bojovníků, kteří mu měli s mečem v ruce otevřít cestu k Edomským. Nepodařilo se to. Obhájcům hrozila záhuba. Jak se ukázala denice, ozvaly se válečné rohy. Jejich tichounký, laskající hlas zesiloval, skoro vyzýval, až zaječel trojí hrozbou. V temných táborech, rozložených po výšinách, se vzmáhal hluk a přibývalo červených ohňů.

Od jižní strany pevnosti donášel ranní vánek pravidelný, ostrý rachot. Dobývací stroje zahájily podvratnou činnost. Spojená vojska se chystala k rozhodnému útoku.

Hrazené město jako by ani nevědělo o blízkém nebezpečí. Spali jeho strážcové? Zápornou odpověď daly trouby, které zahlaholily úpěnlivou prosbou. Rudá záře pochodní se pohybovala ze středu města k jihu. Lkavý žalm z ní zaléhal. To se ubíral kajícný průvod k jižním hradbám.

Na hradby vystoupilo několik nosičů pochodní a nějakých deset mužů. Zastavili se u temné hromady. Dva chopili třetího a vedli, ba táhli ho na ni. Poklekl a položil se hlavou k jihu. Jeden z mužů, kteří ho vedli, pokynul průvodčím, aby ho přidrželi. Sám vzal do rukou lesknoucí se mísu. Trouby lkaly dojemněji a dojemněji. Žalm úpěl, naříkal. V pravici druhého muže se mihla dýka a ztratila se pod hrdlem klečícího. Cosi temného plnilo lesknoucí se mísu. Trouby řvaly jako divé šelmy, žalm přešel v usedavý pláč, jenž zaléhal celé město.

„Král obětoval svého prvorozeného syna,“ zaznívalo z tábora obléhatelů. Na chystaný útok zapomněli. Velitelé a vojáci, zásobovatel a ošetřovatelky, kdekdo se tlačil na okraj jižního návrší, aby jim nic neušlo z toho, co se děje v obleženém městě.

Zpod obětovaného vyšlehly rudé plameny a vyvalily se kotouče dýmu. Ležel na hromadě dřeva, politého naftou a smolou. Měl usmířit rozhněvané božstvo jako oběť zápalná. Král, jenž ho obětoval, stál u hranice a spínal ruce k nebi. Otec dával božstvu, co měl nejraději: svého prvorozeného syna.

Velekněz kráčel po jižních hradbách a poléval krví některá místa. To byla asi ona, kde se dobývací stroje dostaly nejhlouběji a kde se chystal průlom, jímž by obléhatelé vnikli do města. Dobývací stroje umlkly. Obsluhovatelé vyběhli do jižního tábora, aby se rovněž podívali, co se to v městě děje. V ostatních táborech bylo jako po vymření. Jejich obyvatelé se tlačili na jižním návrší, odkud bylo do města nejblíže. Upřeně pozorovali plápolající hranici oběti a nevšímali si dlouhých hadů, plazících se od města temným žlebem východním a západním. To se obležení odhodlali k výpadu. Dostali se do opuštěných táborů, překvapili obléhatele a jejich jásavý pokřik oznamoval, že oběť nebyla přinesena nadarmo…

III

U MRTVÉHO MOŘE

Velmi rád bych byl navštívil západní okolí Keraku a dostal se k Mrtvému moři. Otec Antún hořel touhou, aby mne doprovázel, jenže kde vzít vůdce? Z Kerackých s námi nechtěl jít nikdo.

„Což nevíš, otče Antúne, že touto dobou dlí při Mrtvém moři smrt? Chtěl bys nás jí vydat napospas?“

„Bez vůdce, Múso, přece nepojedeme. To abychom tuto výpravu odložili na zimu.“

„Ty by ses v zimě k Mrtvému moři dostal snadno. Pro mne by to bylo obtížné. V zimě abych studoval. Což by se tvoji lidé nemohli přeptávat na tržišti? Snad se najde nějaký cizinec a dá se zlákat vyhlídkou na odměnu.“

„Řeknu našim, aby se poohlédli.“

Za několik dní k nám přišel obstarožní muž jménem Ajd:

„Slyšel jsem, že hledáte bratříčka na cestu. Znám celé okolí. Znají mne všechny čeledi. Nic se vám nestane, pokud budu s vámi. Kam byste rádi?“

„K Mrtvému moři.“

„Uchraniž mne Alláh od ukamenovaného ďábla! Proč lezete do náručí smrti?“

„Alláh nám tuto myšlenku vnukl a povinností je, abychom se jeho vůlí řídili.“

„To je pravda, ale snad vás Alláh nenutí, abyste u Mrtvého moře prodlévali dlouho. Chcete-li k němu pouze nakouknout, pojedu s vámi, slíbíte mně však, že se nikde nezastavíte.“

Nemajíce lepšího, vzali jsme Ajda. Otec Antún ujišťoval:

„Nestarej se, Múso. Postará se o nás Alláh sám.“

Ajd jel na mezku, jenž nesl naše nepatrná zavazadla, a my na koních.

PŘI MRTVÉM MOŘI PLNO ŽIVOTA

Slunce již zapadlo, když jsme se uložili u potoka Drá ve výšce 150 m pod hladinou moře Středozemního. Břehy potoka jsou porostlé keři topolovými a vrbovými, jakož i rákosím. Horké vlhko nám zrovna zaráželo dech. Abychom se ochladili, ulehli jsme k samé vodě a vsunuli do ní celé tělo; jen hlava ležela na trávníku. Na spánek a na odpočinek ani pomyšlení. Sta, ba tisíce větších i menších komárů sedělo na naší tváři. Rukama se odehnat nedali. Zahalení hlavy nic nepomohlo. Prolézali kdejakou skulinu. Toliko pohřížením jsme se jich zbavili, ale právě jen na chvilku.

„Zanítíme ohýnek. Jeho kouř zaplaší tyto krvežíznivé dravce.“

„Uchraň nás Alláh od ohně!“ varoval Ajd. „Komáry zaplašíme a lupiče přivoláme. Nejsme v úkrytu a obyvatelé okolí Mrtvého moře neznají cti.“

Časně ráno jsme se dali na cestu směrem jihozápadním. Při východu slunce jsme byli u pobořené věže Drá. Mořská hladina se leskla temnou modří, nad níž se zachycoval závoj par. Poloostrov Lisán měl opět svou bílou barvu. Stromy jednotlivých oáz byly ještě černé. Vpravo i vlevo, na keřích i na trávě hejno koroptví a holubů.

„Slyšel jsem, že při Mrtvém moři není života.“

„Kdo ti to, Múso, řekl, byl lhář. Nikde na náhorní rovině není tolik ptactva a zvěře jako tady při Mrtvém moři,“ vysvětloval Ajd. „Zakrátko se přesvědčíš.“

Konečně jsme dospěli k samému moři. Rád bych se byl vykoupal, ale těžká byla cesta do vody. Zpočátku jsem se brodil močálem, přelézal nesčetné naplavené kmeny a odumřelé keře, avšak nelitoval jsem námahy. Voda byla příjemně chladná, jenže se sotva hýbala. Na kůži působila palčivě. Byl jsem červený jako uvařený rak. Otec Antún se vody bál a Ajd jeho bázeň posiloval:

„Žádná voda není člověku prospěšná. Lépe je drhnout kůži pískem než mýt ji vodou. Vodou se zachladíš, pískem nikoliv. O vodě tohoto moře se vykládá že je jedovatá a že působí četné neduhy. Měj se, Múso, na pozoru, abys nedostal zimnici nebo aby tě nerozbolel hrtan.“

Sledovali jsme východní břeh moře. Je plochý a z velké části obdělaný. Vyvěrají na něm silné prameny, jejichž voda zavlažuje pole.

„Tři až čtyři žně mívají hospodáři, kteří tyto pozemky obdělávají. Zimy neznají, sucha rovněž ne, půda je dobrá, vzduch je vlhký, pšenice dozrává o dva měsíce dříve než u nás na náhorní rovině. Podívej se, tady je seto jistě potřetí, a posuď, kde jsi viděl tak bujné proso, jako je toto.“

MRTVÉ MOŘE ROSTE

Kousek dál je břeh zarostlý oleandry a tarfou.

„Jak to, Ajde, že tyto keře a stromy stojí v mořské vodě?“

„Po silných deštích přináší Jordán a ostatní potoky velice mnoho vody do moře, jež stoupá a zaplavuje břehy. Kdekoliv tady kopeš, všude se dokopeš soli. Voda vyluhuje solné součástky, půda klesá, následkem toho zůstává déle a déle vodou pokryta, až konečně propadá moři úplně. Šíří se pomalu, ale vytrvale.“

„Teď si vysvětluji, Múso, jak asi zmizelo biblické město Segor. Doptával jsem se na ně lidí, kteří se v okolí Mrtvého moře znamenitě vyznají. Ani jeden nic nevěděl o zříceninách Segoru.“

„A přece bylo, otče Antúne, město Segor proslaveno. Římané v něm měli posádku. Býval v něm křesťanský biskup. Muslimové se obdivovali úrodnosti jeho okolí. Křižáčtí králové jeruzalémští je několikrát navštívili a dnes po něm není památky.“

„Snad je, Múso, pohltilo moře.“

Na nízkém pobřeží rostou tisíce a tisíce keřů oleandrových a tarfových. Na mnohých místech je obklopuje moře.

„Povídal jsi, Múso, že při tomto moři není života. Podívej se tady na tyto oleandry a tarfy, kolik na nich hnízdí holubů!“

„Přiznávám se, Ajde, že jsem nikde neviděl takovou spoustu ptáků jako tady.“

Neslyšeli jsme skoro ani svých slov. Holubi vrkali, cukrovali a štěbetali na silných keřích, obklopených vodou Mrtvého moře. Pokud jsme jeli na samém břehu, osvěžoval nás aspoň poněkud chladný vánek, jak jsme však břeh opustili, nebylo málem možno ve vlhkém horku ani dýchat.

Po poledni jsme se zastavili na hranici oázy Sáfije, abychom si ve stínu rozložitého stromu tarfy odpočali. Teploměr ukazoval ve stínu 45 °C, a jak vlhký byl vzduch! Suché horko je skoro příjemné, vlhké je však nesnesitelné. Ani my, ani naše zvířata jsme necítili hlad, zato nás trápila veliká žízeň.

„Nepij, Múso, nepij,“ varoval otec Antún. „Ať si vodou neuškodíš.“

„Když nemohu ani jazykem hýbat a vody je zde hojně.“

„Jenže tě neosvěží. Je příliš teplá a slaná.“

„Vykoupu se.“

„Kéž tě Alláh uchrání zlého!“ varoval Ajd.

„Nemohu vydržet, musím do vody.“ Vlezl jsem do ní, ale byla horká. Hned jsem ji opustil.

Na další pouti jsme dospěli k potoku Kerahi, u něhož si zřídili sedláci osadu z topolových tyčí a palmových listů. Doptával jsem se jich na město Segor. Nic o něm nevěděli. Jméno samo jim bylo známo.

„My ho užíváme ve svém válečném pokřiku.“

„Jak zní?“

„Buďte reky, obyvatelé Segoru!“

„To jste vy tedy potomci měšťanů segorských, a nic nevíte o domech, jež vašim předkům náležely?“

„Ba věru, že o nich nic nevíme, leda by to byly domy, které lze občas spatřit v jihovýchodní mořské zátoce. Což, kamaráde, neleželo to naše město Segor tamhle pod skálou, kde potok Kerahi vchází do naší nížiny? Tam jsou přece hromady zřícenin.“

„Nezavedl bys nás k nim?“

„Slíbil jsi mně, Múso, že se na břehu Mrtvého moře nikde nezastavíš. Nedáš-li se ihned do hor, dám se do nich sám. Nerad bych, aby dítky ztratily otce a živitele.“

„Odlož, Múso, návštěvu zřícenin,“ přimlouval se otec Antún.

„Podívej se na naše koně. Od včerejška nevzali do tlamy, pot z nich teče, sotva se vlekou. Zhynou, zůstaneme-li déle v tomto nezdravém kraji.“

„Budiž Alláhovi poručeno, vraťme se do hor.“

JAKÉ JE MRTVÉ MOŘE

Projeli jsme rozsáhlými a velmi úrodnými poli, která zavlažuje potok Kerahi, stoupali jsme pracně po jeho pravém břehu. Cesta je místy vytesána do skály, místy vystavěna, někde je dobře zachovalá, jinde odplavena. Úplně zmořeni jsme se zahalili do plášťů a ulehlí. Po nějaké chvíli jsme se vzchopili a určili stráže. Ajd se nabídl první.

„Obyvatelé pobřeží jsou zlí. Mohl by se někdo z nich za námi plížit a nám něco vzít. Vy spěte! Vzbudím tě, Múso, jak tamhleta hvězda klesne k obzoru.“

Byla bezmála půlnoc, když mě Ajd probudil. Odpočinek, a obzvláště sušší a chladnější vzduch, mě sice osvěžil, avšak zdálo se mi, že mnou zachvívá zimnice. Otec Antún neusnul.

„Hlava mne bolí, nemohu ji ani unést. Raději usednu. Popovídáme si. Noc rychleji uplyne než kdybych se na kamení převaloval.“

„Podívej se Múso, na Mrtvé moře. Jako by spalo. Nevím proč, ale kdykoliv jsem se na ně za večera díval, vždy ve mně probudilo představu odpočívajícího dítěte. Kdy ty jsi je viděl poprvé?“

„Krátce po příchodu do Jeruzaléma. Zašel jsem si k večeru na horu Olivetskou a zarazil se, pohlédnuv dolů, do propadliny Jordánské, a ulpěv zrakem na Mrtvém moři. Zdálo se mně, že je blizoučko, i vybídl jsem svého druha, abychom k němu ještě zaběhli, než bude dáno znamení zvoncem ke spánku. Vysmál se mně, že nedovedu odhadnout vzdálenost. Neptal jsem se ho již na nic, neboť moře mně učarovalo. Po něm se rozkládala noc, kdežto vrcholky východních hor ještě sálaly ohněm a zářily jasnými barvami. Nikdy nezapomenu na tento dojem. Tehdy se také ve mně ozvala touha, abych se podíval do Moabských hor.“

„Tamhle, bezmála západně od nás, se něco žlutá.“

„To jsou asi solné hory Usdumské. Slyšel jsem, že v nich dosud ukazují sloup ženy Lotovy.“

„Je to možné?“

„Ukazovalo se jich mnoho na rozličných místech. Jihozápadní pobřeží Mrtvého moře se skládá ze solných hor. Déšť a sucho, horko a větry rozpouštějí sůl a tvoří z hor nižší nebo vyšší pyramidy, sloupy a obelisky. Mnohé z nich bývají prapodivných útvarů. Jaký div, že v nich člověk vidí i podoby lidské a že na nich utkvívala pověst o ženě Lotově.“

„Kde stál doopravdy sloup ženy Lotovy?“

„To nevíme a nikdy se to nedozvíme. Již koncem čtvrtého století tvrdil biskup segorský, že se sloup ženy Lotovy před několika lety ztratil v moři“

„Denice se ukázala, což, Múso, nedáme se na cestu?“

„Než odjedeme, mohli bychom se najíst.“

„Sáhni do tlumoku a vezmi si, co chceš. Vždyť jsme včera skoro do úst nevzali.“

„Měli jsme přece suchý sýr a chléb. Dal jsem je do svého tlumoku, ale nejsou tady.“

„Podívám se do svého.“ Ani tam potraviny nebyly.

„Ajde, Ajde, probuď se! Nevíš, kde jsou potraviny?“

„Budiž Alláh pochválen, neztratily se.“

„Kde jsou?“

„V mém břichu, otče Antúne. Dostal jsem hlad, a co jsem dlel na stráži, řádně jsem povečeřel.“

„Kéž bys ve zdraví zažil! Pro nás nezbylo nic, půjde se nám zato lehčeji.“

„Aspoň vody se napijeme.“ Ani ta nebyla.

„Vylil jsi ji, Ajde?“

„Nač bych ji vyléval? Byla to dobrá voda z Keraku. Dopil jsem ji.“

HLADOVÝ PASTÝŘ

Pohoří, jímž jsme vystupovali, se zvedá ve třech stupních. Nejhůře se nám šlo při přechodech. Jsou zavaleny zlomky skal, takže jsme nejeli, nýbrž koně vedli. Trápil nás hlad a žízeň. Podobně jako my trpěl i nějaký mladý pastýř. Volal na nás slabým hlasem, úpěnlivě prosil, abychom mu něco dali.

„Již dva dni a dvě noci jsem neměl v ústech. Den a noc jsem nepil.“ Zamlžený zrak a vpadlé líce svědčily o pravdivosti jeho slov.

„Rádi bychom ti, bratříčku, pomohli, ale hle, sami nemáme ani potravin, ani vody.“

„Oznamte mým příbuzným v osadě Chanzíra nebo v táboře, který zahlédnete, že se přede mnou otvírá brána smrti.“

„Co zde děláš?“

„Pasu tamhlety krávy. Z tábora mně posílají vždy za sedm až deset dní mouku a sýr. Před třemi dny jsem snědl poslední chléb a předevčírem jsem vypil vodu. Čekám na nové zásoby, dosud marně. Krávy mléka nemají, vždyť je pastva skromná a traviny jsou suché.“

„Kde je napájíš?“

„K vodě je ženu vždy v noci. Poslední noci jsem již neměl síly, abych s nimi šel. Našly ji samy.“

„Pojď s námi.“

„Nemohu, nedošel bych.“

„Svezeme tě.“

„Nesmím opustit své stádo. Jen, bratříčkové moji, spěchejte, spěchejte, ať jsem vysvobozen od smrti.“

„Potěš se radostnou zprávou, že budeš mít dopoledne potravu i nápoj.“

„Kéž by to Alláh dal! Kéž by to Alláh dal!“

Asi uprostřed druhého stupně jsme objížděli velkou jeskyni.

„Leží v ní velbloud,“ vykládal Ajd.

„Co by tam dělal?“

„Hlídá poklad.“

„A kde se pase a napájí?“

„Není živý, je zkamenělý, avšak obživne, jakmile někdo po pokladu sáhne. Přerazí každého.“

„Což je poklad vidět?“

„Říkají, že ano. Sám jsem ho neviděl.“

Zahlédli jsme vlevo nevelký tábor. Otec Antún k němu zajel, aby pověděl o hladovém pastýři. Za chvilku spěchal muž s uzlíkem a míškem vody dolů.

„Nezahyne, chudák,“ poznamenal Ajd. „Budiž Alláh pochválen!“

NÁŘKY USEDLÍKŮ

Zastavili jsme se ve vesnici Chanzíra. Bydlí v ní na sto rodin.

Leží na cestě z Moabska do Chebronu a Jeruzaléma.

„Dobře by se nám žilo,“ vykládal náš hostitel.

„Naše role nejsou velké, ale zahrady máme bohaté. S obyvateli pobřeží Mrtvého moře žijeme v míru, kupujeme od nich a prodáváme jim, co potřebuji. Mohli bychom zásobovat celé okolí zbožím dovezeným z Jeruzaléma a Hebronu. Vydělali bychom na něm.“

„Co vám překáží?“

„Kruté daně a berní výběrčí. Trpěli jsme pod Medžálji a vláda nám neulevila. My nemůžeme utéci jako kočovníci. Nemůžeme úrodu skrýt. Kočovníků se vláda bojí, neboť se jí mohou vyhnout, my, usedlíci, uniknout nemůžeme. Výběrčí daní vymáhá, kolik se mu zachce, a četníci a úředníci se nás neujmou. Dostávají od výběrčího svůj podíl.“

Na všech obyvatelích bylo patrno, že jsou ubozí. Jejich domky byly maličké a bídné, avšak přece nás přijali přívětivě a dali nám najíst. Náš hostitel byl s dárkem, jakého se mu dostalo, tak spokojen, že se nabídl, že nás kus doprovodí. Bylo mně to milé. Mohl nám aspoň pojmenovat okolí.

POZEMSKÝ DUCH TRÁPÍ ČLOVĚKA

Chtěl jsem zabočit k rokli, ke které mě vábil otvor připomínající dveře umělého pohřebiště.

„Nechoď tam, Múso. Je to jeskyně, kterou zhotovil Alláh, a je nebezpečná!“

„Proč by byla nebezpečná? Jsou v ní hadi?“

„Kdepak hadi!“ a přistoupiv ke mně samotnému, zašeptal: „Duchové!“

„Což bydlí v okolí mnoho duchů?“

„Podívej se jen, co je tady roklí, rozsedlin a roztodivných skal. Jsou to pravá sídliska pozemských duchů. Nemáme od nich ani ve svých osadách pokoj, i v kamenných domech nás obtěžují.“

„Obyvatelé Kufrabby mají od nich pokoj?“

„Nikdo, kdo poblíž těchto žlebů a roklí bydlí anebo táboří, nemá od pozemských duchů pokoj. Ptáš se mne na Kufrabbu. Žil tam nějaký mladík. Vzal si za manželku svou příbuznou, hezounké děvče. Sedmé noci po svatbě byl velice žízniv. Povídá:

»Dones mně vody!«

Jeho mladá žena vyskočila z lůžka a šla pro vodu! Uslyšel její úzkostlivý výkřik a již ji neuviděl. Zmizela. Manžel ji hledal. Nezbylo po ní ani památky. Bezmála si zoufal. Konečně se odebral k věštci.

Ten dal manželovi popsaný lístek papíru a vybídl ho, aby zašel do rozervaných a pustých skalisk na levém břehu potoka Hsy. Tam měl čekat. Učinil, jak věštec radil, a zůstal na tom děsném místě. Chvilku po západu slunce zahlédl mlžné postavy. Vylézaly z rozsedlin, zářezů, žlebů a žlíbků. Byli to pozemští duchové. Vítali svého náčelníka. Jak si sedl, rozkázal:

»Doneste, čeho potřebujeme k večeři.«

Duchové zmizeli a vraceli se s chlebem, masem, suchými fíky a hrozny. Jen jeden jediný nepřinesl nic. Zle se obořil náčelník duchů na onoho, který přišel s prázdnou.

»Kde jsi byl, lenochu? Jistě jsi někde seděl a spal, místo abys něčím přispěl k hostině, k níž rovněž zasedneš!«

»Nenadávej mně lenochů, nevytýkej mně, že jsem spal! Zašel jsem do Keraku, do okrsku křesťanského, a chtěl jsem si vzít, co potřebuji, v domě starostově. Starostova žena se modlila a dělala kříže. Taková hrůza mne pojala, že jsem byl rád, že jsem utekl.«

»Věřím ti, že ses lekl kříže. Nehrozí nám větší nebezpečí než od toho, kdo nás znamením kříže požehná.« Proto. Múso, chceme-li se ubránit moci zlého ducha, voláme jméno Alláhovo a přitom děláme kříž.“

„I vy, muslimové?“

„Zajisté. Proč bychom nepoužili znamení kříže, když je v něm taková moc?“

„Jak duchové povečeřeli, dodal si utrápený manžel odvahy, přistoupil k jejich náčelníku a podal mu popsaný lístek. Ten, sotva jej dočetl, rozkázal:

»Hned mu vraťte jeho mladou ženu!«

Jeden z duchů odletěl a za chvíli měl manžel svou ženu v náručí. Náčelník mu ji odevzdal a se svými duchy zmizel.“

BEZ VŮDCE

Často jsem slyšel vykládat o velikých zříceninách zvaných Dejr, Klášter, ležící mezi potokem Kerackým a potokem Ibn Hammád. Odhodlal jsem se, že je navštívím a odtud že zajedu k Mrtvému moři a prozkoumám poloostrov Lisán i jeho okolí.

„Vůdce si, Múso, nehledej,“ napomínal mne náčelník Ísa.

„Vezmi s sebou otce Antúna a já vás povedu.“

„Nepojedeš přece s námi až dolů na Lisán.“

„Bude-li to vůle Alláhova, pojedu. Kdejakou zříceninu, kdejaký kopec a údolí ti ukáži a pojmenuji. O nápise ti povím.“

„Našel jsi nějaký nápis?“

„Zajisté. Dosud jsem se o něm ani nezmínil, ale tebe k němu zavedu.“

„Ze zdejších lidí si neber nikoho. Cestou k vám jsem potkal nějakého Huétiho. Dováží zboží potulným kupcům, kteří obchodují s jeho krajany. Znám ho mnoho let. Je chudák, ale poctivec. Tamhle dřepí. Otec Antún ať s ním ujedná smlouvu.“

„Co nám bude platný, když se na pobřeží Mrtvého moře nevyzná?“

„Z hlavních cest nezabloudí. Najde ti nějakého domorodce, který ti poví, co chceš vědět. Hleďte se vypravit zítra v poledne. Je to šťastný den, proto se váš úkol zdaří. Stavím se pro vás.“

U NÁČELNÍKA ÍSY

Nazítří před polednem k nám přijel vládní úředník s četníkem. Představil se a sdělil, že s námi pojede, poněvadž má práci v táboře náčelníkově. Nebyli jsme tomu rádi.

„Není, Múso, zlý, je však zvědavý a dotěrný. Z tábora Ísova se mu nebude chtít. Četníka nám uváže, aby se ho zbavil, a sám si bude hovět a vyjídat hostitele,“ poznamenal otec Antún. Obavy se splnily.

Z Keraku jsme odjeli rovnou k severu. V pravé poledne jsme se zastavili ve zříceninách Dejr. Leží na výšině uzavřené hlubokými roklemi. Polohou připomínají Kerak. Staré město bylo hrazeno mohutnými hradbami, zesílenými v rozích pevnými věžemi.

„Moji sedláci si tady již nyní stavějí domky a stáje. Nač by se vraceli do Palestiny? Ať zůstanou zde. Půdy mám dost, sám ji obdělávat nebudu, našim lidem se do práce nechce, proč by se neuživili? Neukřivdím jim a oni neukřivdí mně. Teď tě zavedu k nápisu.“

Hořel jsem nedočkavostí. Neznámý nápis blízko hlavního města moabského mne nesmírně vábil. Hledali jsme ho dlouho a velmi pečlivě, ale nebylo ho. Jen několik kmenových znaků bylo vyryto v kamenné desce. To byl asi nápis. Když jsem si desky nevšímal, zastyděl se Ísa za svůj omyl a tvrdil, že jistě někdo jeho nápis odnesl.

Když jsme pak sestoupili před stanem náčelníka Ísy, nutil nás, abychom usedli, že nás pohostí kávou, avšak sotva jsme se přivítali s jeho příbuznými, vsedli jsme znova na koně a dali se do zřícenin Rabby, bývalého hlavního města moabského. Některé staré budovy byly přestavěny na domky sedláků, jinde dělníci nějakého podnikatele rozkopávali základy. Přitesané čedičové balvany i mramorové desky odváželi do Keraku.

„Přisám Alláh, Múso, že jsem na některých takových bílých mramorových deskách viděl opravdové nápisy,“ ubezpečoval Ísa.

„Nezůstal tady někde schován ani jediný?“

„Nezůstal. Podnikatel ze strachu, aby mu vláda práci nezakázala a mramorové desky nezabavila, dal každý nápis vyhladit.“

Okolí Rabby je velice úrodné.

„Jediná chyba je, že tu není pramen. Dávám čistit jednu starou cisternu za druhou, jen abych měl vodu pro své nájemce, dělníky a jejich dobytek.“

Zdaleka jsme viděli, že se u Ísy chystá masitá večeře.

Dva muži drželi na ramenou tyč, na které visel tučný skopec. Třetí s něho stahoval kůži.

ZAJATEC

Před stanem Ísova otroka se válela divná postava. Byl to úplně nahý muž, svázaný do kozelce. Nohy měl spoutány řetězy, do jakých se zamykají přední nohy vzácných koní. Ruce měl svázány v loktech a přitaženy v zápěstí ke kotníkům. Kolem krku mu zasmykli kožený pás, připevněný k přednímu stanovému provazu. Když se převalil, stahovala se mu smyčka a zadržovala mu dech. Mimoto se stanový provaz hnul a černoška vyběhla s hůlkou, hrozíc, že ho přetáhne, nezůstane-li tiše ležet. Několik jehňat stálo u něho a lízalo ho. Bezmála při každém líznutí vzkřikl.

„Co je to za tvora?“

„Zloděj. Dvakrát jsme ho v táboře chytili, dvakrát jsme mu nabili a propustili ho. Slíbil, že dá pokoj. Dnes ráno ho chytili potřetí, svlékli ho a připoutali k stanovému provazu. Hlavu a tvář mu namazali řídkým těstem. Jehňata mají těsto velmi ráda. Lízají je a přitom mu vytrhávají vlasy a chlupy, proto řve.“

„Je to ukrutný trest. Nemáte jiného, mírnějšího?“

„Tento je nejmírnější. Nedá-li pokoje, přinutí ho moji černoši, aby vykopal hlubokou díru. Vhodí ho do ní a hlínou zaházejí až po prsa. Spoutají mu ruce a pomažou ho těstem. Ať se ovce a jehňata baví.“

„Vidíš, že ho netrápí pouze ovce, nýbrž i tisíce a tisíce much.“

„Za noci přijdou komáři. Ti mu způsobí větší bolest nežli ovce.“

„Nebylo by, Íso, lépe, kdybys mu dal nějakou práci?“

„Jakou asi?“

„Zmínil ses, že potřebuješ vodu, že dáváš staré cisterny jednu za druhou čistit. Ať vybírá kamení, štěrk a hlínu, jimiž je cisterna zasypána. Můžeš určit, kolik jich má vyčistit – buď jednu, nebo dvě, nebo tři – a slíbit, že ho propustíš, jakmile úkol vykoná. Přičiní se, jen aby se co nejdřív dostal domů, a ty budeš mít prospěch.“

„Myšlenka je dobrá, jen víš, Múso, tenhle dareba by utekl. Nemůže přece mít při práci nohy v poutech, a bez nich tady nevydrží.“

„Máš zde plno lidí. Tvoji černoši nic nedělají. Ustanov jednoho, aby na něho dohlížel, a pohroz zajatci, že černoch na něho střelí, dá-li se na útěk.“

„Pojď sem, Sáláme, pojď sem! Uvolni veškerá pouta toho dareby. Ať se umyje a obleče. U tebe se nají a přespí. Ručíš, že neuteče. Zítra ráno ho zavedeš k cisterně, dáš mu potřebné náčiní a řekneš mu mým jménem, že nedostane svobodu, pokud cisternu nevyčistí. Jakmile bude s prací hotov, může se vrátit ke svým. Kdyby se mu zachtělo svobody, že po něm střelíš.“

„Tvůj rozkaz, náčelníku, je mi jasný.“

U HORKÉHO PRAMENE

Po snídani jsme zamířili k západu a sjížděli k horkému prameni Ibn Hammád. Cesta vede úrodnými rolemi, na nichž nájemci Ísovi žali pšenici a ječmen.

„Tak brzy, Íso, dozrála pšenice?“

„Nezapomínej, Múso, že jsme několik set metrů pod náhorní rovinou. Tato svažitá stráň je otevřena horkým větrům, přicházejícím od Mrtvého moře, proto na ní obilí mnohem rychleji dozrává než nahoře v okolí Rabby.“

Úzká rovina na obou březích potoka Ibn Hammád byla rovněž obdělána. Projížděli jsme jí až k západnímu konci, kde je ohrazena mohutnými skalisky, na něž jsme s bídou vystupovali. Překročivše skaliska, zastavili jsme se u horkého pramene Ibn Hammád.

Nad pramenem byla zřízena z větví chatrč, v níž se právě nějaký nemocný koupal. Zdaleka jsme slyšeli jeho křik.

„Pane náš, vládce duchů, Šalomoune, syne Davidův! Zahřej vodu, zahřej ji, aby se ze mne pot jen lil. Chlad mne ovívá, to ty, pozemský duchu, neplníš vůli svého pána. Pane všech lékařů, Šalomoune, synu Davidův, potrestej ducha, kterému jsi tento pramen svěřil. Málo topí, málo topí.“

„Cestujte v pokoji,“ loučil se s námi Ísa. „Pobudu tady a vrátím se do stanu.“

„Kéž Alláh odmění tvou dobrotu! Kéž prodlouží dny tvého života!“

PILNÍ SEDLÁCI U MRTVÉHO MOŘE

„Není široko daleko nad sedláky z pobřeží Mrtvého moře. Půdu obdělávají velice rozumně, vodu přivádějí zdaleka, zavlažují pole, jaký div, že mívají čtyři, ba i pět žní do roka,“ pravil vůdce.

