Stefan Nikolov Dičev

Ve stínu pulměsíce

SMUTNÉ OKOLNOSTI, ZA NICHŽ SE VÁM PŘEDSTAVUJI

Jmenuju se Rali, a v době, kdy začal tento můj příběh, mi bylo čtrnáct let. Byl jsem na svůj věk příliš velký a hubený, měl jsem úzký, pihovatý obličej, roztěkaný pohled, krátce řečeno, byl jsem kluk, ale nebyl jsem už dítě. Chodil jsem do školy, kde učil můj bratr Lukan, a musím se přiznat, že učení mě moc nebavilo. Raději jsem lítal venku, po ulicích s kamarády nebo na louce s koněm a milovaným psem Bálem.

Naše hry se tehdy příliš nelišily od toho, co dělali dospělí. Byl začátek roku 1876, roku, na který nikdo z nás, co jsme zůstali naživu, nezapomene. V mém rodném městečku Panagjurišti stejně jako v okolních městečkách a vesnicích, kam jsem někdy jezdil s otcem – jako překupník vlny často jezdíval do pohoří Sredna Gora a po balkánských rovinách –, všude bylo cítit mezi Bulhary nějaké napětí; všichni si šuškali, připravovali se na povstání, které mělo jednou provždy osvobodit náš lid z nelidské poroby Turků.

Mohly jsme snad my, děti, zůstat pozadu? Kdo by teď myslel na učení!

Naše hry se změnily v opravdový boj. Udělali jsme si dřevěné pušky, staré srpy nám sloužily jako jatagany a zrezivělá pistole byla pro nás celé bohatství. Konečně vyženeme Turky! Obnovíme stát, který jsme před staletími ztratili – jen o tom jsme mluvili, jen o tom jsme snili… Buřičské písně, které se zpívaly doma za zavřenými dveřmi, se naším prostřednictvím dostávaly do ulic. a bylo divné, že se žádný turecký strážník nedověděl, co se děje v Panagjurišti. Možná že Turci, kteří procházeli městečkem, všechno viděli, ale díky své příslovečné lenosti to nedonesli do Plovdivu. Ne, teď mi připadá pravděpodobnější, že nepochopili, co se děje. Pro ně otroci byli otroci – tupí, mlčící, bojácní a trpěliví. Je pravda, že čas od času se v Balkánu objevovaly čety povstalců, ale co to je, několik vzbouřenců proti miliónům vojáků pádišáha? Anebo si mezi sebou říkali: Ať se ďauři1 vypovídají, ať si jejich děti pokřičí – ale kdyby chtěli vyvolat povstání, to by bylo něco jiného!

A to jiné přišlo – přišlo to jako bouře, jako uragán, který všechno smete a zanechá za sebou jenom spáleniště a rozvaliny…

Po prvních dnech povstání, kdy se lidé objímali a plakali radostí, přišlo náhle vystřízlivěni. Jak to, to máme jen tak málo zbraní? A je to pravda, že kolem Sofie se schovávají, že na severu, v balkánském pohoří, povstání nevypuklo, že tolik očekávané čety z Rumunska nepřicházejí? Místo zpráv o pomoci se roznesla jiná zvěst: ze tří stran se blíží sultánova vojska a za nimi bašibozuci…2 Tehdy jsme i my, děti, pochopily, že naše radost byla předčasná, že teď nás čeká ne svoboda, ale zničení a smrt.

Co jsem cítil v těch dnech a hodinách, to si těžko můžu teď vybavit. Vidím jenom jako ve snu, jak se přibližovaly turecké jednotky, slyším hlasy našich:

„Došel střelný prach!“

„Obklíčili nás!“

„Nevzdávejte se, bratři!“

„Svoboda nebo smrt!“

Potom začala pálit jejich děla, koule svištěly, vzplály domy – a já pořád dával pozor, jestli nehoří i náš dům. Potom bylo slyšet výkřiky, řinčeni zhraní. A náhle, jako by se protrhla hráz, vtrhli do městečka vojáci a za nimi bašibozuci. A tehdy přišlo to nejstrašnější.

Ne, nemůžu na to vzpomínat, nechci na to vzpomínat! Dověděl jsem se, že můj otec padl mezi prvními. A jak vyprávěli potom, maminka se sestřičkou Petrou se zavřela ve velké babiččině světnici, a když bašibozuci zapálili dům, všichni tam zaživa uhořeli.

V té době jsem já se sekyrou v ruce běhal z jedné pozice na druhou a hledal Lukanovu čelu. Bratr velel četě, měl revolver a šavli; myslel jsem si, že u něj to bude nejbezpečnější a že právě u něj bych měl být ve chvíli, kdy všichni kolem propadají panice a celý Svět se hroutí. Konečně jsem ho našel – přesněji řečeno ne já, ale můj pes Bal ho ucítil a vrhl se k němu. V té chvíli ale mezi nás a bratrovu četu vtrhla tlupa bašibozuků, zahřměly výstřely, ozvaly se výkřiky, naši někam zmizeli a já zůstal uprostřed kouře úplně sám – přede mnou střelba, za mnou hořící městečko. Bože, co bude? Co bude se mnou? A co s maminkou a Petruškou? napadlo mě. protože jsem o nich ještě nic nevěděl. Kam mám jit? Kde je mám hledat? Plakal jsem. motal se bez cíle, byl jsem vyděšený jako zvíře. Kéž by maminka a Petra utekly, říkal jsem si. Kéž by se někde schovaly. Ach, kéž uteče i Lukan.

Ani nevím, jak jsem se octl v městečku mezi hořícími domy. Tenhle, tenhle dům je náš? Vítr rozdmýchával černě plameny. Ohnivá hromádka rozvalin… A co maminka, co sestřička?

Vtom někdo něco turecky vykřikl. Rozuměl jsem turecky dobře – s otcem jsem se něco najezdil i po tureckých vesnicích –, ale teď jsem nepochopil nic. Ozval se ještě jeden hlas. Ani jsem se neohlédl a jako šílený jsem se rozběhl, co mi síly stačily. Zaprásklo několik výstřelů. A ještě jeden, poslední – ale to už jsem zahýbal za roh. Něco mě uhodilo, palčivá bolest mi projela levou rukou nad loktem. Rozběhl jsem se ještě rychleji. A na nic jiného jsem nemyslel, jen na to, že musím utíkat ještě rychleji a ještě rychleji.

Dál si nepamatuju nic.

Když jsem se probral, byla noc. Otevřel jsem oči, zadíval se na hvězdy nad sebou, ale v té chvíli jsem ucítil, že nejsem sám. Někdo se pohyboval kolem. Slyšel jsem jeho lehké kroky, dýcháni, ale ztratil jsem hodně krve a byl jsem tak slabý, že jsem se ani nevylekal. Najednou mi přejelo po obličeji něco vlhkého a teplého. Bylo to chlupaté… Vlk? Vyděšeně jsem se nadzvedl. Ale ozvalo se radostné kňučení, a já poznal svého věrného Bala.

Nebudu popisovat, co jsem prožil potom – jak mě našli dobří lidé a dávali mi na rány léčivé byliny, jak jsem pak znovu málem umřel žalem, když jsem se dověděl, že jsem ztratil celou rodinu. Dlouho jsem tomu nemohl uvěřit. Bloudil jsem pustým městečkem – Turci už odešli a odnesli všechno, co se dalo odnést. Občas jsem potkával sirotky, kteří jako já neměli střechu nad hlavou. Vyptávali jsme se na známé a snažili jsme se dovědět, co se děje v okolních vesnicích a ve vzdálenějších městečkách a stále jsme se vraceli ke svým vylidněným dvorkům a k troskám svých domovů. Chodil jsem tam i já. Rozhrabával jsem popel spáleniště, které bylo kdysi naším domem, a plakal jsem. Nikdy mě to nepřebolí!

A mezitím se v městečku nepozorovaně objevovalo stále víc a víc lidi. Kde se do té doby schovávali? V horách? Vraceli se vyděšení, jako já hledali svoje příbuzné, svoje domy… A kdo za to všechno mohl? Turci! Ach, jak jsem je nenáviděl – od fanatického chudáka až po jejich sultána, toho sultána, který si jistě myslel, jak se tím krveproléváním zdvojnásobí jeho sláva…

Pořád jsem doufal, že se může odněkud vrátit i Lukan. Věděl jsem, že jeho četu Turci dostihli a zničili, ale přesto jsem si říkal: snad aspoň on zůstal naživu.

Byl sice už konec května, ale jako naschvál se ochladilo, a navíc jsem neměl ani kousíček chleba – ale kdo ho vlastně měl –, a kdyby nebyly kolem městečka trnky, šťovík a lebeda, umřel bych hladem. A nejenom já.

Koncem třetího týdne se odněkud objevila i teta Tanasa s oběma svými dětmi, Rajnou a Petkem. Schovávali se u ovčáků nahoře v horách a zase je poznal Bal – tak za tu krátkou dobu zhubli a změnili se. Ale víc než já byli překvapeni oni.

„Rali! Chudáčku!“ spráskla ruce teta. „Jak to vypadáš, Rali… Kde je tatínek? A maminka?“

Kde jsou…

Začal jsem bydlet u tety Tanasy. Polovina jejich domu zůstala celá, teta našla i schovanou mouku – a tak jsme se protloukali všichni čtyři společně.

Teta Tanasa byla vlastně jedna z mála žen z našeho městečka, které při tom vraždění neztratily nikoho z rodiny. Její muž byl jako můj tatínek překupník, ale měl obchod v Panagjurišti i v Cařihradě. A dva nebo tři měsíce před povstáním odjel do cařihradského obchodu a teta nemusela mít o něj strach. Ale ona přesto pořád naříkala:

„Co si asi mysli hadži3, když slyší o těch hrůzách, co vystrašily i pánaboha?“

Naříkala tak hlasitě, že lidé, co chodili kolem a slyšeli její nářek, soucitně pokyvovali hlavou. Jistě si mysleli, že i ona někoho oplakává.

Ale přes všechny ty hrůzy se koncem měsíce lidé trochu vzpamatovali a uklidnili.

Viděl jsem to sám na sobě.

Pořád jsem sice myslel na naše, už jsem ani nevěřil, že se vrátí Lukan, ale každodenní starosti mě tak pohltily, že jsem se staral jen o to, jak sehnat něco k jídlu. Od svítání jsem byl na zahradě, okopával jsem, zaléval. Nebo jsme s Petkem dávali do pořádku jejich dům. Navečer jsme se scházeli s těmi několika chlapci, co to přežili, ale už jsme neměli náladu na žádné hraní. Mluvili jsme jenom o tom, jak a co bylo a jak všechno mohlo dopadnout jinak, kdyby Rusko – to jméno se šeptalo stále častěji – nám podalo pomocnou ruku.

„Představte si,“ řekl jednou večer Stanoj, můj kamarád, „bratranec Dobři se vrátil z Plovdivu a vyprávěl, že ruský car řekl sultánovi: Tak dost! Jestli tvoji policajti budou dál vraždit Bulhary, tak za to pořádně zaplatíš!“

Ta zpráva nás všechny vzrušila. Říkalo se, že Turkům nestačilo, že utopili povstání v krvi, že prý znovu obcházejí po vesnicích a chytají povstalce, kteří unikli. Vězení v Plovdivu jsou prý přeplněná. Stanoj se od svého bratrance dokonce dověděl, že je mezi nimi i několik mužů z Panagjurište, které pátrací oddíly pochytaly v lesích Sredné Gory.

„Z Panagjurište?“ vyskočil jsem a ještě si pamatuju, jak se mi v té chvíli rozbušilo srdce. „A není tam taky můj bratr Lukan? Neříkal o něm něco? Neslyšel nic?“

Stanoj odvrátil oči a možná že to byl právě ten bezděčný pohyb, který ho prozradil. Uchopil jsem ho za obě ruce.

„Stanoji, ty něco víš a nechceš mi to říct! Řekni mi to, Stanoji, prosím tě, mluv!“

„Nic nevím, Rali…“

„Ne, ty něco víš! Je mi jasné, že něco víš!“

Odvrátil hlavu a potom řekl:

„Dobři vyprávěl, že je mezi nimi i jeden učitel.“

„To je Lukan!“

„Ne, není… Neví, jak se jmenuje. A potom, Rali, nejásej moc. Proto jsem ti to nechtěl říct. To, co jsem říkal o vraždění, že ruský car… Ti špinavci znovu věší. Celé město je prý jedna šibenice – od mostu až po mešitu.“

Před léty jsem byl s otcem v Plovdivu a jasně jsem si vybavil most přes Maricu a na každém telegrafním sloupu jednoho oběšence… Až k mešitě… Bože, co když právě teď věší Lukana?