„Již koncem března přivážejí k nám do Keraku čerstvý ječmen a v polovici dubna můžeme jíst chléb z jejich pšenice,“ přidával se otec Antún. „Podívej se na jejich pole, Múso. Před dvěma měsíci požali ječmen, pole zorali, oseli prosem, a jak již vyrostlo. Tamhle pěstují zeleninu a všude vidíš zelenou píci, jetel nebo vojtěšku.“

„Vozí zelenou píci i do Keraku?“

„Ne, tu spotřebují pro své krávy. Jistě uvidíme stáda hovězího dobytka.“

„Žádný kočovník nemiluje své území jako zdejší sedlák. Hájí ho proti všem nepřátelům. Cizince rádi nemají a věru nevím, jak nás přijmou, poněvadž nás nedoprovází nikdo z nich.“

Dívali se na nás skoro nepřátelsky; ani jediný nepozdravil a taktak, že poděkovali, když jsme jim přáli pokoje.

Nezváni a nevítáni jsme se přiblížili k většímu stanu, seskočili s koní, odsedlali a uložili svá zavazadla při ohništi. Hospodář nepromluvil a ani rukou nehnul, aby nám pomohl. Jeden za druhým se trousili zvědaví návštěvníci. Každý měl v ruce tlustou hůl, některý s těžkou asfaltovou hlavicí, jiný s železnou sekyrkou. Sedli si před stan v polokruhu, opřeli se rukama i bradou o hůl a nevraživě na nás pohlíželi. Nějaký stařec s vyraženým levým okem potichu vykládal:

„Jistě je to vláda. Nedoprovázel by je četník, kdyby to nebyla vláda.“

„Jakápak vláda? Toho jednoho znám. Je to otec Antún. Sám jsem u něho byl pro lék.“

„Je-li to otec Antún, je ten druhý také křesťan, nebo žid. Co tady chtějí? Jistě přišli, aby zhlédli naše kraje, koupili je, a nás odtud vypudili.“

„Kéž vám dá Alláh dobrého večera! Pravdu jsi děl, mladíku. Jsem otec Antún, jsem křesťan a tady můj kamarád Músa je rovněž křesťan. Není žid. Neposlala ho sem vláda. Četníka nám vnutil nějaký efendi, který něco vyřizuje v táboře náčelníka Ísy. Zeptejte se našeho vůdce. Dosvědčí, že mluvím pravdu. Přišli jsme sem, abychom se na váš kraj podívali, ale nikoliv, abychom jej koupili, nebo vás odtud vypudili. Nemáme na to peníze. Alláh nám vnukl myšlenku, abychom si prohlédli poloostrov Lisán, a každý z nás ví, že je člověk povinen splnit, co mu Alláh vnukne. Vůle Alláhova nás sem dovedla, a jeho vůli se protivit nebudete.“

SEDLÁCI SE BOJÍ

Zdálo se nám, že zamrzlé srdce našeho hostitele taje; vyzval paní svého stanu, aby mu donesla palivo, že zanítí oheň. Sám zašel pro kávové konvice.

„Co myslíš, otče Antúne, nemohl bych fotografovat?“

„Snad by bylo dobře, kdybys ještě počkal. Nevíme, co udělají.“

„Slunce se snižuje a ráno bychom rádi odjeli.“

„Zkus to; kdyby se rozhněvali, schováš přístroj.“ Zvědavě si mne prohlíželi, když jsem upevňoval stojan a zkoumal v přístroji, zda je přesně zařízen.

„Co zamýšlí Músa? Čaruje?“

Otec Antún je uchlácholil: „Cožpak jsem čarodějník? Šel bych s Músou, kdyby čaroval? Chce si vzít obrázek vašeho tábora, aby svým krajanům ukázal, jak vy tady žijete.“

„Co je jeho krajanům po nás? My je neznáme, ať se oni nestarají o nás.“

„Vy ani nevíte, jak vypadá území, ve kterém Músa táboří,“ navazoval otec Antún, aby trochu podnítil jejich zvědavost.

„Jak by vypadalo? Území jako území. V jednom je mnoho vody, v druhém je jí málo, v jednom kamení, v druhém půda úrodná.“

„Zcela jinak je to v území Músově. Tam je vody dost, ale tato voda zimou tvrdne, že je možno po ní chodit.“

„Nevěděli jsme, otče Antúne, že básníš. Kdo jakživ slyšel, aby zimou voda tvrdla a unesla člověka.“

„Zeptejte se kohokoliv v Keraku, zda jsem kdy selhal. Povídám vám to, abyste pochopili, že území Músovo je zcela jiné než vaše. Vy si nedovedete představit kraj, jehož voda zimou ztvrdne, že unese člověka i s koněm.“

„Člověka i s koněm že by unesla? Ó, Alláh ani po smrti nám neukazuj takového území!“

„Jak jsem pravil: Jako vy si nedovedete představit území, jehož voda mrzne, tak krajané Músovi nikdy neviděli role, které by daly za rok pateru úrodu. Músa s sebou vezme obrázek těchto vašich pozemků a ukáže jej svým krajanům.“

„Nic s sebou brát nebude; rozlámeme jeho přístroj!“ Naštěstí jsem sklapl dříve, než ke mně doběhli, a sám jsem přístroj schovával.

Dva přistoupili k četníkovi.

„Ty zastupuješ vládu?“

„Koho jiného bych zastupoval?“

„Řekni nám pravdu: proč sem tito dva křesťané přišli?“

„Vláda je sem poslala, aby rozměřili vaše pozemky a celé okolí.“

„K čemu? Chce je snad prodat?“

„Bůh chraň! Kdopak by koupil tuto výheň? Vláda chce prokopat hluboký a široký příkop z velkého moře u Gazy až sem. Studená voda moře Středozemního naplní vaše moře, pokryje váš kraj a rozšíří se hluboko k jihu až k Akabě a Rudému moři.“

„Jaký bude mít vláda užitek ze studené mořské vody?“

„Velké lodi po ní budou jezdit a v Keraku bude přístav.“

„Kde se ocitneme my? Co bude s našimi poli?“

„Vaše pole budou pokryta vodou a vás vláda usadí v území Hedžáljů.“

„Hedžáljové jsou naši největší nepřátelé!“ Jako diví vyskočili mužové:

„Táhněte odtud pryč, vy naši škůdcové! Nedovolíme, abyste náš kraj přeměřovali. Zastřelíme a ubodáme každého dělníka, který by chtěl kopat příkop odtud až k velkému moři u Gazy.“

Dalo nám mnoho práce, než jsme rozvášněné muže udobřili. Všechna zásluha příslušela otci Antúnovi. Chytil mladíka, který u něho byl pro léky, dal se pod jeho ochranu, a tím přiměl jeho příbuzenstvo, aby se nás ujalo. Zaručili se za nás a tvrdili, že voják lhal. Směli jsme zůstat, ale rádi nás neměli.

Nikdo mně nechtěl odpovědět, když jsem se dotazoval po zříceninách, ba zabraňovali nám, abychom se dali k moři.

Četník cítil potřebu ukázat, že zastupuje vládu. Doptával se na jména největších křiklounů a hrozil, že je všechny udá a že pro ně přijde s trestní četou. Kdyby ho nebyli obklopili bojovníci, kteří se za nás zaručili, byli by ho rozhněvaní mužové, jejichž jména si zaznamenával, snad utloukli. Známý otce Antúna nás sám pobízel, abychom ze stanu odešli. Chtěl nás doprovázet. Jeho příbuzní ho zakřikli, aby se vrátil a počkal, až ukonejší Alláhův hněv.

MRTVÉ MOŘE A LIDÉ

Dali jsme se sami severním směrem k moři. Teprve po hodné chvíli se k nám přidružili dva chlapci, pasoucí poblíž krávy. Od tábora nebylo k moři ani dva kilometry, jeli jsme však dobré tři čtvrti hodiny. Každé pole jsme objížděli, nedalo se projet trnitým plotem, zřízeným na ochranu před dobytkem a divokými sviněmi. Nějakých 200 metrů od moře končí pole a nastává neproniknutelná houšť, pokrývající bažinaté pobřeží. Čím blíže k moři, tím měkčí byla půda. Po každých třiceti metrech bylo patrno, že půda klesá o 5-8 centimetrů. Okraje těchto stupňů byly zřejmé.

Starší synek, který s námi šel, vykládal, jak tyto stupně vznikají:

„Jsou to zbytky záplav. Před několika lety vystoupila mořská voda až tam, kde je poslední stupeň na jihu. Zůstala dlouho stát, a když v létě zmizela, našli jsme, že je pruh půdy, který pokrývala, nižší než jižní okolí. Od těch časů jej voda zaleje rok co rok i za obyčejného rozvodnění. Má jej v moci a těší se, že při nejbližší zátopě si přisvojí pruh nový. Válka trvá mezi námi a mořem, avšak moře je silnější. Pohleď, Múso, k východu. Můj děd vykládal, že mezi mořem a východním pohořím vedla široká cesta k severu k Jordánu. On po ní chodíval a jezdíval na výpravy, a dnes tudy nikdo neprojde. Na mnohých místech cesta zmizela, moře ji pokrylo. Při této bývalé cestě vyvěraly ještě před pěti lety dva mohutné prameny asfaltové. Toho roku se země zatřásla a prameny zmizely.“

„Což zde v okolí nejsou asfaltové prameny?“

„Jsou, ale bezmála všechny pokrývá moře. Na jaře uvidíš veliké kusy smoly na moři. Vítr je žene k břehu, kde je sbíráme a odvádíme náčelníkovi.“

„Co s nimi dělá náčelník?“

„Prodává je kupcům z Hebronu nebo z Jeruzaléma.“

Na samém pobřeží se zvedal široký násep naplavených kmenů, větví a křoví. Ještě před ním, skoro 40 metrů v moři, stály suché keře oleandrové.

Uvázali jsme koně u břehu a brodili se do moře. Voda byla čistá, průhledná, 24 °C teplá.

„Nekoupejte se v ní, nekoupejte se v ní,“ volali naši dobrovolní průvodčí, „zlí duchové jsou nablízku.“

My jsme se však přesto vykoupali a pak jsme chvíli odpočívali na břehu.

KRÁVY U MRTVÉHO MOŘE

„Chceš-li si zasloužit odměnu, doveď nás k některému jinému táboru,“ řekli jsme jednomu z průvodců.

„Proč se nevrátíte k tomu, ze kterého jste vyjeli?“

„Náš četník se s jeho obyvateli nepohodl, neradi bychom měli mrzutosti.“

„To máte pravdu. Není nad dobrou vůli. Tamhle za těmi stády krav je menší tábor. Můj dědeček v něm bydlí. Můžete se zastavit u něho.“

„Kéž ti Alláh dopřeje dlouhého věku! Správně a pěkně mluvíš. Snad by nás mohl tvůj dědeček zítra doprovázet.“

„Je-li to vůle Alláhova, proč by s námi nešel? Každý výdělek je dobrý.“

Projížděli jsme velikými stády krav.

„Tolik jich chováte?“

„Mívali jsme jich ještě víc. Loni na ně přišla nějaká nemoc, avšak i dnes jich má každý hospodář patnáct až dvacet.“

„Takové, Múso, na náhorní rovině keracké nenajdeš,“ vysvětloval otec Antún. „Od našich krav se liší velkou hlavou a jemnou kostrou. Dávají mnoho mléka, které je velmi tučné. Jejich majetníci zpeněží dobře máslo, kůži i maso, ale živá zvířata prodat nemohou. Nikde jinde v Moabsku se jim nedaří.“

„Proč, mladíku, nechováte ani koně, ani ovce, jen krávy a kozy?“

„Rádi bychom je chovali… Píce by bylo pro ně dost, jenže neodolají komárům a moskytům. Zakrátko zahynou.“

NA POLOOSTROV LISÁN

Nazítří nás vedl dědeček pastýřův směrem severozápadním. Na rolích sedláci dožínali poslední pšenici. Z polí jsme sjeli do doliny táhnoucí se od severu k jihu a oddělující vlastní poloostrov od východního pobřeží. Dolina byla pokryta vrstvou bílé soli.

„Několik let – a tato dolina zmizí. Jako chlapec jsem na ní nikdy neviděl bažiny, a dnes – jak se rozšiřují. Pohltí ji moře. A přece není mrtvá. Podívejte se, co na ní roste stromů a keřů a co je ptáků v jejich korunách.“

Měl pravdu. Zpívali, vrkali a cukrovali jako o závod. I gazely a divoké svině jsme zahlédli.

„Sestupte s koní a veďte je, nechcete-li, aby si zlomili nohy. Snad by bylo lépe, kdybyste je svěřili mému vnukovi a šli se mnou pěšky.“

Učinili jsme, jak radil, a pracně vystupovali na příkrou stráň. Z ní jsme slézali do úzké rokle, uzavřené druhou strání neboli stěnou. Bylo třeba obcházet drolící se skalní útesy a proplétat se z rokle do rokle. Vůdce nebyl ani jednou na rozpacích, kudy se dát.

„Jak to, že se tak dobře vyznáš?“

„Jak bych se nevyznal? Sbírávám tady síru nebo lovím gazely.“

Hodně unaveni jsme se konečně octli pod pahorkem asi 14 metrů vysokým, na kterém stávala nevelká budova. Byla to původně asi tvrz, která střehla dlážděné ulice vedoucí od východu na západ. Po vojácích se v tvrzi usadili křesťanští mniši. Proměnili ji v klášter. Bezmála toutéž cestou jsme se vrátili ke stanu svého vůdce. Žádali jsme ho, aby nás ještě kus doprovázel.

„Mám neodkladnou práci. Tady můj vnuk vás vyvede na cestu k pohoří.“

Dospěli jsme na ni v poledne.

„Zde se s vámi rozloučím. Nezabloudíte.“

„Kdepak bychom tady zabloudili,“ ubezpečoval průvodce, který s námi šel do Keraku.

„Po této cestě jsem jel již dvakrát. Dovedu svou družinu, kam bude chtít.“

CESTA ZA MRTVÝM MOŘEM

Odměnili jsme mladíka a dali jsme se k jihovýchodu rovinou, porostlou trnitými stromy. Dorazili jsme ke dvěma vodním nádržkám. Z obou jindy sedláci rozváděli vodu do rozsáhlých zahrad. Od druhé nádržky jsme zamířili k východu do hor. Vystupovali jsme po široké Dlážděné silnici, vedoucí osadou Kufrabbou do Keraku.

„Nemysli, Múso, že Dlážděná cesta končí u této nádržky. Podívej se: vine se poloostrovem Lisán až k jeho západnímu konci. Odtud byl ještě před mnoha lety přechod směrem k Hebronu. Od starších lidí jsem nejednou slyšel, že byla cesta dosti široká, jenže ji na některých místech pokrývalo moře. Aby z ní nesešli, vyznačovali nebezpečná místa dlouhými tyčemi.“

„Sám jsem několikráte slyšel o této silnici vedoucí Mrtvým mořem,“ ozval se otec Antún. „Starý Hanna mně o ní vykládal. Jeho otec si vyšel na lup nebo, jak naši lidé říkají, na lov do okolí Hebronu. Zachtělo se mu klisny náčelníka Džehalínů. Připlížil se k ní v noci a odvázal ji, měla však přední nohy v železných poutech. Nemohl je odemknout, a proto je omotal šátkem na hlavu, aby neřinčela. Kobyla dělala jen krátké krůčky, neušla daleko. Náčelník se probudil, a když neviděl koně, zvolal na poplach a rozběhl se se sousedy po okolí.

Otec Hannův měl ještě dva kamarády. Čekali na něho hodný kus. Uslyšeli pokřik, vzali nohy na ramena a byli ti tam. Hannova otce Džehanové chytili.

»Má klisna se ti zalíbila? Nejsi hloupý. Aby tě laskominy přešly, pomůžeš mně zorat můj úhor.« Zapřáhl Hannova otce do pluhu a holí ho nutil, aby tahal. Oral první den, oral druhý, třetího dne klesl. Těžce se roznemohl. Soudruzi se vrátili k svému příbuzenstvu. Tábořili tehdy na jihu Mrtvého moře. Bylo to v období dešťů. Pověděli, proč kamaráda opustili, a příbuzenstvo doufalo, že se po nějaké době vrátí. Domnívali se, že byl chycen a že si ho Džehalínové neponechají. Uplynulo čtrnáct dní, uplynuly tři neděle, uplynul měsíc a Hannův otec nepřicházel. Vyslali zvědy. Vrátili se se zprávou, jak zajatec byl týrán, jak těžce onemocněl a jaký je z něho mrzák. Zaskřípěli zuby a slíbili Džehalínům pomstu. Čekali, až nastanou horké dny a vrátí se se stády na náhorní rovinu.

»Vypravíme se proti Džehalínům na koních. Vody je všude dost a pastvy rovněž. Překvapíme je, svého příbuzného vysvobodíme, pomstíme a ujedeme do našich hor, než se nadějí. Kdyby se naše stáda pásla ještě zde, mohli by se Džehalínové s jinými hebronskými kmeny na ně vrhnout a nám je ukořistit.«

Bylo jich 68, všichni na koních, křesťané i muslimové, neboť i muslimům se zželelo krajana.

Náčelník Džehalínů se nenadál trestního nájezdu příbuzenstva svého, zajatce. Překvapili ho, odrazili jeho bojovníky a vzali mu nejen stáda koz, nýbrž i osly a mezky, na něž naložili, co se jim ve stanech hodilo. Hannova otce vysvobodili a uložili v ženských nosítkách, které nesl silný mezek. S veselou se dali domů. Svůj úkol splnili a přesily se nebáli. Jenže se přepočítali. Náčelník Džehalínů zvolal na poplach, jeho pokřik se donášel od tábora k táboru a odevšad mu spěchaly na pomoc větší a menší čety bojovníků na koních. Potkaly se s některými kmeny hebrejskými, vracejícími se ze zimních pastvisk pod Mrtvým mořem, a z každého kmene se k nim přidali bojovníci, jichž nebylo třeba, aby střehli vlastní stáda. Když Keračtí uviděli, že je pronásleduje přesila, opustili ukořistěná stáda koz a hleděli zachránit uloupené mezky a osly i své koně a své životy. Spěchali, seč jim síly stačily, k Mrtvému moři.

»Po jižním pobřeží nemůžeme,« řekl jejich velitel.

»Tam by nás zaskočili, obklíčili a pobili. My jsme neživili nikoho, oni by se řídili naším příkladem. Dáme se Mrtvým mořem.«

»Chodník je nebezpečný, místy se boří a je velice úzký.«

»Chcete smrt jistou, nebo možnou?«

»Jsi náš velitel, kam půjdeš ty, půjdeme i my.«

Velitel zamířil k Mrtvému moři, zastavil se u cesty jím vedoucí a velel svým lidem, aby se po ní dali. Osli a mezci nechtěli na ni vstoupit.

»Nestarejte se o ně. Každého uhoďte, ať se rozběhnou. Jejich hospodáři budou hledat; poněkud se opozdí. Na chodník – a na východ. Před vámi je život, za vámi je smrt.«

Když poslední vjel na nebezpečnou cestu, pustil se na ni velitel rovněž. Za chvíli se ukázali pronásledovatelé na západních kopcích. Zařvali vztekem, že jim kořist uniká, a vystřelili po našich několik ran. Nikoho nezasáhli, byli daleko. Náčelník Džehalínů s několika nerozvážnými se vrhl na chodník a spěchal za našimi. Se zlou se potázal. Keračtí cestu rozšlapali, takže se místy úplně probořila a ztratila. Mimoto jejich velitel, který jel poslední, vytahoval kůl za kůlem a házel je do vody. Džehalínové se dostali asi doprostřed a nemohli dál. Ale nedostali se ani zpět. Co z chodníku nezničili naši, rozmačkali oni. Dvanáct prý se jich utopilo a ostatní se vrátili tak ustrašeni, že několika hrůzou vlasy zbělely. To byla poslední výprava našich Kerackých, která se ubírala cestou vedoucí z poloostrova Lisán mořem rovnou na západ.

V létě, kdy se Hanna narodil, někdy roku 1830, prý se země zachvěla a poslední díl chodníku zmizel. Od těch časů se nikdo nedostal z Lisánu na koni na západ do Judska.“

HOSTINNÝ DŮM

Před večerem nás Dlážděná silnice dovedla ke stanům obyvatelů Kufrabby. Bylo je vidět nedaleko. Sedláci znali otce Antúna, chodili k němu pro léky, měli ho rádi, a proto ho zvali a vítali jako milého hosta. Náčelník nás nutil, abychom sestoupili u něho.

Ráno jsme sedli na koně a spěchali do Keraku. Noc byla chladná a mnou třásla horečka. Bál jsem se těžké nemoci. To byla příčina, proč otec Antún naléhal, abychom nejeli dále k jihu, nýbrž abychom se od poloostrova rovnou vrátili.

„Neměl ses koupat v moři, Múso,“ vytýkal vůdce.

„Slyšel jsi mladíka; varoval tě, ale kdepak, abys poslechl. Pozemští duchové, sídlící v moři, tě nyní trestají za opovážlivost. Kéž by tě jen otec Antún vyléčil!“

Po návratu do Keraku jsem ulehl a za několik dní mně bylo opět dobře.

„Budiž Alláh pochválen,“ volal náčelník Ísa, když mne navštívil.

„Pozemští duchové z Mrtvého moře ustoupili tvému Spasiteli.“

ZA VINY OTCŮ

Vypravil jsem se s otcem Antúnem z Keraku západním pohořím. Jeli jsme územím Hamájdů a přidružilo se k nám několik příslušníků tohoto kmene. Doprovázeli Fáúra z Beni Amr, jenž hledal ukradené ovce. Naříkal, že kdekdo utlačuje jeho soukmenovce.

„Však jste se nás vy, Beni Amr, nautiskovali dosyta. Odplácíme vám, co jste našim otcům půjčili.“

„Můžeme my za činy svých otců? Proč nás Alláh stíhá za to, co, jsme nezavinili? Dal nám velkou moc. Naši otcové jí zneužili a nás, děti, z toho brní zuby.“

„Kterým směrem půjdete, Fáúre?“

„Vaším směrem, otče Antúne.“

„To je dobře. Bude nám veseleji, popovídáme si. Zmínil ses o svých předcích, nemohl bys nám povědět, co o nich víš?“

„Vím toho hodně. Radujeme se z minulosti, když nám přítomnost působí pouze zármutek.“

„Sám jsem o vás, Beni Amr, v Keraku mnoho slyšel. Rád bych se dozvěděl, co víš ty, proto tě prosím: mluv.“

BENI OKBA A VELKÝ ŠERIF

„Jak všichni víte, pocházím z kmene Beni Amr. Původně to nebyl kmen, nýbrž pouze rod velikého kmene, jemuž se říkalo Beni Okba. Beni Okba, synové Okbovi, tábořívali při Rudém moři, prý až v severním Jemenu nebo někde u Mekky. Náš náčelník se tehdy jmenoval Hazzá. Byl poplatný velkému šerifovi z Mekky. Ročně mu odváděl čtyři hřebce.“

„Kdo je velký šerif?“ ptal se jeden z Hamájdů.

„Je to pán neboli emír Mekky. Šerif, urozený, se mu říká, poněvadž pochází z rodu Hasana, vnuka apoštola božího, kéž na něm spočine milost boží. Šerifů je mnoho. Kdo jim v Mekce poroučí, je velký šerif.

Jednou povídá velkému šerifovi jeho rádce: „Beni Okba by mohli odvádět ročně padesát ušlechtilých klisen a tisíc velbloudů. Vždyť jsou bohatí…“

„Kterépak jsou jejich nejlepší klisny?“ ptal se šerif. Jmenovali mu je a on si je zapsal. Když náčelník Beni Okba přivedl čtyři hřebce, obořil se na něho:

„Vy, Beni Okba, nezůstanete na našem území, nedáte-li mně ročně, kolik vám uložím.“

„Kolik ukládáš?“

„Padesát ušlechtilých klisen a tisíc velbloudů.“

„To nám nezpůsobí žádné obtíže,“ povídá náčelník. „Vždyť je to jedno, jsou-li klisny u nás nebo u tvé urozenosti. Ty nás chráníš a obhajuješ. Dovol, abych klisny sebral a přivedl je tobě.“

„Běž v pokoji!“

Při návratu se ptal Hazzá své družiny: „Co říkáte velkému šerifovi? Přijmete mlčky tento nový poplatek?“

„Což jsme bázliví usedlíci?“

„Rozumím vám, kamarádi. Rozejděte se po táborech. Ať se hned stěhují na sever. Všichni bojovníci ať přijedou ke mně. Budeme chránit ostatní. Žádného hlídacího psa ať ženy s sebou neberou, všechny ať uváží ke kolíkům na starších tábořištích. Štěkotem budou dávat najevo, že se naši neodstěhovali a oklamou každého, kdo se přiblíží až k nim.“

Marně čekal velký šerif na náčelníka s klisnami.

„Co je s náčelníkem Beni Okba? Ujistil mne, že požadované klisny dovede, a ještě tu není.“

Nějací potulní kupci mu přinesli zprávu, že jsou tábořiště Beni Okba prázdná. Rozkázal četě svých bojovníků:

„Zajeďte se podívat, co je na tom pravdy!“

„Našli jsme pouze psy a stopy vedoucí k severu!“

„Ihned rozhlaste válečnou výpravu! Sám vás povedu, a běda kmeni Beni Okba! Vždyť oni utíkají z dosahu naší moci. Nepustíme je. Ztratili bychom roční poplatek a mimoto pomoc, kdyby nás někdo napadl.“

Zvědové, které šerif vyslal před svým vojskem, hlásili, že nějací Beni Okba táboří v údolí porostlém bujným křovím. Noví zvědové pronikli pěšky až do údolí a přesvědčili se, že je tam pouze válečný tábor, žen a dítek nebylo, jen sem tam nějaká chystala pokrm. Ostatní se stany a stády putovaly k severu.

KDO SNÍ MASO ŠERIFOVO?

Náčelník Hazzá měl rovněž zvědy. Od nich se dozvěděl, že se velký šerif blíží, a to s velikou mocí. Svolal všechny bojovníky k ohni, vzal do ruky kousek masa, zdvihl jej a volal:

„Ó, BENI OKBA, víte, že je velký šerif velmi udatný a že má mnoho bojovníků. Chceme-li se uchránit, musíme ho zabít. Toto je maso šerifovo. Kdo je vezme a sní?“

Nikdo se nehýbal. Tu přistoupila nějaká starší žena, která náčelníka poslouchala, kývla na svého synka a volala:

„Synku, nevychovala jsem tě jako berana na prodej. Vychovala jsem tě pro den, jako je tento. Běž a vezmi maso z ruky náčelníkovy!“

Synek popošel, chopil se masa pravicí, a drže levicí ostří svého kopí, prohlásil: „Ať se stane vůle rodičů!“ Snědl maso, načež poznamenal:

„Vždyť já velkého šerifa neznám!“

„Ukážeme ti ho!“

Pět jezdců vyjelo s mladíkem naproti velkému šerifovi. Přiblížili se k nepříteli, schovali koně a vylezli opatrně na pískový kopeček, z něhož pozorovali, ležíce na břichu, okolí. Pod kopečkem byla v řečišti tůně, naplněná dešťovou vodou. Bojovníci šerifovi v ní chtěli napojit svá zvířata. V poslední řadě přijel velký šerif. Kouřil z dýmky.

„Odpusť, Fáúre, že tě přerušuji. Cožpak již tehdy kouřili?“

„Slyšel jsem, otče Antúne, od svého děda, že velký šerif kouřil z dýmky. On to jistě slyšel od svých rodičů. Naši otcové nelhali.“

„Ale vždyť tabák dovezli teprve z Ameriky.“

„Proč, otče Antúne, našeho Fáúra přerušuješ? Může mít pravdu. Číňané kouřili. Je možné, že čínští muslimové donesli semeno tabáku do Mekky a že velcí šerifové kouřili dávno, než byla Amerika objevena.“

„Odkud měl velký šerif semeno a tabák, ví pouze Alláh, ale naši otcové ho viděli, jak kouřil,“ ujišťoval Fáúr.

„Nehněvej se, bratříčku Fáúre. Músa věc vysvětlil. Věřím, že máš pravdu.“

„Jak bych ji neměl? Či snad myslíš, otče Antúne, že naši otcové lžou?“

„Špatný bych byl člověk, kdybych si myslil něco takového. Jen se mně mihlo, že by nám mohl tabák šerifův, povědět, před kolika sty lety se tvoji Beni Okba z jeho území stěhovali.“

„To jsi mně tedy nedal onu otázku, pochybuje o pravdivosti mých slov?“

„Uchraniž mne Alláh od podobné myšlenky! Odpusť mně, Fáúre, a pokračuj!“

„Opustil jsem svých šest soukmenovců, jak leželi na pískovém kopečku, a pozoroval velkého šerifa, blížícího se k tůni dešťové vody. Byli zahrabáni do písku i s hlavou, pouze oči, chráněné šátkem, z něho vyčnívaly. Bojovníci šerifovi je nezahlédli.“

»Který je šerif ?« zeptal se mladík, který snědl maso šerifovo.

»Tamhleten, co kouří, to je velký šerif. Prohlédni si ho dobře, abys ho poznal.«

»Poznám ho i za temné noci. Nyní opatrně dolů.«

Svezli se pískem na druhou stranu, připlížili se ke svým ukrytým koním a hajdy k svému náčelníku. Potěšil se Hazzá, když slyšel, že velký šerif napájí pokojně v nedaleké tůni koně.

»Překvapíme ho. Vrhneme se na něho, než se naděje, a donutíme ho k ústupu.«

Stalo se, jak si Hazzá přál. Bojovníci, napájející zvířata, se rozprchli jako poplašené koroptve. Pouze velký šerif se svou družinou, kteří ještě byli v sedle, odolávali útoku. Mladík, jenž snědl maso, pobodl svého oře a hnal se na šerifa. Zasadil mu ránu kopím, smetl ho ze sedla a dobil ho. Vtom se na něho vrhla družina šerifova a rozsekala ho šavlemi. Členové této družiny bojovali pouze šavlemi, a jmenovali se proto šavelníci. Od těch dob se říká onomu místu, kde velký šerif padl, Šavelník. Dovede-li tě, Múso, Alláh někdy tak daleko k jihu, zeptej se na Šavelníka. Každý ti jej ukáže a potvrdí ti pravdu toho, co povídám já, to jest Fáúr.“

SULTÁN KERACKÝ A JEHO NETEŘ

„Smrt šerifova zastrašila jeho bojovníky. Hleděli se zachránit útěkem. Když se zbavili nepřítele v týle, stěhovali se Beni Okba k severu a utábořili se v přímoří jihovýchodně od Akaby. Snad znáš, Múso, tuto osadu.“

„Dosud jsem tam nebyl, dá však Alláh, že ji navštívím. Je to přístav na severním konci Rudého moře. Za starých časů se mu říkalo Elath.“

„V těch dobách náležela Akaba s přímořím sultánu kerackému. Proti jednomu povstal nějaký jeho příbuzný a vypudil ho. Vypuzený hledal se svou neteří útulek u Dáúda, vrchního náčelníka Beni Okba. Postavil svůj stan vedle jeho stanu a tábořil s ním jako soused.

Po delší dobu nepršelo. Beni Okba, kteří tam žili, trpěli hladem. Vypravili vrchního náčelníka Dáúda s jeho příbuzným náčelníkem Másúdem do Gazy, aby tam nakoupili obilí. Neteř králova vzkázala Dáúdovi:

»Vezmi mne s sebou do Gazy. Odtud se dostanu do Egypta a pokusím se, abych sehnala pomoc pro svého strýčka.«

„Pravdu díš, Fáúre. Neteř vypuzeného krále jednala zcela správně. Měl v Egyptě mocné příbuzné, jenže ti nebyli svorni. Toho použili jejich tělesní strážcové, říkalo se jim mamlúci, a zmocnili se vlády. Není pochyby, že rádi vyhověli neteři. Vždyť se jim naskýtala příležitost, aby rozšířili svou moc až do území kerackého.“

„Dáúd neteři odpověděl: »Tvé přání leží na mé hlavě a před mým okem.«

»Zahrajeme si v šachy,« vyzval Másúd Dáúda.

Princezna jela s ním. Její nosítka nesl silný velbloud. Ubírali se propadlinou Arabou a zastavili se u pramene Hosobu.

»Proč bychom si nezahráli?« Vytáhl hru z tlumoku a dali se do ní. Družina princeznina je dohonila. V jejím čele kráčel velbloud s nosítky. Sluha jej přiměl, aby poklekl. Princezna spala. Rychlým pohybem klekajícího velblouda se probudila a poodhrnula záclonu, aby viděla, co se stalo. Tu zahlédl Másúd její spanilý obličej. Se slovy »Přisám Alláh, že bude má!« odhodil šachy a skočil k nosítkům. Dáúd se zastal své chráněnky. Rozpoutal se boj, při němž bylo zabito čtyřicet ušlechtilých klisen plemene kbejše a mnoho jezdců. Másúd a několik jeho druhů si zachránili život rychlým útěkem.