„Neví, v kterém vězeni je ten učitel?“

Stanoj mi řekl, co věděl, a ještě ten večer jsem šel za jeho bratrancem Dobrim, ale nedověděl jsem se nic víc. Ani na jméno té věznice si nevzpomněl. Jen mi řekl, že je hned za mostem. To mi stačilo. Půjdu tam. Musím tam jit. Ale jak? Neměl jsem ani groš a Plovdiv je daleko.

Zase mi pomohla teta Tanasa. V jejich nesčetných skrýších se pro mě našly dvě libry, a když jsem řekl sousedům, oč jde a proč se musím dostat co nejdřív do Plovdivu, jeden člověk mi půjčil koně. V neštěstí se lidé někdy skutečně stávají lidmi, a dobro, které udělají, se nezapomene celý život.

Za svítáni jsem se rozloučil s jedinými blízkými lidmi, kteří mi zbyli, popohnal jsem koně a vyjel do Plovdivu. Co tam budu dělat? Jak Lukanovi pomůžu? Sám jsem nevěděl. Když jsem se v zátočině ohlédl po svém ubohém městečku, kde spali věčný sen rodiče a sestřička, s překvapením jsem viděl, že za mnou běží můj věrný kamarád – pes Bal. Vesele zaštěkal, poskočil a přiběhl ke mně.

„Tak pojedeni!“ řekl jsem mu dojatě a rychle jsme vyrazili kupředu.

PO STOPÁCH

PRVNÍ KAPITOLA – VYPTÁVÁM SE A HLEDÁM

Přijel jsem do Plovdivu, když se slunce vyhouplo nad pahorky města a muezzini z minaretů svolávali věřící k druhé modlitbě.

Ve městě to opravdu vypadalo strašně.

Šibenice se táhly už od začátku mostu, na nich se těžce pohupovaly zmodralé mrtvoly a všude se siřil mrtvolný zápach. Každých dvacet kroků jedna šibenice. Dole hučela řeka.

Pamatuju si, že jsem bezděky zpomalil koně a díval se těm mučedníkům do obličejů. Odkud jsou? Kdo jsou? Kdo je oplakává?

Otřáslo to mnou, chvěl jsem se strachy, že uvidím i Lukanův obličej, jeho světlé vlasy, nazrzlé kníry. Bože, jaký jsem měl strach. Říkal jsem si: co když je to ten další? Ach, kéž by nebyl! A šibenice se táhly jedna za druhou, nemohl jsem se od nich odtrhnout, až jsem je objel všechny.

Na protějším břehu stál za nízkými domy na růžovo omítnutý konak4. Ozbrojeni strážníci vcházeli a vycházeli.

Po náměstí byly rozestavené stánky s nejrůznějšími pochoutkami, vzduchem se šířila vůně pečeného jehněčího masa a ořechového oleje. Ale já se rozhlížel a hledal jenom vězeni, o němž vyprávěl Dobři. Mělo by být někde tady. Tady?… A znovu jsem objížděl uličky, až mě napadlo, že bych se mohl někoho zeptat.

To se lehko řekne, zeptat se, ale koho? Žádné Bulhary jsem neviděl, jenom Turky. Uměl jsem turecky dobře, ale neměl jsem chuť zastavit nějakého Turka. Nenáviděl jsem je. A nejen to. Viděl jsem i jejich zlostné pohledy, které vrhali na mě a na mého koně.

Nakonec jsem to nevydržel. Ať se stane co chce, víc už čekat nemůžu.

„Ago5,“ obrátil jsem se na jednoho ramenatého muže, zamračeného, se zeleným turbanem, „promiň, ago, nejsem zdejší. Kde je…“

Nenechal mě domluvit, začal nadávat, mávl rukou a šel pryč. Srdce se mi sevřelo, ale nevzdal jsem se. Zastavil jsem jiného – tlustého, s malýma prasečíma očkama, které těkaly ze strany na stranu.

„Nejdřív slez s koně, když mluvíš s Turkem!“ zachechtal se a zatahal mě za nohu.

Vyděsil jsem se, ale ani ne tak kvůli sobě, jako kvůli koni. Nebyl můj, a věděl jsem, co může následovat.

„Cha, cha, takhle!“ zachechtal se zase tlusťoch, a když

jsem to nejmíň čekal, otočil se ke mně zády a odešel.

Vedl jsem koně za opratě a vyšel jsem zase nazdařbůh: Oslovil jsem ještě jednoho Turka, ten mě sice vyslechl, jenže nebyl zdejší a jenom pokrčil rameny.

Ne, neměl jsem štěstí. A čas ubíhal, slunce už vystoupilo vzhůru po nebi. Na co čekám?

Dostal jsem se zase k růžové budově. Jestlipak tohle není to vězeni? napadlo mě. Ne, ty dřevěné sloupy, podpírající horní poschodí, a ten prapor nad vchodem, to vypadá spíš na koňak.

Znovu jsem vykročil. Potkával jsem Turkyně, prohlížely si mě, turecké děti se mi smály, a jeden kluk – bosý a usmrkaný – po mně hodil hroudu suchého bláta. Chtěl jsem si to s ním vyřídit, ale pak jsem si vzpomněl na bratra a zlost mě přešla.

Ale Bal si myslel něco jiného. Vrhl se proti malému Turkovi, rozběhl se za ním a uličkou se rozléhalo jeho rozzlobené štěkáni.

„Pojď sem!“ křikl jsem na něj, když se kluk schoval za domky. „Najdem Lukana. Musíme ho najit!“

Neušel jsem ani dvacet kroků, když se proti mně objevili dva Bulhaři, shrbená babička a děda. Babička se stěží vlekla a po scvrklých tvářích ji stékaly slzy. Děda byl zamračený, poklepával hůlkou po dlážděni, zastavoval se a čekal, až ho stařenka dojde. Když jsem je uviděl, bylo mi jasné, že stejně jako já někoho hledají. Nevypadali zdejší, ale jistě právě oni vědí, kde je vězeni. Smekl jsem čepici a zastavil se před nimi:

„Odpusťte, dobři lidé, hledám vězení. Mám tam bratra. Můžete mi říct, kde to je?“

Starcův zarostlý obličej zatrnul, stáhl se. Cosi se mu mihlo v očích – změřil si mě od hlavy k patě. Chtěl mi odpovědět, ale vtom se stařenka hlasitě rozplakala, začala naříkat a kletby se mísily se sténáním. „Kéž by je bůh zatratil, ty pohany, aby ani na onom světě nenašli klid.“

„Mlč, stará, mlč!“ přerušil ji děda. „Styď se před tím dítětem. Copak nevidíš, že nejenom my…“

Neřekl, jestli jde o syna nebo o vnuka, jen mi ukázal, kudy mám jít. „Jdeme odtamtud…“ A já ucítil v jeho slovech tolik smutku, že ani nevím proč a jak, ale políbil jsem oběma ruku a vydal se tím směrem.

Šel jsem, táhl jsem koně, a srdce se mi svíralo před tím, co mě čeká. Dovím se něco? A co se dovím? A když se to dovím, budu schopný něco udělat? V duchu jsem si říkal: Co vlastně můžu? A hluboko v duši se mi usadila slova, která řekl onen stařec své ženě: Copak nevidíš, že nejenom my?

Když jsem zdálky uviděl vězeni, připadalo mi nízké, sešlé stářím. Ten první dojem ve mně vzbudil naději. Snad se Lukanovi podaří utéct, pomyslel jsem si. Teď, po tolika letech, musím přiznat, že jsem byl i trochu rozčarovaný. V mých představách se vězeni rozrostlo do obrovských rozměrů. Představoval jsem si ho jako nějakou pevnost, obehnanou silnými zdmi a u brány celý zástup strážců. A místo toho tam seděl jen jeden jediný strážník. Opíral se o pušku a zdálo se, že spi.

Zato mě překvapilo něco jiného.

Malé náměstíčko před vězením i přilehlé ulice se černaly lidmi, kteří sem přijeli s vozy, na koních, přišli pěšky. Zřejmě tu byli už dlouho, protože stáli stranou od brány nějak trpělivě a tiše – většinou to byli lidé z vesnic, hlavně muži, ale bylo mezi nimi vidět i několik šátků, černých šátků stařen, protože copak by se sem v takovéhle době mohla odvážit nějaká mladá žena?

Před kavárničkou na kraji náměstí sedělo několik Turků s turbany na hlavách. Z pásů jim čouhaly nože a pistole.

„Hej, ty dědku!“ křikl jeden Turek. Zřejmě to patřilo vysokému vesničanovi, který zapřahal voly a chtěl asi odjet. „No tak, slyšíš, ty strašidlo? Zůstaň tady, kam pospícháš?… Zítra budou věšet ty další – počkej, ať uvidíš to divadýlko, a pak možná pověsíme i tebe!“

Ostatní Turci se rozchechtali. Tiché smutné náměstíčko se rozléhalo jejich hlasy.

„Podívejte se, efendiler6, podívejte se tam na toho trhana s koněm…“ Tentokrát to zjevně patřilo mně, a já se honem snažil schovat za nejbližší vozy, ale Turek pokřikoval dál: „A co ty tady hledáš, co? I psa s sebou táhne… Pojďte, seberem mu toho koně… No tohle! I jejich děti se už začínají stavět na zadní…“

To vyhrožováni bylo zlé, ale koutkem oka jsem viděl, že se nehnuli z místa. Zaplaťpámbu za tu jejich příslovečnou lenost. Zachránila mi koně a pomohla mi pak ve všem, co se stalo dál a co změnilo celý můj život.

Schoval jsem se za povoz a za chvilku jsem se už ztratil v davu. Přešel jsem náměstíčko a přiblížil se k vězení.

Strážník seděl pořád ve stejné pozici, ale teď jsem viděl, že nespi, ale nepřítomně žvýká jadýrka tykví.

Sebral jsem odvahu a řekl jsem:

„Ago…, lidi říkají, že tady je zavřený můj bratr, kantor Lukan z Panagjurište. Neslyšel jsi o něm, ago? Je tady?“

Žvýkal dál jadýrka a podle výrazu jeho obličeje jsem pochopil, že mě neposlouchá.

Do očí mi vhrkly slzy.

„Ptám se tě na kantora z Panagjurište!“ křikl jsem. „Slyšíš mě? Znáš ho?“

Otočil hlavu, vyplivl mi do obličeje slupku jadýrka a zabručel:

„Koukej zmizet!“

„Vzpomeň si, ago! Jmenuje se Lukan, je z Panagjurište!

Je takový velký, má světlé vlasy je mi podobný… Je učitel, ago, učený člověk, je to na něm vidět!“ nedával jsem mu pokoj.

„A co chceš na mně? Vevnitř je dvě stě lidi… Až ho oběsí, tak ho uvidíš!“

A zase začal kousat jadýrka a už si mě nevšímal. Zachvěl jsem se. Měl jsem dojem, že bych byl trpěl méně, kdybych viděl Lukana zastřeleného tam v Panagjurišti, když jsme počítali ne mrtvé, ale živé. A snad bych trpěl méně, i když jsem vjížděl do města a v hrůze prohlížel jednu šibenici po druhé. Aspoň by nebylo to strašné, beznadějné čekáni…

Sedl jsem si na kraj náměstíčka, dál od kavárny s Turky. Kůň pofrkával, dýchal mi za krk a Bal se mi schoulil do klína.

Nevím, jak dlouho jsem tu seděl, zahloubaný do svých myšlenek, nepamatuju se, na co jsem myslel. Náhle jsem ucítil, že se někdo dotkl mého ramene. Vyděšeně jsem zvedl hlavu.

Nade mnou se skláněl mladý muž v obnošených městských šatech a s vybledlým fezem na hlavě. Obličej měl živý, napjatý, a v prvním okamžiku jsem málem vykřikl – zdálo se mi, že je podobný Lukanovi, i když mu ve skutečnosti podobný nebyl.

„Slyšel jsem, že ses ptal na kantora Lukana z Panagjurište,“ řekl neznámý. Vyskočil jsem:

„Vaše Milost…, ty něco víš? Je v tom vězení?“ Neodpověděl a zkoumavě si mě prohlížel. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se nečekaně. „Rali.“

„Rali… ano, vzpomínám si, tak se jmenoval jeho mladší bratr.“

„Jsem jeho bratr, Vaše Milost… Já… Zůstal jsem jen já… tatínka zabili… a maminku a sestřičku taky…“ Hlas se mi zlomil.

„Mám na světě už jenom Lukana… Jenom jeho… opakoval jsem. „Jestli ho oběsí… co si počnu sám…“

Položil mi ruku na rameno. „Neplač. Rali, tvého bratra neoběsí.“

„Je tedy živý?“

Kývl, povzbudivě se na mě usmál, rozhlédl se kolem a řekl, že Lukan je opravdu tady v tom vězení.