Princezna hledala pomoc pro svého strýce nejen v Egyptě, nýbrž i v okolí Gazy. Mezi bojovníky, kteří se k ní přidali, vynikal náčelník čeledi Uhédat. S jeho podporou se vypuzený sultán vrátil do Keraku, jenže zakrátko zemřel. Náčelník čeledi Uhédat se oženil s princeznou a stal se pánem Keraku a všech krajů mezi Gazou a Mrtvým mořem.“

BENI OKBA OPANUJÍ KERACKO

Jeden z potomků náčelníka Uhédatů se jmenoval Emejáš. Táboříval velice rád v pohoří Šera, kde se bavil lovem. Jeho poddaní se proti němu bouřili, a toho použili naši Beni Okba.

„Proč bychom se neusadili v pohoří Šera? Je tam plno osad. Jejich obyvatelé by pracovali pro nás. Proč bychom trpěli hladem? Proč bychom posílali pro potraviny a obilí až do Gazy? Vzhůru do boje proti Emejášovi!“

Beni Okba se stěhovali se všemi stany a stády k hranicím království Emejášova, do něhož podnikali nájezdy. Na jednom takovém nájezdu chtěli přepadnout tábor Emejášův. Jejich zvědové se vrátili se zprávou:

„Emejáš je již poplašen!“

„Vítr k nám donášel řehot jeho koně jako rachot hromu. Emejáše samého jsme neviděli, ale slyšeli jsme jeho hlas. Nic si nezadá s řehotem nejsilnějšího hřebce. Jistě nás napadne.“

„Co si počneme?“ radili se nájezdníci Beni Okba.

„Vrhněme se na něho,“ vybízeli jedni. „Tento nájezd není příznivý, vraťme se,“ soudili druzí.

„Ustoupíme k napajedlům Džafár. Ráno si o věci promluvíme,“ rozhodl velitel.

Nazítří ráno se nájezdníci shromáždili u ohně velitelova.

„Kavárníku, naplň číšku,“ kázal velitel. Stalo se. Velitel vzal číšku do pravice a volal:

„Slyšte, Beni Okba! Podnikli jsme nájezd proti Emejášovi. Pošpinili bychom svou tvář, kdybychom se vrátili, nenapadnuvše ho. Vysmívali by se nám: »Vyjeli proti Emejášovi, a když se k němu přiblížili, dostali strach a vrátili se s holýma rukama. Jak jinak? Vždyť Emejáš je silný a pochází z Uhédatů, pokrevních příbuzných apoštola božího.«

Chcete, aby se takhle o nás mluvilo? Chcete, aby bílá naše tvář byla pošpiněna?“

„To nechceme, to nechceme.“

„Hle, v této číšce není káva, nýbrž krev Emejášova. Kdo chce vypít jeho krev?“

Nikdo nesáhl po číšce. Velitel opakoval svá slova. Nikdo se nehlásil. Velitel promluvil potřetí:

„Hle, v této číšce není káva, nýbrž krev Emejášova. Kdo ji vypije, dostane mou dceru za manželku.“ Tu vyskočil mladík, který měl jeho dcerku rád, vzal číšku a s nadšením proslovil:

„Já piji krev Emejášovu!“ Vypil kávu a číšku rozbil.

Všichni se vyšvihli na svá zvířata. Velitel je rozdělil na tři skupiny: jezdce na koních, kteří měli podniknout útok, jezdce na velbloudech, kteří měli prchat s ukořistěnými stády, a zálohu, která měla napadnout pronásledujícího nepřítele.

Emejáš zvěděl od stráží, že nájezdníci ustoupili. Jistotou ukolébán, nedal je pronásledovat. Zle se mu to vyplatilo. Byl útokem Beni Okba překvapen a jejich jízda ukořistila zakrátko velká stáda velbloudů, koní, koz a ovcí. Několik jezdců přihnalo kořist ke skupině na velbloudech, která s ní hned prchala. Jezdci na koních se vrátili, aby odrazili útok vzpamatovavších se bojovníků Emejášových. Ti se vrhali do boje jednotlivě podle toho, jak rychle se aby se vystěhoval se svými lidmi a usídlil se ve městě.“

„Vím o tom, Fáúre. Čeleď Dáúdije mu poskytla útulek a ochranu.“

„Sám, otče Antúne, dosvědčuješ pravdu mých slov.“

„Dosvědčuji a dosvědčovat budu, jen se již na mne nehněvej!“

„Příbuzenstvo zabitého odmítlo peněžitou náhradu. Chtělo krev viníkovu. Mstitel se nějak vplížil do Keraku a dostal se do ulice, ve které bydlili Dáúdijové. Někdo ho poznal a zvolal na poplach.

»Ó, Dáúdijové, chraňte své chráněnce! Mstitel po nich slídí!«

Vrhli se na něho:

»Živ odtud neodejdeš. Což nevíš, že bychom pošpinili svou čest, kdybychom dovolili, abys prolil krev některého z těch, kdož u nás našli tábořiště? Zabijeme tě.«

»Přijmeš výkupné? Mluv, chceš-li zachránit svůj krk.«

»Přijmu výkupné, jen když se urovná tento spor a můj mrtvý se uklidní v hrobě.« Výkupné bylo zaplaceno, spor, urovnán, ale viník se do Hebronu nevrátil. Zůstal i se svým příbuzenstvem Medžálje v Keraku. Vzal si za manželku děvče svých ochránců a živil se, jak se živili oni. Tak se dostali Medžáljové do Keraku. Je to pravda, otče Antúne?“

„Pravda pravdoucí.“

HAMÁJDOVÉ A VELKÝ NÁČELNÍK KERACKÝ PROTI KNÍŽETI

„V okolí Keraku tehdy tábořili Beni Hamíde nebo, jak se jim také říká, Hamájdové.“

„Nemáte nám říkat Hamájdové. Je to urážka, jako kdybychom byli ledajací chudáci. My sami si říkáme Beni Hamíde, Synové Hamídovi, nejsme žádní Hamájdové.“

„Říkejte si, jak sami chcete, ale nás nechte, abychom vám říkali, jak chceme my. Jisto je, že jste vy, Hamájdové, již tehdy poslouchali Eben Kejsúmy.“

„Nejen my, všechny domácí kmeny ho poslouchaly. Vždyť byl silnější.“

„Stalo se, že nějaký náčelník z rodu Eben Kejsúma odepřel dary svému knížeti a přepadal karavany, které se k němu ubíraly nebo se do něho vracely. Hleděl se stát nezávislým. Tehdejší kníže Sejf povídá:

»Podívám se s několika jezdci do okolí Keraku, abych viděl, co náš příbuzný Eben Kejsúma dělá. Osedlejte, družino, koně!« Sotva zajel kníže Sejf se svými kus za Džouf, dohonil ho jeho syn Mundir. Měl pod sebou tříletého hřebce.

»Tatíčku, vezmi mne s sebou! Tatíčku, vezmi mne s sebou!«

»Vrať se, synku, se mnou nepojedeš. Povídám ti, vrať se!« Mundir se vrátil, ale jenom naoko. Plížil se dolinami za otcem. Teprve když se setmělo, přišel mu na oči a škemral:

»Tatíčku, vezmi mne s sebou!«

»Snad je to řízení Alláhovo, synku, abys jel se mnou!«

V Keraku sestoupil kníže pohostinu u křesťanů. Eben Kejsúma tábořil pod stany hodný kus cesty k jihu. Zvěděl o návštěvě knížete, radil se s náčelníky Hamájdů:

»Co si počneme? Jak se dovídám, prohlásili křesťané keračtí a někteří kmenové tábořící na severu, že zůstanou věrni knížeti. Co učiníte vy, Hamájdové? Půjdete se mnou, nebo proti mně?«

»S tebou, Eben Kejsúme, s tebou půjdeme; vždyť jsi jako náš.«

»Půjdete-li se mnou, zaskočíme knížete za návratu. Přichystejte se.«

»Čekat na nás nebudeš. Jsme hotovi.«

Třetího dne pravil kníže: »Hostiteli, rád bych povečeřel časně. Koním založte ihned!«

Eben Kejsúma měl v knížecí družině donašeče. Ten uslyšel jeho slova, vsedl na koně a spěchal k svému pánovi.

»Kníže se vydá na cestu ještě dnes večer.«

Kníže neodjel večer, nýbrž za ranních červánků. Krátce po východu slunce se na něho vrhl Eben Kejsúma se svými stoupenci Hamájdy. Bylo jich hromada, kdežto s knížetem jela pouze hrstka. Nevzal celou svou stráž s sebou. Vida, že se neubrání, vybízel své druhy:

»Utíkejte, utíkejte!«

KNÍŽE VĚŠTEC

„Čilý synek Mundir se trochu opozdil a jeho mladý hřebec nestačil ostatním. Dohonil ho Sálem, syn Slímana Uábsiho z vás, Hamájdů.“

„Známe ho, známe ho.“

„Sálem měl pod sebou klisnu, dodnes se o ní vykládá.“

„Byl to nejrychlejší kůň, jakého jsme my, Beni Hamájde, kdy měli.“

„Mundir se nezalekl. Otočil hřebce, zamířil na Sálema kopím a se slovy: »Já jsem jezdec spravedlivého, já jsem Mundir,« bodl Sálema, shodil ho ze sedla, vhoupl se na jeho místo a hnal se za svými. Prchali ke stanům svých přátel a zachránili se.

Sálem nebyl mrtev, byl pouze poraněn. Jeho druhové ho dovezli do stanu jeho otce Slímana Uábsiho.“

„Pravdu díš, Slíman byl široko daleko ctěn jako věštec. Alláhův anděl mu podával zprávy o věcech, které byly ostatním tajné. Tato milost Alláhova se v rodu Uábsiho dotud uchovala. Jen pokračuj.“

„Slíman se ptal svého syna: »Kdo tě poranil?«

»Chlapec, jehož jsem ani tuze nedbal.«

»Co volal, když ti zasadil ránu?«

»Já jsem jezdec Spravedlivého, já jsem Mundir.«

»Ach, to byl Mundir, mladší synek knížete. Neponecháme mu svou klisnu. Zajedu pro ni.«

Sedl si na jízdní velbloudici a spěchal ke knížeti. Před stanem, ve kterém kníže seděl, přiměl své zvíře, aby pokleklo. Kníže znal Slímana, věděl, že může prospět, ale také uškodit. Bál se, aby od něho nebyl proklet.

»Vítám tě, Slímane, vítám tě. Co tě k nám přivedlo? Co bys od nás rád?«

»Však víš.«

»Vím, že jsi můj nepřítel a že jsi přijel pro svou klisnu. Byla mezi předními, kdož nás přepadli.«

»Vol: Buď mou klisnu, nebo svého synka!«

»Ale, ale, nehněvej se, pane můj! Dávám se pod tvou ochranu a dávám se pod ochranu tvých předků, po nichž jsi zdědil milost, jakou chováš.«

Kníže se bál kletby Slímanovy. Vždyť mohl zničit jeho syna, jak hrozil, proto mu vrátil klisnu.

USEDLÍCI Z KERAKU VYPUZENI

Náčelníci Hamájdů poštívali u Eben Kejsúmy na obyvatele Keraku.

„Daruješ jim, jak se k tobě zachovali? Knížete se přidrželi, tebe zradili. My na tvém místě bychom je v Keraku nenechali.“

Rozhorlil se Eben Kejsúma a prohlásil: „Vypravíme se do Keraku a vyženeme odtud všechny usedlíky.“

Stalo se, jak pohrozil. Usedlíci se vystěhovali do okolí Hebronu. S nimi byl též rod Medžálje, jehož náčelníkem byl toho času Chalíl. Široko daleko byl znám pro svou rozvahu a štědrost. Měl velice sličnou dceru. Mladý kníže Hebronský ji uviděl a vzkázal Chalílovi:

„Moji předkové a tvoji předkové byli bratři. Proč bychom příbuzenstvo neosvěžili? Duše má přilnula k duši tvé dcery, a jak se právem domnívám, její duše lpí na mé. Neodděluj duši od duše. Dej mi svou dceru za manželku.“

„Zavolejte sem mou dceru: Slyš, dcero! Tito posli přišli od knížete Hebronského. Rádi by tě k němu odvedli. Lne-li tvá duše k duši jeho, běž s nimi.“

„Půjdu, tatíčku.“

Kníže Hebronský se oženil s dcerou Chalílovou a prohlásil svého tchána za vykonavatele své vůle. Poněvadž byl ochráncem vystěhovalců kerackých, měl Chalíl mezi jejich náčelníky prvé místo. Mimoto byl i vrchním velitelem hebronského vojska.

Hamájdové zpyšněli. Usedlíci keračtí byli jejich největšími odpůrci. Po jejich vypuzení se stali Hamájdové pány, neboť byli mnohem četnější než soukmenovci Eben Kejsúmovi. Často se mu vzepřeli.

Jednou se Eben Kejsúma odebral do území Tafíle, aby vybíral poplatky. Vpravdě se chtěl domluvit s tamními náčelníky, jak by si od Hamájdů pomohl. Dozor na věci keracké svěřil svému přednímu otroku.

„Povídám ti, z mého stanu neodcházej! Všeho, co se děje v něm a v jeho okolí, si bedlivě všímej! Znáš nebezpečí, jaké nám hrozí!“

HAMÁJDOVÉ PROTI VELKÉMU NÁČELNÍKOVI

Náčelníci Hamájdů přišli k Eben Kejsúmovi na návštěvu. Dělali, jako by nevěděli o jeho odjezdu, zatím se chtěli mít za jeho nepřítomnosti dobře. Otrok dával pro ně zabíjet zvíře za zvířetem, ženy jim připravovaly hostiny a náčelníci si nic neodpírali. Jednou po půlnoci vlezl jeden z nich do oddílu pro ženy a plížil se k mladistvé manželce Eben Kejsúmově.

„Dnes mně není dobře,“ vymlouvala se lstivě, „ale neodcházej! Můj muž má všeho dost, zle ti u nás nebude!“

Náčelník, jmenoval se jako já, uvěřil a se slovy: „Tak tedy počkám“ odešel. Manželka nelenila, vstala, kývla na otroka a pravila mu: „Ještě téže noci zajeď pro svého pána! Zeptá-li se tě, proč jsi stan opustil, řekni mu, že jsem to poručila, abys mu vyřídil:

„Ledajaký hřebec obtěžuje ušlechtilou klisnu.“

„Toto bys neměl vykládat, Fáúre. Proč odhaluješ špínu našeho náčelníka?“

„Nesmím ani přidat, ani zamlčet. Slyšeli jste, vy Hamájdové, jak mne otec Antún podezříval z nepravdy?“

Eben Kejsúm se již vracel z Tafíle. Otrok se s ním potkal před východem slunce. Vyslechnuv vzkaz své manželky, velel: „Na koně a cvalem domů!“ Náčelníky Hamájdů již nezastal. Přece jen zpozorovali otrokův odjezd a od Fáúra zvěděli, co udělal:

„Kéž Alláh pošpiní tvůj obličej, Fáúre! To jsi nám pěkně nadrobil.“

„Přisám Alláh, že pomstím pohanu způsobenou mému stanu,“ horlil Eben Kejsúma.

„Pomsti, náčelníku, pomsti, ale neukvapuj se,“ napomínal otrok.

„Nezapomínej, že jsi sám se svými soukmenovci Beni Amr slabý. Popudil jsi proti sobě knížete. Zamíchá-li se do boje, podlehneš.“

„Vychovals mne, byls mým poručníkem a mým nejlepším rádcem. Co myslíš, že bych měl učinit?“

„Vyprav hned posly s bohatými dary ke knížeti. Vzkaž mu: »Jsem ještě mladý, nerozvážný. Čeho jsem se dopustil, učinil jsem z hlouposti. Odpusť mně a věz, že ti zachovám věrnost a poslušnost.«“

„Neměl bych knížeti povědět o zamýšleném boji s Hamájdy?“

„Proč bys svůj vzkaz zeslaboval? Kníže by se mohl domnívat, že tě k němu ponoukal strach. Zůstane-li kníže v Džoufu, vyrovnáš se s Hamájdy. Jak sám pravíš, získal jsi spojence z jihu. Na severu je máš rovněž.“

Kníže byl rád, že se Eben Kejsúma vrátil na cestu poslušnosti. Odpustil mu a zůstal v Džoufu.

BENI AMR VYPUDILI HAMÁJDY

Hamájdové tušili, co je čeká, proto se ohlíželi po spojencích, jenže nikdo neměl chuť se jich zastat. Zpráva o pokusu náčelníka Fáúra se roznášela a každý počestný muž ho odsuzoval. Eben Kejsúma si hleděl na radu starého otroka zajistit pomoc svého soukmenovce Eben Tbejta. Sám se k němu vypravil s velkou družinou. Jeli na koních. Každá klisna byla zahalena kusem černé stanové látky. Jak se přiblížili na dohled, volali:

„Co je to za jezdce? Jejich klisny jsou zahaleny stanovou látkou. To byli jejich majetníci potupeni. Jsou slabí a hledají pomoc.“

Eben Tbejt se dívá a dívá: „Ale vždyť je to náš příbuzný Eben Kejsúma. Ten k nám nejede za nějakou hloupostí. To je jistě veliká věc, která ho přiměla, aby nás vyhledal. Hned se rozjeďte po táborech a svolejte všechny náčelníky.“

Eben Kejsúma pověděl, co se stalo.

Pochopili. Ze všech stran se valili na koních a na velbloudech. Eben Tbejt je vedl. Utábořili se u pramene Ledžůnu. Hamájdové je očekávali u Šíhánu. Byli dobře připraveni. Jak jsme od svých otců slyšeli, vypravili svá stáda se ženami a dětmi přes potok Módžeb na sever. Pouze bojovníci zřídili válečný tábor tamhle pod Šíhánem. Tolik odvahy v nich bylo, že mladší napadali stáda vaší čeledi.

„Napadli, ale vrátili se bez zubů. Naši jim je vyrazili.“

„Jak by se byli udrželi? Eben Kejsúma je tlačil od jihu. Eben Tbejt od východu. Hleděl jim zamezit ústup k Šíhánu, ale nezamezil. Naši mladíci se prosekali ke svým.“

„Jenže se jich nevrátila ani polovina.“

„Přece se vrátili. Vaši spojení bojovníci se vrhli na naše, naléhali na ně po několik dní, unavili se, v útocích ustali a naši se uchýlili horami na sever, až se dostali k Jordánu. Tam se dali pod ochranu náčelníka kmene Sardije.“

„Pověděli jste nám, vy, Beni Hamíde, co se stalo s vašimi. Nechte nyní Fáúra, aby vyprávěl o svých a o vypuzených obyvatelích kerackých.“

USEDLÍCI SE VRÁTÍ DO KERAKU

„Keračtí se potěšili zprávou, že jejich zapřísáhlí nepřátelé Hamájdové byli zahnáni. Vypravili dvacet mužů s bohatými dary k náčelníkovi Eben Tbejtovi a věřili, že bude rozumnější než Eben Kejsúma.

Poslové vystěhovalců kerackých jeli podél jižního břehu Mrtvého moře k osadě Chanzíre; tam se dozvěděli, že Eben Tbejt táboří u Kutráni na Poutnické cestě. Vyhýbajíce se lidem Eben Kejsúmovým spěchali k němu. Odevzdali mu dary a prosili:

»Ó, Beni Okba, smilujte se nad námi a zahojte naše rány! Vypudili nás z našeho města. Dlíme jako cizinci v cizím území. Naše děti naříkají, naše ženy nás prosí, abychom se vrátili domů. Náš kraj nás přitahuje.«

»Poshovte, poradím se se svými soukmenovci,« odpověděl jim Eben Tbejt. Radil se s ostatními náčelníky a vyzval keracké posly, aby si ráno vzali všechny mezky a osly, které ukořistili Hamájdům, a dovezli na nich své rodiny a zásoby do Keraku.

Po odchodu Kerackých sebral Eben Tbejt všechny bojovníky a jel s nimi na osadu Chanzíre k jižnímu konci Mrtvého moře. Tam je postavil v úkrytu a pouze s pěti jezdci vyhledal stan Eben Kejsúmův, zřízený nedaleko polí Mezra při poloostrově Lisánu. Bylo to na začátku deštivého období.

Eben Kejsúma přijal svého příbuzného přátelsky. Dobře se poměli, klidně se vyspali a ráno pokuřovali a dívali se po okolí. Na jihu zahlédli nějakou karavanu.

»Co je to tam za lidi?« ptal se Eben Kejsúma.

Pastýř, vracející se od jihu, oznámil: »Jsou to Keračtí. Stěhují se domů.«

»Na kůň, otroci! Zeptejte se jich, jakým právem se vracejí!«

Eben Tbejt se přimlouval: »Ale vždyť jsou to chudobní sedláci. Nikdy ti nebyli na škodu, vždy jenom na prospěch.«

»Bez mého souhlasu do Keraku nevstoupí. Kdo je v Keraku pánem, Eben Kejsúma, nebo Eben Tbejt?«

»Neukvapuj se, bratře! Jsou pod mou ochranou. Což nevidíš, jak se kopí a brnění mých lidí blyští za nimi a okolo nich? Chceš, aby kvůli těmto usedlíkům tekla krev? Chceš, aby se Hamájdové vrátili a aby se kníže rozpomenul na to, co jsi mu vyvedl?«

Eben Kejsúma zaskřípěl zuby a mlčel. Keračtí dleli po tři léta ve vyhnanství v Hebronsku. Po tři léta ležely úhorem role, které obdělávali. Nebyl to jejich majetek. Měli půdu pronajatou od Eben Kejsúmy a od Hamájdů. Co si vzali z Hebronska, snědli cestou. V Keraku zásoby nenašli. Eben Tbejt jim pomáhal:

»Pošlete své velbloudy a mezky nebo, nemáte-li svých, vezměte si mé a dovezte si živobytí z území, které sám spravuji.«

HAMÁJDOVÉ SI HLEDÍ VYNUTIT NÁVRAT

Zpráva o Kerackých dodala odvahy Hamájdům. „Vrátili se oni, proč bychom se domů nedostali i my? Mezi Eben Kejsúmou a Eben Tbejtem je roztržka. Potřebujeme silný klín. Vnikne-li mezi ně, uvolní nám cestu. Jak sladká by byla pomsta na Eben Kejsúmovi.

Jejich touha rostla, když se dozvěděli, že Eben Tbejt se svými bojovníky z Keraku odtáhl. Naléhali na svého ochránce, náčelníka kmene Sardije, aby jim dopomohl k návratu do ztraceného území. Dlouho se vzpíral. Bál se, aby Beni Okba nevypudili i jeho. Po dlouhých prosbách si dal říci a vytáhl v čele tisíce bojovníků. Položil se táborem u Ledžúnu. Za ním putovaly ženy a dítky Hamájdů se stády. Chránili je jejich bojovníci, kteří tvořili zadní čety. Na odpor se jim postavil pouze Eben Kejsúma se svou čeledí Amr, jakož i bojovníky kerackými. Keračtí zřídili válečný tábor nedaleko Ledžúnu. Jejich stáda se pásla jižně od nich u stanů jejich žen a dítek. Hamájdové se svými ochránci se vrhli na Beni Amr a hnali je před sebou k jihu. Ženy viděly zdaleka ústup svých mužů, spěchaly pro velbloudy a mezky, strhovaly stany a nakládaly je i s nářadím, jen aby něco zachránily. Nezbylo jim času.

Rozzuření Hamájdové a Sardijové se dostali do tábora a jásali, jakou kořist že odvlekou. Vbíhali do jednotlivých stanů a nedbajíce odporu žen, rvali jim z rukou koberce, ba strhávali s nich šperky. Nějaký muž zahlédl, jak sardijský bojovník bije jeho ženu, poněvadž nechtěla pustit koberec. Pobouřen zvolal na poplach; jeho příbuzní bojovníci se na chvíli zastavili, přiskočili k němu, ženy se chopily tyčí, tloukly kořistitele a hle: Alláh odvrátil od našich záhubu a pronásledovatele proměnil v pronásledované.

Rozzuřený muž zabil bojovníka, bijícího jeho manželku, a odrazil i několik jeho druhů; jeho příkladu následovali jiní a za chvilku Keračtí a naši Beni Amr spojené bojovníky Hamájdů a Sardijů hnali až k Ledžúnu.“

„Však se naši Hamájdové nedali strhnout Sardiji k útěku. Postavili se vám na odpor.“

„Pokusili se o odpor, aby uchránili svůj válečný tábor, jenže neodolali nárazu našich.“

„Prchali. Naši Hamájdové za nimi. Prosili je, aby se zastavili aspoň u zámku Bšejr, kde se pásla naše stáda, ale Sardijové utíkali. Byli to pěkní spojenci a ochránci. Kéž Alláh pošpiní jejich tváře.“

„Beni Amr a Keračtí si vzali vše, co našli ve válečném táboru u Ledžúnu, a mnohá stáda Hamájdů se dostala rovněž do našich rukou. Beni Amr, spojeni s Kerackými, opanovali zakrátko celé území. Nikdo se proti nim nepostavil. Eben Kejsúma pobýval v okolí Keraku, kdežto na jihu měl svého správce. Býval jím obyčejně některý jeho příbuzný.“

ZPUPNOST VELKÉHO NÁČELNÍKA KERACKÉHO

Jeden náčelník z rodu Eben Kejsúma ustanovil v jižní polovici svého území správce, svého nevlastního bratra. Jmenoval se Saláme. Byl rozumný, ujímal se poddaných a napomínal náčelníka, aby si s nimi nezahrával.

„Alláh mně dal sílu a moc. Proč bych jí nepoužil? Má ruka je dlouhá, má šavle je ostrá. Ať se přede mnou hrbí! Kdo se nepokoří, ohne se násilím.“

„Tvoji předkové hodně zpyšněli, Fáúre!“

„Zpyšněli, budiž Alláhovi žalováno. Poslal nám vánek štěstí, my jsme nešli s ním, nýbrž proti němu. Pýcha nás oslepila.“

„Eben Kejsúma jako všichni náčelníci tohoto území táboříval za deštivého období velice rád u Mrtvého moře. Stany svého příbuzenstva a své družiny zřizoval u polí Mezra. Již jsem se o nich jednou zmínil. Znáš je, Múso?“

„Znám. Navštívil jsem je s otcem Antúnem. Jsou nesmírně úrodná.“

„Jak by nebyla! Vždyť dávají až pět úrod za jediný rok! Eben Kejsúma měl všeho dost. Zásobovali ho nejen sedláci od pobřeží Mrtvého moře a z náhorních rovin našich, nýbrž i jeho obchodníci, kteří územím procházeli nebo v něm kupovali a prodávali. Byli zvyklí platit clo a prodávat. Byli zvyklí platit, co ustanoveno dávným zvykem. Eben Kejsúma clo zvyšoval a zvětšoval poplatky, jaké odváděli usedlíci a kočovníci. Reptali proti němu a chystali se ke vzpouře. Saláme, jenž spravoval jižní polovici jeho území, ho navštívil u Mrtvého moře, aby mu pověděl o hrozícím nebezpečí a poprosil ho, aby se přece jen mírnil. Eben Kejsúma vyslechl, co mu nevlastní bratr pověděl, a bez odpovědi se natáhl na lůžko a spal. Ráno si dal přichystat snídani: podpopelený chléb s mlékem. Snídával sám a bylo velkým vyznamenáním, když někoho pozval. Dosud zval vždy bratra, byl-li přítomen. Toto dne ho nepobídl. Saláme se dlouho díval, jak láme chléb a zapíjí mlékem.

„Nepozveš mne, abych pojedl s tebou?“

„Chléb a mléko není na pobřeží pro každého,“ dostal odpověď.

„Pekou pro tebe beránka. Pochutnej si na něm.“

Saláme se pečeně nedotkl. Vsedl na svého oře a ujel do svého správního kraje. Jak tam dorazil, vypravil k Eben Tbejtovi důvěrníka se vzkazem:

„Chceš-li něco podniknout proti mému bratru, nebudu ti ani pomáhat, ani překážet.“

„To zradil bratra.“

„Nezradil ho, Múso. Šlo mu o nás, Beni Amr. Bál se, aby se poddaní proti nám nevzbouřili a nevypudili nás. Že ke vzpouře dojde, nebude-li jeho bratr zahuben, věděl. Usuzoval: Eben Tbejt ho odstraní, poddané kmeny upokojí a my, Beni Amr, jim budeme i nadále poroučet. Nedočkal se výsledku boje, k němuž dal podnět. Umřel zanedlouho a byl pochován jižně od Keraku. Jeho hrob je znám dodnes.“

VELKÝ NÁČELNÍK POKOŘEN

Eben Tbejt porozuměl vzkazu Salámovu. I k němu došly zprávy o chystané vzpouře proti Beni Amr. Řekl si: „Zachráním ono velké území svým soukmenovcům a zbavím je Eben Kejsúmy. Jenže, jak získám souhlas svých náčelníků? Přece jen se chystám k občanské válce. Našich poddaných je mnoho. Nepodnítí je občanská válka proti nám? Abych si pomohl nějakou lstí.“ Přemýšlel a konečně zavolal předního otroka a povídá:

„Zajeď k Eben Kejsúmovi a řekni mu: »Můj hospodář tě prosí, aby směl za zimy tábořit při jižním pobřeží Mrtvého moře. Na jaře odtáhne a tvé území zůstane tvým územím.«“

„Zažene mne,“ poznamenal otrok.

„Vím to, ale běda ti, kdybys o tom hlesl! Až se vrátíš, oznamuj: Eben Kejsúma povolil, abychom přezimovali v přímoří.“

Otrok spěchal k Eben Kejsúmovi.

„Jistě ode mne něco chceš. Pověz, co je to,“ přivítal ho Eben Kejsúma.

„Můj hospodář tě prosí, aby směl přezimovat v přímoří. Na jaře odtud odtáhne a tvé území zůstane tvým.“

„Odpočiň si a ráno ať tě zde nevidím. Svému hospodáři řekni, že mu vezmu vše, jak se tady ukáže.“

Otrok po návratu hlásal ve stanu a v táboře:

„Eben Kejsúma povolil, abyste přezimovali u Mrtvého moře.“ Ihned naložili stany a všechny zásoby, vsedli na koně a na velbloudy a stěhovali se k jižnímu konci Mrtvého moře. Eben Tbejt věděl, co mu hrozí, i chystal se k boji. Pozval k sobě nejlepší bojovníky a řekl jim: „Podnikneme nájezd po vůli Milostivého.“

„Lehký či těžký?“

„Přisám Alláh, že těžký.“

„To abychom přichystali své drátěné košile.“

„Přichystejte.“

Jakmile se přiblížili k pozemkům Mezra, na nichž Eben Kejsúma tábořil, dal zastavit a hlásil bojovníkům:

„Eben Kejsúma napadne vaše stáda, Beni Okba, neboť není pravda, že dovolil, abychom tady přezimovali. Oblečte si drátěné košile, vezměte zbraně a ty, dceruško má, si sedni do těchto ozdobných nosítek. Povedeš nás k vítězství nebo k smrti.“

Na nejbližším tábořišti rozvázali kožené měchy, ve kterých měli schovány drátěné košile a přílby. Byly obloženy suchou zelinou. Je to bylina měkká, vydávající pronikavou vůni. Svou ohebností chránila kůži od tření a svou vůní zapuzovala moly. Bojovníci si vzali drátěné košile a přílby, ale zahalili je plášti a šátky. Dcerka Eben Tbejtova se posadila do ozdobných nosítek. Její kamarádky ji doprovázely v jiných nosítkách nebo na velbloudech.

„Kdy vyjedeme?“ ptali se bojovníci náčelníka.

„Jakmile nastane chvíle, připravená od Alláha. Jen mějte strpení. Vy, obrněnci, obklopíte naši vůdkyni, mou dcerku, a její družinu.“

Stan Eben Kejsúmův byl zřízen na kopečku. Východní vítr k němu donášel pronikavý zápach. Jeho dcerka vyšla před stan, sála tento zápach do nozder a zvolala:

„Tatíčku, jistě jsou to bojovníci Eben Tbejtovi. Jen oni uchovávají brnění obložená voničkou. Vůně zeliny jakož i vůně jejich těl zapadá do mého nosu.“

„Vzhůru do sedel!“ velel Eben Kejsúma a cválal se svou stráží na východ. Bezmála všichni kouřili z dlouhých dýmek. Jak zahlédli nepřítele, odhodili dýmky pod strom, obrostlý suchou trávou. Doutnající tabák zapálil trávu, od ní chytil strom, východní vítr rozdmýchával oheň, kmen ohořel, zlomil se, koruna spadla a shořela. Dodnes tam stojí opálený kmen. „Což ti jej tvůj vůdce neukázal?“

„Měli jsme za vůdce muže, který se v podrobnostech nevyznal. Sedláci z Mezera nás vlídně nepřivítali, proto jsme se od nich nic nedozvěděli.“

„Došlo k urputnému boji. Eben Kejsúma byl nerozvážný a ukrutný, ale statečný. Tři klisny pod ním padly, dřív než zahynul sám. Nějaký mladík ho probodl. Jeho druhové prchli, jeho příbuzenstvo táboří dnes při Jordánu.“

„To tedy rod Eben Kejsúmův v Keraku nezůstal?“

„Nezůstal a zůstat nemohl. Eben Tbejt a rozhněvaní poddaní by byli jeho členy utloukli. U Jordánu bydlí jako sousedé kmene Sardije. Až tam zavítáš, přeptej se na ně. Povědí ti snad více, než vím sám.“

BÝVALÍ PÁNOVÉ KERAČTÍ VYPUZENI

„Eben Tbejt v Keraku nepobyl. Ustanovil svého správce a vrátil se ke svým pod Damašek. Mohli jsme znovu opanovat všechny zdejší usedlíky, avšak správce Eben Tbejtův nám překážel. Kdo z nás, Beni Amr, se pokusil, aby naše poddané poslušnosti naučil, byl správcem pronásledován jako podezřelý. Hleděl nás zeslabit, aby svou moc posílil. Nadál se, že se stane naším pánem, s námi že ovládne celé území keracké a od Eben Tbejta že se odtrhne.