„Tam vevnitř je nejmíň dvě stě našich lidí – nedej se splést tím. že vězení vypadá malé, zato podzemí má velké.“ Potom se znovu rozhlédl a zašeptal:

„Teď poslouchej, Rali, ale musíš mlčet! Vím to z bezpečného pramene: včera večer přišel z Cařihradu rozkaz, aby se přestalo věšet. Rusko to chce. Rozumíš, chlapče, Rusko!… Řeklo: buď toho necháte, nebo…“

Radosti jsem nemohl ze sebe vypravit ani slovo a jen jsem kývl. Totéž přece říkal i Stanoj… ale ten rozkaz vlastně přišel, až když jeho bratranec byl z Plovdivu už dávno pryč. Odkud tedy věděl, že ruský car sultánovi vyhrožuje? Nebo jenom chtěl, aby to tak bylo? Tak jako v to po staletí věřil náš lid?

„A kdy ho pustí? Ví se to?“ chytil jsem neznámého za ruku.

„Pšššt!… Pusť! Buď rád, že zachrání krk! A nejásej tolik. Pošlou ho do Diyarbakiru.“ V té chvíli jsem to nepochopil. „Do vyhnanství, chlapče. Do doživotního vyhnanství do Diyarbakyru. Slyšel jsi to jméno? Ale neztrácej hlavu! Tak je to, Rali. Ti, co jsou uvnitř, budou trpět, ti, co jsou náhodou venku jako já, ti tady nezůstanou.“

Poslouchal jsem ho, ale víc jsem myslel na Lukana. Doživotní vyhnanství, Diyarbakir!

„Ano, chlapče, ale my neskloníme hlavu.“

Pohladil mě po tváři a řekl:

„Chceš ho vidět?“

„Jestli chci… Pane, co bych za to dal, kdybych ho mohl vidět!“

„Tak zítra za svítání buď tady.“

„Budu.“

„Ale ne tady, u téhle brány. Z druhé strany je ještě jedna. Schovej se, aby tě stráže neviděly. Lukan bude určitě v první skupině vězňů. Ale to ti povídám, nepřibližuj se k němu, ať se ti něco nestane.“

„Ano, pane.“

„Tak tedy… Na shledanou, Rali. Pamatuju tě takového,“ ukázal rukou metr od země. „A teď už jsi velký. Kolik ti je?“

„Čtrnáct.“

„Čtrnáct,“ opakoval, a pohled mu sklouzl po mém obličeji a postavě. „Vypadáš starší. Buď tvrdý, Rali, a odvážný. Nevěš hlavu, chlapče, a nezapomeň, za co umřeli tvoji rodiče. A pamatuj si, či jsi bratr! Máš peníze? Máš kde spát?“

„Mám, pane!“

„Tak hodně štěstí, Rali. Hlavu vzhůru a někdy na shledanou!“

Ztratil se ve smutném davu a já zůstal nehybně stát s pohledem upřeným tím směrem. Kdo byl ten dobrodinec, který se objevil v nejtěžším okamžiku mého života, který mi dodal naději a ukázal mi cestu? Byl to Lukanův přítel, to znamená člověk z výboru. Ani jsem se ho nezeptal, jak se jmenuje… Beztak by mi asi neřekl. K čemu by mi taky bylo jméno, stejně na něj nikdy v životě nezapomenu.

DRUHÁ KAPITOLA – VYDÁVÁM SE NA CESTU

Nebudu popisovat, kde a jak jsem strávil noc. To jsou vedlejší věci. Hlavni byl strach, který mě zachvátil. Nezaspím? Neodvezou Lukana už v noci?

Nakonec jsem to už nemohl vydržet a vstal jsem. A ještě než se rozednilo, byl jsem u vězeni. Teď už mi nepřipadalo tak malé a nízké jako ve dne. A strážní s puškami na ramenou obcházeli kolem budovy a klapali cvočky po vlhkém dláždění.

Neodvážil jsem se jit bliž. Obešel jsem budovu – už předešlý den jsem si všechno prohlédl – stoupl jsem si a čekal. Ale pochybnosti mě zneklidňovaly.

Jestlipak opravdu poslechnou ten rozkaz z Cařihradu?

Co když si řeknou: ještě tyhle pověsíme, a pak se uvidí?

Náhle mě napadlo něco jiného: co když povedou odsouzence ne touhle malou brankou, ale tou hlavní, vpředu? To pak Lukana neuvidím, už nikdy ho neuvidím…

Zavolal jsem na Bala, aby pohlídal koně, a sám jsem se rozběhl uličkou k hlavni bráně.

Tady bylo všechno jako předtím. Přestože se už rozednilo, lucerna svítila dál strážnému nad hlavou, dřevěné domy kolem spaly a prázdné náměstíčko vypadalo ještě prázdnější. Znovu mě přepadly černé myšlenky.

A co když se ta malá branka otevře zrovna teď? napadlo mě.

Chtěl jsem se rozběhnout zpátky, když vtom se ulička, vedoucí ze středu města, rozezněla dusotem koňských kopyt. Za okamžik se náměstíčko naplnilo hloučkem strážníků na koních. Pět… deset, ne, jedenáct. Velitel křikl něco na strážného, strážníci otočili koně a po dvou vyjeli kolem zdi vězení. Jedou k zadní brance, napadlo mě a rozběhl jsem se postranní uličkou, abych tam byl dřív než oni. Utíkal jsem, klopýtal, a znovu utíkal. Moje cesta byla třikrát tak dlouhá jako jejich. A oni byli na koních!

Když jsem celý uřícený doběhl na místo, kde jsem nechal koně a psa, strážníci už obsazovali uličku před malou bránou. Bylo slyšet rozkazy, výkřiky, nadávky. Do toho se mísil i nějaký jiný zvuk – jakoby vláčení železa po kameni. Stejně jako když jsme odpojovali od vozu řetězy, kterými byly připevněné klády, a řetěz pak poskakoval po kamenech za povozem… Ach bože! Říkám: jako. A proč jako? Byl to opravdu řetěz, který se třel o zeď, to řetěz zvonil po ostrých kamenech hrbolatého dláždění. A jaký řetěz! Silný jako ruka, a vězňové byli k němu připoutaní jeden za druhým. Lukane, Lukane! – díval jsem se na otrhané, zarostlé muže, kteří vycházeli z branky. Byli bosi, jen v košilích, tváře, měli propadlé, horečnaté. A strážnici mávali nad nimi karabáči a tloukli je hlava nehlava. Starý, plešatý muž se zapotácel a zůstal viset na řetěze. Kamarádi se ho snažili pozvednout, ale on klesl ještě níž.

„Vstávej, ty pse!“ zařval srážník, který stál nejblíž, a uhodil ho pažbou pušky.

Ne, nemohl jsem se víc dívat, nechtěl jsem se dívat. Ale kde je Lukan? Vtom Bal vyrazil a propletl se mezi nohama koni.

„Počkej, vrať se!“ snažil jsem se ho zadržet, ale Bal se mi ztratil z dohledu. Slyšel jsem jenom jeho štěkot – tentokrát radostný. Radostný? Vyběhl jsem z uličky a díval se, díval… Tamhle je Lukan! Zarostlý, otrhaný, modřiny po obličeji, krev na košili.

„Lukane! Lukane!“ vykřikl jsem jako šílený a ještě rychleji než Bal jsem se vrhl kupředu.

Lukan se překvapeně otočil, řetěz mu zůstal viset na ruce.

„Rali!“

„Lukane!“

Objal mě tak pevně, že jsem slyšel, jak mu tluče srdce. Do nejdelší smrti na tu chvíli nezapomenu. Vtom se na nás vrhli strážníci. Cosi mě šlehlo přes obličej, smýklo se mnou, porazilo.

„Lukane!“

„Rali!“

Ležel jsem na zemi. Viděl jsem, jak ho biji a postrkuji dopředu, viděl jsem, jak mi volnou rukou mává na rozloučenou. Potom se domy naklonily, začaly se točit, převrátily se, celý svět se na mě sesypal – a ztratil jsem vědomi.

Když jsem přišel k sobě, skláněli se nade mnou nějací muži. Ze začátku jsem slyšel jejich hlasy jen jakoby zdálky, pak se postupně přibližovaly a já myslel, že to jsou strážníci. Přikrčil jsem se, protože jsem čekal novou ránu. A to mi připomnělo Lukana.

„Kde je?“ nazvedl jsem se a rozhlédl se po ulici. Byla prázdná. A ti u mě nebyli strážníci. „Odvedli je!“ vydechl jsem a vyskočil se země.

Muži se na mě dívali – byli tři – a teď jsem pochopil, že mluví řecky.

„Chlapče… počkej… Jsi samá krev,“ snažil se mě jeden z nich zastavit, ale já už utíkal ke koni a vyhoupl se na něj.

„Kudy? Kudy je odvedli?“ křikl jsem na ně.

Ten, co mluvil bulharsky, pochopil a ukázal na severní konec ulice. Vší silou jsem stiskl koni slabiny a vyrazil tím směrem. Dokonce jsem zapomněl tomu Řekovi poděkovat.

Bal už běžel přede mnou.

Uviděl jsem vězně, až když jsem se dostal k Marici. Šli po Cařihradské cestě, pořád podél břehu řeky, připadalo mi to hrůzné a podivné, jak jeden za druhým kráčí vedle mrtvol visících na šibenicích. Zastavil jsem koně. Tady se ulice rozšiřovala do otevřeného náměstíčka, a já ty ubožáky viděl dobře. Hledal jsem Lukana; snažil jsem se rozeznat jeho vysokou, štíhlou postavu, ale nemohl jsem ho najít.

Pomalu jsem vyjel za nimi, ale přiblížit jsem se neodvážil. Zastavoval jsem se, když jim dovolili si odpočinout, jel jsem dál, když vykročili oni. Tak jsme se dostali z města. Tady už nebyly šibenice, jenom dlouhá, nekonečná cesta, která se ztrácela v dálce.

Dodnes nevím, jak se stalo, že místo po mostě k rodnému městečku jsem se vydal za konvojem vyhnanců. Vždyť šli do dalekého Diyarbakiru! A kdyby si mě všimli strážnici, stálo by mě to život. Ale tehdy jsem nemyslel na nebezpečí. A vlastně jsem ani nemohl udělat nic jiného. Kromě Lukana jsem už neměl nikoho; kdyby se mi ztratil z očí i on, byl bych na světě úplně sám.

Nepamatuju se, jakými vesnicemi jsme ten den prošli. Cesta byla jednotvárná. Před námi byla zelená rovina, vlevo kalná Marica, vpravo zvlněný řetěz hor. Slunce pálilo a pálilo, já předtím ztratil čepici a pot mi stékal po čele i po krku. Ráno jsem vzrušením vůbec nejedl a k polednímu jsem měl takový hlad, že kdybych se včas nevzpamatoval, z bochníku chleba, který mi dala teta na cesty, by nezbylo nic. O Bala jsem se starat nemusel. Pobíhal kolem po polích, lovil polní myši, sysly, prohrabával krtiny. Dvakrát doběhl až k vězňům, kteří seděli pod vrbami. V poslední vesnici jim dali kousek tvrdého chleba – teď ho chudáci namáčeli v řece, která jim tekla u nohou, a jedli.

Takový byl jejich i můj oběd. Pak jsme se zase vydali na cestu. Už se mi podařilo je spočítat: vězňů bylo padesát, strážců jedenáct. Ach, kdyby teď vyskočila z vinic nějaká četa povstalců, říkal jsem si v duchu, a představoval si, jak strážníci utíkají, jak vězňové trhají řetězy a já se vrhám na pomoc Lukanovi.

Všechno jsem to viděl jako ve skutečnosti, slyšel jsem i výstřely, výkřiky, radostné jásání.

Ale už jsme minuli vinice. Kolem nás se znovu rozprostírala širá zelená rovina; sem tam se objevil na cestě rozhrkaný povoz nebo nějaký vesničan, který jel na oslu nebo šel pěšky. Znovu jsem začal počítat – vězňů je padesát, strážníků jenom jedenáct. Ale kde je četa? Kde jsou odvážní chlapci? Ale kdo by se po takových hrůzách odváži ještě zvednout hlavu?

Setmělo se. Strážníci seskočili s koní a poslali je do polí, aby se napásli. Vězňové rozdělali ohně a lehli si k nim.

Ležel jsem mezi dvěma keři a netrpělivě se díval k ohňům, které postupně slábly. Vězně jsem jen stěží rozeznával, zato hlídky bylo na pozadí plamenů vidět dobře. Občas se zaleskly jejich pušky a bylo slyšet hlasy.

Čekal jsem. Až všichni usnou, pokusím se nějak proklouznout k Lukanovi.

Nevím, kolik hodin uplynulo, protože měsíc nesvítil a nade mnou blikalo jen pár hvězdiček, když jsem si konečně řekl, že už je Čas. Uvázal jsem Balovi kolem krku provázek, aby se mi ve tmě neztratil, a vyšli jsme. Ze začátku jsem šel přikrčený, ale když jsme byli blízko, lehl jsem si na zem a plazil se po břiše. Tak jsme tiše obešli nejbližšího strážného.