Keračtí byli rádi, že jsme se my, rozličné čeledi Beni Okba, mezi sebou svářili. Věděli, že nás občanská válka zeslabuje. Toužili sami po větší moci a po vlastních pozemcích. Vyjednávali tajně se zapuzenými Hamájdy a pozvali je, aby se vrátili, že si budou vzájemně pomáhat. Hamájdové dlouho nelenili. Dali se na pochod, a Keračtí jim vytáhli vstříc. Vedl je udatný náčelník Chalíl z rodu Medžálje. Do velké bitvy – přitom však napadal tábory našich Beni Amr a zajímal naše stáda, kde jen mohl. Hamájdové následovali jeho příkladu. Náš měsíc zapadal, jejich vycházel.

Júsuf, jeden ze zástupců Chalílových, naši záhubu dokončil. Za jeho vlády se naši Beni Amr, tábořící na jihu, škorpili. Júsuf toho využil. Spojiv se s Huétáty na jihu a Hamájdy na severu, tísnil nás z obou stran a vytlačoval nás do kamenitého a neúrodného území východního. Naši se bránili, ale kde se mohli ubránit přesile!

Huétáté vypudili moje soukmenovce z jihu úplně, Hamájdům a Júsufovi se to nepodařilo. Přece se nás částka udržela.“

„A což Eben Tbejt, nepomohl vám? Vždyť jste byli jemu poplatní.“

„Za bojů s Júsufem jsme již poplatní nebyli. Měl tehdy sám plno práce, aby se ubránil svým vlastním poddaným.“

„Kde zůstal kníže Beni Okba?“

„Vytlačili a zahubili ho Rualoyé. Naši předkové nemohli očekávat pomoc, leda od Alláha a od sebe. Alláha rozhněvali zpupností, sebe zeslabili občanskými válkami. Tušili záhubu, hleděli zachránit životy a stáda. Ustupovali na sever a zastavili se u Jordánu.“

VZRŮST MOCI MEDŽÁLJÚ

„V propadlině jordánské naši Beni Amr zůstat nemohli. Nebyli zvyklí tamnímu horku. Pobývali sice za deštivého období u Mrtvého moře, na jaře však odcházeli se stády na tyto náhorní roviny. Při Jordánu by byli za suchého období všichni zahynuli.

Popásali svá stáda mezi Jeruzalémem a Mrtvým mořem. Je to pustý kraj. Bídou donuceni vypravovali posla za poslem k náčelníku Júsufovi do Keraku, prosili, aby jim dovolil návrat. Teprve po šesti letech jim vyhověl. Plni radosti naložili své bídné stany a zbytek majetku na vyhublá zvířata a spěchali, co mohli, podél jižního konce Mrtvého moře do vlasti.

Nová záhuba je zastihla. U samého Mrtvého moře byli zaskočeni nájezdníky a oloupeni o většinu stád. Jako žebráci se vrátili moji Beni Amr do území kerackého, v němž jindy poroučeli jako neomezení vládci.

Náčelník Júsuf nám vykázal za pobyt kamenité území na východ od Aderu; zajisté je, Múso, znáš. Otce Antúna se ani neptám. Sám jsem ho v něm několikrát vítal.“

„Znám je, Fáúre, projel jsem jím od západu na východ, polí v něm nemáte a pastva není valná.“

„Ani pramenitá voda v něm není.“

„Kolik je vás, Beni Amr?“

„Málo nás, Múso, tady zůstalo; sotva nějakých sto rodin. Kdo nesnesl cizí jho, vystěhoval se nebo utekl ke svým přátelům do Damašku. Víš, Júsuf dal pronásledovat každého z našich, kdo se bez jeho vědomí stěhoval. Raby z nás učinil. Trpíme za viny svých otců. Kéž se Alláh nad námi smiluje a tebe, otče Antúne, s Músou ve zdraví dovede do Jeruzaléma.“

OTTO JANKA

KRAJ DLOUHÝCH VEČERŮ

SÁM S „DOBRODRUŽSTVÍM DANA WOODA“

Ten den se Danielovi do ničeho nechtělo. Na koupání bylo ještě příliš chladno. Na to, aby se šel toulat po krajině, bylo zase už příliš teplo. Bylo příliš pozdě, aby ještě spal. A moc brzy na oběd.

V okolních chatách nebyl žádný kluk, s kterým by se mohl seznámit. Ani o to příliš nestál. Přijel do chaty u řeky poprvé, a snad se tam už víckrát nevrátí. Kluka, kterého tam mohl potkat, by asi uviděl poprvé a naposled. Proto mu nevadilo, že ho nepotkal. Proto ho ani nehledal.

Už ho nebavilo pozorovat, jak táta a pan Nerad navlékají návnady na háčky, jak sedí na břehu řeky a hlídají splávek. Už ho nebavilo prohlížet si chatu pana Nerada. Byla malá a nebylo na ní nic zajímavého. Obyčejná chata v řadě jiných obyčejných chat. Uslyšel hudbu z tranzistorového rádia. Zazněla z dálky. Neměl chuť ji poslouchat. Nevěděl proč.

Nechtělo se mu do ničeho a byl rád, že má s sebou „Dobrodružství Dana Wooda“, protože to byla kniha, kterou mohl číst, i když se mu do ničeho nechtělo.

Znal ji skoro nazpaměť. Neustále se k ní vracel. Nečetl ji souvisle, ale vybíral si jednotlivé kapitoly, někdy dokonce jenom několik stránek, podle toho, jak se mu právě zachtělo. Byla to silná, ohmataná kniha, se spoustou obrázků, a na obálce byl Dan Wood a jeho přítel Patrick. Stáli na palubě lodi, u nohou svinutá lana a kotevní řetězy a nad hlavami stožáry s bílými plachtami. Byla to kniha o Danu Woodovi a Patrickovi.

O tom, jak pluli po řece Mariley hluboko do džungle Karakal.

Jak našli zlatonosný klajm na Větrné skále u potoka Sov.

Jak lovili v Iriankaře.

Jak pluli po moři na lodi San Sebastian.

Daniel si někdy představoval, že všechny ty příhody prožil on sám. Že on, Daniel, je vlastně Dan Wood. A jindy si opět představoval, že je Patrickem a má skvělého kamaráda, který se jmenuje Dan Wood. Anebo, že ve skutečnosti jsou tři, že pluje s nimi, s Danem a Patrickem. Že je to on, Daniel, na koho Dan Wood volá: Už je vidíš? Dan Wood vypadá z té výšky jako černá kaňka, protože Daniel stojí na vrcholu stožáru, na těch dvou tenkých ráhnech, kterým se říká „chrabré příčky kosové“, má při tom přesně stejný pocit, jako kdyby stál býkovi na rozích, a volá dolů: Už je vidím. Tři čárky od kotvy na straně závětrné.

Snad nikdy se o tom Danielovi nezdálo v noci, byl to takový sen, který mohl snít s otevřenýma očima ve dne. Anebo s očima trochu přimhouřenýma ve chvílích, kdy měl pocit, že ani nespí, ale ani není docela probuzený. V takové chvíli, jako byla právě teď, když stál na břehu řeky, díval se do nepřetržitého míjení vod a na dva červenobílé splávky, jak se kolébají na vlnách. V takové chvíli si dovedl vypravovat o Danu Woodovi a Patrickovi příběhy, které v knize ani nebyly.

Ale pak se do těch představ začala zvolna vkrádat pochybnost. Nechtěl si ji připustit, ale uvědomoval si ji, třebaže nechtěl. Skutečný život asi není tak zajímavý jako příhody, které četl nebo si vymyslel. Většina lidí asi neprožije za celý život tolik dobrodružství, jako Dan Wood za jediný den. Třeba Dan Wood ve skutečnosti ani nikdy nežil. Třeba si ho spisovatel vymyslel. Třeba to udělal jenom proto, že sám za celý život neprožil tolik dobrodružství jako Dan Wood za jediný den.

Bylo to pomyšlení, kterému se nedovedl ubránit, přesto si ale dál představoval, že také on prožije jednou něco tak podivuhodného jako Dan a jeho přítel Patrick. Bylo však v těch představách i trochu smutku. Nějaký tichý, výsměšný hlas, který mu šeptal: Až naprší a uschne, Danieli. Snažil se neposlouchat ten hlas, ale zněl dál a říkal: Nikdy! To je jenom taková pohádka, víš? Nebyl žádný Dan Wood. Žádný Patrick. Nebyla loď San Sebastian. Ani klajm na Větrné skále u potoka Sov. Jen se kolem sebe rozhlédni a hledej někoho, kdo prožil podobné příhody. Až ho najdeš, tak pískni. Víš, kdy ho najdeš? ptal se ten neúprosný vnitřní hlas. Až naprší a uschne, Danieli. A víš, kdy to je, až naprší a uschne? To neznamená, až naprší a uschne. To znamená – nikdy. To se jen tak říká, víš? Nikdy, Danieli. Nikdy.

Nejsi už moc velký na takové pohádky?

Snažil se neposlouchat ten tichý, výsměšný hlas, který v něm zněl. Trochu ho nenáviděl a trochu se ho bál. Protože cítil, že má asi pravdu. Ale knihu „Dobrodružství Dana Wooda“ proto nepřestal mít rád.

„Kam jdeš?“ zeptal se ho táta.

„Jdu si číst,“ odpověděl Daniel. „Tam nahoru. K vorové propusti.“ A pomalu vykročil proti proudu řeky.

SETKÁNÍ NAD VOROVOU PROPUSTÍ

Když minul poslední chatu, uslyšel jednotvárné hřmění. Řeka běžela stále rychleji. Na její hladině se objevovala bílá pěna, potápěla se a kroužila, spojovala se a opět trhala, jak voda narážela na kameny.

Daniel došel k vorové propusti. Hukot padajících vod ho obklopil. Propust stála u břehu. Byla sroubená z bělavých kmenů. Dál, až ke druhému břehu, byla řeka rozdělená jezem. Teklo přes něj jenom málo vody, stříbrné a bílé, jak se tříštila o kameny. Vypadalo to skoro, že to ani není voda, ale sníh. Tak byla bílá. Leskla se. Svítilo do ní slunce.

Daniel si lehl do trávy a poslouchal hučení řeky. Zdálo se mu, že to musí být podobný zvuk, jaký slyšeli Dan Wood s Patrickem, tenkrát, když stáli na zádi lodi San Sebastian a viděli naposled Bílý člun. Mizel zvolna v mlze. Studená bríza jim vanula do tváří. Stáli a dívali se za člunem a věděli, že ho snad už nikdy v životě neuvidí, ačkoli v něm prožili tak zvláštní příhodu. V životě už neuvidí ani Bílý člun, ani muže, který se opíral do vesel a v poslední chvíli, když už je mlha skoro pohlcovala, jim zamával na rozloučenou.

Daniel nevěděl, jak hučí bríza na moři. Představoval si jen, že by to mohl být zvuk podobný tomu, jakým hřmí vorová propust a jez. Daniel si pořád něco představoval. Nikomu o tom nevyprávěl.

Otevřel knížku, ale pořád ještě nečetl. Pojednou uslyšel nad propustí hlasy a skoro současně se před ním objevil nějaký starší kluk. Daniel ho viděl přicházet a už ve způsobu, jakým šel, ho něco zaujalo. Snad kočičí pružnost, s jakou přeskočil kámen na navigaci, snad rychlost, s jakou se přibližoval. Bylo úplně vyloučeno, aby zakopl a rozbil si nos. Ano – to bylo na té chůzi zvláštní. Zdálo se, že s takovou možností prostě nepočítá.

Neznámý měl v ruce pádlo a něco si pískal, nějakou rychlou, výraznou melodii, kterou Daniel ještě nikdy předtím neslyšel.

„Jiří,“ zavolal někdo nad propustí. Neznámý chlapec se otočil za hlasem a pak zvedl pádlo a zakroužil s ním pomalu nad hlavou. To už byl tak blízko, že si ho Daniel mohl přes otevřenou knížku dobře prohlédnout. Měl hnědé vlasy, nakrátko ostříhané, byl opálený, a i když vypadal úplně jinak než Dan Wood na obrázcích v knížce, přesto mu byl něčím podobný.

Daniel neměl nejmenší tušení, kde se v něm ta představa vzala. Ani nevěděl, v čem ta podoba spočívá. Nebyla ve tváři. Nebyla v účesu. Nebyla v barvě očí. Nebyla ani v oblečení. Dan Wood nikdy nechodil v modrých trenýrkách s dvěma bílými pruhy po stranách.

Nenosil tenisky.

To je nesmysl, pomyslel si. Úplně nesmyslný nápad.

Nějak souvisel s bundou, kterou měl neznámý na sobě. Možná že to byla kdysi obyčejná modrá bunda. Anebo černá. Ale mohla být také temně zelená, či hnědá, či černá. To už nebylo možno určit. Neměla vůbec žádnou známou barvu. To na ní bylo nejlepší. Byla to taková ta bunda, o které se říká: Ta kdyby mohla vypravovat! A přitom nebyla ani trochu roztrhaná. Nebyla stará. Jenom neuvěřitelně vybledlá.

Když se neznámý opět otočil, nebyl už pro Daniela tak docela neznámým. Už o něm věděl, že se jmenuje Jiří a že má bundu stejné barvy, jako měli Dan Wood i Patrick, když pluli do džungle Karakal.

„Co to čteš?“ zeptal se. Daniel byl tím nenadálým oslovením tak překvapen, že zprvu ani neodpověděl a jenom zavřel knihu a otočil ji k němu.

„Dobrodružství Dana Wooda,“ řekl po chvíli.

Jiří se naklonil nad knihou. Z té neuvěřitelně vybledlé bundy zavoněl dým táborového ohně, řeka a slunce. A potom vyslovil větu, která se k Danielovi dlouho vracela, jako neumlkající ozvěna.

„Vím o lepších dobrodružstvích, nežli je dobrodružství Dana Wooda,“ řekl. „Jenomže bys při nich nemohl takhle ležet.“

To řekl. A usmál se. Byl to rychlý úsměv a zmizel ještě v té chvíli, kdy se mu objevil na tváři. Vrátil Danielovi knihu a odešel těch několik kroků, které ho dělily od konce vorové propusti. Lehl si tam na břeh, naklonil se nad propust a opatrně ponořil pádlo do letící vody. Natočil ho ostrou hranou proti proudu a několikrát se dotkl dna. Daniel slyšel, jak kovový konec pádla zazvonil o kámen, a uviděl dva štíhlé vodotrysky, jež vylétly nad vodu.

Potom se Jiří rychle zvedl a odešel. Už se na Daniela ani nepodíval, jako kdyby zapomněl, že tam je. A za chvíli ho Daniel uviděl ještě jednou a naposled, když v modré kánoi proplul propustí. Za ním projely ještě tři pramice. V každé z nich se opíralo do pádel šest kluků, přibližně stejně starých jako byl on – Daniel. A v každé seděl ještě sedmý, docela vzadu, a kormidloval.

Spadli do jeho samoty jak zjevení – a stejně rychle zase zmizeli.

Už v té první chvíli, když se díval, jak tři pramice a modrá kánoe se zvolna vzdalují, už v té první chvíli Daniel cítil, že se jeho život změnil. Ještě nevěděl proč. Jenom cítil, že se to stalo. Nedovedl pojmenovat, jaká je to změna a co mu přinese. Byl to jenom takový pocit, zvláštní a znepokojivý, který se ho pojednou zmocnil. V hlavě se mu vynořovala nějaká neodbytná myšlenka. Nějaké přání. Ještě neměly tvar. Ještě je nebylo možno vyslovit.

Jako když se ráno probouzel a slyšel drnčení budíku, naléhavý, ostrý hlas, před kterým marně bořil hlavu do polštáře, hlas, který si zvolna prodíral cestu k jeho vědomí. Takové to bylo.

Díval se na tři pramice a kánoi, proud je odnášel. Nad hladinou se každou chvíli žlutě zablesklo. To pádla se vynořovala z vody a opět se do ní vracela. Každým tím zablesknutím se od něho vzdalovala. V záhybu řeky zmizela nejdřív modrá kánoe a za ní pramice, jedna po druhé, a potom byla řeka opět prázdná. Stále měl ten pocit, že drnčí budík a že se už musí probudit.

Byla zvláštní – ta první chvíle. Nikdy na ni nezapomněl.

V životě každého kluka jsou setkání, která začínají docela obyčejně, ale nejsou obyčejná. Jenomže to zpravidla poznáme až mnohem později. Třeba se do ulice, ve které bydlíte, nastěhuje nějaký nový kluk, a vy ho potkáte hned ten první den, ve chvíli, kdy z obrovského žlutého auta ještě vynášejí nábytek. Zůstanete stát a řeknete: ahoj. Vy tady budete bydlet? zeptáte se. A on odpoví, že ano. A pak mu třeba navrhnete, aby šel na chvíli ven, a on odpoví, že teď nemůže, že musí pomáhat, ale asi za hodinu že by mohl: asi se už někdy v životě stěhoval, a tak ví, že hodina je dostatečně dlouhá doba, aby táta s mámou poznali, že udělá nejlíp, když se na chvíli vytratí, aby nepřekážel. Tak dobře, zazvoň u nás, já bydlím hned vedle v domě, řeknete mu a také, ve kterém patře a jak se jmenujete.

V té první chvíli to vypadá jako obyčejné setkání, ale později, třeba za rok, až už budete kamarády na život a na smrt, si vzpomenete, že to byla pro vás oba důležitá chvíle, tenkrát, když tady ještě nikoho neznal a nikdo neznal jeho, když stál a koukal se kolem po neznámé ulici a z obrovského stěhovacího auta právě vynášeli jejich hnědou skříň, tenkrát, když vy jste přišli a řekli: vy tady budete bydlet? – i když bylo jasné, že tady budou bydlet, protože na návštěvu by přece nepřijeli se stěhovacím vozem a nepotřebovali by skříň a piano, ale něco jste říci museli, a tak jste řekli zrovna tohle, anebo něco na ten způsob. A kdybyste to neudělali, snad byste spolu ani neprožili všechno to, co potom následovalo.

Protože jste mohli kolem sebe chodit a nikdy se pořádně nepoznat. Protože by třeba potkal někoho jiného, a opravdových kamarádů nemůže mít moc, jen jednoho, nanejvýš dva.

Ale to nesouvisí s Danielovým příběhem. Jenom snad tím, že to je většinou tak, že teprve dodatečně poznáme důležité chvíle v našem životě. Jenom někdy – docela výjimečně – je to jinak.

A to už je vlastně začátek příběhu. Protože už v té první chvíli, kdy Daniel ještě vůbec nevěděl, co udělá a co se vlastně přihodilo, poznal, že se stalo něco velkého a pro jeho další život mimořádně důležitého. Až se mu vlasy naježily, jak to poznal.

CO BY UDĚLAL DAN WOOD?

Z koruny javoru se ozval hlas: Cik – cik – cik – trililili. Cik – cik – cik – trililili. Byl to strnad.

Daniel vyskočil se země jako pružina. Vzpomněl si na jiný hlas, posměvačný a tichý, který mu ještě před malou chvílí našeptával: Jen se kolem sebe rozhlédni, Danieli!

Koukej se dobře a hledej někoho, kdo prožil podobné dobrodružné příhody jako Dan Wood. Jen se rozhlédni, Danieli, a až ho najdeš – tak pískni!

Měl chuť zapískat na prsty, ale ne tak, jako na sebe kluci pískají pod okny. Měl chuť zapískat ostře a dlouze, jako píská lokomotiva, když vyjíždí z tunelu do světla.

Jiří řekl: „Vím o lepších dobrodružstvích…“ Určitě ani netušil, že tím Danielovi odpověděl na nevyslovenou otázku.

„…jenomže bys při nich nemohl takhle ležet.“

Ano, to řekl také. Druhou polovinu věty si teď Daniel potřeboval rozmyslet. Měl pocit, že bude lepší, když se k tomu postaví, protože to byla věc, na kterou nemohl myslet a ležet přitom na břiše v trávě.

Vlastně se mu tím trochu vysmíval. Vlastně se mu vysmíval dost. Daniel měl pocit… Jako kdyby Jiří říkal:

To by chtěl každý – prožít něco zajímavého. Ale co jsi ochoten pro to udělat – krom toho, že bys chtěl prožít něco zajímavého? Ležíš, a jsi pořád udivenější nad tím, že se nic zajímavého jaksi neděje. Nejsi na zajímavé příhody trochu příliš – pohodlný? Mohl bych říci líný, chlapečku, ale já říkám pohodlný. Je to zdvořilejší, a přitom je to totéž. Uznej, že je to ode mne milé.

Jen tak mimochodem, Danieli, zajímavé příhody bývají často dost namáhavé. Například při pádlování bolí ruce. A pramice je mnohem těžší než knížka o dobrodružství Dana Wooda. Aspoň na kila.

A potom, Danieli – někdy prší. A jindy je zima. Nebo svítí slunce, až je moc horko. Samé nepříjemné věci. A všechny patří k zajímavým příhodám.

A ještě něco, Danieli. Nejsi na zajímavé příhody trochu málo – podnikavý? Kdo o nic neusiluje, tomu se také většinou nic nepřihodí. Nanejvýš si může číst v knížkách, co se přihodilo jiným, podnikavějším, než je on.

Vím o zajímavých příhodách, ale ty je neprožiješ, ty ne, Danieli. Protože bys při nich nemohl takhle ležet na břiše.

Nemůže něco takového o mně tvrdit, napadlo Daniela. Vždyť se nepřesvědčil, že má pravdu. Nejsem nepodnikavý. Ani pohodlný. Já přece chci…

Co chceš? Co vlastně chceš? zeptal se sám sebe.

Strnad na javoru pořád ještě jednotvárně opakoval: Cik – cik – cik – trililili. Cik – cik – cik – trililili.

A potom se ta myšlenka před ním konečně vynořila. Naléhavá a přesná. Musí najít Jiřího, rozhodl se. A ty tři pramice. Ty kluky, co na nich pluli. Jsou asi tak staří jako on – Daniel. Chce se s nimi seznámit. Zdálo se mu to docela jasné. A jednoduché.

Měl chuť se za nimi hned rozběhnout. Ale uvědomil si, že už je příliš pozdě. Řeka teče rychle. Pod vorovou propustí začíná dlouhá peřej. Nikdy by je nedohonil. Stezka, která vede podél břehu, končí za chatami skálou. Ne, to je úplně vyloučeno.

Co by udělal Dan Wood, kdyby byl na mém místě? i pomyslel si. Dovedl číst stopy jako Indián. Stačilo, aby uviděl ohnutou trávu, anebo zlomenou větvičku, stačilo výstražné zavolání ptáka někde hluboko v lese, vzdálený hlas, který by někdo jiný třeba ani nepostřehl, a on už věděl, co to znamená. A jednal podle toho.

Ovšem lodi plující po řece za sebou stopy nenechávají, a tak by byl i on s celým svým uměním v koncích. Ačkoli… Ne! Určitě ne! Věděl by i v takovém případě, co má dělat. Třeba by znal nějakou stezku, která zkracuje klikatý tok řeky, a rozběhl by se po ní, jak jenom to uměl. Indiánským krokem. Střídal by padesát kroků rychlé chůze a sto kroků běh, vydržel by to celé hodiny a ani trochu by se neunavil. A potom, v místě, kde by se stezka přiblížila k řece, by si sedl na břeh a čekal by, až se ze záhybu vynoří modrá kánoe se zdviženou špičkou, a pak by ještě počkal, až se Jiří vzpamatuje z překvapení. Teprve potom by se ho zeptal: Budeme si povídat o dobrodružství, chlapečku?

Ano, tak nějak by to udělal. Daniel si ho dovedl docela dobře představit, jak sedí v trávě, opírá se o kámen, a když se usměje, ukáže zuby bílé jak mléko a tak silné, že by s nimi klidně mohl překusovat hřebíky. Tak by to udělal Dan Wood, ale Danielovi nebylo nic platné, že to ví, protože neznal žádnou stezku, po které by mohl lodím nadběhnout. A kromě toho musel být včas u oběda.

Opět se mu z paměti vynořila ta věta, kterou před chvílí vyslovil Jiří. Zdálo se mu, že mezitím uplynuly celé věky, ale byla to jen chvíle. Vím o lepších dobrodružstvích, nežli je dobrodružství Dana Wooda. To se tedy určitě vytahoval, protože o lepších dobrodružstvích ani vědět nemohl. Lepší prostě nebyla. Ale asi to myslel jinak. Věděl o příhodách, které doopravdy jsou. Které by mohl Daniel sám prožít. Dobře. Daniel byl pro. Ale jak se k nim dostat?

Co by udělal Dan Wood, kdyby neznal stezku, kterou je možno nadběhnout lodím, a kdyby navíc na to ani neměl čas, protože by musel jít k obědu? Byla to dost směšná představa. Když se dělo něco zajímavého, pro Dana Wooda mohl oběd vždycky počkat. Vydržel bez jídla třeba celý den a ani nemrkl. Ale prosím. Budu předpokládat, že by neměl čas.

Asi by něco vymyslel. Kam pluly ty lodi? uvažoval by. Do města je z chaty pana Nerada asi čtyřicet kilometrů. A řeka tam teče. Asi po dvaceti kilometrech se vlévá do Velké řeky a s tou pak protéká městem, ve kterém Daniel bydlí. Ti kluci, kteří pluli na pramicích, musí být do večera doma, protože jdou zítra do školy.

Jak rychle asi plují? Určitě by jim po břehu nestačil. Ale rozdíl zase není tak velký. Urazí za hodinu asi šest kilometrů. Snad sedm. To znamená, že jestli plují do města – a kam jinam by pluli? – budou tam někdy večer. A Daniel je v pondělí najde. Nebude to jednoduché, ale určitě se mu to podaří.

Zapamatoval si jenom jednu tvář, Jiřího. Ty ostatní proletěly kolem příliš rychle. Zapamatoval si také, že všechny pramice měly vpředu na boku číslo a kresbu. Byl tam namalovaný nějaký pták. Asi vlaštovka. A čísla – ano, ve chvíli, kdy se rozpomenul na kresbu ptáka, vzpomněl si Daniel i na čísla. Určitě aspoň jedna z těch lodí měla na začátku dvě sedmičky. Sedmičku, pomlčku, sedmičku. A potom byly ještě dvě číslice. Celé číslo bylo čtyřmístné.

Daniel si zapamatoval i tvar modré kánoe, na které plul Jiří. Byl zvláštní a Daniel nikdy předtím takovou loď na vodě neviděl. Měla příď i záď zvednuté tak vysoko, že se trochu obracely dovnitř lodi. Daniel si uvědomil že podobné kánoe jsou na obrázcích v knížkách o Indiánech. Ano, Jiřího loď měla tvar indiánské kánoe z březové kůry.

Zapamatoval si tedy spoustu věcí, které mu budou při hledání užitečné. Číslo, tvar lodě, kresba – to je skoro totéž jako všimnout si ohnuté trávy, zlomené větvičky, anebo uslyšet v dálce výstražné zavolání.

Daniel byl překvapen, když zjistil, že zatímco takto uvažoval, pochodoval neustále po břehu nad vorovou propustí, sem a tam, sem a tam, jak to mají někdy ve zvyku dospělí lidé nebo jako kdyby byl zavřený v místnosti. Nebo jako tygr v kleci. Zastavil se a chvíli se díval do proudu řeky. Potom se začal smát. Dobrodružství, které mu Jiří sliboval, už začalo. Vždyť je to vlastně detektivní příběh. Potkat na řece několik lodí, nevědět nic o těch, kteří na nich plují, ale hledat je – daleko od místa setkání – a najít. Jen podle několika malých stop, které by jinému třeba unikly.

Ale opravdu se mu podaří je najít? V tu chvíli o tom ani na okamžik nepochyboval.

DANIEL HLEDÁ INDIÁNSKOU LOĎ

Ještě když běžel v pondělí z domu dolů k řece, zdálo se mu všechno jednoduché. Byl by mohl jet tramvají, měl legitimaci, ale byl příliš netrpělivý; nechtěl stát na plošině, a proto raději běžel jako Dan Wood, indiánským krokem. Padesát kroků rychlé chůze, sto kroků běh, padesát kroků chůze, sto kroků běh. Volil tiché ulice, aby nemusel kličkovat mezi lidmi. Teprve na nábřeží se zastavil.

Uslyšel cinkání tramvaje. A zaskřípění brzd. Na semaforu nad křižovatkou se rozsvítilo červené světlo.

Uviděl auta, jak se řadí podél chodníku.

A proud lidí plynoucí neustále kolem. Díval se na míjení tváří a uvědomil si, že město je nesmírně veliké a že by mohl bloudit po jeho ulicích rok, anebo deset let, a nikdy Jiřího nepotkat.

Obrátil se k řece. Zdála se mu stejně veliká jako město kolem. Uviděl parník, přibližující se k přístavišti. Ozval se chraplavý hvizd lodní sirény. Dvě pramičky rybářů se houpaly na vlnách. Kolem červenobílých splávků se rozbíhaly malé chvějivé kruhy a ztrácely se na hladině, která se zvolna narovnávala. Z protější loděnice vyplula osmiveslice. Až k Danielovi doletělo volání kormidelníka. A z dálky se pomalu přibližoval remorkér s vlečnou lodí naloženou pískem. Daniel ho slyšel, jak odfukuje. Vypadalo to, jako kdyby za sebou táhl dlouhý ostrov.

Dole pod mostem hučel jez. Daniel se chvíli díval, jak do něj padá voda. Nedovedl si představit, že by si k němu lehl a četl „Dobrodružství Dana Wooda“. Na to byl příliš veliký. A studený. Byl celý z kamene a betonu. Všechno ve městě se najednou zdálo příliš velké. A studené.

Vykročil pomalu k nejbližší loděnici.

„Dobrý den.“

„Nazdar.“

Snad to byl závodník, koho Daniel oslovil, protože měl žluté triko s velikým červeným číslem na zádech. Chystal se odrazit kajak na vodu. Když k němu Daniel přistoupil na malý přístav – bylo to vlastně jenom několik prken na dvou prázdných sudech, které se při každém kroku rozkolébaly – otočil se.

„Hledám modrou kánoi,“ začal Daniel.

„Tady jezdí asi tisíc kánoí,“ odpověděl závodník. „Anebo pět tisíc. A každá druhá je modrá. To je nejobyčejnější barva pro kánoi.“

„Hledám modrou kánoi, která má vysoké špičky.“

„Indiánku?“

„Já nevím, jak se jí říká.“

„To je starý tvar ‚A‘,“ řekl závodník. „Takových už jezdí málo. Možná jenom sto. Anebo pět set. To se nahledáš.“

„K té kánoi patří ještě tři pramice a každá má na boku namalovanou vlaštovku.“

Závodník se usmál. „U nás v loděnici není ani jedná pramice. Jsou tady jenom kánoe, kajaky a několik skifů. Ani jedna pramice.“

„Kolik je ve městě loděnic, kde bych je mohl hledat?“ zeptal se Daniel.

Závodník si opatrně sedl do kajaku a chystal se odrazit. „Já nevím. Moc,“ řekl.

Daniel se nevzdával. „Zapamatoval jsem si, že číslo jedné pramice začíná sedmičkou a…“

Závodník ho nenechal domluvit. „To ti nebude nic platné,“ řekl. „Každé číslo na sportovní pramici začíná sedmičkou. To první číslo znamená jenom, že je to pramice. A to poznáš i bez čísla. Čísla všech kánoí začínají trojkou. A tak dál.“

Daniel měl pocit, že svět kolem něho zčernal.

„Zeptej se jinde,“ poradil mu závodník. „U nás žádná pramice není.“ Pustil se přístavu a vyrazil na vodu. Daniel se za ním díval, jak se vzdaluje, a připadal si úplně ztracený.