„Hledej!“ zašeptal jsem do ucha Balovi. „Doved mě k Lukanovi!“ Bal teď nebyl pro mě už jen ten nazrzlý veselý pes se špičatým bílým čumákem, teď to byl jediný pomocník a kamarád.

Proplazili jsme se kolem další stráže i kolem spících strážníků a přiblížili jsme se k vězňům. Chudáci spali na holé zemi jenom v košilích, jednu ruku měli pod hlavou a druhou připoutanou k řetězu. V té tmě se mi zdálo, že jich je mnohem víc a tak si byli podobní, že nebýt Bala, nikdy bych Lukana nenašel. Když jsem ho konečné objevil, na okamžik jsem zaváhal. Je to opravdu on? Ležel ve stínu, obličej měl zabořený do trávy, blouznil, a hlas mi připadal neznámý. Co když vzbudím někoho jiného? A co když začne křičet?

Podíval jsem se na Bala. Už nevětřil a jako by mi chtěl říct: no tak, našel jsem ho, na co čekáš? Lehce jsem se dotkl spícího může. Přestal blouznit, ale neprobudil se:

„Lukane!“ zašeptal jsem a znovu jsem se ho dotkl.

„Co je?“

Zřejmě si myslel, že ho budí některý z vězňů.

Potom mě poznal.

„Rali!“

Podíval se po strážcích.

„Neviděli mě,“ uklidnil jsem ho.

Objal mé a přitiskl mě k zemi.

„Co tady děláš? Proč jdeš za námi?“

„Nemůžu tě opustit, Lukane, nikdy tě neopustím!“

„Víš kam nás vedou? Uvědomil sis, jak to s tebou může dopadnout?“

„Uvědomil.“

„Vrať se, Rali, tady je to smrt, chlapče. Uteč! Vrat se do Panagjurište, Rali!“

„Ne! Rozhodl jsem se, že tě vysvobodím! Na, vem si tohle,“ hmatal jsem ve tmě po jeho ruce.

„Co je to?“

„Kus železa, našel jsem ho po cestě. Nemůžeš s ním roztrhnout řetěz? Mám koně. Než na to přijdou, budem už daleko…“

Viděl jsem, že zaváhal. Najednou se otočil, přikovanou rukou přitáhl silný řetěz a do jednoho článku vstrčil železnou tyčku. Opřel se do ní, ale loket volné ruky mu klesl k zemi.

„Nejde to,“ řekl hluše, „řetěz se otáčí.“

„Počkej, já ti pomůžu!“

„Dávej pozor, ať nevzbudíme ostatní.“

Ostatní! Na ně jsem vůbec nemyslel. A Lukan měl strach, že by nás mohli prozradit. Ale měl pravdu? Teď mám dojem, že neměl. Kdyby byli všichni jednotní, kdyby jednali společně a spolu se mnou napadli spící strážníky, možná že by jejich život vypadal dál jinak. Ale byli to už vyděšení a zlomení lidé; a navíc většina se dřív neznala.

Oběma rukama jsem přitiskl k zemi silný řetěz, opřel se o něj, a Lukan znovu strčil železo do kruhu.

„Držíš?“

„Držím, opři se ještě…“

Ani jsem to nedořekl, a silný řetěz mi vyletěl z ruky, zkroutil se, zadrnčel a cukl zápěstím dvou vězňů, kteří spali nejblíž. Překvapeně se nazvedli, něco zabručeli, ale nerozuměl jsem, co říkají, protože vtom se ozval hlas strážného:

„Co nespíte, vy darebáci… Co tam děláte? Snad nechcete přetrhnout řetěz?“

Bylo slyšet kroky – blížily se k nám.

„Uteč!“ postrčil mě Lukan.

Bylo mi jasné, že musím utéct, ale místo toho jsem se k němu prudce přitiskl, objal ho a zašeptal mu do obličeje:

„Já tě neopustím! Vysvobodím tě… já…“

„Uteč… koukej zmizet… povídám!“ vší silou mě hrubě odstrčil a dobře že to udělal, protože sotva jsem se odplížil asi deset kroků, když se stranou ode mě zahoupala lucerna strážného a zastavila se tam. kde jsem nechal Lukana.

„Ukaž mi řetěz! Ještě blíž!“ slyšel jsem za sebou chraplavý hlas, potom zazvonilo železo, někdo něco řekl – byl to asi Lukan – ale já byl už daleko a slovům jsem nerozuměl.

Uběhl jsem ještě asi padesát kroků a zapískal jsem na Bala. Ale ten mi byl jako obvykle v patách. Zavedl mě ke koni. Znovu jsem si lehl mezi dva keře, přikryl se kabátem a upřel očí na vzdálené ohně. Strážný je znovu rozdmýchal a plameny byly teď dvakrát vyšší než předtím. Ti chudáci spí na holé zemi, nemají ani kabát na přikrytí. Kdybych byl Lukanovi odnesl aspoň svůj. Ano, ale co až by ho ráno našli? Měl jsem mu vzít chleba, zítra si koupím ve vesnici nový, vždyť mám celé dvě libry. Proč jsem si jen nevzpomněl na chleba;! Tak mě to mrzelo, že jsem měl chuť se znovu vplížit do tábora… Náhle jsem si uvědomil, co jsem vlastně Lukanovi slíbil. Že ho vysvobodím! Že se vrátíme spolu do našeho městečka, do školy! Ach, jaký vzorný žák budu, jak se budu učit… Splním to! Neskloním hlavu, nevzdám se v polovině cesty, splním ten slib – opakoval jsem, když jsem ležel ve tmě. A cvrčkové mi přizvukovali, říkali mi, že člověk, když něco chce tolik jako já, tak toho dosáhne, a nepozorovaně mě uspali – protože den to byl těžký a já byl jenom čtrnáctiletý kluk.

TŘETÍ KAPITOLA – OSUDNÉ ROZHODNUTÍ

Člověk řekne „rozhodl jsem se“, a netuší, jaké těžkosti a jaká nebezpečí ho čekají. Ale dobře, že to netuší. Jak by mohl příští den bojovat a strádat, kdyby věděl, že bude ještě mnoho, mnoho dalších dni, stejně napjatých a stejně beznadějných?

I kdybych chtěl, těžko bych teď mohl popsat jednotlivé dny. Jel jsem za karavanou vyhnanců. Zastavoval jsem se, když se zastavovali oni. V noci jsem se snažil vplížit do tábora, dát Lukanovi chleba a znovu to zkusit s řetězem. Ale to se mi povedlo už jenom jednou, protože strážci byli náhle podezíravější a dělali větší ohně. Vytušili snad, že ve tmě někdo obchází kolem? Nebo si všimli, že je někdo zdálky sleduje? Nevím, ale v každém případě jsem musel být opatrný. A Lukan mi nařídil: „Víc už za mnou nechoď! Když se mi podaří nějak utéct, sám tě najdu!“

A tak jsem v některých dnech zůstával natolik vzadu, že jsem stěží rozeznával jezdce od Vězňů. Když jsem se pohupoval koni na hřbetě, vybavovaly se mi staré časy, naše městečko, domov.

Jindy mě přepadaly zase černé myšlenky. Kudy vlastně jdeme, říkal jsem si, protože ze školy jsem měl jen velmi matnou představu o mapě Turecka a o místech, kudy jsme měli jit do Diyarbakiru. A ještě jedna věc mi dělala starosti. dokonce mnohem větší. Dvanáctý den – pamatuju si to přesně, protože jsme právě procházeli velkým městem Odrinem – mi došly peníze. Co jsem měl dělat? Do Cařihradu, kde jsem doufal, že najdu strýčka Dojná, muže tety Tanasy, byly určitě ještě stovky kilometrů.

Musel jsem mít aspoň na chleba… Prodal jsem tedy koně. Byl vypůjčený, slíbil jsem, že ho v pořádku vrátím, a teď jsem ho prodal, a za babku k tomu. Dali mi za něj jenom mizerné čtyři libry, i když měl cenu nejmíň deset. Ale řekl jsem si: až se s Lukanem jednoho dne vrátíme, zaplatíme sousedovi i za koně i za jeho ochotu.

A tak jsem měl zase peníze, ale neměl jsem koně a musel jsem jít pěšky. Ujdu to? Ale vězňové to taky musí vydržet, a dokonce s řetězy na rukou.

Koupil jsem si fez, protože jsme stále častěji procházeli tureckými vesnicemi a bylo nebezpečné, aby člověk chodil s holou hlavou. Koupil jsem si chleba a pilku, kterou jsem chtěl dát Lukanovi. Ale právě tehdy začaly deště a oni přestali spát venku a bývali pod přístřeškem v nějakém dvoře obehnaném vysokými zdmi. Venku, v temných uličkách, jsem zůstával jenom já a Bal – a strach a samota, na kterou jsem si pořád nemohl zvyknout. Navíc jsem pořádně nastydl. V noci jsem se třásl horečkou, rty mi rozpukaly. Někdy jsem si říkal, že umřu tady, v cizí zemi, a nikdo ani nebude vědět, kdo jsem a odkud jsem. Tehdy jsem se tiskl k Balovi, objímal ho, hladil jeho chlupatou hlavu a ve tmě mu vyléval své srdce.

Tak uplynulo dalších deset dni, až jednoho rána jsem před sebou uviděl vysoké, kamenné hradby a za nimi stovky a stovky minaretů, lesknoucí se kupole a bílé věže. A já pochopil, že je to Cařihrad.

Když jsem procházel bránou v mohutných hradbách, byl jsem tak zvědavý a vzrušený, že se to ani nehodilo k mému neštěstí, a ještě méně k mé nenávisti ke všemu tureckému.

Ano, byl jsem v Cařihradě, v hlavním městě říše a našich utlačovatelů!

Abych neztratil vězně z oči, přiblížil jsem se až těsně k nim, poslouchal jsem chřestěni řetězů a rozhlížel jsem se na všechny strany. Domy, domy, spousta domů – všechny dřevěné, vysoké, natlačené jeden na druhý se dvěma i třemi pavláčkami, které vrhaly modravé stíny a chránily před pálícím sluncem.

Uličkou mezi dvěma domy jsem uviděl protější vzdálenou část města, pohádkově bílou, rozhozenou po kopci; dole na jeho úpatí bylo něco modrého, rovného, lesklo se to… Hned jsem to poznal: moře! Nikdy jsem samozřejmě moře neviděl, ani na obrázku, ale teď jsem ho poznal okamžitě. Bylo přesně takové, jak mi ho popisoval Lukan, který studoval v Oděse.

Tady to bude záliv – řekl jsem, a mimoděk se mi vybavila hodina zeměpisu. Měl jsem dojem, že jsem zase ve třídě a Lukan zkouší Stojka, ten jako obvykle koktá a já se mu z lavice snažím napovídat. Vyděšený Stojko mě neslyší, ale zato mě slyší bratr – a pak musím klečet u zdi na zrnkách kukuřice… Tehdy jsem byl uražený: je to můj bratr, tak proč mě trestá? Ale on mě potrestal právě proto, že byl můj bratr. Takovou už má povahu – nejpřísněji je sám k sobě a k těm, co má rád…

Náhle jsem si uvědomil, že to všechno už je dávno pryč a já stojím a dívám se na moře. A vězňové? Nebyli tu. Kam šli? Vyděšeně jsem se rozběhl. V nejbližší uličce nebyli. A v další? Ani tam nebyli. Bože můj, kam se ztratili? Tolik dní jsem je nespustil z oči a zrovna tady, kde jsem jim mohl být klidně v patách, zrovna tady se mi ztratili.

Vrátil jsem se na křižovatku. Byl jsem čím dál zoufalejší. Co když někam vešli. Co když je někam zavřeli a já je už neuvidím? Měl jsem chuť řvát bolestí, vztekem, nenávisti k sobě samému.

Co teď?

Vydal jsem se nazdařbůh městem.

Ale při všem tom zoufalství jsem si ani na chvilku neřekl: nemám tady co dělat, vrátím se do Panagjurište. Vždyť jsem to slíbil Lukanovi! A cítil jsem, že i kdybych mu to neslíbil, nemohl bych udělat nic jiného. Diyarbakyr! I kdyby to bylo na konci světa, půjdu tam!

To všechno mě vlastně napadá teprve až teď. V těch chvílích jsem vůbec nepřemýšlel, jenom jsem utíkal jako bez rozumu – dopředu, dozadu, rozhlížel jsem se na jednu stranu, na druhou. Náhle jsem uslyšel nějaké vzdálené hlasy. Vrátil jsem se a nakoukl do jedné postranní uličky.

Ulička byla dlouhá asi sto dvě stě kroků a pák se rozšiřovala v rozlehlé tržiště s množstvím obchůdků, zastíněných vysokými piniemi – že se tak jmenují, jsem se samozřejmě dověděl až mnohem později – as pestrými stánky, obloženými nehrůznějším zbožím. Ale já se nedíval na obchůdky a na zboží, ale na konvoj vyhnanců, který si namáhavě razil cestu davem vzrušených a rozzuřených Turků. Křičeli, hrozili pěstmi a holemi, plivali na vězně a házeli po nich shnilé ovoce a odpadky.

„Smrt vzbouřencům!“ vykřikovali, a nejvíc bylo slyšet pištivé hlasy Turkyň.

„Proč je sem vedete, ty křesťanské psy!“

„Dejte nám je, my je pobijem!“

Ani nevím, jak jsem se k nim dostal a vmísil se do davu.

„Chyťte ho, toho malého ďaura!“

Někdo mě chytil za límec, další se mi postavil do cesty, ale já se vyškubl, ztratil torbu, vyklouzl z hloučku lidí a dostal se až dopředu, až ke strážníkům na koních.

Tady se výhrůžný křik mísil se svištěním obušků a drnčením okovů. Kde je Lukan? Nemohl jsem ho najít – není tady! Zoufale jsem se prodíral mezi konvojem a davem a jen taktak že jsem se nedostal pod kopyta koní, když jsem uslyšel známý štěkot.

Bal!

Jak jsem na něj mohl zapomenout, když jsem běhal po ulicích? Vždyť vlastně nebyl se mnou. Otočil jsem se a uviděl jsem ho. A Bal stejně jako v Plovdivu proběhl mezi koni strážníků a ukázal mi cestu. Pak jsem uviděl Lukana. Řetěz měl na rameni, a co bylo zvláštní – v oválném opáleném obličeji, zarostlém nazrzlými vousy, nebyl ani stín dřívějšího utrpení a zoufalství. Šel se zvednutou hlavou a oči mu vyzývavě svítily, jako by říkal: Jen si křičte! Jednou nám zaplatíte za všechno naše utrpení!

Náhle mě uviděl. V očích se mu objevil starostlivý, něžný výraz, jaký jsem u něj nikdy neviděl. Nemá to smysl, Rali, nemůžeš mi pomoct, vrať se – jako by říkaly. Ale já zavrtěl hlavou: Ne, nevrátím se! Vysvobodím tě, Lukane, nic na světě mě už nemůže dostat zpátky.

To bylo vlastně poslední, co jsme si řekli – i když beze slov –, protože za tržištěm se už konvoj ubíral úplně úzkými uličkami a já musel zůstat vzadu.

Nemám ponětí, kolik cesty jsme ušli a kam jsme šli. Viděl jsem vězně zblízka, teprve když se zastavili před ohromnými železnými vraty na druhém konci kulatého, rozkopaného náměstíčka. Podle vysokých kamenných zdí, špičaté věže a stráží u brány jsem poznal, že je to vězení. Později jsem se dověděl, že to bylo hlavní cařihradské vězeni, Metarhanata. Snažil jsem se co nejrychleji dostat k bráně, ale přede mnou tam byl už celý dav zevlounů. Ti mi zakryli pohled na vězně a já si marně stoupal na špičky, marně jsem vyskakoval. Viděl jsem jen, jak se se skřípěním otevřela železná brána a pohltila konvoj do své nenasytné pasti.

Jako ve snu jsem slyšel, jak někdo vedle mě říká:

„To jsou ti, co na ně čekali… Přes noc budou tady a zítra v poledne je podle vůle Alláhovy odvezou Osmanii do Samsunu.“

Druhý hlas se zeptal:

„Ty taky vezou do Diyarbakiru?“

„Co jiného zaslouží? Doživotní vyhnanství!“

Ano, doživotní vyhnanství, doživotní…, opakoval jsem si v duchu.

Zvědavci se začali rozcházet. Musel jsem jít i já.

A co teď? Vydám se hledat strýčka Dojná. Ale co když je mezitím vyvedou? Vzpomněl jsem si, co říkali tamti dva, že zítra odvezou vězně Osmanii do Samsunu. Osmanie… co je to ta Osmanie?

Zavolal jsem na Bala a vydali jsme se po městě. Ale pořád mi znělo v uších: Osmanie… Samsun… Často jsem se díval na mapu, co visela v Lukanově pokoji. Tu mapu si přinesl z Ruska, a já si často prohlížel, kde je Bulharsko, kam až kdysi sahalo bulharské carství, odkud k nám přišli Turci. A náhle se mi vybavilo to jméno, zastrčené kdesi v paměti: Samsun. A viděl jsem proužek břehu Malé Asie, kolečko města bylo trochu víc uvnitř, a odtamtud vedla tenká černá čára – to je cesta –, a já si vzpomněl: Samsun… Sivas… Malatja… Diyarbakir!

Už mi bylo všechno jasné.

Samsun je přistav u Černého moře a Osmanie je loď na které zítra v poledne vězně odvezou. A ze Samsunu vede dlouhá, strašná cesta do Diyarbakiru.

ČTVRTÁ KAPITOLA – MŮJ STRÝC HADŽI DOJNO

Je zbytečné, abych líčil bloudění po Cařihradě – jak jsem se dostal do přístavu a přesvědčil se, že tam opravdu loď Osmanie stojí, a jak jsem potom chodil z jedné čtvrti do druhé, a kolik cesty jsem ušel, než jsem konečně objevil strýcův krám. Přísloví říká, že s ptaním se člověk dostane i do Cařihradu, ale budiž mi odpuštěno, že to doplním: přece jen je lehčí najit mezi městy a vesnicemi hlavní město státu, než v tom hemžícím se mraveništi hlavního města najít krámek hadžiho Dojná Panagjurského.

Ale to už je vedlejší. Bylo asi tak čtyři nebo pět hodin odpoledne, když jsem konečně stál před hadžim Dojném. Podíval se na mě trochu křivě a já pochopil, že mě nepoznal. Hrdlo se mi stáhlo.

„Strejčku!… Strejčku, ty mě nepoznáváš? Já jsem Rali!“

„Rali?“

„Rali z Panagjurište!“

Celý se zachvěl.

„To jsi opravdu ty, Rali?“ Trochu zbledl, ale zatvářil se smutně a soucitně. „Kde ses tu najednou vzal? A jak to vypadáš, jsi celý otrhaný, zablácený… Pojď, chlapče, pojď… Já vím, už jsem dostal zprávu od tety Tanasy. Velké neštěstí tě potkalo, Rali…“ Rozvzlykal jsem se a slzy mi začaly téct po tvářích. „Ale co se dá dělat. Bůh tomu chtěl. No tak pojď dál.“ Zavedl mě do místnůstky za krámem a šel zastrčit závoru na dveřích. „Tak povídej!“ řekl, když se vrátil. „Tvoje teta píše, že i náš dům poškodil oheň. Ale o krámu nepíše nic. Co je s ním? Dobře že jsem zboží odvezl sem.“ Všechno jsem mu vypověděl a on se uklidnil, a dokonce začal poučovat: „Říkal jsem jim: To sousto, co jste připravili, to není pro naše ústa. A oni: ne! Udělali povstání. A co z toho teď je? I tvůj otec, bůh mu odpusť, ten taky jako by se zbláznil; a nejvíc Lukan…“

„Lukan je tady, strejčku!“

Údivem otevřel ústa a v očích mu svitla nedůvěra i strach.

„Lukan?“ opakoval pomalu, jako by uvažoval, jestli si nedělám legraci. „Tady, povídáš?… S tebou?“

Rychle se podíval ke dveřím.

„Ne, tady ne… je ve vězení,.. Zítra ho povezou do Diyarbakiru… Do věčného vyhnanství.“

Vyprávěl jsem mu postupně o povstání, potom o Plovdivu a jak jsem se dostal odtamtud až sem. Při řeči jsem pozoroval jeho široký obličej, trochu šilhavé oči, plnou postavu a krátké tlusté ruce se zhrublými prsty. Otec říkával, že hadži Dojno je ustrašený člověk, který se stará jen sám o sebe, a náhle jsem se začal bát, že mi nepomůže.

„Ty ses zbláznil,“ řekl. „Diyarbakir, umíš si představit, co je to Diyarbakir?“

„Slíbil jsem Lukanovi, že mu pomůžu!“

„Nech ty hlouposti! Podívej, kolik ti je? Čtrnáct?“

„Jde mi na patnáctý…“

„A já ti povídám, i kdyby ti šlo na dvacátý, nic nedokážeš. Jak si to představuješ? Snad nechceš být jako Lukan? Podívej se, kam to dopracoval.“

„Strejčku…!“

Srdce mi prudce bušilo. Jak se opovažuje takhle mluvit o Lukanovi, který proléval krev i za takové lidi, jako je hadži Dojno, a teď ho za to vezou do věčného vyhnanství… To si říká Bulhar? A ještě ke všemu je to můj příbuzný, muž maminčiny sestry.

Vzpomínám si – a při té vzpomínce se ještě teď stydím –, že přestože jsem v té chvíli hadžiho Dojná strašně nenáviděl, nějaký vnitřní hlas mě napomenul, abych nevybudil, přinutil mě, abych sklonil hlavu a znovu si sedl. Ne, to nebyla pokora, vůbec nejsem pokorný, a tím méně jsem byl pokorný právě v oněch dnech. Ale druhý den měli odvézt vězně Osmanii do vyhnanství, a já potřeboval peníze na lodní lístek, na cestu do Diyarbakiru, a na všechno to neznámé, co mě tam čekalo. A kdo jiný mi mohl dát ty peníze než hadži Dojno?

„Strýčku,“ řekl jsem a ponížením a vzrušením jsem tak silně zatínal ruce, že mi prsty ztuhly a vůbec jsem je necítil. „Ty víš, že v Panagjurišti máme dost polí…“

Překvapeně se na mě podíval.

„A co z toho, že je máte?“

„Chci je prodat.“

Hadži Dojno pokrčil čelo. Přemýšlel. Počítal. Věděl jsem, že kupovat a prodávat je jeho vášeň.

„Máš pravdu,“ řekl konečně, „majetek je to tvůj. A samozřejmě i Lukana, jenže s tím se nedá teď počítat. Ale poslouchej, chlapče, ty jsi ještě malý. Nemáš právo to prodávat. No, je pravda, šlo by to nějak udělat, ale… Kdo by teď kupoval pole? A kolik za ně chceš?“

„Kolik dáš.“

Překvapeně se na mě podíval. Odhadl jsem jeho myšlenky.

„Já? Hm… Já nepotřebuju pole, ale… jak jsi řekl… pro tvoje dobro…“

Náhle se zarazil a podíval se na mě, tentokrát nějak jinak. podezíravě.

„A proč chceš ty peníze? Abys šel za Lukanem?“

Nemohl jsem už víc lhát.

„Ano, proto,“ řekl jsem tvrdě. „K čemu mi jsou pole, když na celém světě mám už jenom Lukana, a kdybych ztratil i jeho, ztratil bych všechno.“

Ale ještě než jsem domluvil, hadži Dojno vyskočil a rozzlobeně začal přecházet po místnosti. Sváděl v sobě boj – na jedné straně byla lakota, na druhé strach. Určitě si říkal: dostat tu jeho půdu skoro zadarmo, to by nebylo špatné. Ale co když ho chytnou Turci a co když mě prozradí, že jsem mu dal peníze a že jsem o tom věděl?

Nakonec se zastavil proti mně. Tušil jsem, že strach zvítězil.

„Poslouchej, co ti řeknu: dneska v noci se vyspíš tady a zítra se vrátíš do Panagjurište! A o té bláznivé záležitosti už ani slovo, nebo tě hned teď půjdu udat. Užiju si dost strachu kvůli jednomu… Nemysli si, že ti v tom budu ještě pomáhat. Slyšíš? A do zítřka se tady z krámu ani nehneš!“

Potom šel odemknout dveře, protože se mnou ztratil už příliš mnoho času a za tu dobu chtěli vejit dva zákazníci.

Zůstal jsem zničeně sedět vzadu za krámkem a nenapadla mě ani jedna jediná povzbudivá myšlenka.

Ve stejném bezvýchodném postavení mě zastihla noc.

Navečeřeli jsme se – musím přiznat, že hadži Dojno mě pohostil štědře – potom jsme šli spát, on do zadní místnosti a já na velký pult v obchodě mezi regály látek. Byl jsem po cestě tak unavený, že jsem okamžitě usnul.

Jak dlouho jsem spal, nevím. Nevím ani, co mě vzbudilo. Snad Bal, který mi jako vždycky spal u nohou. Ale možná, že se mi zdálo něco děsivého a strašného, protože jsem potom nemohl usnout.