„Dobrý den. Hledám modrou kánoi. Indiánku. A tři pramice. Mají na boku namalované vlaštovky.“

„U nás není žádná indiánka,“ odpovídali mu.

Anebo byla v loděnici indiánka, ale nebyla modrá.

„U nás nemáme pramice,“ dozvídal se.

Anebo je měli, ale bez vlaštovek na boku.

V jedné loděnici dokonce našel modrou indiánku. Ale už dlouho nebyla na vodě. Byla rozeschlá, popraskaná a pokrytá vysokou vrstvou prachu. Ani se nesnažil zjistit, komu patří. Nebyla to loď, kterou hledal.

„Dobrý den. Hledám modrou indiánku a tři pramice. Mají na boku, ve špičce, namalované vlaštovky.“

Kolikrát za to odpoledne opakoval tu větu. Kolikrát už musel vysvětlovat, kde se s nimi setkal. A proč je hledá.

„Chtěl bych s nimi jezdit,“ říkal.

„Zeptej se jinde. U nás takové lodě nejsou.“ Tak to vždycky dopadlo.

Už se stmívalo. Na nábřeží se rozsvěcovala první světla. Zazářily neony reklam. Nejezdilo už tolik aut. A tramvaje byly skoro prázdné. Daniel se pomalu vracel domů.

Co by na jeho místě udělal Dan Wood?

NOVÁ STOPA

Musím hledat systematicky, umínil si Daniel druhý den.

S tím slovem jako kdyby se mu vrátila naděje. Jako kdyby v něm byla obsažena nějaká jistota. Najednou se mu vynořilo z paměti podobno zaklínadlu. A neustále se vracelo. Sy-ste-ma-tic-ky. Hledat systematicky.

Teprve boj, který se zdá být prohraný, stojí za to, bojovat. To řekl Dan Wood. Myslel tím ovšem opravdický boj a s opravdickým nepřítelem, který byl desetkrát silnější. Ale vlastně ta věta platila i pro Danielovu cestu za vodáckým oddílem. Zdála se beznadějná. Bylo na ní tolik překážek. A neustále se vynořovaly nové. Město je příliš veliké. Nevěděl, že po obou březích řeky je tolik loděnic. Některé jsou tak malé a skryté, že by je ani nenašel, kdyby mu k nim někdo neukázal cestu. A to je právě důvod, proč musí hledat systematicky.

Začne na Dolním ostrově, rozhodl se. Potom projde levý břeh řeky. Až k Železnému mostu. Potom pravý břeh. Ani jednu loděnici nevynechá. Ještě když jel tramvají, tak o tom přemýšlel. Povede si deník stop. Každou zmínku o indiánce a třech pramicích si zapamatuje. Třeba to bude trvat dlouho. Nevadí. Bude se k cíli přibližovat pomalu. Ale neustále. Čím byl dál od řeky, tím se mu to zdálo snazší. Když však vystoupil na stanici uprostřed mostu, pod kterým leží Dolní ostrov, už mu to tak snadné nepřipadalo.

Opět uviděl lodě na řece, která se kolem Dolního ostrova zdála ještě širší. Nákladní přístav zavoněl dehtem. Na břehu ležel dlouhý, tažný člun, obrácený břichem nahoru. Pod kýlem bylo vidět prolomená prkna. Ležel tam jako harpunovaná velryba.

Daniel měl doma knížku o velrybářské lodi. Vzpomněl si na větu z té knížky. Když plavčík uviděl blížící se velrybu, vždycky volal: „Pohleďte tam – tam! Jak chrlí!“ Daniel se díval na převrácený tažný člun a představoval si, jak asi vypadá opravdová velryba. Daniel si neustále něco představoval. Například tu chvíli, kdy se zeptá na modrou indiánku a tři pramice s vlaštovkami a oni mu odpoví: ano, Jiří je tady, počkej – tak takovou chvíli si v duchu představoval už aspoň stokrát. Nepřiblížilo ho to však k cíli ani o centimetr.

Ten den, bylo to v úterý odpoledne, bylo pátrání opět bezvýsledné. Daniel obešel všechny loděnice na celém ostrově, ale ani v jedné z nich se nic nedozvěděl. Přesto měl štěstí. Seznámil se s přívozníkem. A od té chvíle dostalo jeho hledání docela nový směr.

Přívozník seděl na oblýskané lavičce pod převislou vrbou a snad se díval, jak se k němu Daniel přibližuje, jak jde a omrzele před sebou kope kulatý kamínek. Přívozník měl zřejmě dost času, protože jeho malé přístavy na obou březích řeky byly prázdné. Asi mu byla dlouhá chvíle. A měl chuť si s někým popovídat. Jistě by mu byl milejší někdo jiný než kluk jako Daniel, ale asi uznal, že i kluk je lepší než nikdo.

Když ho Daniel uviděl, vyndal ruce z kapes, přestal kopat do kamínku a pozdravil. „Prosím vás, hledám modrou kánoi, indiánku, a tři pramice,“ začal.

Kolem přívozníka projede za den mnoho lodí. Snad si jich všiml.

„Proč je hledáš?“ zeptal se a ukázal vedle sebe na volné místo na lavičce. Daniel si sedl, a zatímco si přívozník pomalu zapaloval dýmku – byla obrovská, jenom o málo menší než tenisový míček – všecko mu pověděl. Sám nevěděl, proč to dělá. Řekl mu úplně všechno. Od první chvíle, jak to začalo, jak si četl „Dobrodružství Dana Wooda“ a jak se před ním objevil Jiří. Ještě nikomu to takhle nevypravoval. V očích starého přívozníka bylo něco, co probouzelo důvěru.

„Tak ty bys chtěl prožít něco zajímavého?“ přívozník si zapálil. V dýmce to zapraskalo a zasyčelo. „Hm. To je zajímavé.“

„Já myslím, že by mě třeba vzali s sebou na řeku.“

„A proč si nevybereš nějaký jiný vodácký oddíl?“

„Nevím.“

„Hm. To je zajímavé,“ opakoval přívozník a podíval se na Daniela tak upřeně, až měl pocit, že má na nose rozmazanou sazi.

„Vy je znáte?“ zeptal se.

„Ne. Z ostrova nejsou.“

Daniel byl na takové odpovědi zvyklý. Už je slyšel tolikrát. Ale stejně si na ně nezvykl. Vždycky byl znovu zklamaný a nedovedl se tomu pocitu ubránit.

„Něco mě napadlo,“ ozval se přívozník. „Proč to nezkusíš na kapitanátě?“

„Kde to je?“

„To je ten červený cihlový dům u přístavu. Dneska už bude pozdě, ale zítra bys tam měl zajít. Řekni jim, že tě posílám. Vydávají tam čísla pro všechny malé lodě, a proto tam musí mít nějaký seznam. A ty víš, že jedna pramice má číslo sedmdesát sedm a pak ještě dvě další čísla. To znamená, že loď, kterou hledáš, je někde mezi stovkou jiných lodí. To není tak moc.“

Daniel by se byl nejraději rozběhl do budovy kapitanátu ihned. Bylo však už opravdu pozdě. Opět se mu vrátila naděje. Opět se mu všechno zdálo docela jednoduché.

Ještě se dozvěděl, že rybářské lodi mají useknuté zádě. Sportovní pramice mají příď i záď stejnou. Kromě toho rybáři používají vesel. A ten kovový kloub, ve kterém se vesla pohybují, ten že se jmenuje havlinka.

ZKLAMÁNÍ

Když zaklepal příštího dne na bílé dveře v chodbě Budovy kapitanátu, měl pocit, že je u cíle.

Místnost, do které vstoupil, byla plná světla a kouř z cigarety se v něm zdál jasně modrý.

„Dobrý den,“ pozdravil.

Cigaretu držel mezi žlutými prsty starý muž. Usmál se na Daniela. „Nazdar, chlapče.“

Také Daniel se usmál. Když klepal na dveře, měl pocit, že všechno dobře dopadne. V tuto chvíli to věděl určitě.

„Hledáš někoho?“

Ta dvě slova stačila, aby se kouř z cigarety začal chvět a třepit.

„Hledám modrou indiánku a tři pramice s vlaštovkou,“ Daniel vypověděl svůj příběh.

A teď se – aspoň podle Danielových představ – měl starý pán zvednout, mohl při tom i zabručet něco o otravování, ale ne doopravdy, jen tak, a potom měl přistoupit k té velké žluté skříni a vyndat z ní nějaký tlustý sešit, anebo kartičky uložené v podlouhlé krabici a měl říci: Tak pojď, chlapče, podíváme se. Danielovi se zdálo, že to ani jinak nemůže být. Jenomže, co se zdá, je sen.

Starý pán se ani nepohnul, jen se na Daniela podíval – byl to podobně soustředěný pohled, jakým se na něho díval přívozník, jako kdyby viděl Danielovi na nose rozmazanou sazi – a řekl docela vážně. „To je smůla, chlapče. Musím tě zklamat. Evidence lodí podle čísel byla před několika lety zrušena.“

Daniel se díval na kouř nad psacím stolem, jak se podivně kroutí, a nechtělo se mu věřit, že slyší dobře.

„Ale všechny ty pramice měly přece čísla,“ řekl. „Viděl jsem je.“

„To je možné,“ slyšel odpověď. „Asi to byly staré lodě. Ale kdyby ses dobře díval, tak bys brzy poznal, že na řece je stále víc lodí bez čísla. Spíš mají nějaké jméno. Santa Maria, Kačer Donald – anebo něco na ten způsob. A malý plechový štítek s adresou majitele. Ale čísla už ne.“

„Ale ty pramice měly čísla. Musí být v nějakém seznamu z doby, kdy ještě každá loď měla číslo.“ Daniel se té možnosti chytil jako klíště.

„Máš pravdu. Ale seznam lodí, který se nedoplňuje, nemá žádnou cenu.“

„Ale přívozník z Dolního ostrova říkal, že určitě…“

„Ne, chlapče. Ten seznam už dávno nemáme.“

Opět tedy zklamání. Jenže tentokrát na ně Daniel nebyl připravený.

DŮM V HRADEBNÍ ULICI

Měl by odejít. Měl by říci: děkuji. A na shledanou. A potom by měl jít. Měl by znovu projít tou dlouhou, studenou chodbou do ulice, ve které svítí slunce. Měl by říct: nezlobte se, že jsem vás zdržel. Měl by už jít…

„Proč hledáš ty pramice?“

„Chtěl bych s nimi jezdit,“ odpověděl.

Stál a čekal, že se něco stane. Uvědomil si, že se na něho starý pán po celou tu dobu dívá a že se nepřestává maličko usmívat.

„Něco mě napadlo,“ řekl. „Není to žádná velká naděje. Jenom poslední možnost.“

Daniel stál a ani nemukl.

„Vzpomínám si, že jsme seznamy odevzdali do archívu. Asi je už vyřadili i odtamtud. Potom jsou ztracené a nikdy je nenajdeš, protože skončily někde na hromadě starého papíru. Ale třeba to ještě neudělali.“

Starý pán zvedl sluchátko. Zatímco otáčel číselníkem, v telefonu něco tiše a chraplavě zvonilo. Naděje v Danielovi zase obživla.

Slyšel hlas, jak říká: „Pramice – ano – ten starý seznam – od čísla sedm set do čísla sedm set devadesát devět – ano – já vím.“

Daniel se snažil zachytit alespoň něco z toho, co říkal hlas na druhém konci drátu, ale nedařilo se mu to.

„Dobře – na shledanou.“

Z toho nebylo možno nic uhádnout.

Cvak. Starý pán položil sluchátko zpátky do vidlice. Všiml si, že mu zhasla cigareta. Znovu si ji zapálil. Ani trochu při tom nespěchal. Potom řekl: „Myslím, že ani není dovoleno dávat nějaké informace klukům, jako jsi ty. Ale také si nevzpomínám, že by to bylo zakázané. – Takže… Já nevím, co s tebou. Snad přece jenom budeš mít štěstí. Máš papír a tužku?“

„Mám.“

„Poznamenej si. Hradební ulice, číslo 464. Pan Gregor. Máš tam přijít zítra odpoledne.“

„Děkuji,“ řekl Daniel.

„Tak už jdi,“ zabručel starý pán. Nepřestal se při tom maličko usmívat.

Odpoledne se Daniel ještě trochu učil. Měl špatné svědomí. Ale stejně mu to moc nešlo. Snažil se být soustředěný a vždycky, když se nejvíc snažil, tak najednou zjistil, že myslí na modrou indiánku a tři pramice s vlaštovkami.

Představoval si, že archivář by měl mít na nose skřipec, který mu pořád padá. A měl by mít černý, lesklý kabát z té starobylé látky, která se už dneska vůbec neprodává. A místo kravaty motýlka. Měl by být velmi starý. Za každou druhou větou by měl říci nějaký latinský citát.

Na představování byl Daniel přeborník, ale tentokrát mu to nevyšlo. Pan Gregor byl mladý muž, měl vlasy ostříhané do účesu, kterému se říká „kanadský trávník“, a svetr ke krku – rolák olivové barvy.

„Pramice,“ zabručel. „Proč raději nehledáš parník – těch není tolik.“

Na stole měl dlouhou, lepenkovou krabici plnou zelených čtvrtek papíru. Chvíli v nich listoval. „To, co je tady napsáno, třeba už není pravda,“ řekl. „Většina těch lodí asi vyletěla komínem. Anebo je odnesla voda. To jsou moc stará čísla… Sedm set šedesát tři, sedm set šedesát čtyři, sedm set šedesát pět – to je zajímavé.“

Pan Gregor vzhlédl a podíval se přes stůl na Daniela. „Říkal jsi, že na každé pramici byla namalovaná vlaštovka?“

„Ano,“ odpověděl Daniel. „Vlastně to nevím určitě, zda to byla vlaštovka. Nějaký pták. Vypadal jako vlaštovka.“

„Hm,“ řekl pan Gregor. „Tak jsme je asi našli.“ Přestal obracet zelené čtvrtky. „To je opravdu náhoda.“

Daniel si mockrát představoval, že našel lodi, které hledá, a když je snad doopravdy našel, tak z toho ani neměl radost. Tedy měl radost, ale ne tak velikou, jak si myslel, že bude mít, když neustále slyšel: ne, takové lodě u nás nejsou, u nás není ani jedna pramice, ne, zeptej se jinde.

„Buď ses nepodíval dobře, anebo ti kluci nedovedou pořádně malovat,“ řekl pan Gregor. „Měl by to být racek – to tedy nevím určitě, ale myslím si, že by to měl být racek, protože jsou tady tři čísla, a dokonce za sebou. To znamená, že pramice byly přihlašovány současně. A všechny patří loděnici Racek. To nemůže být náhoda. To jsou asi lodi, které hledáš.“

„Prosím vás a kde je – loděnice Racek?“ zeptal se Daniel.

„U laguny.“

To bylo jméno, které Daniel slyšel poprvé. Na stěně, na jediném nezastavěném místě mezi regály, které byly plné krabic a knížek, visel plán města. „Pojď se podívat,“ řekl pan Gregor.

Plán byl starý, zežloutlý, na rozích roztřepený a plný hnědavých skvrn. Léty jako by celý okoral. Město na něm bylo mnohem menší, než na nových plánech. Byly na něm nakresleny některé věže a budovy. I když je Daniel znal, přece je nemohl poznat. Starodávná kresba je proměňovala do cizí podoby. A také okolí staveb už nesouhlasilo se skutečností, kterou znal. Na řece uviděl namalované vory, které už dávno do města neplují. Docela nahoře bylo místo, kde se řeka rozlévala do malého zálivu. Vypadalo to jako nepatrná kaňka. A na to místo pan Gregor ukázal.

Daniel se začal smát.

„Co tě tak rozveselilo?“

„Chtěl jsem hledat systematicky,“ vysvětlil Daniel. „A začal jsem právě na opačném konci města. Na Dolním ostrově.“

„Kdybys hledal opravdu systematicky, tak by ses k laguně stejně jednou dostal,“ odpověděl mu pan Gregor.

LAGUNA

Vlastně po celou tu dobu Daniel usiloval jenom o to, aby se dozvěděl, kde najde tři pramice a modrou indiánku, a vůbec už neuvažoval, co udělá, až to bude vědět. Neměl na to ani čas.

Proto když vyšel z domu v Hradební ulici, nesedl si do tramvaje, aby ho dovezla směrem k laguně, ani se tam nerozběhl po způsobu Dana Wooda indiánským krokem, ale šel docela pomalu a vzpomínal na malou potápku, kterou jednou držel v ruce. Nevěděl, proč si na ni vzpomněl právě v tuto chvíli, ale musel na ni myslet. Ta vzpomínka se před ním najednou vynořila a byla tak přesná, že skoro cítil v dlani ten úzkostný pohyb malého ptáka a že ani neslyšel cinkání elektrik a rachot aut, které ho obklopovaly, ale nářek té velké potápky, kví – kví – kví, kroužila tenkrát na hladině rybníka až nebezpečně blízko a měla pořád větší strach.

Stalo se to minulé léto u Voračického rybníka. Uviděl mladé potápky a začal je honit po hladině. Každou chvíli se mu potopilo, ale nezmizelo nadlouho; nevystačilo s dechem anebo to ještě tak neumělo, protože někdy mohl dokonce sledovat směr jeho útěku podle malých vírků na vodě, ale stejně je nedokázal chytit, i když byl dobrým plavcem, a čím déle to trvalo, tím víc se o to snažil. Nevěděl, co si s ním počne, až je bude mít.

Nakonec byli udýchaní oba, mládě potápky i Daniel, který navíc ještě cítil, jak se mu brada rozklepala zimou, protože voda byla tenkrát studená. A nakonec se mu to podařilo. Mládě mu vklouzlo do dlaně skoro samo, a tak je měl a mohl se na ně zblízka podívat. Dýchalo rychle, marně se snažilo vyprostit a chvělo se úzkostí. Držel je opatrně, aby mu neublížil. Připadalo mu křehké jako skleněná vánoční ozdoba. A ta velká potápka, která po celou tu dobu volala v ptačí řeči svoje rady a napomínání, se přiblížila docela blízko, kroužila kolem Daniela a volala kví – kví – kví.

Tolik se tenkrát snažil mít malou potápku, a když ji měl, tak už ani nevěděl, proč o ni tolik stál. Ještě se na ni jednou podíval, ponořil ruce do vody a opatrně rozevřel prsty. Mládě se rozjelo po hladině ke své matce a tenkým hlasem jí žalovalo a potápka pořád volala kví – kví – kví, a Daniel se za nimi díval, dokud mu nezmizely v rákosí.

Měl by mít radost. Měl by být netrpělivostí celý bez sebe, že našel lodě, které hledal. A on zatím musel myslet na malou potápku, na kterou si od toho dne, kdy ji držel v dlaních a říkal jí: no tak, neboj se, já ti nic neudělám – snad ani jednou nevzpomněl.

Mimochodem: tenkrát jí neřekl, no tak, neboj se, ale nnno – tttak nenene – bboj se. Protože mu zimou strašně cvakaly zuby.

Také na to si vzpomněl. A usmál se. No tak, neboj se, řekl sám sobě. Prostě tam půjdeš a zeptáš se, zda by tě nepřijali.

Třeba o něho ani nebudou stát, napadlo ho.

Bylo chladno.

Mraky letěly nízko.

Řeka byla skoro prázdná.

Jenom na břehu se krčilo několik rybářů.

Osamělý hausbót plul proti proudu a nechával za sebou krátkou, bílou stopu.

Hnědý skif se vracel do loděnice. Chvílemi se ztrácel ve vlnách. Bylo vidět jenom veslaře. Vypadalo to, jako kdyby stál na dně a voda mu sahala jenom po pás.

Když Daniel došel k laguně, začalo drobounce pršet. Laguna byla až na okraji města. Nedaleko byla konečná stanice elektriky. A dál jenom zahrady vilové čtvrti a ještě dál louky a pole. Po dálnici neustále projížděly proudy aut, ale předení motorů sem doléhalo jenom jako jednotvárné hučení.

Loděnice Racek byla poslední v řadě loděnic a plováren a byla od ostatních oddělena několika vysokými borovicemi a smrky. Stála na konci malého zálivu. Byly to vlastně tři budovy. Největší z nich, vlastní loděnice, byla nízká, dlouhá a směrem k zálivu otevřená. Uvnitř bylo vidět kánoe a kajaky. Vpravo bylo zděné stavení s červenou střechou. Skoro se ztrácelo pod bíle žíhanými listy břečťanu.

Na druhém konci loděnice stál malý srub. Když se Daniel podíval tím směrem, cítil, jak se mu srdce trochu sevřelo. Poznal, že je u cíle. Na hladině zálivu se kolébaly tři pramice. Uviděl kresbu na přídi jedné z nich. Ptáka s rozepjatými křídly. Racka. Zaplavil ho pocit radosti. Ať se dál stane cokoli – podařilo se mu to.

Pořád ještě drobně pršelo. Nemyslel na to.

Už byl večer. Vrátí se domů pozdě a bude zle. Nemyslel na to.

Zvedal se vítr. A mraky na nebi potemněly. Nemyslel na to.

Díval se na tři pramice kolébající se na malých vlnách zčeřených větrem a říkal si: našel jsem je.

Už nikdy by nemohl číst „Dobrodružství Dana Wooda“ kdyby se mu to nepodařilo. Ale on to dokázal.

Uslyšel kroky, zaskřípění podlahy a ťukot míčku. Někde blízko hráli ping-pong. Zaslechl hlas. Mirku, volal kdosi. Mirku. A tichou melodii. V domě hrálo rádio. Zahlédl dva muže. Byli k němu obráceni zády.

Vešel mezi lodě. Ucítil zvláštní, teplou vůni dřeva, dehtu, laku a ještě něčeho. Byla to vůně, kterou už znal. Tak voněly všechny loděnice. Tady někde musí být modrá indiánka. Věděl to. Byl si tím tak jist, že ji ani nehledal.

Došel k dřevěnému srubu. Okna měl zakrytá okenicemi. Na dveřích visel zámek. Kolem bylo ticho. A za srubem…

Uviděl mělký dolík ohraničený stromy. I když loděnice byla až na kraji města, stejně byla neustále jeho součástí. Z každého místa, kde do té chvíle stál, bylo vidět domy, sloupy elektrického vedení, míjení aut a tramvají. A najednou uviděl mělký dolík. Nepatřil do města. Jako kdyby sem zabloudil odněkud z daleka. Byl jako vystřižený z románu Zane Greye. Uprostřed stál táborový kruh. Kolem byla malá sedátka. Některá vyřezávaná a jiná udělaná z kořenů stromů a ještě jiná – ta nejjednodušší – jenom ze dvou polen spojených oloupanými pruty. V čele táborového kruhu uviděl dvě křesla z březových větví a za nimi – indiánský totem. Stál trochu nakřivo. Docela nahoře měl žlutý terč, snad to bylo slunce, ale místo paprsků mu z čela rostly dva mufloní rohy. Pod ním byly tři další terče spojené klikatou řezbou. V jednom terči byla namalovaná sova. Pod ní zamračená maska s hady. Poslední terč byl největší a byl v něm racek. Bílý na modrém poli.

Dole měl totem podobu tváře. Rozšklebený divoch seděl na zkřížených nohách a nesl totem na hlavě. Podle toho, jak se tvářil, bylo vidět, že se mu to nelíbí. Takové ty sochy na průčelí starých domů, které nosí na hlavách balkóny, se většinou tváří vážně a soustředěně, ale tenhle divoch se – na rozdíl od nich – vyloženě vztekal. Pusu měl od ucha až k uchu. Místo očí hluboké rýhy. Nos jako špalek. Tělo neměl žádné. Jenom ruce a nohy. A byl černý jako kameny opálené ohněm.

Balkón je těžší než totem, tak co se vzteká. Daniel si ho prohlížel, a když byl v nejlepším, ucítil na rameni dotyk dlaně. Ještě než se otočil, stačil si představit opravdického Indiána – mohl by se jmenovat třeba Wunaumon, White-man-ran-him, anebo Bouřný mrak. Ale uznával, že by to bylo moc zázraků najednou.

Jmenoval se Haken a byl správcem loděnice Racek dost dlouho, aby si vypěstoval zvláštní způsob, jak jednat s kluky, které uviděl poprvé. Jenomže to Daniel nemohl vědět.

Když si přejížděl dlaní po bradě a poslouchal, jak mu praskají vousy, bylo to dobré znamení. Mračil se spíš ze zásady. Jenomže ani to Daniel nemohl vědět.

Když řekl: Nikdo se nesmí vzdálit až do příchodu policie, neznamenalo to, že nikdo se nesmí vzdálit, ale že neví, kam si dal brejle.

Nedovedl si představit, že by žil jinde než v loděnici Racek, a nikdo z těch, kdo ho znali, si to také nedovedl představit.

Měl rád krátké otázky a krátké odpovědi. Snad proto, že měl rád – mimo jiné, měl totiž rád spoustu věcí – také ping-pong.

„Koho hledáš?“ zeptal se.

„Jiřího,“ odpověděl Daniel.

„Ten tady není.“

„Já vím, ale…“

„Tak proč ho hledáš, když to víš?“

„Rád bych s ním mluvil.“

„Jiří tady není.“

„Já vím…“

„Tak proč ho tady hledáš?“

Kruh otázek a odpovědí se rychle uzavřel. K totemu by se lepší hodil opravdický Indián. Mohl by mluvit třeba jazykem Aymarů. Snad by se nějak domluvili. A kdyby se jim to nepodařilo, dalo by se to vysvětlit tím, že Daniel neumí aymarsky. A Aymar by si aspoň pořád nejezdil dlaní po bradě. A nechal by Daniela dokončit větu.

Mimochodem: to byla jedna ze záhad kolem pana Hakena. Nikdy si nenechal narůst plnovous. A nikdy – ani brzy ráno – nebyl do hladka oholený.

„Jel na modré indiánce…,“ stačil říci Daniel.

„Kdy?“

„V neděli.“

„Kdo?“

„Jiří.“

„A co má být?“

„Hledám ho, protože…“

„Tady není.“

„Já vím, ale…“

„Cítíš, jak se zaplétáš?“

Daniel to cítil. Nebylo mu to nic platné. Pan Haken byl rád, když se jeho oběť zaplétala. Dával si na tom záležet. Ale to Daniel nemohl vědět.

„Setkali jsme se v neděli na Lesní propusti,“ řekl.

„S kým?“

„S Jiřím.“

„A co má být?“

„Chtěl bych s ním mluvit, protože…“

„Není tady.“ Daniel mlčel.

„Já vím,“ napověděl mu pan Haken.

„Prosím?“

„Vždycky, když jsem řekl, že tady Jiří není, tak jsi odpověděl: já vím. Měl by ses toho držet dál. Ze zásady, víš?“

„Já vím,“ řekl Daniel a začalo mu svítat. Uviděl, že oči za brýlemi se smějí. A usmál se.

„Nejlepší je se hned přiznat,“ řekl pan Haken. „Jak se jmenuješ?“

„Daniel.“

„Dneska se Jiřího nedočkáš. Ale jsou tady vždycky ve středu. Od čtyř hodin.“

Daniel měl najednou pocit, že se znají už celá léta. Byl by raději zůstal.

„Už musím jít,“ řekl.

„Nikdo tě nedrží.“

STŘEDA

Pět dní je dlouhá doba pro toho, kdo se těší. Jenomže Daniel se na středu netěšil. Pět dní může uplynout zbytečně rychle tomu, kdo má strach. Ale Daniel se středy nebál. Jenomže s časem – po celých těch pět dni – stejně nebylo něco v pořádku. Daniel si uvědomoval, že je. Že existuje. A že každá hodina v těch pěti dnech ho přibližuje k laguně. Co když mě nebudou chtít přijmout? Nevadí, ale našel jsem je.

A co když poznám, že nestáli za tolik hledání?

Nevadí, důležité bylo najít je a sám sebe přesvědčit o tom, že to dokážu.

Jednou stál Dan Wood pod útesem Iriány v džungli Karakal. Snad ještě nikdy nikdo nevylezl až na vrchol. Chceš se utkat s horou? zeptali se ho. Ne. Sám se sebou, odpověděl. A hora se na mě může při tom koukat.

Třeba je ti také tak. Nejde o to, přesvědčit horu, ale přesvědčit sama sebe. Třeba je to konec příběhu, říkal si. Ale věděl, že by chtěl, aby to byl teprve začátek.

Zdánlivě minulo těch pět dní jako všechny ostatní. Chodil do školy. A na hřiště. Jednou se šel vykoupat. A jednou byl odpoledne v biografu. Přečetl si novou knížku. A pořád ještě nebyla středa. A potom už konečně byla středa, ale Daniel by byl skoro raději, kdyby ještě nebyla.

K loděnici Racek vedla asfaltová cesta. Skoro nikdo po ní autem nejezdil. Kolem rostly topoly. Ještě bylo brzy. Celá hodina chyběla do čtvrté. Zůstal stát na začátku stromořadí. Každý, kdo půjde od tramvaje k laguně, musí projít kolem.

To jsem zvědavý, co mu asi řeknu, až přijde, pomyslel si. Ale moc zvědavý ve skutečnosti nebyl. Spíš trochu nejistý. Kolem prošli dva kluci. Něčemu se smáli.

„Kuli říkal, že projede, kdy bude chtít.“

„Ale kdy bude chtít, to neříkal, co?“

Opět se začali smát. Minuli Daniela. Snad to byli dva z těch, které uviděl projíždět Lesní propustí. Dva, které hledal. A prošli kolem Daniela, jako kdyby tam ani nebyl.

Hahaha, to jsme se nasmáli, pomyslel si. Čím více se přibližovala čtvrtá hodina – a kluků přicházejících do loděnice přibývalo – tím víc se Daniel připravoval na to, že se mu asi nic nebude líbit. Ale to dělal vždycky, když mu na něčem záleželo, že sám sebe přesvědčoval, že mu na tom vlastně vůbec nezáleží.

A že by byl Jiří nějak moc přesný, také se mu nezdálo. Byly skoro čtyři hodiny.

Mohl by mu říci: Pozdravuje tě Dan Wood.

Zeptal by se: Kdo to je?

Přítel Wunaumona. A Wunaumon?

To je indiánský kouzelník. Jméno má stejné jako bůh ozvěny.

Aha.

A Patrick tě taky nechá pozdravovat.

To už by byl Jiří docela určitě úplně spletený. A kdo to je ten – Patrick? zeptal by se.

To je přítel Dana Wooda, odpověděl by Daniel a pomalu, jako správce Haken, by si dal ruce do kapes. A třeba by začal potichu pískat.

Byly čtyři hodiny. Snad ani nepřijde, pomyslel si. Anebo šel jinudy.

Kdyby se teď rozběhl k tramvaji, ještě by stihl začátek filmu v kinu Star a aspoň by věděl, co ho čeká. Protože Dalekou cestu, kterou tam dávají, viděl už dvakrát.

Ale to jenom sám sebe klamal. Věděl o tom. Do kina Star by ho v tu chvíli nedostali ani ve svěrací kazajce.

Jestli Jiří opravdu přijde jinudy, bude za ním muset do loděnice, a to se mu nechtělo. Bylo by lepší setkat se s ním tady.

Třeba mi jdou napřed hodinky.

Bylo pět minut po čtvrté, když ho uviděl přicházet a uvědomil si, že všechny proslovy, které si říkal na nečisto, jsou k ničemu, protože Jiří má sako a bílou košili s kravatou. Zbyla z něho jenom chůze. Šel rychle a zdálo se vyloučeno, že by mohl zakopnout a přistát na nose. Ovšem i ta chůze měla najednou jiný význam. Daniel měl svět mužů rozdělený na kluky a pány. Kluk byl ten, kdo mohl upadnout a zase vstát a jít, jako kdyby se nic nestalo. Zatímco pán nikdy neupadne, a když, tak je to událost a musejí ho zvedat. A oprášit. A možná že dokonce zavolají sanitku. Zařadil Jiřího do skupiny pánů. Na náladě mu to nepřidalo. Tam u té vorové propusti si ani neuvědomil, že je Jiří o tolik starší. Snad už chodí na vysokou školu. Anebo je někde zaměstnaný. Kdyby měl kravatu aspoň na půl žerdi, ale má ji přesně uprostřed.

„Dobrý den,“ pozdravil.

Jiří se zastavil. „Nazdar!“

Dívali se jeden na druhého. Trvalo to chvíli.

Rozhovory začínají obvykle na začátku. Ten způsob se ustálil asi proto, že je nejlepší. Ovšem památný rozhovor – aspoň pro Daniela byl památný – začal jaksi uprostřed.

„Jak se ti to povedlo?“ zeptal se Jiří.

„Hledal jsem.“

A zase bylo chvíli ticho.

„Jak se jmenuješ?“

„Daniel.“

„Znáš píseň o Danielovi v břiše velryby?“

„Ne.“

„Tak to jsi o moc přišel.“

Něčím mu ten způsob rozhovoru připomněl setkání se správcem loděnice minulý týden. Už se mu ta kravata, kterou měl Jiří pořád přesně uprostřed, nezdála tak důležitá.