Noc byla světlá. Dřevěnými mřížemi v oknech prokukovala kulatá tvář měsíce. A já ležel na tvrdém pultě a přemýšlel. Přemýšlel jsem, co udělat. Vrátit se do Panagjurište bez Lukana? Ne, za žádnou cenu! Půjdu dál do Diyarbakiru. Ale kde vezmu na lodní lístek? Nadzvedl jsem se. Vytáhl jsem kapesník, rozvázal ho a přepočítal peníze, které mi zbyly z toho, co jsem dostal za koně. Dvě libry deset grošů. Stačí mi na lístek? Asi ne. A potom – co budu jíst? A kde se usadim, až se dostanu do Diyarbakiru? A hlavně: jak pomůžu Lukanovi k útěku, když sám budu žebrák?

Zabalil jsem peníze a dál jsem vymýšlel a hledal nějaké východisko. Nebylo by přece jen lepši vrátit se do Panagjurište, prodat všechen majetek, a teprve potom jít do Diyarbakiru? Lukan tam bude – je ve vyhnanství na doživotí.

Dumal jsem nad tím dlouho, probíral jsem to ze všech stran a mimoděk jsem se zaposlouchal do chrápání, které doléhalo pootevřenými dveřmi ze zadní místnosti.

Hadžimu Dojnovi se určité zdálo o groších a zlaťácích. Žije tady jako kukačka – a co vlastně dělá s penězi, kam je schovává? Strká je tam do té skříňky ve zdi… Ano, ano, tam. Večer jsem ho viděl – ale On netušil, že ho pozoruju. Sehnul se, rozhlédl se, vytáhl z pásu kožený měšec a dal ho do skříňky. Potom ji zamkl. Ale kam schovává klíč od visacího zámku? Jen kdybych si mohl vzpomenout…

Slezl jsem z pultu a bos jsem šel ke skříňce. Byla důkladná, i dubového dřeva, s velkým visacím zámkem. Nešel by utrhnout.

Do této chvíle jsem si vlastně neuvědomil, že chci krást. Odmalička jsem věděl, že krást je špatné – kradou Turci, kradou i takoví lidi jako hadži Dojno, kteří od chudáků v Panagjurišti kupují balík sukna za dvacet grošů a pak v Cařihradě prodávají za celou libru. Ano, ale co já? Jsou ty peníze snad pro mě? Ne, pro Lukana. Abych ho vysvobodil z okovů. A pak – jednoho dne mu to vrátíme.

Myslel jsem na vracení, a ještě jsem nic ani nevzal.

Přešel jsem místnost. Podlaha vrzala a já měl strach, aby se strýček nevzbudil, ale ten chrápal tak důkladně, že to určitě přehlušilo moje kroky.

Otevřel jsem okno a podíval se na dvůr. Nebylo to vysoko. Rýsovalo se tam několik beček, zimostrázy a u zdi nějaké bedny, v jakých se dopravuji látky. A hromada smetí, v němž se lesklo snad nějaké sklo… Krásná noc – teplá, příjemná, ale ne pro Lukana. Ani pro mě.

Chtěl jsem okno zase zavřít a v tu chvíli… Ano, právě v tu chvíli, když jsem oběma rukama držel křídla okna, jsem si jasně vybavil, jak hadži Dojno skříňku zavřel. Zaklapl visací zámek, otočil se a připjal si něco k řetízku od hodinek. Klíč! A hned jsem se vrhl ke dveřím do zadní místnůstky.

Už jsem řekl, že dveře byly pootevřené. Vešel jsem po špičkách, ale podlaha skřípala a srdce mi bilo tak hlasité, že se mi zdálo, že ho slyším. Podíval jsem se po hadžim Dojnovi. Co když se vzbudí? Ale on spal a chrápal dál a já si dodal odvahu a přistoupil jsem ke kabátu, který visel na stěně.

Horečně jsem prohrabával hluboké kapsy. Našel jsem váček na tabák. Křesadlo. Křivý hřebík a nějaký složený papír, ale řetízek s hodinkami a klíčkem tam nebyl. Co teď? Rozhlédl jsem se kolem sebe. Na kulatém stolku se něco lesklo. V šeru jsem nemohl rozeznat, co to je. Sklonil jsem se. Ale ovanul mě jenom zápach kořalky. Kde může být ten klíč? Pod polštářem! Ano, určitě je pod polštářem – hadži Dojno ho může dát buď pod polštář nebo si ho uvázat kolem krku.

Vsunul jsem ruku pod hrubý polštář a pomalu pomaloučku jsem ji posunoval dál – strýček se mohl každou chvíli probudit – až jsem konečně nahmatal něco studeného. Řetízek. Zatáhl jsem za něj. A ještě jednou. Objevily se ploché turecké hodinky a klíč. V okamžiku jsem byl u skříňky. Zasunul jsem klič do zámku. Otočil jsem. Zámek se otevřel, vyhákl jsem ho, a třesoucíma se rukama jsem otevřel dvířka skříňky.

To, co bylo dál, si pamatuju jako ve snu.

Nevím a dodneška nechápu, jak se mohlo stát. že když jsem skříňku otevřel, v zadní místnůstce se rozdrnčel zvonek – možná že byl spojený nějakým skrytým provázkem. Slyšel jsem hlas… křik… hluk… Probudil se… Chytne mě? Sáhl jsem po prvním váčku, který jsem měl před očima, vrhl jsem se k oknu, protáhl jsem se mezi dřevěnými mřížemi, skočil a bum! dopadl jsem do zimostrázů těsně vedle hromady beček, naskládaných jedna na druhou. Ještě že jsem nedopadl na ně, řekl jsem si v duchu. Nadzvedl jsem se. Ale něco do mě vrazilo, znoVu mé to povalilo a já viděl, že je to můj Bal.

„Utečeme!“ zašeptal jsem a vrhl jsem se ke zdi.

Hadži Dojno už vykřikoval z okna:

„Stůj! Dej sem ty peníze… budu střílet! Dej sem ty peníze!“

Vyskočil jsem na hromadu beden. Bal za mnou. Vzal jsem ho do rukou a přehodil přes zeď. Jednu nohu jsem přehoupl na druhou stranu. Ozval se výstřel a probudil spící dvorky. Zasáhl mě? V první chvíli jsem to nevěděl, protože jsem nějak špatně dopadl na ostré kočičí hlavy, až jsem bolestí zasténal. \

A hlas hadžiho Dojná se rozléhal dál:

„Chyťte zloděje!… Moje peníze!… Stráže, chyťte toho lumpa… Držte ho!“

Okna se začala otvírat, bylo slyšel dupot, a já se vrhl do prázdných ulic tak jako v Panagjurišti, když jsem utíkal před bašibozuky, zapomněl jsem na bolest, na únavu, utíkal jsem, schovával se, přelézal přes smetiště zarostlá býlím a pořád jsem se otáčel, pořád se mi zdálo, že mě pronásledují.

Ale ve skutečnosti za mnou utíkal jenom Bal. Ale to jsem pochopil, teprve až když jsem se dostal k moři a od protějšího asijského břehu se na mě usmálo vycházející slunce;

PÁTÁ KAPITOLA – MĚNÍM SVOU PODOBU

Musím se přiznat, že mi bylo všelijak, když jsem rozvazoval měšec.

Seděl jsem na břehu moře, daleko od lidi, a pořád jsem se ho neodvažoval Otevřít. Jestlipak to všechno nebylo zbytečné? Měšec nebyl velký, a jestli jsou vevnitř aspry, stěží vydají za jednu jedinou libru. A kde budu shánět další peníze? Ach, kéž by to byly groše. Nakonec jsem to už nevydržel a hrábl jsem do měšce. V dlani se mi zalesklo zlato. Libry! A to ne pěl nebo deset… Rozhlédl jsem se, jestli není nikdo nablízku, a třesoucíma se rukama jsem začal počítat. Dvě stě. Dvě stě liber! Teď jsem pochopil, proč za mnou hadži Dojno tak vztekle a zoufale křičel. Dvě stě liber! I kdybychom mu to mohli jednou s Lukanem splatit, do smrti nám to neodpustí… Náhle se mi vybavila teta Tanasa, Rajna i Pětko – vždyť peníze jsou taky jejich, nejen jeho. A k čemu je mi dvě stě liber? Stačila by mi jich čtvrtina. Bylo mi trapně, měl jsem výčitky svědomí, a prvně jsem se cítil jako zloděj.

Díval jsem se na loďky rybářů, kteří vypluli již před svítáním, poslouchal jsem jejich nekonečné písně a lámal jsem si hlavu, co mám udělat, říkal jsem si: odpočítám padesát liber a ostatní hodím přes zeď hadžimu Dojnovi do dvora. Ale co když je najde někdo jiný, a nedá mu je? Nebo mám měšec po někom poslat? Ne, určitě by ho otevřel a bylo by to nanic.

Klukovské myšlenky! Hadži Dojno by mě stejně nepřestal pronásledovat. Určitě už byl za strážníky, určitě jim už řekl o mně i o Lukanovi i proč jsem ty peníze sebral. Raději si nechám všechny. Budou mi dobré.

Vzpomněl jsem si na Lukana, vyskočil jsem a šel k přístavu. Nejdřív se musím podívat, jestli tam Osmanie je a kdy odjíždí.

Loď byla v přístavu a jenom černá klubka kouře, která se valila z obou komínů, napovídala, že loď je už připravená na dlouhou cestu. Vězně nebylo nikde vidět. Ještě je brzy, uklidnil jsem se a odešel jsem si naproti koupit lístek.

„Do Samsunu? Čtyři libry,“ řekl zamračený pokladník a podezíravě si mě prohlížel. Kde by takový trhan sehnal tolik peněz?

Zaplatil jsem. vzal si lístek a šel jsem k lodi. Mám nastoupit dřív, než přivedou vězně? A co když se něco stane a nepřivedou je? Navíc jsem neměl jídlo na cestu, byl jsem bosý, otrhaný, bez kabátu.

Když jsem šel k mostu přes Bospor, viděl jsem cestou nějaké tržiště. Nevšiml jsem si, co tam prodávají, ale doufal jsem, že tam seženu, co potřebuju. Rychle jsem vykročil tím směrem. A dobře že jsem to udělal, protože jsem nebyl ještě venku z přístavu, když se na molu objevil hadži Dojno. Srdce se mi zastavilo. Šel nasupeně, opíral se o silnou hůl a vedle něj kulhal strážník s puškou na rameni.

Šli mě hledat.

Schoval jsem se za nějaké páchnoucí koše a nespouštěl. jsem z mužů oči. Hadži Dojno došel k pokladně, strčil hlavu do okénka, potom křikl něco na strážníka a oba se, hrnuli po dřevěném můstku nahoru k lodi.

Nevím, co by někdo jiný cítil na mém místě, ale já ho začal v tu chvíli tak nenávidět, že už jsem se ani nebál. Něco se ve mně zlomilo. Ví, proč jsem vzal peníze, a přesto přitáhl strážníka, aby mi v tom zabránil. Ne, hadži Dojno už není můj příbuzný. A není ani Bulhar – je s Turky, a je to tedy náš nepřítel. A nepřátel se člověk nebojí, ale bojuje s nimi.

Najednou mě napadlo: a jak se dostanu na loď?

Jak? Převléknu se za Turka. Ano, vezmu si turecké šaty a hadži Dojno si mě ani nevšimne.

A tak jsem to taky udělal. Na trhu u mostu měli naštěstí všechno, co jsem potřeboval – fez, turban, široké kalhoty i žluté boty se zvednutými špičkami. Schoval jsem se za stánky a převlékl jsem se. Bal se na mě díval široce rozevřenýma očima.

„Co je, ty mě nepoznáváš?“ zasmál jsem se.

Vycenil na mě zuby, jako by chtěl říct, že se mu vůbec nelíbím.

„Já z toho taky nemám žádnou radost, ale jinak se na loď nedostáném.“

Jako by mi rozuměl, protože zavrtěl ocasem a otřel se mi o nohy.

To mi připomnělo, že mě hadži Dojno pozná podle Bala;. Ale přece ho tady nenechám. A brzy jsem našel řešení. Koupil jsem dva malé pytle – do jednoho jsem dal jídlo na cestu a do druhého jsem strčil Bala.

„A ne abys zaštěkal, nebo to s námi oběma dopadne špatně!“ Zvedl hlavu, dal mi čumák až k tváři a olízl mě. „No tak! Jen mě samou láskou nesněz. A honem se schovej!“

Přehodil jsem si oba pytle přes ramena a vykročil jsem zpátky k přístavu. Šel jsem napohled klidně a odvážně, ale když jsem si představil, jak by to dopadlo, kdyby mě hadži Dojno poznal, byla ve mně malá dušička.

Už jsem vycházel z tržiště, když jsem u jednoho stánku uviděl zrcadla – malá, velká, kulatá i čtvercová. Nedalo mi to a šel jsem těsně kolem. A velké zrcadlo v kovovém rámu mi ukázalo vysokého, štíhlého, neznámého, ale přece jen podivně známého chlapce.