„Byl jsem tady už ve čtvrtek,“ řekl.

„Vypravuj mi o tom,“ požádal ho Jiří. „Mám rád historky, které si nikdo nevymyslil.“

A Daniel vyprávěl. Ani si při tom neuvědomil, že se zvolna přibližují k loděnici. Vyprávěl o prvním setkání s kajakářem, o hledání na Dolním ostrově, o přívozníkovi a panu Gregorovi z archívu a o tom, jak uviděl poprvé lagunu a totem. Když si na ten rozhovor později vzpomínal, uvědomil si, že Jiřímu vůbec neřekl, proč je hledal, a že ani Jiří se ho na to nezeptal.

„Jmenuji se Jiří.“

„Já vím,“ řekl. „Volali na vás u Lesní propusti.“

„K pravidlům naší hry patří tykání.“

„Volali na tebe u Lesní propusti.“

Podal Danielovi ruku. „Pojď,“ řekl.

Jedna z pramic ležela na břehu břichem nahoru. Okna srubu byla otevřená. A před ním bylo asi dvacet kluků. Daniel zůstal stát. Jiří se mu ztratil. Protože k pravidlům hry patří také podávání rukou. Všichni se k němu nahrnuli. Něco mu říkali. A on také něco odpovídal. Něčemu se smáli. Jako kdyby se neviděli přinejmenším deset let.

A potom Daniel uslyšel poprvé jejich signál. Zazněl uprostřed té skupiny kolem Jiřího. Jako volání racka: „Krijé.“ A obraz se pojednou změnil. Trvalo to jenom několik vteřin. Už to nebylo klubko, ale čtverec. A na jedné, té řídce obsazené straně, stál jenom Jiří a ještě někdo a potom on, Daniel. Celkem by mu nevadilo, kdyby stál někde jinde. Kousek dál. Bylo ticho. Z dálky sem dolétalo hučení aut. A nějaké hlasy z loděnice.

Uslyšel Jiřího a uvědomil si, že mluví o něm. O tom, jak je potkal u Lesní propusti. Jak je šel hledat. Uvědomil si, že se na něho všichni dívají. A stálo ho tolik soustředění, tvářit se, jako kdyby nevěděl, že se na něho všichni dívají, že ani přesně nevnímal, co Jiří říká. Teď mluvil k němu.

„Ještě nás neznáš,“ říkal. „Ještě neznáme tebe. Ale měsíc je dost dlouhá doba k tomu, abychom se poznali.“

A potom už šel podél čtverce a každému řekl svoje jméno a každému podal ruku. Měl pocit – neměl v tu chvíli na pocity moc času, ale tenhle stačil mít – že snad ještě nikdy y životě nepodal nikomu ruku a teď že si to vynahrazuje. Uslyšel při tom tolik nových jmen, že si z nich zapamatoval jenom několik. Cyklón – Tercius – Lexa – Havran – Monty – Abigul – Tabaki – Alim – Šákul – Jindra – Rýša – London – Sven – Šíp – Filip – Šíra – Jordán… Uviděl tolik nových tváří, že zapomněl, která tvář ke kterému jménu patří. Jiří – Cyklón – Tercius. To pro začátek stačí.

„Holmes.“

„Daniel je moc dlouhé jméno.“

„Vydal se však do břicha velryby.“

Někdo se začal smát. „Ale nebude zachráněný,“ řekl.

„Určitě čte detektivky.“

„Stopoval nás – na to nezapomeňte.“

„Jako detektiv Dany.“

„Dany.“

„Výborně, Dany.“

Cítil, že se usmívá. Trochu z rozpaků a trochu z radosti. Nevěděl, kde se v něm vzala.

„Dany – Dany – Dany.“ Volali jeden přes druhého.

„Přijímáš?“ zeptal se Jiří.

„Nevím co,“ odpověděl, „ale asi ano.“

Opět zazněl smích. Ale nesmáli se jemu. To se pozná. A proto se také zasmál.

„No přece přezdívku. Budeme ti říkat: Dany. Souhlasíš?“

„Ano.“

Ještě ne, říkal si. Ještě chvíli.

Už usínal. Cítil, že padá do spánku jako do řeky, která ho unáší někam jinam. Ale nechtěl jinam. Chtěl být ještě tady. Protože až se zítra ráno probudí, dnešek se promění ve včerejšek a bude jiný. Ještě v něm chtěl chvíli zůstat. Aby si všechno zopakoval.

První setkání s racky. Díval se do tmy a opět se v duchu vracel k laguně. Bylo to zvláštní odpoledne. Jako kdyby přišel pozdě do divadla. A jako kdyby dřív odešel. Takové to bylo. A teď se snaží uhádnout, co bylo na začátku a jak to bude dál. Už věděl s jistotou, že stojí na prahu něčeho nového. Jenomže pořád ještě nevěděl, co to je.

Zavřel oči. Už usínal. Už se mu začínalo něco zdát.

Kraj dlouhých večerů. Kraj dlouhých večerů… To byl nápis na čelní stěně klubovny. Zvláštní pojmenování pro krajinu. Něčím je pro racky důležitá. Danielovi nic nepřipomínala. Určitě tam nikdy nebyl. V Kraji dlouhých večerů…

Ještě jednou otevřel oči do tmy. A všichni ti kluci mu připadali také zvláštní.

Jiří. Ještě než začali hrát playgroundball, převlékl se do vybledlé bundy, kterou Daniel znal, a už mu nepřipadal tak beznadějně dospělý.

„Už jsi někdy hrál playgroundball?“

„Ne,“ odpověděl Daniel.

„Je to jednoduché. Ale musíš se trefit do míče, odpálit tak, aby ti ho nikdo nechytil ze vzduchu, a běžet, aby tě nevybili mezi metami. To je celé.“

Danielovi se to příliš jednoduché nezdálo. Nakonec byl rád, když na třetí ránu konečně zavadil o míč a ten se odkutálel asi tak pět metrů dopředu, takže Daniel zůstal viset hned u nadhazovače a čekal, až ho někdo vysvobodí. Po něm byl na řadě Monty a odpálil míč daleko do pole. Běželi potom spolu.

Monty. Dlouhý a zrzavý. Jako kdyby stál sám sobě na hlavě. Tak dlouhý. S playgroundballovou pálkou vypadal nebezpečně. Byl kormidelníkem Chechtavého racka.

Také Cyklóna si Daniel zapamatoval. Stál při nástupu vedle Jiřího. Byl o něco starší než ostatní. Student přírodovědecké fakulty. Když uviděl pod hlohem lézt malého hnědého, brouka s tykadly tak dlouhými, že je táhl za sebou jako kruh, řekl: Hele, dazula. A jako kdyby říkal: tady odtud sem a ještě tamhle, to všechno je moje.

Mají celkem tři pramice. Bouřného racka, Chechtavého racka a Stříbrného racka. Kormidelník Stříbrného racka… Jak se jmenuje? Lexa. Něco prováděl s vařičem. Něco někomu vysvětloval. „To je náhodou bezvadný vynález,“ říkal. „Čím výš umístíš nádržku, tím větší máš plamen. Co bys chtěl lepšího.“

A potom – Tercius. Kormidelník Bouřného racka. Zapamatoval si ho, už když čekal na cestě před loděnicí a uviděl ho přicházet. V klubovně potom něco zapisoval do kroniky.

Zdálo se, že kluky něčím přitahuje. A zdálo se že o tom ani neví. Jako kdyby neustále myslel na něco jiného. A najednou se zasměje. A najednou ho přejde smích Danielovi se zdá, že důvod, proč se zasmál, si musel chvíli dobývat jeho pozornost a že byl – když se mu to podařilo – rychle vytlačen nějakou jinou myšlenkou.

Zítra mu zavolám, pomyslel si Daniel. Kdyby chtěl, tak mu půjčím „Dobrodružství Dana Wooda“.

S tou myšlenkou usnul.

TERCIUS SE MUSÍ UČIT

„Dobrý den,“ pozdravil Daniel. „Mohl bych mluvit s Terciem?“

Teprve když uslyšel volný tón v telefonu, uvědomil si, že vlastně ani neví, jak se Tercius doopravdy jmenuje. Minulé odpoledne si poznamenal jenom telefonní číslo. Určitě se jmenuje nějak jinak, i když žádné jiné jméno není tak dobré jako přezdívka Tercius. Nevěděl proč, věděl jenom, že není.

„Nazdar,“ uslyšel z dálky.

„To jsem já – Dany,“ řekl. „Co děláš?“

„Vymýšlím si důvody, proč se nemůžu učit.“

„O jednom bych věděl.“

Uslyšel, jak se potichu směje. „Nikdy ti to nezapomenu,“ řekl. „Jenomže já se opravdu musím učit, i když se mi nechce.“

„U nás dávají v kinu Star Dalekou zemi. Už jsem ji viděl dvakrát, ale je to film, který se dá vidět i potřetí. Myslel jsem, že bychom šli spolu.“

„V kolik začínají?“

„Ve tři. Nebo v pět. A potom v sedm, ale to už je pozdě.“

„Tak platí. V pět bych snad mohl.“

„Koupím lístky a počkám na tebe.“

Pravděpodobnost, že bude druhý den vyvolaný, byla malá, a tak když si Daniel odpoledne také sedal ke knížkám – sveden dobrým příkladem, který kazí špatné mravy – připadal sám sobě neuvěřitelně vzorný. Měl pocit, že se neučí na známky, ale pro život. Tak totiž znělo oblíbené úsloví třídního profesora, které nikdo nebral moc vážně. Profesor ho opakoval tak dlouho a tak často, až znělo nepřesvědčivě a zdálo se, že ani on sám ho už nebere moc vážně. Byl starý a celé věky říkal studentům: neučíte se pro známky, ale pro život. Ťukal při tom tužkou do katedry a díval se tak vyčítavě, že slabší povahy se začaly učit matematiku jenom proto, aby nebyl smutný. Třeba se jim to potom v životě opravdu hodilo, ačkoli matematika je předmět, který umějí nejlépe ti, co se ani příliš neučí, ale myslí jim to tím správným způsobem.

Četl: Jestliže exponent záporného čísla je lichý, výsledek zůstává záporný. Jestliže exponent záporného čísla je sudý, výsledek je kladný.

Otočil stránku. AC2 rovná se AD2 plus DC2. Díval se na ten vzorec bez zvláštního nadšení a nedovedl si představit život, ve kterém by bylo důležité vědět, čemu se rovná AC2. Trochu ho se vzorcem smiřovalo pomyšlení, že jde s Terciem do biografu.

A pak na to najednou přišel. Dokonce ho to začalo bavit. Uslyšel za zády zaskřípění dveří. Maminka něco ukládala do skříně. Ani si neuvědomil, že vešla do místnosti.

„To je zázrak, že se taky jednou učíš,“ řekla. „Čekáš písemku?“

„Neučím se pro známky, ale pro život,“ prohlásil důstojně. A potom ji slyšel, jak se směje. Být vzorný je jedna věc, a přesvědčit o tom ostatní je zase docela jiná věc. A těžší, usoudil. Třeba to ani nestojí za to. Ale stejně měl pocit, že se světem je poslední dobou všechno v nejlepším pořádku. Podíval se na hodinky. Byly čtyři. Zdálo se mu, že to není možné, aby už byly čtyři. Podíval se na sloupkové hodiny s kyvadlem v podobě slunce, které byly tak starobylé a vzácné, že je ani nesměl natahovat, aby jim neublížil. Ukazovaly také čtyři.

Vyskočil od stolu jako pružina. „Jdu do biografu,“ zavolal z předsíně.

„To učení pro život ti ani moc dlouho netrvalo.“ Znělo to velmi mírumilovně.

„A taky mám hlad,“ řekl.

Ještě když běžel dolů po schodech a ukusoval jablko, měl pocit, že se svět za poslední dobu o hodně zlepšil.

Když se vraceli s Terciem z kina ulicemi, které už byly skoro prázdné, Danielovi se pořád v hlavě vynořovala melodie z filmu Daleká země. Potichu si ji začal pískat. Zdálo se mu, že je v ní zaklet celý ten příběh, který už viděl třikrát a na který určitě ještě aspoň jednou půjde. Byla pomalá, skoro smutná, a bylo v ní nějaké zvláštní napětí. Tercius se k Danielovi přidal. Šli a potichu pískali refrén té pomalé písně.

Na ulicích se už rozsvěcovaly první zářivky. Nejdřív byly zelenavé. Potom skoro zfialověly. Rozhořívaly se zvolna. Jako oheň, který nabírá na síle. A najednou svítily bíle.

JOHN BROWN

Nebyla to náhoda, že každý měl svoje jméno a že bylo jiné než to, kterým mu říkali doma anebo ve škole. A že také místům, která měli rádi, dávali kluci nová jména. Kraj dlouhých večerů na mapě určitě nenajdete. Ani údolí Lavin. Anebo řeku Zapomnění.

To všechno nějak souviselo s pravidly hry, o nichž Daniel ještě mnoho nevěděl. Jenom věděl, že jsou. Přesná a mlčky uznávaná. A věděl, že k pravidlům hry patří nemluvit moc o pravidlech hry. A proto se ani příliš nepodivil tomu, že také písničky, které si v oddíle kluci zpívají, jsou jiné než ty, které znal ze školy anebo z rádia.

Přišel do klubovny na schůzku. O hodinu dřív. Aby měl čas si klubovnu prohlédnout. Našel v ní už Šákula. Seděl u okna a před sebou měl otevřenou učebnici matematiky.

„Proč se učíš tady?“

„Protože se mi to líbí.“

Ale netvářil se příliš radostně. Krabatil čelo a vypadal ustaraně. Možná že právě odstraňoval hranatou závorku a kulatou závorku a to celé na druhou, x rovná se… Třeba ho trápilo, že neví, čemu se rovná x. Jako kdyby na tom záleželo. Když klubovna voní. A je v ní ukryto… něco. Budu tomu říkat – X, pomyslel si Daniel. Protože Šákul krabatí čelo a kolem něho poletují neviditelné číslice. X je značka pro záhadu. Také on, Daniel, přišel, aby odstraňoval závorky. Ale nacházel nové.

Otevřel zpěvník, který ležel na stole. Na každé stránce byla jiná písnička. Akordy. A obrázek. Námořník u kormidla, přízračně bílý, jako duch. V zádech měl bouři, klikatý blesk a vlny v půlce zlomené větrem. To všechno bylo ponořeno do šedivého oparu, jenom on vystupoval, jediný světlý bod, neskutečná, průsvitná postava. Kdo asi z kluků umí takhle malovat?

Píseň vyprávěla o bouřích, o ztroskotaném trojstěžníku, o zradě a o mrtvém kapitánovi, kterého všichni opustili. Jmenovala se Jižní kříž.

A hned na další straně bylo také kormidlo, samo uprostřed čar a barevných vlnovek. Daniel četl:

Svět moří dávno není veliký

Lodi, která se podobá městu

Velí profesor matematiky

A počítá počítá cestu

A počítá počítá cestu

Proč mu ta slova připadla smutnější než balada o trojstěžníku Jižní kříž?

Kam asi plujete, bílé lodi?

Kam, až doplujete, vám zprávu dám?

My na Šanghaj plujem

My přes Hongkong plujem

Piš na Nový Zéland

Piš do Bombaje nám

Přišel Tabaki. Obvyklý obřad podávání rukou. Danielovi připadl trochu spiklenecký. Mohl znamenat: Jsme jedné krve, ty i já.

Abigal a Jindra přišli společně. Šákul zavřel svoji učebnici. Možná že už věděl, čemu se rovná X. Cesta k X, kterou hledal Daniel, byla složitější než ta, jakou dovede vymyslet profesor matematiky připravující příklady do učebnic. Profesor matematiky…

Lodi, která se podobá městu

Velí profesor matematiky

A počítá

A počítá…

To je divná píseň.

Poslední se objevil Tercius s Rýšou. Posadili se kolem stolu. Nejdřív hovořili o táboře v Kraji dlouhých večerů.

„Vzpomínáš si, jak Alim loni našel ve stanu mandragoru z divokého kosatce?“

„Vzpomínáš si, jak Jiří vyprávěl o Jimmy Lacklandovi?“

„Vzpomínáš si na pašeráckou stezku, tenkrát…“

„To byla třináctá noc, když…“

Ale Tercius neměl pochopení pro hru na „vzpomínáš si“. Neustále se vracel k utrženým olivkám. K děravému stanu, který je třeba spravit. A k nějaké bedně s rozbitým víkem, kterou mají na svědomí. Budou muset koupit dvě nové švédské pily. Přebrousit sekery. Jedna lopatka má naštípnutou násadu a ta druhá, která má násadu v pořádku, je bůhvíkde. A hřebíky. Sedmiček je málo. Desítek moc.

Měl v ruce dopis od Jiřího. Rozdělení prací před odjezdem na tábor. „Všechny posádky si prohlédnou a opraví stany, pádla, lodní pytle a pramice. O ostatní nářadí se postará posádka Bouřného racka. O kuchyň a zásoby posádka Stříbrného racka. A o sportovní nářadí a táborovou knihovnu posádka Hehe…“

Hehe bylo jméno pro Racka chechtavého. Někdy mu také říkali Hehehe. Anebo Hehehehehe.

Jiřího dopis končil slovy: „…Udělejte to, jak chcete, ale hned.“

Vět se „vzpomínáš si“ ubývalo. Zazněla jenom jedna s „nevzpomínáš si“, ale ta se nedala počítat. Vyslovil ji Rýša. „Nevzpomínáš si, komu jsme půjčili tu polní lopatku?“

Rozdělili si úkoly. Nikdo se nevymlouval. Nikdo neřekl, že nemá čas. Nikdo nenavrhl, aby práci, která na něho připadla, udělal raději někdo jiný.

„Tercie!“ ozval se Daniel.

„Ano.“

„Já bych chtěl taky něco dělat.“

Uvědomil si, že někteří kluci se zatvářili trochu rozpačitě. A že ticho je zbytečně dlouhé. Abigal si vyměnil s Terciem rychlý pohled.

„Dobře,“ řekl Tercius. „Půjdeš s Tabakim koupit pily a hřebíky. Stejně by je sám neunesl. Peníze vám dá Cyklón. A pomůžeš Šákulovi opravit bednu.“

Chvíli se ještě domlouvali. „Kdy máš čas?“ zeptal se Tabaki.

„Vždycky,“ odpověděl Daniel.

„Tak zítra ve dvě hodiny.“

Vedle se dohadoval Jindra s Rýšou. „Přinesu epoxid, ten je nejlepší.“

„Ale kdo tě potom od té násady odlepí?“

Tercius začal potichu hrát na kytaru. Pomalu otáčel listy zpěvníku. Hovor ustával. A potom zazněla melodie Johna Browna. Byla to snad jediná píseň, kterou Daniel znal ještě předtím, než přišel do loděnice u laguny. Abigal se přidal. Beze slov. Potom Jindra začal zpívat. Ostatní mlčeli.

Když píseň skončila, řekl Rýša: „Byla by hezká, ale je moc známá.“

Tercius odložil kytaru. „Myslel jsem si to samé,“ řekl. „Až donedávna. John Brown. Co o něm víme?“

„Mrtev jest a tělo jeho tlí.“

„To je dost málo.“

„Sebral z Virgínie černých přátel šik.“

„Myslíš, že to doopravdy udělal?.“

„Nevím, nikdy jsem o tom nepřemýšlel.“

„Já taky ne. A přece je to úžasný příběh – skutečný život Johna Browna.“

„Vypravuj.“

A Tercius začal vyprávět. O tom, jak John Brown se svými syny a několika dalšími muži osvobodil skupinu otroků. Jak s nimi putoval Amerikou. Ačkoliv na jeho hlavu byla vypsána vysoká odměna, ačkoliv byl bílý den. Jak vešel do soudní síně a řekl, co udělal a proč. Jak stál skoro sám proti všem. Jak prohrál. Vyprávěl o boji u Harper’s Ferry. Jak jeden z jeho synů už ležel mrtev a vedle umíral druhý a jak John Brown nad nimi stál a ještě se nechtěl vzdát. Sám, docela sám proti celému světu.

Když Tercius skončil, řekl Tabaki. „Vždycky jsem si myslel, že John Brown je jenom postava z nějaké legendy. Že ve skutečnosti nikdy nežil.“

„Neměl ani malou naději, že vyhraje.“

„Nezáleželo mu na tom, že nemá naději. Věděl, že má pravdu.“

Ta obnošená píseň najednou dostala nový smysl.

„A jaký to mělo všechno smysl,“ zeptal se Šákul.

„Brzy po smrti Johna Browna začala v Americe válka Severu proti Jihu.“

„Ale to už byl mrtvý.“

„Je to důležité?“

„Já nevím.“

Zavřeli klubovnu, nasedli do pramice a vypluli proti toku Velké řeky. Daniel seděl na prostřední sedačce. Myslel na Johna Browna. A aby nepocákal Abigala, který seděl před ním. Nemluvili. Jenom Daniel řekl občas: promiň. Vždycky, když myslel víc na Johna Browna než na to, že musí klopit pádlo. Abigal měl záda celá mokrá. Vlastně už dávno se mohl začít zlobit. Ale patřilo k pravidlům hry, že nezačne. Protože Daniel to udělal nerad. Sice desetkrát, ale nerad. Seděl na pramici poprvé.

„Promiň,“ řekl pojedenácté.

Když se vraceli do loděnice, začal kdosi vzadu tiše pískat melodii Johna Browna.

STŘEPY, KTERÉ NEZNAMENAJÍ ŠTĚSTÍ

Byl už skoro večer. Školní dvůr ztmavěl stínem a jenom v oknech ve čtvrtém patře se zrcadlilo slunce, které kdesi daleko za střechami zapadalo. Daniel byl sám a věděl, že až zhasne poslední červené okno, bude muset složit pálku i míč a jít domů, nemusel se ani dívat na hodinky, aby to věděl, protože to bylo čtvrté osamělé odpoledne na školním dvoře a naučil se za ty čtyři dny určovat čas podle červenavé záře v oknech. Stoupala vzhůru, nepostižitelně, zvolna, až pojednou zmizela a byl večer.

Předtím znal školní dvůr jenom z hodin tělocviku – na začátku léta a na podzim –, ten žalostný, udupaný trávník, který jako kdyby prosil o slitování. Patřil k němu prach a křik, obojího hodně, basketbalové koše a volání: přihraj! koš! ofsajd! – a pronikavý hvizd, a zase volání a do toho posléze vždycky z dálky zaznělo zvonění. Ale ten dvůr byl jiný, když byl sám. Jako kdyby všichni ti kluci a holky, kteří jej zaplňovali během školních dopolední, byli nějak přítomni, jenom je nebylo vidět ani slyšet, a tím to bylo divnější, protože tam stejně byli.

Daniel stál sám uprostřed dvora. První playgroundballový zápas, který hrál s racky, si dobře pamatoval.

Je to docela jednoduché, řekl Jiří. Ale nebylo to vůbec jednoduché. Byl nakonec rád, když míč pálkou vůbec zasáhl. Nikdo od něho ani víc nečekal. Ale to se mu nelíbilo, být nejslabším článkem v řetězu.

A proto trávil už čtvrté odpoledne na školním dvoře. Ve škole playgroundball hráli jen výjimečně, ale pálku a míč mu tělocvikář půjčil. Sám si nadhazoval, sám odpaloval a sám si běhal pro míč, nebyla to žádná zvláštní zábava, ale zvolna do toho vnikal, bylo třeba nechat míč padnout dost hluboko, sevřít pálku oběma rukama, počkat, až míč bude rovně padat dolů: a v té poslední chvíli, kdy už se skoro dotýkal trávníku, ho nabrat koncem pálky, plnou silou (Daniel říkal: na plný pecky), uslyšet kožený úder a vyrazit za ním, dokud byl ještě ve vzduchu. Tento způsob byl možný jedině tenkrát, když to bylo první nadhození. Anebo druhé. Když dvakrát nezasáhl míč – ale to se mu stávalo stále řidčeji –, potom musel být opatrný a jenom se dotkl pálkou míče, protože jinak by vypadl ze hry už od nadhazovací mety. Ale i tento způsob si vyzkoušel. Asi ho nebude potřebovat, protože stále častěji odpaloval míče už na první ránu.

Okna pod střechou byla červená, bude muset jít domů, cítil únavu ve všech svalech, co jich měl na rukách a na nohách, a už měl také hlad. Tohle je poslední rána, říkal si, na té si dám záležet.

Vyhodil míč vysoko do vzduchu, sevřel pálku oběma rukama, ale nechal ho padnout, letěl příliš daleko, byla to poslední rána ten den a chtěl, aby byla bez chyby. Vyhodil podruhé, míč letěl dobře, ale příliš nízko, opět nechal míč padnout a vyhodil potřetí. To byl ten pravý míč, věděl to už v té chvíli, kdy mu vyklouzl z dlaně, sevřel pálku oběma rukama a nabral ho, cítil, jak dosedl na široký konec pálky celou plochou, na okamžik ucítil jeho váhu ve svalech a otočil se kolem své osy a padl na kolena, ale hned zase vyskočil, aby se za ním podíval, jak hezky letí.

Byl to opravdu nádherný míč. Ale něco s ním nebylo v pořádku. Daniel stál při nadhazování špatně. Ani si to neuvědomil, že se při třetím nadhozu otočil a že poslal míč směrem k budově školy, byl to opravdu nádherný míč, rozbil okno až ve třetím patře.

Ten čtvrtý den přišel na školní dvůr pozdě. Nikdo ho neviděl přicházet. Když třesk padajícího skla utichl, nic se nedělo. Měl by zmizet, tiše se vytratit a rozhlédnout se, aby ho nikdo nezahlédl. Míč se mu vrátil, rozbil okno asi těsně u rámu a odrazil se zpátky na školní dvůr. Když teď zmizí, nikdo mu nedokáže, že okno rozbil on, ostatně třeba se na to přijde až zítra dopoledne, vlastně je to víc než pravděpodobné, budou si myslet, že někdo hodil do okna kámen, anebo že to byl pták, to se někdy stává, prostě je asi tisíc způsobů, jak rozbít okno, hlavně že si na Daniela nikdo nevzpomene, dokonce ani učitel tělocviku, protože odpálit playgroundballový míč, kožený a těžký, až do třetího patra není příliš pravděpodobné. Tam střelí prak, ale ne playgroundballový míč. Všechno by mohlo ještě dobře dopadnout.

Daniel sebral míč a pálku. Je tu ovšem ještě jedna věc.

Pravidla hry jeho nových přátel. Ovšem nikde v nich není nic o tom, jak se zachovat v případě, když někdo, nerad, rozbije okno. Nemá lhát. Tak dobře, nebude. Ale co když se ho nikdo ani nezeptá?

Věděl, co udělá, ale nemohl se ubránit pocitu, že se chová úplně nemožně. Šel schválně hodně pomalu. Ještě dával sám sobě příležitost. Ale věděl, že jí nepoužije. Třeba hlavní vchod bude zavřený. Ale věděl, kde je zvonek. Vchod školy byl opravdu zavřený. Měl by snad někdo přijít a rozmluvit mu to. Protože jsou určité hranice, které nelze překročit beztrestně. Ale nikdo nepřišel a neřekl mu: Ale jinak seš normální, viď? To by bylo stačilo.

Zazvonil. Ještě pořád mohl zmizet. Slyšel kroky, jak se přibližují. Ještě byl pořád čas. Potom uslyšel klíč, jak se otáčí v zámku. A školník se objevil mezi dveřmi, velice nenaložený, a zeptal se: „Co chceš?“

„Já jsem rozbil okno,“ řekl Daniel. „Nerad. Opravdu.“

BONYBEJE BEJ

Pátek byl jediný den v týdnu, kdy v klubovně u laguny neměl být nikdo. A přece se u laguny sešli skoro všichni. Už brzy odjedou na tábor. Bylo třeba připravit spoustu věcí. A ti, co tam neměli přesto nic na práci, přišli také. Laguna je přitahovala.

Daniel se ten pátek seznámil s čestným členem racků, o kterém do té chvíle neměl ani tušení.

„Jmenuje se Bonybeje Bej,“ řekl Abigal.

Nebyl to kluk, ale laminátový kajak. Daniel už věděl, že je daleko samozřejmější říkat kajaku Bonybeje Bej než třeba kajak. Ale to ještě nevěděl to nejdůležitější.

„Mohu se na něm projet?“ zeptal se.

„Můžeš.“

Daniel uměl jezdit na maňásku. Ale Bonybeje Bej – to bylo něco docela jiného. Byl nízký. A úzký jako nůž. Seděl na vodě s jistotou prázdné ořechové skořápky. Nejdřív se zdálo, že se Danielovi vůbec nepodaří do něho nasednout. Držel se sice přístavu, ale kajak mu uhýbal, kroutil se a třásl. Byl by přeletěl na druhou stranu, kdyby mu Abigal kajak nepřidržoval. Konečně nasedl a odlepil se od břehu. Nemohl udržet rovnováhu. Bonybeje Bej se nepřestával třást. Jako nezkrocený kůň, který se chystá vyhodit jezdce ze sedla, a zatím se ještě rozmýšlí kam.

Daniel se držel opatrně bortů. Malé vlnky se rozbíhaly kolem dokola. Každá vydávala svědectví o tom, na kterou stranu se kajak právě naklonil. Několik kluků stálo na břehu. Čekali, kdy už to žbluňkne. Zdálo se, že je to neodvratné.

Daniel opatrně sáhl po pádle. Snad to bude lepší, až se kajak pohne dopředu. Opatrně zabral. Bonybeje Bej neměl kýl a začal se pod ním točit jako hodiny. Daniel zabral druhým koncem pádla. Špička se chvějivě narovnávala. Konečně se kajak dal do pohybu. Daniel cítil v zádech pohledy ze břehu. Nesmí sletět. Právě proto, že na to všichni čekají.

Ale Bonybeje Bej se zase začal klepat. Trvalo to dlouho, než přestal. Daniel opět lehce zabral. A ještě jednou. Bonybeje Bej se pohnul směrem k okraji laguny. Ještě nebyl zkrocený, ale v Danielovi se ozvala malá naděje, že třeba někdy bude. Že to je vůbec možné. Byla to naděje, ze které se neměl čas radovat. Vyplazoval jazyk samým soustředěním.

A v tu chvíli uslyšel ze břehu Abigalův hlas: „Dany!“

Otočil se. A byl ve vodě. Stačilo, aby na půl vteřiny přestal Bonybeje Beje hlídat, a už se otočil břichem nahoru. To byla zřejmě poloha, která mu vyhovovala. Daniel vypadl z lodě tak rychle, že se při tom napil. Oči ho pálily, jak do nich vnikla voda. Cítil, že si odřel koleno, když vyletěl ze sedačky. Vyplaval na hladinu. Nadechl se. A otevřel oči.

Uviděl svět červeně. To mu udělal Abigal schválně. Nechal kajak i pádlo plavat ve vodě a zamířil ke břehu. To si odskáče. Pořád ještě viděl červeně. Abigala, který stál na břehu a smál se. Vyškrabal se k němu. Už brzy ho přejde smích. Skočil.

Abigal byl tím nenadálým útokem tak překvapený, že se v první chvíli ani nebránil. Teď leželi oba v trávě. A Daniel si uvědomil, že pravidla hry, která se teprve učil poznávat a ke kterým pronikal přes devatero závorek, určitě tohle nepřipouštějí. A krom toho Abigal je menší a slabší než on. Přestal vidět červeně. Sice by si zasloužil, aby mu nařezal, ale neudělá to.

Neměl čas uskutečnit tak ušlechtilé rozhodnutí. Abigal se v trávě pohnul o zlomek vteřiny dřív. A to mu stačilo. Sevřel Daniela tak pevně, že nemohl ani vydechnout. Snažil se vyprostit. Marně. A kolem bylo ticho. Snad ostatní odešli. Anebo se beze slova dívají, jak se Daniel marně kroutí a jak ho Abigal spoutal sevřením pevným jak svěrací kazajka. Zůstal ležet.

„To se ti u nás může stát, že se namočíš,“ řekl Abigal. Docela tiše.

„Proč jsi na mě volal?“

„Chtěl jsem tě upozornit, že Bonybeje Bej je trochu vratký.“

„To jsem poznal i bez tebe.“

„Mám tě pustit?“

Daniel kývl. Sevření povolilo. Rozhlédl se. Byli sami. Oba rychle oddychovali. Abigal mlčel. A díval se, jako kdyby to byl on, kdo prohrál.

Daniel se zvedl se země. Když se podruhé rozhlédl kolem sebe, byl už sám. Na hladině uviděl kajak. A žluté pádlo. Nebezpečně se přibližovalo k okraji laguny. Brzy ho zachytí proud a odnese po řece.

Když Dan Wood ležel u ohně v táboře lovců, tak unavený, že neměl ani sílu, aby zvedl hlavu a podíval se do plamenů, řekl: Prohrávat je těžší.

Budeš se to muset naučit, odpověděl Wunamon.

Nechci se to naučit. Nic jiného ti nezbyde.

Oheň praskal. Hvězdy se zdály blízko.

Máš pravdu, řekl Dan Wood.

Daniel doplaval pro pádlo. Položil ho na opuštěný přístav. Vrátil se ke kajaku. Byl těžký. Táhl jej pomalu ke břehu. Nikdo mu nepomohl. Trvalo mu to dlouho, než ho vylil, a když byl konečně hotov, věděl, že to nejhorší na něho teprve čeká.

Vlastně si na tu větu z „Dobrodružství Dana Wooda“ do té chvíle nikdy nevzpomněl. Ani o tom sám nevěděl, že si ji pamatuje. Pojednou se vynořila odněkud ze dna paměti a byla tu.

Prohrávat je těžší.

Jindra a Abigal se nakláněli nad pramicí. Vyměňovali kus poškozeného prkna u kýlové šoupačky. Vedle nich stál London a Alim. Něco si povídali. Něčemu se smáli. Abigal zvedl hlavu a podíval se na Daniela. Vypadal jako velmi zaměstnaný člověk, který má moc práce a nechce být vyrušovaný.

„Promiň,“ řekl Daniel. Chtěl toho původně říci víc, ale potom řekl jenom toto, protože to bylo nejkratší. Abigal přestal vypadat tak protivně zaměstnaně. Mávl rukou. A Daniel věděl, že mu tu chvíli nikdy nepřipomene. Nikdo mu to neřekl. Prostě to věděl.

MOKASÍNOVÝ TELEGRAF

Na obálce byl linoleoryt a na něm křivý sloup – snad od elektrického vedení – s jedním přetrženým drátem. Na místě, kde drát končil, začínaly stopy. Dole byl nápis: Mokasínový telegraf.

Daniel našel Mokasínový telegraf v poličce na stěně klubovny. Otevřel jej na první stránce a četl: Mokasínový telegraf je způsob, jakým si Indiáni předávají zprávy. Nikdo přesně neví, jaký je to způsob. Jenom tolik o něm víme, že je rychlejší než telegramy, spolehlivější než doporučené dopisy a tišší nežli šepot. Mokasínový telegraf je také způsob, jakým si podávají zprávy mezi sebou rackové. Nejsou příliš rychlé a někdy – zejména ty, které píše Dan – dokonce ani příliš spolehlivé. Vůbec nikdy nejsou tišší nežli šepot. Přesto jim říkáme mokasínový telegraf. Protože ten název nám připomíná svět, který máme rádi. A lidi s modrou oblohou za zády.

„Učíš se mokasínový telegraf?“ Byl to Cyklón, kdo vešel do klubovny, kde něco zapomněl. Když uslyšel Danielovu odpověď, zapomněl, proč přišel, a na tváři se mu objevil trochu překvapený, soustředěný výraz.

Ví už o tom, jak dopadla Danielova první jízda na kajaku? Asi o tom neví. Ale Daniel měl stejně pocit, že by byl udělal líp, kdyby ten den do klubovny nechodil. Ta nešťastná příhoda s Bonybeje Bejem ho ještě pálila. A proto řekl: „Ne. Učím se pravidla vaší hry.“

Cyklón chvíli mlčel. Jako kdyby si předříkával odpověď nejdřív na nečisto. Potom řekl: „To je těžké – pravidla hry. Buď je pochopíš bez vysvětlování, anebo je nepochopíš vůbec.“ Najednou se usmál. „Ale když je hledáš, tak to znamená, že už jsi je vlastně našel.“

Nebyla to vůbec jasná odpověď a dala se vyložit asi na deset způsobů. Ale stejně, když ji vyslovil, příhoda s Bonybeje Bejem odletěla někam do minulosti. A také přestala být tak významná, jak se Danielovi ještě před minutou zdálo.

Chvíli se na sebe dívali. Oba byli – jeden druhým – trochu překvapeni. Už neřekli nic. Cyklón si vzpomněl, že šel vlastně pro kuličkové pero a že si cestou něco pískal. Pero leželo na stole. Začal si pískat tam, kde přestal. Uprostřed melodie. Daniel ji neznal. Ještě mezi dveřmi na Daniela volnou rukou zamával. Podobně se zdravili staří Římané v senátě. Daniel to viděl v televizi. „Salve, césare!“ zavolal za ním, protože ho nic lepšího nenapadlo.

Vrátil se k Mokasínovému telegrafu. Ještě jednou si přečetl těch několik řádek na první stránce. A zdálo se mu, že jsou jiné, než když je četl poprvé. Už nelitoval, že přišel do klubovny.

ŠIFROVANÝ DOPIS

Byl to podivný dopis a podivné bylo i to, že mu Tercius vůbec psal. Vždyť spolu minulý den mluvili. Ještě dřív než Daniel roztrhl obálku, blesklo mu hlavou: Abigal. A příhoda s Bonybeje Bejem.

Ale ta byla zapomenuta. Anebo nebyla, ale stejně mu ji už nikdo nepřipomene. Četl: Dany, v úterý ve dvě hodiny je výcvik v pádlování. Tercius.

A pod tím bylo napsáno: Akela cáká. O-mani-padme-hmu. Pomoz Akelovi do lodě. O-mani-padme-hmu?

Akela. Kdo je to Akela? Moudrý vlk z Kiplingovy Knihy džunglí. Ale u racků to jméno ještě nikdy neslyšel.

O-mani-padme-hmu? Jiří večer vyprávěl historku o bubeníkovi z indických hor a tenkrát ta slova uslyšel poprvé. O-mani-padme-hmu. Začátek modlitby Ó drahokame v srdci lotosu.

Seděli v klubovně. Venku už byla skoro tma. Nerozsvítili. Hovor pomalu utichal. Až se ozval Sven. „Jiří, vypravuj něco.“

Řekl, že ho nic nenapadá. A že už je pozdě.

„Jiří, vypravuj něco,“ zaznělo z druhé strany stolu.

Řekl, že ho sice už něco napadá, ale že je ještě moc brzy. Vzpomněl si na povídku, která chce tmu. Pokud možno tmoucí.

„Jiří, vypravuj něco.“ Teď už to byl sbor.

A teprve potom vyprávěl povídku o bubeníkovi z indických hor. Ještě teď, když si na ni Daniel vzpomněl, cítil, jak se mu po zádech rozběhli neviditelní mravenci. Ale proč ji Tercius v dopise připomíná?

Akela cáká. Ó drahokame v srdci lotosu. Pomoz Akelovi do lodě. Ne, to také nedávalo smysl.

A co když je to nějaká šifra?! Zahleděl se na záhadné sdělení ještě jednou. Akela cáká. O-mani-padme… Ano. Samozřejmě že je to šifra. Docela jednoduchá.

Dlouho potom seděl nad papírem vytrženým ze starého školního sešitu a dával dohromady odpověď. Nebylo to tak prosté, jak se mu v první chvíli zdálo. Konečně napsal: Maminka a mandarín Ping-pong a Tercius a Golem očekávají nosorožce Černé eso. Vložil sdělení do obálky a vydal se za Terciem. Hodí dopis do schránky ve dveřích a po anglicku zmizí. Tak to také udělal.

Večer Tercius telefonoval. „Je to šifra, kterou mám nejradši,“ řekl. „Ne proto, že je tak jednoduchá, ale věty, které ti někdy vyjdou, něčím připomínají básně. – Kde jsi sehnal patagonče? To jsou přece pádla, která se už dávno nevyrábějí.“

Pověděl mu, jak k němu přišel. Věnoval mu je pan Nerad. Měl ho léta doma a sám už ani nevěděl, jak k němu vlastně přišel. Bylo to dlouhé pádlo s listem dole zakulaceným, odřené, ale jinak docela dobré. Mohlo by vyprávět. To na něm bylo nejlepší. Určitě pamatuje peřeje ze dna přehradního jezera.

„Pádlo ti musí sahat k bradě.“

„Patagonče je skoro stejně velké jako já.“

„A mělo by mít na konci listu plech.“

„Má tam namalované slunce.“

„A hlavice by měla být úzká, ale ne zase moc úzká, aby se dobře držela v ruce.“

„Má hlavici jako splasklý tenisák.“

Tercius Danielovi poradil, co všechno musí s pádlem udělat, aby se mu s ním dobře pádlovalo. Uříznout konec listu, aby bylo kratší a aby je mohl zpevnit kouskem plechu. A ubrousit hlavici. Musí být hladká, aby nedřela do dlaně.

„To nic není,“ řekl.

Ale Daniel by to byl stejně nedokázal, kdyby mu táta nepomohl.

GALÉRA

V úterý ve dvě hodiny přišli na výcvik v pádlování Šíra, Filip a Daniel. „Kdo nám chce dělat háčka?“ zeptal se Cyklón.

V klubovně byl jenom Šákul – který tam byl pořád a nejraději by tu snad i spal – Abigul a ještě tři kluci z posádky Stříbrného racka.

„Třeba já,“ řekl Abigal, ale zdálo se, že ho ta vyhlídka nenaplňuje zvláštním nadšením. A tak Daniel – ještě dřív, než poprvé ponořil pádlo do vody – pochopil, že výcvik v pádlování je něco docela jiného než vyjížďka na lodi a že se třeba ani nemusel příliš těšit.

Nic se Cyklónovi nelíbilo. Jak si Daniel sedl do pramice, kam si sedl, jak držel pádlo, kam se díval, jak měl nohy pod sedačkou – to všechno bylo špatně.

„Sedni si blíž k bortu. A levou nohu opři. Ruku dej až k listu pádla. Dívej se na háčka.“

Minulo snad pět minut a pádlo měl ještě pořád suché. A pramice se kolébala uprostřed laguny.

„Připravit! Pozor! – Lego!“

Už se naklonil nad vodu, už se jí pádlem skoro dotýkal. A zase to bylo špatně.

„Pádlo kolmo do vody. A dál.“

Dobře. Ponoří ho kolmo. Až kam dosáhne. Až u sedačky háčka. Kdyby měl ruce dlouhé jako opice, možná že by zabral až u vlnolamu, ale má jenom takové ruce, jaké mu narostly.

„Připravit! Pozor! – Lego!“

Naklonil se, div nepřepadl. Nebylo mu to nic platné.

„Dany, pádlo musí jít dopředu ostrou hranou. Musíš ho klopit. Abys nepocákal Abigala. Aby se do listu neopíral vítr.“

Dobře. Bude ho klopit a ponese ho těsně nad vodou. Uznával, že Cyklón třeba ví, k čemu to bude dobré. Ale stejně by už mohli jet.

„Připravit! Pozor! – Lego!“

Ještě se nehnuli z místa. Pořád měl pádlo suché.

„Pádlo se klopí zápěstím. Takhle otočíš ruku. Koukej. Takhle. Je to docela prosté.“

Několikrát si to zkusil. Opravdu to tak bylo lepší. Ale ještě lepší by bylo, kdyby už vypluli.

„Připravit! Pozor – Vpřed!“

Konečně se to podařilo. Špatně – pochopitelně. „První tři záběry jsou na půl listu pádla. A jsou rychlé.“

Dobře. Bude tak rychlý jako pistolník z Divokého západu.

„Připravit! Pozor! – Vpřed! – Hop-lá, hop-lá, hop!“

Pramice vyplula z laguny, a i když to byla pořád stejná pramice s rackem na špičce, stejně měl Daniel pocit, že se pojednou proměnila v otrokářskou galéru.

„Zaber! Po-řád-ně! Zaber!“

Opřel se o pádlo.

„Klop pádlo!“

Na chvíli zapomněl. Cyklón samozřejmě ne. „Jdi si pro vodu, Dany! Do-pře-du!“ Abigal už měl zase záda celá mokrá. „Ne-cá-kej“. To se snadno řekne. Ale snadné to není. „Hop-lá, hop-lá, hop!“

Svět okolo Daniela zmizel a zbyly jenom krouživé víry putující podle bortu lodi někam dozadu. „Opisuj od háčka! Drž se v tem-pu!“

Zabral příliš rychle.

„Zápěstí.“

Zapomněl klopit pádlo.

„A zaber! Vždyť to pádlo jenom koupeš!“

To nebyla pravda. Mohl zabrat víc, ale myslel na zápěstí.

„A pádlo kolmo do vody!“

Také by se Cyklón mohl chvíli koukat na někoho jiného. Anebo po krajině. Určitě je na břehu spousta zajímavých věcí. A na nebi jsou mraky jako kárfióly. Proč si je neprohlédne? Některý třeba vypadá jako hrad. A jiný jako karavela Santa Maria s plnými plachtami.

„Jdi si pro vodu! A zaber! Hop-lá, hop-lá, hop!“

Předkláněl se, jak mohl nejvíc.

„Ruku k listu pádla! A celým tělem dopředu!“

Daniel to ještě chvíli vydrží. Ale to pádlo v rukách se mu co nejdřív zlomí. Je to staré patagonče. Začal do něj vkládat jakousi nejasnou naději. Kdyby se zlomilo, nemohl by dál pádlovat. Se zlomeným pádlem to prostě nejde.

„Po-řád-ně za-ber! Zaber! Zaber!“

A pak je ještě možné, že Šíra a Filip takové tempo nevydrží.

„Předkloň se! Víc. Ještě víc!“

Abigal na háčku pádloval jako stroj. A předkláněl se daleko dopředu. Zdálo se, že není ani trochu unavený.

„Jdi si pro vodu! Opisuj od háčka! Zaber! Naplno! Zaber!“

Daniela už bolely ruce. A ramena. A záda. Cítil svaly, o kterých do té chvíle ani nevěděl, že je v těle má. A bylo mu o hodně líp, když to nevěděl.

„Hop-lá, hop-lá, hop-lá, hop!“

Vydrží ještě deset temp. Možná dvacet. Ale víc už určitě ne.

„Předkloň se. A zaber! Zaber!“

Kdyby aspoň bylo na Abigalovi vidět, že už je také unavený.

„Jdi si pro vodu! Dál! Ještě dál! Zaber!“

Šíra je také nováček, i když je mezi racky o několik měsíců déle než Daniel. Třeba vypadne z lodě. Anebo Filip.

„Hop-lá, hop-lá, hop-lá, hop!“

Jedna, dvě, tři, čtyři, pět. Daniel začal počítat záběry. Vydrží ještě dvacet.

„Vy-dr-žet! Zaber! Zaber!“

Dvacet osm, dvacet devět, třicet. Třeba jedou až k pramenům Velké řeky.

„Hop-lá, hop-lá, hop-lá, hop!“

Přestal počítat. Ale nepřestal pádlovat. Nevěděl, jak dlouhá doba minula, než uslyšel Cyklóna zavolat: „Lego!“

Položil pádlo do pramice. Uviděl, že Abigal si nabral vodu do dlaně a vylil si ji za krk. Byl tedy také unavený. Otočil se a usmál se na Daniela. Ten se zmohl jen na velice chabý úsměv. Ale bylo mu v tu chvíli dobře.

„Připravit! Pozor! – Vpřed!“

A začalo to nanovo.

„Zaber! Opři se o pádlo! Hop-lá, hop-lá, hop-lá, hop!“

Teď ale doopravdy nemohl.

„Jdi do toho! Kolmo pádlo do vody! Zaber!“

Snad zítra. Anebo za pět minut.

„Lego!“

S úlevou odložil pádlo.

„Dany. Nejde o to, mít pádlo mokré, i když je to dobré, protože mokré pádlo se nerozesychá. Opři se o něj! To je lepší než dobré. Pádlo se nerozeschne a loď navíc pořádně jede.“

Ať mluví. Ať mluví ještě chvíli. Ještě pět minut.

„Připravit! Pozor! – Vpřed!“

Abigal před ním na levém háčku pádloval naplno.

„Jdi do toho! Předkloň se! Pořádně! Zaber!“

Zabral.

„Opisuj! Klop! Zaber!“

Pádloval, jako kdyby měl v dohledu cílovou pásku.

„Předkloň se! Drž se v tempu! Ne-vy-pad-ni!“

Možná že právě toto je pocit, kterému se říká „druhý dech“. Najednou ho chytil. Svaly ho nepřestaly bolet, ale najednou věděl, že vydrží pádlovat tak dlouho, dokud bude slyšet za zády Cyklónův hlas.

„Hop-lá, hop-lá, hop-lá, hop!“

Zabíral plným listem pádla. Stejně s Abigalem. Ne líp. Ale také ne hůř.

„Hop-lá, hop-lá, hop-lá, hop!“

Nemyslel na nic.

„Hop-lá, hop-lá, hop-lá, hop!“

A Cyklónův hlas mu pomáhal.

„Hop-lá, hop-lá, hop-lá, hop!“

Šklebil se, jako kdyby zvedal skálu, ale nikdo z toho nic neměl. Cyklón seděl za jeho zády a ostatní pádlovali jako vzteklí.

„Hop-lá, hop-lá, hop-lá, hop!“

Cítil jak loď poskakuje dopředu. A jak naráží přídí o vlny. Gon-gon-gon-gon-gon. Byl to uhrančivý zvuk. Když se minule vraceli z vyjížďky, řekl Tabaki: „Poslouchejte – Pádlík!“ A zvuk vln pod přídí zněl pomaleji, gon - - gon - - gon, ale byl to stejný hlas.

„Hop-lá, hop-lá, hop-lá, hop!“

Díval se do vody, jak běží podle bortu pramice.

„Hop-lá, hop-lá, hop-lá, hop!“

Jak dlouho asi vydrží druhý dech?

„Lego!“

Položil pádlo do pramice, nabral dlaní vodu a vylil si ji za krk. Cyklón řekl: „To už bylo dobré, Dany!“

Třeba když skončí „druhý dech“, stačí chvilku počkat na „třetí dech“. A tak dál, jak je život dlouhý.

„Připravit! Pozor! – Vpřed!“

Když se vrátili do loděnice, zbývala ještě do začátku schůzky skoro půlhodina. Zůstali ležet v přístavu.

„Jak se cítíš, Dany?“ zeptal se Cyklón.

„Jako veslař na galéře.“

Díval se do nebe. Hledal mrak, který by mu připomenul galéru. A zdálo se mu, že každý mrak připomíná galéru. Pozoroval je, jak plují. Únava z něho rychle opadávala.

Schůzka byla dnes ve jménu tábora v Kraji dlouhých večerů. Bedny s věcmi opět pošlou napřed vlakem a potom je na tábořiště dovezou valníkem lesní správy. Srub ještě stojí. V jednom místě střechou trochu zatéká, ale to snadno opraví. A také sklípek, hlídkový maják a kuchyň zůstaly, jak je naposled opustili. Krajinky na podsady jsou připravené.

Jiří byl v tábořišti minulou neděli a seděl teď v křesle z březových větví a odpovídal na deset otázek najednou. Daniel mu viděl na očích, že otázky – zdály se bezvýznamné – jsou jenom záminkou pro rozhovor o Kraji dlouhých večerů. Když o něm mluvili, tak si ho současně představovali. A když si ho představovali, bylo to skoro, jako kdyby v něm už byli.

„Už rostou na louce divoké kosatce?“

„Ještě je vidět, kde jsme měli loni táborový kruh?“

„A co Bonybejovo kamenné stádo? Neschovalo se za borovice?“

„Vyčistil jsi studánku?“

„Šel jsi pašeráckou stezkou?“

Hovořili o krajině a v tu chvíli ji viděli. Daniel si mohl jenom představovat – nějakou krajinu. Opuštěnou. Ve které – když začne pršet – prší dlouho. Trochu smutnou.

Ne, to není dobré slovo. Jak to řekl Tercius? Má rád neobnošená slova. – Tesknou krajinu. Tesknou. Tesknou.

I když slunce pálí, řeka v Kraji dlouhých večerů zůstane chladná. A tak čistá, že je vidět pstruhy plout kolem zelených balvanů. Někdy projede po řece kánoe. Někdy projde kolem tábořiště lesník s čokoládovým kokršpanělem. Ale nejčastěji je krajina prázdná.

To však byla jenom slova. Ostatní viděli skutečný kraj, do kterého se rádi vraceli. Třikrát za rok. V zimě. Protože pod sněhem je Kraj dlouhých večerů jiný. Na jaře. Protože řeka se vylije z břehů a je možno na ní zabloudit. A v létě. Protože v létě na ně Kraj dlouhých večerů čeká. V zimě a na jaře mohou přijet. V létě musí, Daniel poslouchal. A pohnul se v něm malý strach. Třeba Kraj dlouhých večerů nebude tak skvělý, jak si ho v duchu maluje. Třeba to ani není možné. Žádná krajina není tak krásná jako ta, kterou si jenom představujeme nad knížkou, anebo o které se nám v noci zdá.

Mlčel. Pojednou sám. Protože on tam ještě nebyl. Nemůže vědět, čím Kraj dlouhých večerů ostatní přitahuje.

Jak asi vypadá hlídkový maják?

Hovořili o věcech, které je třeba ještě před odjezdem udělat. A občas se vrátili k mraveništi pod osamělým smrkem na kraji tábořiště. Anebo k nějakému kamenu v řece.

Doopravdy se Daniel probudil, teprve když Jiří řekl: „Dneska si zahrajeme playgroundball u laguny naposled. Příští kolo je už na tábořišti v Kraji dlouhých večerů.“

To byla příležitost, na kterou Daniel čekal.

PLAYGROUNDBALL JE HRA

Když potom stál u nadhazovací mety a držel v ruce pálku, uvědomoval si, že se na něho všichni dívají a že věří na zázrak. Těžkal pálku v ruce, jako kdyby se rozhodoval, zda se mu hodí, nebo ne, a v duchu počítal všechny křivdy, kterých se už ve jménu playgroundballu dočkal. Poprvé hrál úplně nemožně. Nikdo se mu nesmál, ale to bylo ještě horší, než kdyby mu někdo poradil, aby šel radši hrát kuličky. Potom rozbil okno. Potom se k tomu dobrovolně přiznal. Dneska ho nechali stát na hřišti až posledního.

Začátek hry byl vždycky stejný obřad. Dva vedoucí mužstev. Jiří a Cyklón. Mezi ně hodil Monty pálku. Jiří ji chytil uprostřed a potom s Cyklónem, za soustředěné pozornosti všech, pomalu ručkovali k rukojeti. Ten, který se dostal na konec, měl právo volit prvního hráče do svého mužstva a volit stranu – zda chtějí hrát v poli, anebo pálit. Vyhrál Jiří. A vybral si Montyho. Samozřejmě. A Cyklón zavolal: Tercius. A tak to šlo dál. Nejdřív ti nejlepší hráči, potom ti prostřední a pak ti ostatní, a úplně nakonec zbyl Daniel, a když Jiří zavolal: Dany, tak to ani nemusel volat, protože na trávníku už stejně nikdo jiný nebyl.

A teď stál u nadhazovací mety a ze hřiště se na něho koukal Monty a klubko ostatních, a dívali se tak, jako kdyby čekali na zázrak. A to také čekali, protože zahájení hry pro ně nemohlo dopadnout hůř a zachránit je mohl jen zázrak. Teď si Daniel uvědomil, že do seznamu křivd patří i to, že zůstal na pálce až poslední, protože to už nemohl nic zkazit, aspoň v té chvíli, kdy ho Jiří zařadil jako posledního, to vypadalo, že nemůže nic zkazit, protože to už měli mít ostatní dávno první oběhy za sebou, a i když Daniela vybijí, tak se nic nestane, protože to už budou v záloze ti, kteří skončili první hru.

Jenomže hra dopadla jinak. Začalo to tím, že Jiří zahájil vysokým míčem a že mu ho Kuli chytil, ještě než dopadl na zem. Jiří se zatvářil nešťastně a šel si sednout na kraj hřiště. Cucal trávu a díval se, jak Monty odpaluje. Ten poslal nízký tvrdý míč, ale letěl ve směru první mety, a tak se stalo, že – když ho Cyklón zachytil – musel se Monty vrátit k nadhazovací metě, protože by ho mohli vybít mezi metami a to nechtěl riskovat. Třetí hráč také nedopadl slavně, prostě Jiřího mužstvo mělo v té hře smůlu za smůlou, a tak se stalo, že vybitý byl sice jenom Jiří, ale všichni ostatní uvázli už na druhé metě a všichni se úpěnlivě koukali na Daniela, od kterého se přece nedalo nic očekávat, ale kdyby se stal zázrak. Bylo jasné, že zápas je vlastně dohraný a že první kolo skončí nulou. Ne, nepovzbuzovali Daniela, věděli, že kdyby stál na metě třeba Jiří a kdyby mu vyšla dobrá rána, že by snad měli naději, ale Daniel byl posledně rád, když do míče jen tak ťukl, asi jako při biliáru, hrál teď podruhé, už se smířili s tím, že první kolo prohráli, vlastně na té metě čekali spíš ze slušnosti, mohli se rovnou rozejít – ano, další křivda v seznamu křivd, ta možnost tu byla – mohli říct, to první kolo jsme vám dali fóra, anebo něco na ten způsob, ale neřekli nic, čekali, co se stane, a mysleli si, že to vědí.

Daniel nespěchal. Rozkročil se nad metou, přesně tak, jak to viděl u Montyho, a řekl: „Takový míč – víš, jak si myslím.“ A čekal. Nadhazovač – byl to Lexa – se maličko usmál. Ne útrpně, spíš s pochopením. Tak se někdy usmívají staré tety, když slyší děti opakující věty dospělých, věty, kterým malé děti nemohou rozumět anebo o kterých si tety myslí, že jim nemohou rozumět. Další křivda.

Byl to nízký míč a padl mimo nadhazovací čtverec. Daniel si ho ani nevšiml a čekal na lepší. Druhý míč, který Lexa hodil, vyletěl vysoko a padal pomalu. Daniel věděl, že to je míč „víš, jak si myslím“. Zaťal zuby a rozehnal se po něm.

Kdyby místo míče přiletěl nosorožec – tak by ho Daniel tou ranou snad zabil. Ale byl to jenom míč. A kdyby to byl tank, třeba by mu udělal pálkou do pancíře díru. Ale byl to jenom míč, a protože neměl v cestě žádné okno, které by mohl rozbít, vyletěl vysoko nad hřiště. Cyklónovo mužstvo čekalo blízko v poli. Daniel je nemohl ohrozit, aspoň si to do poslední chvíle mysleli, že je nemůže ohrozit, a míč přeletěl nad nimi jako družice a přistál v trávě v modravých dálkách. Daniel vyrazil k první metě, v uších mu hučel křik Jiřího a Montyho a ostatních, ti už míjeli předposlední metu a blížili se k cílové rovince. Křičeli jako Indiáni při útoku a zatím Cyklón hledal míč v trávě a doba, než ho najde a pošle znechuceně nadhazovači, byla dost dlouhá, aby mohl obejít mety vycházkovým krokem, to si Daniel neuvědomil a běžel jako o život a slyšel kluky, jak volají: „Hip!“ a „Pozor, sirka!“

Čekali na něho na konci hřiště ještě udýchaní během a udivení tím nečekaným obratem hry.

„Kde ses naučil takhle odpalovat?“ zeptal se kdosi.

Daniel si vzpomněl na to místo v knížce, když Dan Wood poprvé vstoupil na palubu San Sebastianu. „Učím se teď,“ řekl, ale to už bylo příliš mnoho dobrého najednou, a tak se na něho kluci sesypali, nemohl se ani pohnout a ještě pořád popadal dech po tom dlouhém běhu, ale když se vřava kolem trochu utišila, pověděl jim o čtyřech dnech na školním hřišti i o tom oknu, které rozbil a které musel potom odnést ke sklenáři a zaplatit.

Mezitím se míč konečně dostal k nadhazovači, který se jím dotkl mety – nesdílel ani trochu radost Jiřího mužstva nad tou ranou a pohyboval se jako ve zpomaleném filmu. Nebylo proč spěchat. Mety byly prázdné a hra mohla pokračovat.

Až bude Jiří příště vybírat mužstvo, tak Daniel už nezůstane stát jako poslední, možná že ho vyvolá jako prvního, anebo určitě jako jednoho z prvních, pomyslel si, a dával si pozor, aby na něm nebylo moc vidět, že myslí zrovna na tohle. Zahlédl Jiřího a uvědomil si, že ho po celou tu dobu nepřestal pozorovat a že se maličko usmívá, asi tak jako se usmíval tenkrát, když se poprvé potkali před loděnicí, když Daniela poznal a zeptal se: „Jak se ti to povedlo?“

NŮŽ S KORKOVOU RUKOJETÍ

Byla to poslední schůzka před odjezdem na tábor. Z posádky Bouřného racka se u laguny sešli skoro všichni. A ještě tam byl Monty. Ale říkal, že hned jde. Totéž říkal už skoro před hodinou.

„To je bezvadný nůž. Nikdy jsem takový neviděl. Můžu si ho prohlédnout?“ zeptal se Daniel.

Monty zasunul nůž do pouzdra, které se mu klinkalo na prsou jako talismanový váček. Nosil ho na dlouhém koženém řemínku. Bylo z nějaké velmi měkké kůže, temně hnědé a pomalované indiánskými symboly. Černý terč s dvěma rohy – to byl symbol lesní moudrosti. Půlměsíc s proužkem dýmu byl červenec, měsíc bouří. Týpí znamenalo tábor. A dvě vlnovky řeku.

„Monty, ten nůž je zvláštní.“

Měl velikou korkovou rukojeť, tak dlouhou, jako mají nože na pero. Byl až neuvěřitelně lehký.

„Zvláštní na něm je,“ ozval se zamyšleně Monty, „že se nepotopí. Ta korková rukojeť ho udrží. Plave na vodě.“

„Kde se prodává?“ zeptal se Daniel.

„Nikde.“

„Jak to?“

„Každý racek ho může jednou získat. Ale v obchodech se takové nože neprodávají.“

Daniel měl pocit, že by Monty byl raději, kdyby se už dál neptal. Přesto řekl: „Ale mohl bych si ho přece nechat udělat.“

Monty se usmál. Trochu udiveně. „To by potom nebyl ten pravý nůž. Třeba by vypadal úplně stejně, ale bylo by to něco jiného. Nůž s korkovou rukojetí můžeš dostat zadarmo, anebo vůbec ne.“

Už nebyli sami. Šákul, Jindra a Abigal se přiblížili a chvíli poslouchali beze slova.

„To je taková tradice, víš. Vznikla dávno předtím, než jsem poznal racky. Ani nevím, odkud ty nože přicházejí.“

„Jiří je dostává od Skaga,“ ozval se Šákul. „Kdysi prý byl také rackem. Ale to už je dávno. Někam se odstěhoval. A občas se vynoří. Když se sejde Modrá družina.“

„Vy máte taky Modrou družinu?“

„Vlastně nemáme. To jsou ti, kteří u nás byli kdysi dávno. Takový klub. Skag s melírovaným plnovousem a…“

Daniel si honem představil, jak asi vypadá takový melírovaný plnovous. Měl doma starý žíhaný svetr, červenočerný, už se do něho dávno nevešel, ale kdysi ho nosil skoro pořád. Říkali mu melírovaný. Plnovous, o kterém je řeč, musí být také dvoubarevný. Třeba černý a šedivý. Ještě si k němu stačil představit dědečka, jak si šlape na vousy, jmenuje se třeba Antonín, ale říkali mu Skag, protože tu přezdívku kdysi dávno dostal a od té doby ji má, a který občas přijde do srubu u laguny, zapálí si fajfku a z nůše vysype na stůl několik nových, nádherných nožů. Ani jeden z nich se nikdy nepotopí, protože korková rukojeť ho nese na hladině.

„A každý racek má takový nůž?“ zeptal se Daniel.

„Ano.“

„A kdy ho dostane?“

„To záleží na mnoha věcech,“ Abigal se zatvářil neurčitě.

„Kdy jsi dostal nůž ty?“ zeptal se Šákul.

„Na táboře Lavin.“

„Já pod Ždákovou propustí. Tenkrát, jak uplaval Stříbrný racek.“

„Vzpomínáte si, jak dostal nůž Alim?“

„Vypravuj.“

„Přišel do oddílu někdy na začátku zimy. A když měl dostat nůž, bylo už skoro jaro a chystali jsme se na vodu. Jenomže Alim neuměl plavat. Kdysi, to byl ještě docela malý, se prý topil a od té doby se vody bál. A tenkrát na jedné schůzce mu Jiří řekl: ‚Alime, ode dneška za měsíc můžeš dostat nůž s korkovou rukojetí. Bude pro tebe připravený na dně laguny.‘“

„A jak to dopadlo?“

„Celý ten měsíc Alim vstával v pět hodin a ještě předtím než šel do školy, se každý den učil na plaveckém stadióně plavat.“

„A potom nůž vylovil?“

„Ano.“

„Já jsem dostal nůž do nemocnice,“ řekl Monty. „Bylo to před mým prvním táborem. Úžasně jsem se těšil. A když jsem se nejvíc těšil, tak jsem dostal spálu. Připadal jsem si úplně ztracený. Potom se najednou objevil Lexa a přinesl mi od Jiřího dopis a balíček. Dodnes nevím, jak mě našel. Nebyl návštěvní den. Ale nějak se mu to podařilo. Ten dopis mám v deníku. Chceš si ho přečíst, Dany?“

Vrátili se spolu do klubovny. Monty vyndal z tašky silný sešit a otevřel ho na stránce, kde byl dopis nalepený. Daniel četl:

Milý Monty,

posílám Ti nůž s korkovou rukojetí a Ty víš, co to znamená. Skončila doba, kdy ses na nás díval a snažil se uhodnout: kdo jsme? A my jsme se dívali na Tebe a také jsme se snažili poznat: kdo jsi? Už nás znáš. Už Tě známe. Už víme, že chceme plout spolu.