Bože, jsem to já?

Díval jsem se na sebe a nemohl jsem tomu uvěřit. Nepřekvapily mě turecké šaty, ale můj obličej, výraz, držení těla. Jak jsem se za ty dva měsíce změnil. Považoval jsem se pořád ještě za kluka, ale v zrcadle jsem viděl mladíka s tvrdými rysy Modré oči měly napjatý a ostrý výraz, pod vestou se rýsovala svalnatá ramena a z celé postavy vyzařovala nějaká netrpělivost a rozhodnost. Ani jsem si dříve nevšiml, jak jsem vyrostl. Strádání a utrpěni mě změnily. Tak už to chodí – člověk nikdy nedostane nic zadarmo.

Zvedlo mi to náladu. Došel jsem do přístavu, kde už byla spousta lidi, těch, co odjížděli nebo je přišli vyprovodit. Hadži Dojno a strážník stáli každý na jedné straně dřevěného můstku. Prošel jsem mezi nimi, zády ke strýci a obličejem k Turkovi, vyšel jsem po můstku – třásl se to můstek pod mýma nohama, nebo se to třásly moje nohy? – a vkročil jsem na loď.

Proti mně se objevil vousatý námořník s šátkem na hlavě. Něco mi řekl, ale já byl tak překvapený a popletený, že jsem mu nerozuměl ani slovo. Pro jistotu jsem vytáhl z pásu lístek a podal mu ho. Vzal si ho, usmál se a řekl:

„Najdi si někde místo. Voda je na přední palubě.“

Kývl jsem, ale vrtalo mi v hlavě, co je to ta paluba a o jaké vodě to mluví. Prošel jsem pod velkým přístřeškem, pak po schůdkách nahoru – a octl jsem se na otevřené prostorné plošince. Vedle kouřících komínů stál velký sud s pípou. U něj klečel nějaký muž a myl se. Další dva klečeli na potrhaném koberečku, vztahovali ruce k nebi a skláněli hlavu k zemi, nosy až na podlaze. Modlili se. Že mě to nenapadlo hned. Ta voda, co mi o ní říkal ten námořník, byla na to, aby se lidé před modlitbou umyli, tak jak to dělají všichni muslimové. Nezbývalo nic jiného, než abych se také umyl, klekl na podlahu a modlil se k Alláhovi, aby nám dopřál klidné moře a šťastné přistáni v Samsunu.. A co je na tom směšného? Vždyť šaty ze mě přece udělaly muslima.

Dole u můstku pořád ještě číhal hadži Dojno. Z protější ulice se už pomalu vynořili vězňové. Chřestění řetězů se rozléhalo po celém přístavu. „No tak, rychle!“ zaznívaly hlasy strážníků a zase bylo slyšet ono svištěni karabáčů a nadávky, jež mě doprovázely celou cestou z Plovdivu do Cařihradu a na které jsem si pořád nemohl zvyknout, protože mi připadaly nedůstojné lidí.

Začal jsem hledat Lukana. Ale jiný člověk, zřejmě netrpělivější než já, ho objevil: hadži Dojno. S rozběsněným obličejem a zaťatými pěstmi se na Lukana vrhl, a přestože jsem byl tak vysoko, slyšel jsem, jak křičí:

„Moje peníze, moje peníze!“

Jeden strážník z konvoje, který nepochopil, co hadži křičí a na koho hrozí pěstí, ho uhodil přes hlavu tak silně, že rudý fez se skutálel do prachu, hadži se oběma rukama chýlil za spánek a schoulil se jako zbitý pes. A jenom kňučel a stěžoval si. Slovům jsem už nerozuměl, ale byl jsem přesvědčený, že říká:

„Proč biješ mě, ago? Jeho bij! Jeho bratr mě okradl, chce ho vysvobodit… Celá jeho rodina jsou vzbouřenci… Povstalci…“

Ale ani strážník, ani vězňové ho neposlouchali. Jeden po druhém vystupovali na loď a mířili na záď. Osmanie zřejmě čekala jenom na ně, protože námořníci pak hned zvedli můstek; zazněl zvonec, rozlehl se ohlušující řev, oba komíny začaly vyplivovat oblaka černého kouře a loď se pomalu odlepila od mola.

„Nejmilostivěji a nejslavnější care moří, pane nad bouřemi, vládce lidských osudů, dopřej nám dobrou plavbu a šťastné přistání,“ šeptali muslimové a klaněli se.

Zevnějškem jsem se od nich ničím nelišil, ale nemyslel jsem na modlitbu. Oči mi těkaly po zadní palubě, která byla níž a kde leželi nešťastní vězňové, obklopení svými strážci. Tamten s těmi nazrzlými vlasy, není to Lukan? Stěží jsem rozeznával jeho obličej, ale byl jsem přesvědčen, že je to on. Byl obrácený k městu, které se stále vzdalovalo, díval se na zubaté hradby, věže paláců, špičaté minarety stovek mešit… Byla to opravdu zvláštní krása,; a přece jsem věděl, že v té chvíli nevidí město, ale myslí na svou vzdálenou zemi, na rodné městečko, schoulené mezi lesy a horami. Jestli se tam někdy vrátí, jestli nebudou jeho kosti hnít uprostřed anadolských pustin… A snad myslel i na mě – že jsem zůstal sám tam někde na břehu a že všechno moje snaženi vyšlo naprázdno… Ale já jsem tady, už mě netrápí žádné pochybnosti, nemám jiný cíl než ho zachránit.

Otevřel jsem pytel, kde byl Bal, poplácal jsem ho, aby – vyskočil, a ukázal jsem mu na zadní palubu.

„Tamhle je Lukan, vidíš? Běž k němu..

Bal se na mě podíval, zamžoural, potom zavrtěl ocasem i a proklouzl mezi hromadou zavazadel a silných konopných i lan. Brzy se mi ztratil z očí. Neuplynula ani minuta a viděl i jsem jeho žlutý hřbet, jak se proplétá mezi strážníky. Za chvilku se Lukan prudce otočil. Hledal mě. Dal jsem mu rukou znamení. Kývl, že mě vidí.

Rali, ach ty kluku jeden, jako bych ho slyšel říkat.

Ještě jednou jsem kývl.

Do očí mi vyhrkly slzy. Měl jsem chuť plakat smutkem, radosti i pýchou.

PEVNOST

PRVNÍ KAPITOLA – SÁM LEZU DO PASTI ČERNÉHO MLČENÍ

Na lodi i pak cestou jsem se pokoušel představit si, jak“ asi vypadá Diyarbakir. Snažil jsem se vybavit si všechno ošklivé a děsivé, co jsem za svůj krátký život viděl, ale stále z toho nic nevycházelo. Vší té hrůze – vězeni, pevnosti, šibenici – chyběly podrobnosti a všechno to jaksi ztrácelo sílu.

Osmnáctého dne od doby, kdy jsem vystoupil v Samsunu z lodi, se poštovní karavana, se kterou jsem putoval, dostala z temného průsmyku u říčky Ambarsu; před očima se mi objevilo podivné, přízračné údolí. Bylo úplně černé, sem tam zvlněné a zbrázděné vyschlými koryty, ale pořád černé. Pohled se v té černi úplně utápěL Nikde ani vesnička, ani domek.

Anebo snad ne? Kdesi před námi tekla řeka, ohromná řeka, ale bylo ji stěží rozeznat – vlekla se mezi černými skalami břehů stejně šedá a bez lesku. Ještě dál se jako přízrak chvěl v oparu bílý vrcholek zasněžené kamenné hory.

„Tam! Tam! Podívejte, támhle je Černý Amid,“ začali volat lidé z karavany a ukazovali kupředu přes řeku, a jak se mi tehdy zdálo, přímo k té hoře.

Tázavě jsem se podíval na Selima Babu, vůdce karavany. Té hoře, zářící sněhem, říkají Černý Amid? A proč ji říkají černý, když je to jediná bílá skvrnka v té černé pustině?

Stařec na mě zamrkal a řekl: „Tak je to, Ali.“ V karavaně mě znali jako Aliho. „Jsme na místě, chlapče.“

„Na místě?“ Překvapením jsem zapomněl koktat. Rozhodl jsem se totiž, že budu hrát koktavého, že se tak ztratí moje chyby v turečtině. „Já přece jedu do Diyarbakiru.“

Usmál se.

„Vždyť to taky povídám. My Turci tomu říkáme Diyarbakir a Kurdové a Arméni Černý Amid. Támhle je, vidíš ho… Mezi řekou – to je Tigris – a velkým Mardinem.“

Znovu ukázal k bílému vrcholku, asi abych pochopil, že to je ten Mardin.

Ale kde je tedy Černý Amid, kde je Diyarbakir?

Znovu jsem se tam zadíval, a teprve teď jsem rozeznal na vyvýšenince nad řekou nějaké nejasné obrysy města – zubaté hradby, věže, minarety. Celé údolí kolem bylo plné toho černého kamení – po letech jsem se dověděl, že je to černý čedič – a tak není divu, že z něj postavili i město. Čím víc jsme se k němu přibližovali, tím víc jsem od něj nemohl odtrhnout oči. Tady budu žit? Bože, jak dlouho? A co mě tady čeká?

Zlověstné místo, zlověstné město!

Brzy jsme se přiblížili natolik, že jsem už úplně jasně viděl to, co jsem si dříve nedovedl představit.

Byli jsme už pod městem a na pozadí vzdáleného bílého kopce se naježená a zlá pevnost rýsovala ještě jasněji. Vysoké, nepřístupné opevnění ve mně vzbuzovalo hrůzu, a jak jsem se na ně díval zvenčí, už jsem tušil, co bude uvnitř. Temný, hrůzný život.

A nemýlil jsem se.

Když se o hodinu později naše karavana přeplavila na člunech přes Tigris a příkrou cestou vešla do pevnosti, měl jsem pocit, jako bych lezl do pasti. Ano, to je přesný výraz – past. Železná brána za námi pomalu a se skřípěním zapadla. Do hlavní ulice ústily strmé postranní uličky; úzké a tmavé, se smradlavými bahnitými loužemi, jež zbyly po posledních deštích, i když letní slunce nemilosrdně pálilo a vzduch, rozžhavený od kamenných střech, se tetelil.

Jen sem tam se mihli lidé, hlavně strážnici. Občas se ve stínu zabělěla kurdská pokrývka hlavy, zahalená žena přeběhla jako vyplašená slepice, děti se brodily páchnoucími loužemi. A pak zas kolem dokola hluché a pusté ticho.

Kam jedeme? Kde zastavíme? Selím Baba vedl karavanu a já šel, pořád šel, Bal za mnou. Jako já ztichl, přestal pobíhat kolem a vrtět ocasem. Občas ke mně zvedal chytré oči a mně připadalo, jako by říkal: Tady je to strašné, Rali. Tady se ani nevraždi, ani tu nejsou šibenice, ale je to tu hrůznější než na plovdivském mostě plném oběšenců…

Když jsem se otočil doleva, viděl jsem silné hradby z černého kamene, a v nich železem pobitá vrata; když jsem se podíval vpravo, zase černé kamenné hradby a zavřená, železem pobitá brána. Co je za nimi? A ty převislé kamenné střechy, nezří ti se na nás? A ze všeho nejvíc na mě tíživě doléhalo to ticho. Kdyby se aspoň odněkud ozval nějaký hlásek, třeba nadávka. Ale ani to ne. Ulice byly tiché a rozléhaly se v nich jen naše kroky. Zmlkli jsme i my.

Konečně karavana vyšla na kulaté náměstíčko. Jako všechno v tomto prokletém městě, i náměstíčko bylo obehnané vysokými kamennými zdmi, a když mi pohled sklouzl kousek vlevo, s překvapením jsem viděl, že jedna vrata jsou dokořán otevřená. Bylo vidět cestičku vedoucí do stinného dvora, zelenal se tam zimostráz a listy fíkovníku, roztažené jako prsty lidské ruky. Byla to první zeleň, kterou jsem v pevnosti viděl, a trochu mě to vzchopilo.

„Tak pojďte do chánu,“ zvolal Selím Baba. A polom se obrátil ke mně: „Tenhle chan7 patří Abúovi Tálibovi, chlapče. Jdi dovnitř, lepší nenajdeš v celém Diyarbakiru.“

V polovině příštího měsíce přišel konvoj vyhnanců.

Jako celou tu dobu, co jsem byl ve městě, i toho rána jsem byl blízko hlavní brány do pevnosti. Když jsem viděl, jak vjíždějí strážníci na koních a za nimi jdou muži. Uvázaní jako dobytek, zapomněl jsem na všechnu opatrnost a rozběhl jsem se strmou uličkou dolů a s bušícím srdcem jsem upíral oči na vězně, kteří se pomalu přibližovali a na ramenou vlekli svoje řetězy. Na lodi jsem se už naučil je rozeznávat, dokonce jsem jim vymyslel i jména, ale teď byli tak opáleni a špinaví, že pro mě byli znovu beztvarou a smutnou kolonou. Pohled mi utkvěl jenom na jednom – na Lukanovi.