Brzy se uzdrav.

Tvůj Jiří

Monty zavřel deník. „Už víš, co je to nůž s korkovou rukojetí?“

„Ano,“ odpověděl Daniel. „Už to vím.“

Na začátku schůzky se Tercius zeptal: „Pojede s námi Dany na tábor?“

Nezeptal se Daniela, ale všech ostatních.

„Na tábor nejede nikdo, kdo není rackem aspoň půl roku,“ řekl Tabaki.

„Proto přijímáme nováčky na podzim. Anebo nejpozději v zimě.“ Věta určená Danielovi. Věta na vysvětlenou. Vyslovil ji Rýša.

„Ale Daniel potkal racky až v květnu. Nikdo ho nepřivedl. Uviděl nás na řece a přišel sám,“ řekl Tercius.

Bylo to jako hra na „podáme si Danyho“. Je to stará hra. Možná z času, kdy lidé ještě žili v jeskyních. Ale pořád je jako nová. A výborná. Pro všechny, s výjimkou toho, kterého si právě podávají. Jako míč. Jenomže přitom na sebe nekřičí: Přihřej! A: Piš! Nelze se bránit. Snad jenom tím, že se nebráníme vůbec. A občas se zasmějeme. S ostatními. A dáváme si přitom pozor, aby náš smích zněl opravdu jako smích. A čekáme, až se ostatní unaví a začnou si podávat pro změnu zase někoho jiného. Je to opravdu dobrá hra, když se hraje ostře a současně přátelsky. Ale toto bylo jiné.

„Dany nemůže jet na tábor, protože se ještě nestačil rozkoukat.“

„Udělal by nás v Křížové peřeji.“

„Udělal by nás už v té malé peřeji nad Křížovou peřejí.“

„Štípal by dříví na kamenech.“

„Udělal by v noci poplach, protože se v křoví pohnula myš.“

„Čaroval by po večerce.“

„Stavěl by posadu týden.“

Daniel se nesmál. Ani neprotestoval. Prorokovali mu nejnemožnější osudy. Jeden po druhém. Jak na ně přicházela řada. Podle ustáleného zvyku. „Takhle se mele kafe.“ Zleva doprava a tak pořád dokola. Abigal a Šákul a Tabaki a Jindra a Rýša a opět Abigal. Věděl, že hra na „podáme si Danyho“ může trvat třeba hodinu. Skončila ale stejně nečekaně, jako začala. I když pořád ještě nebylo jasné, zda je to hra anebo zda je to doopravdy.

„To stačí,“ řekl Tercius. „A co teď? – Kdo chce, aby s námi Dany, přestože je nováček, jel?“

Všichni zvedli ruce. Všichni skoro v jediném okamžiku. Jenom Abigal byl o zlomek vteřiny rychlejší.

„Tak dobře,“ řekl Tercius. „Chceš s námi jet, Dany?“

„Chci.“ Snad měl říci ještě něco, ale protože nevěděl co, neřekl nic.

HUDBA UVNITŘ HARMONIKY

Vlak odvážející racky na tábor nebyl jiný než vlaky, kterými Daniel jezdil předtím. Vyjížděl ze stejného nádraží po stejných kolejích a stejná lokomotiva měla za sebou stejné vagóny. A přece všechno bylo jiné.

Ještě nebyl den. Nebe na východě se teprve pomalu rozsvěcovalo. Ale nádraží nespí nikdy. Podél vlaku prošel muž v kombinéze a dlouhým kladivem ťukal do náprav. Ponk-ponk-ponk. Vypadalo to jako hra. Malý nádražní vozík táhl náklad kufrů a tútal a vyhýbal se kandelábrům. Vypadalo to jako hra. V kiosku paní v bílém plášti rovnala na stůl sušenky. Na lavici spal voják. Hlas z ampliónu v nádražní hale chraplavě oznamoval číslo vlaku, který se opozdil, a jiný vlak, připravený na třetí koleji k odjezdu. Na nástupišti ležely balíky novin. Voněly ještě tiskařskou černí. Bylo chladno.

Potom zazněl třeskot zavíraných dveří a dlouhý hvizd. Vlak se pohnul. Stejný jako všechny ostatní. Jiný. Vezl je do Kraje dlouhých večerů.

Oddíl zaplnil skoro celou polovinu vagónu. Pádla naskládaná v uličce. Lodní pytle u stropu. Podobaly se velikým ragbyovým míčům.

Monty si potichu hvízdal rychlou melodii, ale čím déle hvízdal, tím byla ta melodie slabší a zněla pomaleji. Jako kdyby váhal, zda má pokračovat, anebo spát.

London a Sven se dohadovali o společném sedátku k táborovému ohni. London už ho měl vymyšlené a zkoušel nakreslit na kousek papíru, jak bude vypadat. Ale papír mu pod tužkou poskakoval a uhýbal. Místo rovných čar mu vycházely samé vlnovky. Obrázek nedával žádný smysl.

„Hele, chtěl jsem se poškrábat tužkou a počmáral jsem si koleno.“

Sven se smál.

Šíra se snažil rozdělit jeden balíček čokolády na dvacet dva dílů. Nevycházelo mu to.

Vlak nabíral rychlost.

Monty si pořád ještě potichu hvízdal.

Daniel se vydal bez cíle na toulku. Teprve v té úzké chodbičce spojující dva vagóny si uvědomil, že Monty píská melodii, kterou zpívali na poslední schůzce.

Byl sám. Mezerou na kraji ocelové podlahy uviděl koleje. Proč je dneska všechno jiné? Koleje. Vedou do Kraje dlouhých večerů. A jiné koleje vedou do Granady, Santadera, na El Ferrol, či do Bagdádu. Země je jimi opředena jako pavučinou.

V tu chvíli se odněkud mezi tendrem a oblýskanými ojnicemi opět vynořila stará melodie černošského spirituálu, kterou si vedle snad pořád ještě hvízdá Monty.

Jmenuje se Boží vlak a podobný vláček v něm jede do nebe, na plnou páru a s mohutným pískáním, a zabrzdí až těsně před Pánem Bohem, plný černochů, smutných a utahaných, kteří nepřestávají zpívat:

Boží vlak je na trati

A už nikdy zpět

On se na svět nevrátí

Nikdy už nikdy zpět

Daniel zůstal stát. Překrývající se železné pláty se neustále skřípavě a uspěchaně chvěly a také ta plátěná harmonika kolem se celá zimničně třásla a bylo slyšet nárazníky, svist kolejí a také ten spirituál.

Zpíval něco o půlnoci, něco temného a horečného, něco o černé vodě, hluboké a teskné, a o skalách, kam se slétávají havrani, tatata-tatatata-tatata, prsty běhaly po klávesách s neúnavným spěchem, tatata-tatatata-tatata, zevnitř to tedy nebylo vidět, ale rozhodně to musela být pianová harmonika, tatata-tatata-tatata, a hrála pořád totéž, což nebyla chyba ani přednost, tatata-tatatata-tatata, a všechno kolem se třáslo.

Tatata-tatatata-tatata. To je spěchu. Tatata-tatata-tatata. Spěch je ďábel. Je to prý napsáno v koránu. „Spěch je ďábel,“ řekl Kuli, když na něho Havran zavolal, aby si pospíšil. Ale tohle musel být nějaký docela sympatický ďábel. Do rachotu kolejnic se opět vmísil černošský spirituál.

Už rachot kol zní krajem

Náš cíl je daleký

Kdo zůstal dneska doma

Je ztracen navěky

Objevil se Tercius. „Co tady děláš?“ zeptal se.

„Poslouchám.“

Stáli spolu na místě, kde skoro nikdy nikdo nestojí. Kudy každý prochází rychle. Uprostřed ohlušující plechové palby.

„Napadlo mě,“ řekl po chvíli Daniel, „že ten, kdo napsal Boží vlak, stál uvnitř takovéhle harmoniky, jako my teďka stojíme, a najednou tu melodii uslyšel.“

Bylo už pozdní odpoledne, když vlak zastavil na kraji lesa a když uviděli poprvé řeku, dřevěný most, malý záliv a za ním Cyklóna, jak „pase“ na vodě tři pramice a modrou indiánku, a mává na ně. Vyskákali z vlaku do trávy. S Cyklónem se viděli naposled minulý den ráno, když mu pomáhali naložit lodě do vétřiesky, ale zdálo se jim, že od té doby uplynul nejméně týden.

„Jaká je řeka?“

„Jaká byla noc?“

„Jak se máš?“

Dozvěděli se, že řeka pořád „kyne“, že se přikryl kánoí, a tak se nemohl koukat, jaká byla noc, že spal dlouho a potom poslouchal ticho a bylo mu krásně a že by to ticho také uslyšeli, kdyby přestali křičet, a že o mnoho přicházejí, když nepřestávají.

Sep a Šákul podávali ostatním z okna lodní pytle a pádla a bylo slyšet lokomotivu, jak odfukuje, a někde blízko voněly dřevěné piliny. Vlak, který je přivezl, pozapomínal někde cestou většinu vagónů. Zbyly jenom dva a skoro prázdné. Zastávka s „dřevěným panem přednostou“ ničím nepřipomínala zastávku, jen snad obdélníkem vyšlapané trávy a malou boudou, opršelou a křivou, ve které visel jízdní řád zachycený jediným připínáčkem.

„Nic jste nezapomněli?“ zeptal se průvodčí.

„Nic. Děkuji,“ řekl Jiří.

Potom se vlak opět pohnul. Dívali se za ním, jak pomalu nabírá rychlost, už nebyl vidět, les se za ním zavřel a zbylo jenom pomalé dunění, stále slabší, až umlklo úplně. A ticho, které tam bylo po celou tu dobu, jenomže vespod, zakryto oddychováním lokomotivy a jejich hlasy, na chvíli vyplavalo na povrch a obklopilo je.

„Ještě se podíváme, jak drží temování, a vyplujem,“ řekl Jiří.

Rychle se převlékli. Tercius vybalil starý provaz, sekyrku a úzké železo.

„Kam budem plout?“ zeptal se Daniel.

„Pod Křížovou peřej,“ odpověděl Tercius.

„A kdy vyploujem?“ Daniel si dával záležet, aby řekl vyploujem, a ne vyplujem.

„Teď. Jenom vytáhneme loď na břeh a prohlédneme si, jak drží temování.“

Mohlo to dopadnout jinak, nebýt toho, že Jindra byl takový hodný hoch. Ne kluk. Hoch. S velkým H. Nosil s sebou vždycky zrcátko. Kolena měl čistá. Určitě jedl polívku. Tedy rád, aby nebylo omylů. I rajskou. Určitě se dobře učil. Nemluvil o tom. O samozřejmých věcech se nemluví.

Když se Alim s Londonem chystali odstrčit pramici přes malou tišinu ke břehu, vyšplhal se na dřevěné zábradlí mostu, sešplhal jako opice po šikmém pilíři, který v zimě tříštil ledové kry, počkal, až loď popluje kolem, a seskočil. Zůstal stát až docela na zádi, a tak loď s vysoko zdviženou špičkou se s ním zvolna sunula ke břehu.

Pořád byl učesaný. Kolena měl čistá. Moc mu to slušelo. Balancoval na vratké zádi, i když ostatní tahali loď na břeh.

„Á hop! Á hop! A hop!“ Loď třikrát poskočila a byla na suchu. Velice jim pomáhal, protože se zatíženou zádí to šlo snáz. A ještě se při tom krásně zhoupl.

Daniel věřil na přesnost prvního dojmu. Když se mu někdo nový zdál na první pohled „moc učesaný“, tak se zpravidla později ukázalo, že také doopravdy „moc učesaný“ byl. A naopak. Nevěděl, v čem ten zázrak spočívá, ale bylo to téměř neomylné. Vlastně až v té chvíli si uvědomil, že je pro něho první dojem ze setkání tak důležitý – až když ho zklamal.

Podle té představy, kterou si o Jindrovi vytvořil, měl hezky způsobně zůstat na břehu a být na sebe opatrný. Mohl sice také s ostatními chytit pramku, ale spíš aby ukázal, že má dobrou vůli. Mohl volat: á hop! á hop! á hop! Ale spíš slabým hlasem, aby neochraptěl. Dobrá, usoudil Daniel, je to tedy výjimka potvrzující pravidlo, že první dojem je skoro vždycky neomylný.

Když takhle usuzoval, to už byl na zábradlí, a spouštěl se k mostnímu pilíři, protože mezitím se chystala proplout další pramice. Odrazil se. Dopadl na všechny čtyři. Moc nechybělo, a přeletěl do vody. Představoval si to všechno jaksi jednodušší. Ale už stál na zádi lodi a loď se pod ním proměnila v houpačku a narazila měkce na břeh.

Uviděl Jindru, jak se na břehu zdvořile usmívá. Na malou chvíli se zatvářil, jako kdyby chtěl něco říci. Pak si to rozmyslel a s ostatními se chytil bortu lodi. To první: á hop! zavolal, jako kdyby chtěl překřičet uragán. Pak muselo zaznít ještě druhé: á hop! A třetí. Ale to už Daniel neslyšel. Stalo se něco podivného. Loď mu zmizela pod nohama. Ucukla. Měl se s ní lehce zhoupnout, ale nedošlo k tomu. Najednou byla pryč. Na nepostižitelný okamžik zůstal viset nad vodou a potom v ní zmizel. Jako kámen hozený „na sekeru“. Ani to moc nežbluňklo.

Když se vyškrabal na břeh a když chvíli poskakoval na jedné noze, aby vytřásl vodu z ucha, objevil se Jindra, zdvořile se usmál a řekl: „Chtěl jsem ti vysvětlit, jak se to dělá, ale zdálo se mi, že by to bylo moc dlouhé vysvětlování.“

„Máš pravdu. Takhle to bylo kratší.“

„Víš, že ses stačil zatvářit neobyčejně překvapeně?“

„To je možné. Já jsem totiž taky doopravdy neobyčejně překvapený byl.“

„Příště se musíš víc předklonit. Jako při sjezdu na lyžích.“

„Není na mě suchá ani nit,“ řekl Daniel.

Jindra si ho zkoumavě prohlédl. „Máš pravdu. Ani nit.“

KŘÍŽOVÁ PEŘEJ

Lodní pytle naskládali na přídě pramic a zakryli je starými stanovými dílci. Přesvědčili se, zda sedačky doopravdy sedí na svých místech a zda jsou lodě vyvážené.

„Před Křížovou peřejí zastavíme,“ řekl Jiří. Seděl v modré indiánce s Cyklónem.

Kánoe se na začátku proudnice pomalu otočila, jak ji řeka stahovala dolů.

„Ahoj!“ zavolal ještě Cyklón.

„Ahoj!“ odpověděli a dívali se za nimi, jak plují k záhybu řeky. Pod mostem byla rychlá a hladká, ale slyšeli vzdálený hukot. Zněl temně a výhružně.

„Je vysoká voda,“ řekl Tercius.

„Včera v noci byla někde nahoře bouřka.“

„Řeka pořád nabírá.“

Daniel měl nové bílé tenisky. Příliš nové a příliš bílé. Ostatní měli buď gumové boty na plavání, anebo tenisky neuvěřitelně rozedrané. Držely pohromadě spíš ze zvyku. A z umíněnosti. Kolem tkaniček byly rezavé. Na palcích děravé. Byly to díry nevídaných tvarů a rozměrů. Lexa si všiml Danielova pohledu.

„Aby voda mohla ven,“ řekl.

Jak se dostane dovnitř, o tom nepověděl nic. Ale řeka hučela tak blízko, že bylo snadné si to domyslet.

„Čekej aspoň tři minuty,“ zavolal Tercius na Montyho.

„Ahoj!“

„Ahoj!“

Vypluli. Daniel seděl na druhé sedačce, hned za Abigalem, který jel jako levý háček. K jeho povinnostem patřilo vyskočit při přistávání a zachytit loď. A v peřeji první uvidět „loupáky“ a nenechat si jen pro sebe, že je uviděl.

Šákul to Danielovi vysvětloval ve vlaku. „Loupák? To je takový ten kámen v řece, který je vidět, teprve když kouká dnem proražené lodi dovnitř,“ řekl.

Pomalu se blížili k záhybu řeky, za kterým zmizeli Jiří s Cyklónem.

„Á hop! Á hop! Á hop!“

Pádlovali rychle, aby Tercius, který seděl sám na zádi, mohl kormidlovat. Kdyby se nechali unášet proudem, dělala by si s nimi řeka, co by chtěla.

„Á hop! Á hop! Á hop!“

Hučení se rychle přiblížilo. Za záhybem byl vysoký les a řeka jím protékala jako zeleným tunelem. Konec peřeje se ztrácel někde v dálce. Uviděl balvany omývané vodou. Mizely a opět se vynořovaly. Uviděl vlny s bílou vodní tříští na vrcholech.

„Levá kontra! Á hop!“

Proletěli kolem vyvráceného stromu. Jeho koruna sahala až do poloviny řeky. Kolem byl pořád les, ale mohly tam stát pyramidy, anebo cirkus, Daniel by je byl stejně neuviděl. Neměl čas. Díval se dopředu do bílých vln.

„Pozor! Zabalák!“

Také to bylo slovo, které Daniel už znal. Tak říkali vysoké vlně, nejčastěji té první pod vorovou propustí, jejíž vrchol se vracel zpátky a kterou bylo možno rozrazit zdviženou přídí anebo které bylo možno se také uctivě vyhnout – telemarkem – když příď byla těžká.

Ale už bylo pozdě. Proud je stáhl doprostřed vlny. Zabodli se do ní. Jako ponorka. Uviděli vlnolam, jak se najednou ztratil. Šli za ním ještě dřív, než se stačil podivit tomu, jak je to možné. Voda na okamžik Daniela oslepila. Ale už byli venku. Cítil, jak má tenisky plné vody. Škoda že neměl čas udělat si na palcích dvě pořádné díry, aby mohla ven.

„Zaber! Zaber! Á hop! A hop!“

Na dně pramice byla voda, která se přelila přes borty a z vlnolamu. Loď byla najednou těžká a špatně se ovládala. Ale už byli z první peřeje venku. Řeka se narovnala, bílá tříšť zmizela kamsi dozadu a u břehu se kolébala modrá indiánka. Jiří s Cyklónem seděli v trávě a čekali na ně.

Vlastně měli stát. V pozoru. Volat: Výborně! A: To bylo skvělé! Jeli přece výborně a bylo to skvělé. Ale Jiří se místo toho jenom útrpně podíval na dno pramky a řekl: „To jsem si mohl myslet. Jako ve vaničce.“

Daniel rychle vylovil jeden díl jídelní misky, kterou Tercius prozíravě připravil pod sedačku, a začal vylévat. Jindra mu pomáhal.

Přirovnání bylo dost přesné. Pramice opravdu vypadala trochu jako vana. Byla skoro do poloviny plná vody.

„Vletěli jsme do zabaláku v rechli,“ řekl Tercius.

„To myslíš tu poslední vlnku?“

„Tu poslední vlnku. Měla aspoň dva metry.“

„Přeháníš. Pochybuji, že měla víc než metr a půl.“

„Vy jste nenabrali?“

„Trošku,“ řekl Jiří skromně. „Asi tak do poloviny kánoe.“

„A taky na té malé vlnce?“

„Nebyla tak docela malá,“ připustil Jiří a obratně se uhnul před teniskou, kterou po něm Tercius hodil.

Vystoupili na břeh.

„Tak vysoká voda snad ještě nikdy nebyla, podívej, řeka lícuje.“

Voda sahala až na okraj břehu. Ostřice, která tam vyrůstala, byla skoro celá potopená.

„Umíš si představit, jak bude vypadat Křížová peřej?“

„Jako vždycky. Jenomže jí bude víc.“

„Jak se ti jelo?“ zeptal se Jiří Daniela.

„Dobře.“

„To nejlepší tě teprve čeká.“

„Už jedou.“

Z peřeje se vynořila pramice Chechtavého racka. A obřad se opakoval. „No pochopitelně. Jako ve vaničce,“ řekl Jiří.

Také Hehe nabrala. Té vlně se prostě nebylo možné vyhnout. Jiří s Cyklónem se opět odrazili od břehu.

„Ahoj!“

„Ahoj!“

Tercius čekal dlouho, než se vydal za nimi. Potom je pohltila Křížová peřej. Byla jiná. Vlny nebyly větší. Proud nebyl rychlejší. Ale řeka tekla klikatě, v meandrech, a u vnějších ohybů se proudnice skoro dotýkala břehu a podemílala jej. Vrby, které tam vyrůstaly, se korunami nakláněly nad vodou. A právě pod nimi byl nejsilnější proud. A právě pod ně je neustále táhl. Dostat se pod ně znamenalo skoro jisté „udělání“. Pramka by asi vyplula břichem nahoru jako leklá ryba. A lodní pytle by putovaly za ní, každý na vlastní pěst. Bylo třeba se vyhnout proudnici. Ale ne příliš, protože na vnitřních obloucích řeky zase číhaly ostré kameny, připravené obrátit pramku břichem nahoru jako leklou rybu a poslat za ní ostatní, každého na vlastní pěst. Na hranici větví a kamenů byl však úzký pruh volné řeky. Jediné místo, kudy bylo možno proplout.

Byli dobře sehraní a Daniel si rychle přivykl. Někdy se mu stalo, že vypadl z tempa, ale stačilo, aby Tercius jedinkrát zavolal: á hop! – a už se chytil. Někdy zaváhal, když uslyšel: kontra! Anebo: Přitahuj! Ale rychle se probudil.

Hučení řeky, bílá tříšť vln, rychlé míjení břehu a Terciovo volání, všechno se slilo v jediný pocit. Neměl moc času, aby pro něj hledal jméno, ale podobal se radosti. Neměl čas rozhlížet se kolem, kde co lítá, ale v jednom okamžiku uviděl chřástala. Zakroužil těsně nad řekou. Obraz krajiny vnímal jako jednotlivé kamínky do mozaiky. Neměl čas skládat je dohromady. Chtělo se mu za nimi zavolat: počkej, já se kouknu ještě jednou!, ale řeka utíkala příliš rychle.

Vrba syčí v proudu.

Opět chřástal.

Kousek modré oblohy.

A kámen na dně řeky. Oranžový.

Pěna se zhoupla na vlně.

Kolem lodi putovaly víry. Malé a krouživé.

Abigalovo pádlo se před ním žlutě zablesklo.

Modrý zvonek na břehu.

„Levá, přitahuj!“ Zabral plnou silou. Uslyšel zaskřípění kamene na bortu lodi, která se nahnula do proudu. Trochu nabrali, ale už z toho byli venku. Řeka si na chvíli odpočívala a nechala odpočinout. Šákul a Rýša vylévali vodu. Nebylo jí mnoho. A opět uslyšeli, jak syčí koruna vrby ve vodě. A opět uviděli proud, jak je táhne tam, kam nechtěli.

„Pravá kontra!“

„Zaber! Á hop! A hop! Á hop!“

Ucítil větve na rameni a zdálo se mu, že v nich musí zůstat viset i s pádlem. „Pravá, přitahuj!“

Loď se odlepila z nebezpečné blízkosti jednoho břehu a dostala se do nebezpečné blízkosti druhého břehu. „Levá kontra!“

Už měl zase volné ruce. Opřel se do pádla. Loď proplula úžinou.

„Á hop! Á hop! A hop!“

Nevěděl, jak dlouho trvala plavba Křížovou peřejí. Snad deset minut. Snad půl hodiny. Řeka se zvolna narovnávala.

„Hodná voda,“ řekl Tabaki. Ale neznamenalo to, že je hodná, ale něco jiného. Daniel si uvědomil, že to pojmenování už jednou slyšel v klubovně.

Hlas peřeje se pomalu ztrácel v dálce. Vlny na řece byly teď hladké a pěna se na nich trhala a rozptylovala. Vrby na břehu ustoupily a jejich koruny visely kus nad vodou. Na kameni stál strakapoud. Mohl se na něho podívat dvakrát. Pramice ztrácela rychlost.

„Měli jsme namále,“ řekl Abigal.

„Skoro jsme nenabrali.“

Daniel se otočil. Tercius měl vlasy spadlé do očí, jak mu je vrba učesala, a zůstala mu v nich viset větvička. Jako orlí péro. Usmál se na Daniela a řekl: „Docela ti to jde, Dany.“ Daniel se shýbl pro víčko od jídelní misky a začal vylévat. Ještě si udělám díry do tenisek, pomyslel si, a nikdo na mně nepozná, že jsem na řece poprvé.

Les skončil a na louce uviděli Jiřího s Cyklónem.

„Poplujeme dál?“

„Ne. Tady se utáboříme.“

„Jak asi projede Monty?“

„Už jede.“

Nebyl to Monty s pramicí Hehe, ale lodní pytel, který se objevil pod vrbou a kolébavě se sunul dopředu. Za ním plaval Sep.

„Jaká je voda?“ zeptal se zdvořile Jindra.

„Děkuju. Docela ujde.“

Pomohli mu vytáhnout lodní pytel na břeh. Sep vylezl za ním. Musel vyslechnout několik dobrých vtipů. Nebránil se jim. Voda s něho crčela. Na koleně měl šikmou, červenou rýhu, která byla každou vteřinou červenější.

„Kdo by to řekl, že ten stařec bude mít tolika krve,“ prohlásil Jiří, když uviděl Sepovo koleno. „To je z Mackbetha. Shakespeare,“ dodal vzdělaně.

Ale Sep neměl na Shakespeara náladu.

„Máš s sebou lékárničku?“ Cyklón ji už vybaloval.

A na řece se objevila pramice Hehe. Byla až po borty plná vody. Lodní pytle a pádla kroužily kolem a šest hlav plavalo uprostřed té spouště.

„Byla to smůla,“ řekl Monty, když vylezl na břeh.

„Ba ne. Byla to vrba,“ řekl London.

„Ještě by měl přijet vykoupaný Lexa a naše sláva se dotkne hvězd,“ řekl Tercius. Ale sláva Bouřného racka se ten večer hvězd nedotkla. Také Lexa proplul se Stříbrným rackem Křížovou peřejí.

NOC POD ŠIRÁKEM

Už se stmívalo. Alim prázdnou plechovkou od marmelády pomalu vyléval vodu z pramice. Krom vzdálené peřeje to byl snad jediný zvuk na tábořišti. Zněl pravidelně a Danielovi něco naléhavě připomněl. Zvony znějí jinak. I když jsou daleko. A tamtamy? Jednou je slyšel ve filmu Africká cesta. Ale to bylo také jiné.

Plechovka dál narážela na dno pramice, zadrnčela po bortu a voda šplíchla, opět se plechovka smekla po dně, opět zadrnčela a voda šplíchla. Znělo to truchlivě.

Kravský zvonec to také není.

„Připomíná ti něco?“

„Co?“

„Ten zvuk. Jak Alim ždímá loď.“

„Ne.“

„Kravský zvonec, tamtamy, anebo klekání?“

„Ne.“

Leželi na spacích pytlech, přes které si ještě přehodili celty, aby je ráno chránily před rosou. Nebe bylo šedivé. Jen na západě zbylo ještě několik červených oblaků. Daniel si našel místo mezi dvěma vystouplými kořeny smrků. Leželo se mu tam měkce, a když se díval po kmeni nahoru, uviděl strom jako černé slunce. Větve byly paprsky a mezi nimi bylo vidět pruhy šedivého nebe. Uviděl pryskyřičnou slzu na kameni, čirou a průhlednou. Svítila jako stříbrné světýlko. Měla by spadnout. V příští vteřině. Ale nespadne. Jako když se přetrhne film a všechno znehybní. Zdá se to nepřirozené. Nesmyslné. Měla by spadnout.

Šákul ležel na druhé straně stromu a snad se také díval do větví. „Už spíš?“

„Ne.“

„Taky se ti zdá, že se země houpe? Jako pramice?“ Šákul se zasmál. „To znám. Když jsem jel Křížovou peřej poprvé, tak jsem se v noci taky houpal… To byla plavba. Tenkrát…“

„Vypravuj.“

„Vjeli jsme pod vrby a já jsem zůstal viset ve větvích. Najednou mě to vyhodilo z lodi, a než jsem se vzpamatoval, byla loď pryč, a já tam visel a táhlo mě to dolů.“

„A co jsi dělal?“

„Nic. Visel jsem. Pustit jsem se bál a nahoru to nešlo. A nemohl jsem se rozhodnout, co vlastně mám udělat.“

„Nějak ses ale rozhodnout musel.“

„Nemusel.“

„Jak to?“

„Ta větev nakonec praskla.“

Drnčení plechovky ustalo. Někdo někomu řekl: dobrou noc. A hlas ve tmě odpověděl: dobrou noc. Stříbrná slza na kmeni ještě svítila. Ale už nebyla tak stříbrná.

„Znáš nějakou vodáckou historku, která by končila jinak než tím, že někdo spadne do vody?“

Na druhé straně bylo ticho. Šákul už spal. Také Daniel zavřel oči. Celou noc se mu zdálo o Křížové peřeji.

KRAJ DLOUHÝCH VEČERŮ

Druhý den dopoledne uviděli první stromy Rezavého luhu. Borovice. Zvolna se potápěly do rašeliniště. Vypadaly jinak než suché stromy v lese. Daniel by nedovedl říci, v čem spočívá rozdíl, ale cítil ho docela zřetelně. Nějaký smutek v nich byl. A úzkost. Byly víc mrtvé než všechny mrtvé stromy, které kdy v životě viděl.

„Nikde jinde nejsou na Rezavém luhu suché stromy, jenom tady.“

„Jak je to možné, že vůbec vyrostou?“

„Dokud jsou lehké, unese je horní půda a ta není jedovatá. Potom se potopí vlastní váhou. A rašelina je udusí.“

Mluvili polohlasně. Nebylo to pro ty rezavé stromy, ale jimi začínal Kraj dlouhých večerů. Řeka přijala nepsaná pravidla hry. Plynula tiše, čirá a hladká, a ani když ji zčeřil vyvrácený strom či krátký proud, neprobudila se úplně. Šeptala: Kraj dlouhých večerů. Kraj dlouhých večerů. Kraj dlouhých večerů…

Tercius ani jednou nezavolal: Pravá kontra! Levá vpřed! Zaber! Chyť se bortů! Á hop! Á hop! Á hop! Žádné z těch obvyklých volání nezaznělo. Také on znal pravidla hry. Přibližovali se k tábořišti, na které se tak dlouho těšili. Za chvíli přijde chvíle setkání. Daniel podlehl kouzlu té nevyslovené radosti. Bránil se podléhat čemukoli. Ale nebylo mu to moc platné.

Díval se na tiché míjení břehu. Obnažené kořeny stromů. Vydechovaly studeně. Zdálo se, že se pohybují. Jako kdyby tisíc hroznýšů bojovalo s tisícem hroznýšů. Bez hlesu. Na život a na smrt.

Mech. Zasvítil zeleně.

Tráva. Ostrá a dlouhá. Nemohla se rozhodnout, zda má plout s řekou, anebo zůstat. Řeka ji odnášela, proud ji tahal zpátky. Vypadala trochu jako tráva ostřice padající do vody a trochu jako zelený houpací kůň. Uctivě se ukláněla.

Kraj dlouhých večerů. Kraj dlouhých večerů. Kraj dlouhých večerů.

A potom je pohltil les. Přestali pádlovat. Mlčeli. Řeka je tiše unášela. A čas se na chvíli zastavil.

Když Dan Wood plul na kánoi z březové kůry po Soví řece, zahlédl na břehu stopy medvěda.

„Ten mně neuteče,“ řekl.

„Možná že se právě teď na tebe odněkud kouká a myslí si totéž,“ odpověděl Patrick. „Ten mně neuteče.“

Zasmáli se. Byl to první lidský smích, který prales nad Soví řekou kdy uslyšel.

„Kontra‘“ zavolal Tercius. Opřeli se do pádel. „Pravá vpřed!“ Pramice se zvolna otáčela v proudu, až se přídí dotkla břehu. Abigal vyskočil a zachytil loď. Byli na tábořišti.