Mám na něj zamávat? Mám i tentokrát poslat Bala? Ne, nebylo to potřeba. Lukan se sám rozhlížel a hledal mě. Ano, hledal mě. A když mě objevil ve stínu domů, viděl jsem, že na mě povzbudivě kývl a vesele se usmál.

Ach, konečně, řekl jsem si dojatě, ale zároveň i pyšně. Už ti věří, Rali. Věří ti, že splníš, co jsi slíbil. – A člověku vždycky dodá sílu, když vidi, že v něj někdo věří.

Vykročil jsem za konvojem. Musel jsem vidět, kde je zavřou. Už jsem si zvykl na to hrobové ticho ve městě a ani mě nepřekvapilo, že obyvatelé Diyarbakiru nebyli na nové vězně vůbec zvědaví. Tady byly uvězněné stovky vyhnanců různých národnosti, tak proč by se měli dívat tady na ty? A nebo se mi to jenom zdálo?

Chvílemi jsem měl dojem, že se za hustými mřížemi vysokých malých okének mihl nějaký obličej. Kdo to byl? A proč tak rychle zmizel? Nevěděl jsem to a ani jsem to nechtěl vědět. Nenáviděl jsem to proklaté město. A navíc jsem do něj lehkomyslně vešel bez jakýchkoliv dokladů. Když jsem vyjel z Panagjurište, neměl jsem na něco takového ani pomyšleni, a navíc tam nebyl žádný úřad, žádný koňak, a neměl mi je tedy kdo vydat. Bez dokladů jsem vejit mohl, ale vyjít už ne. Ale na to je lepši nemyslet, řekl jsem si. Bez Lukana z pevnosti neodejdu a moje doklady by nám oběma stejně nebyly nic platné.

Šel jsem a bůhví pokolikáté jsem si říkal: Jak ho vysvobodím? Nevěděl jsem, ale teď jsem si nad tím nelámal hlavu. Časem něco vymyslím… Chvílemi jsem se ohlížel po Báloví, který zabíhal do postranních uliček, rozhlížel se, očichával kameny a pak na některé zvedal nožičku. Chudák, i jeho už omrzelo nic neděláni a samota.

Možná že to bylo tím, že už jsem si ve městě přece jen zvykl, ale toho rána mi nepřipadalo tak strašné. Přecházeli jsme z jedné ulice do druhé, potkávali jsme zahalené ženy, děti na nás vykukovaly, přešla dokonce celá jednotka vojáků, ale stejně tak mlčky a lhostejně, jako by vedro vysušilo – všechny jejich síly. Ať to tady bylo sebestrašnější, nakonec si na to člověk zvykl.

Na velkém náměstí se konvoj na chvilku Zastavil. Odněkud se vynořil malý tlustý důstojník a začal na strážníky křičet – slyšel jsem jenom: Je to už celý týden –, zahrozil na ně rukou a potom je sám vedl nahoru, k vnitřní pevnosti, kde bylo vězeni.

Vnitřní hradba se podobala městské jenom černou barvou. Jinak neměla ani věže, ani děla, nebyla tak vysoká a měla jenom jedinou klenutou bránu. K ní vedl dřevěný most, který na. noc zvedali. Nejednou jsem se tu večer schoval, abych si to všechno co nejpečlivěji prohlédl. Ne, tudy se utéct nedalo. Nahoře na zdi trčely do výšky ohromné špičaté hřeby. I kdyby se některému nešťastníkovi podařilo dostat se nějakým způsobem nahoru, nabodl by se na ta rezavá šídla.

Kolem hradeb nebyly žádné domy, jenom přikop zarostlý trávou. Před nim bylo cosi. To vypadalo jako široká křivolaká ulice plná kameni a suti. Sem přiváželi Arméni a Kurdové z okolních vesnic na velbloudech svoje ubohé zboží. To bylo vlastně tržiště Diyarbakiru. Kromě toho bylo na velkém náměstí několik krámů, kde se prodávaly zbraně, mouka a olivy, a v přilehlých ulicích ještě zhruba deset krámků s různými drobnostmi a šaty. A dost. A to tady v tom městě žil paša. Tady bylo středisko všech okolních arménských a kurdských vesnic. Když jsem na to pomyslel, přepadla mě mučivá touha po našich městech a vesnicích, po vzdálené vlasti, která mi připadala tak bohatá a krásná.

Zase jsem odbočil od svého vyprávění. Ale nedá se nic dělat, když už jsem v Diyarbakiru, musím povídat o vězeni a o tom, co ho obklopovalo.

Když Lukan a ostatní vězňové přešli po dřevěném mostě a jeden po druhém se ztratili v černé klenuté bráně, zůstal jsem na tržišti a dlouho se nepřítomně díval na nedostupné zdi. Jak dlouho jsem tak vlastně stál, nevím, ale bylo to asi dlouho, protože náhlé mě vyburcoval hlas jednoho ze strážných u mostu: –

„No tak, koukej zmizet!“

V prvním okamžiku jsem nepochopil, proč mě vyhání. A možná že mě nevyháněl, ale vykřikoval prostě jen ze zvyku. Polekal jsem se, aby náhodou nevytušil moje úmysly, a honem jsem se ztratil.

Ušel jsem jen několik kroků a zarazil mě jiný, známý stařecký hlas.

Byl to majitel chánu, kde jsem bydlel, Arab Abú Tálib.

Arabové nejsou obvykle příliš velcí, ale Abú Tálib byl největší člověk, jakého jsem kdy viděl. Byl hubený, kostnatý, celý zabalený do bílé látky, na níž měl černý přehoz. Připadal mi jako pták, stojící na hnědých, lesklých nohách.

„Co tady hledáš, chlapče?“ zeptal se a vykročil vedle mě.

V rozpacích jsem zakoktal něco nesrozumitelného. Naklonil se, podíval se na mě, měl jsem dojem, že tázavě.

„Ještě jsem se tě nezeptal, proč jsi sem vlastně přišel. Odkud jsi?“

Už dávno jsem si vymyslel několik odpovědí na tuto otázku. Ale v té chvíli mě napadla bláznivá myšlenka. Nemohl by mi Abú Tálib nějak pomoct? Nesmysl! Dej si pozor, Rali… Zahnal jsem tu nebezpečnou myšlenku, ale zase se vrátila. Abú Tálib přece není Turek, ale Arab. Možná že taky nemá rád Turky. Nebo co kdybych mu dal polovinu svých liber? Nevím… Nevím… Byl jsem na rozpacích.

Slyšel jsem se, že říkám to, co jsem si tolikrát sliboval, že neřeknu:

„Přišel jsem kvůli vězení, Abú Tálibe.“

Jen jsem to dopověděl, uvědomil jsem si, co vlastně říkám. Stiskl jsem rty. Zmlkl jsem. Ale zdá se, že moje mlčeni bylo výmluvnější než slova, protože se zastavil, rychle se rozhlédl a změněným hlasem se zeptal:

„Máš tam otce?“ A hlavou ukázal na vězení. „A proč je zavřený?“

Už jsem se prozradil. Ale přece jsem to chtěl, ne? A teď bych to měl zapírat? Ptá se mě, jestli je tam otec… Otec, bratr – to je jedno. Jen aby se nedomyslel, že jsem Bulhar. Zná mě jako Aliho, a kdybych prozradil, že nejsem muslim, bude mě považovat za lháře a nebude se mnou mluvit… Co na tom, kdyby se mnou nemluvil, ale teď jde o Lukana, abych neprozradil jeho. Napětím a smutkem mi vyhrkly slzy.

„Neplač, Ali, neplač!“

A nezvykle něžně mi položil ruku na rameno.

„Je to vůle Alláhova,“ řekl a zvedl pohled k rozžhavenému nebi.

Když se potom znovu ke mně sklonil, něco se v jeho snědém obličeji se špičatou bradkou změnilo. Nedokázal bych říct, v čem byla ta změna, ale okamžitě jsem ji vycítil.

„Poslouchej, co ti povím… Já taky měl kdysi syna. Měl jsem, teď nemám. Alláh tomu chtěl. Měl horkou krev, Ali. Pozvedl ruku proti jednomu přednímu občanu našeho města – já tehdy žil jinde. Tak to bylo. Poslali ho do vyhnanství do Akjajly. Víš, kde je Akjajla? Nevíš. Na konci světa, chlapče… Odešel a už se nevrátil.“

Šli jsme dál po rozpálené ulici. Poslouchal jsem, jak vyrovnaným hlasem vypráví ten smutný příběh, tolik podobný mému, a říkal jsem si, že couvnout už nemůžu, že mu musím říct, proč jsem tady; musím si vymýšlet, lhát – ale přece jen přiznat, že ve vězeni v pevnosti je někdo blízký, a že jsem přišel proto, abych ho viděl. Jenom abych neprozradil, že jsem Bulhar, opakoval jsem si, ale bylo to zbytečné; když jsem se neprozradil ze začátku, proč bych to měl udělat teď. Dobře, řeknu, že je tam otec, že se jmenuje Osman. Ale proč je zavřený? Proč…

Ale kvůli stejné věci jako jeho syn, napadlo mě. Tak mi bude spíš věřit a víc mě bude litovat. Dal jsem dohromady jakousi zamotanou historii, která se měla odehrát v nějaké Vesnici blízko Cařihradu. Byli v tom zapleteni i páni i prosti venkovani, hrály v tom roli staré nenávisti, nezaplacené daně a všechno možné, co mě napadlo. Nakonec někdo někoho zabil a odnesl to můj otec.

Abú Tálib mě přerušil pohybem ruky.

„Dál už nemusíš povídat. Vím, co bylo dál.“

Moje slova mu zřejmě připomněla něco z toho co prožil on sám, protože náhle vykročil tak rychle, že jsem mu sotva stačil.

Obešli jsme velkou mešitu se čtverhranným minaretem – kdysi to byla zvonice arménského kostela – a už jsme se blížili k náměstí, když se mě Abú Tálib nečekaně zeptal:

„A viděl jsi ho?“

„Ne,“ zalhal jsem.

„To jsem si myslel. Přišel jsi pozdě. Donedávna se mohli zdejší lidi za vězně zaručit a vzít si je na práci k sobě domů.“

„A teď?“

Pokrčil úzkými rameny, až se mu mezi nimi prošedivělá bradka ztratila, a ten pohyb byl výmluvnější než všechno ostatní.

„To je kvůli ďaurům, chlapče. Když je sem začali vodit ve velkém, zhoršila se situace i muslimských vězňů. Už je nepouštějí samotné ven. A když je vedou na práci, pořád v řetězech. Ale Alláh je milosrdný, tak nevěš hlavu, Ali. A poslouchej…“ Ztišil hlas, protože nedaleko jeli strážnici na koních – v tomhle městě bylo vůbec častěji vidět strážníky než normální lidi – naklonil se ke mně a zašeptal: „Já ti povím, jak to udělat, abys otce viděl.“

Nebylo to tedy zbytečné, že jsem mu něco prozradil.

„Prosím tě, jak, řekni mi to…“

Významně se usmál a zamrkal na mě.

„Vem si konev bozy8 a jdi ji prodávat strážcům.“.

„Ale do vězení mě nepustí, Abú Tálibe.“

„Pustí tě, chlapče. Když budeš prodávat za poloviční cenu, pustí tě všude – tak už to na tom světě chodí…“

DRUHÁ KAPITOLA – NENÍ VŽDYCKY LEHKÉ BÝT PRODAVAČEM BOZY

Moje tušeni mě nezklamalo – Abú Tálib mi pomohl.

Za čtrnáct dni jsem už s konvi bozy v ruce bez překážek vcházel do vnitřní pevnosti, chrastil plechovými džbánky a křičel, co mi hlas stačil:

„Boza, řizná boza! Džbánek jen za aspru! Výborná boza.“

Opravdu jsem prodával bozu skoro zadarmo. Na každé konvi jsem prodělával dva groše, to znamená, že za dobu mého obchodováni to už dělalo půl libry. Ale kdo by myslel na peníze. Důležité bylo, že stráže si na mé zvykly a poddůstojník – černý Kurd s vypoulenýma očima – se celý rozzářil, jen mě viděl.

„Tak pojď, chlapce!… A rychle, z toho horka jsem vysušený jako treska,“ usmíval se a natahoval ruku po džbánku.

Díval jsem se, jak hltavě pije, jak blaženě přivírá oči a funí. a přestože jsem se ho strašně bál a byl mi odporný, s úsměvem jsem chválil svoji bozu a pobízel ho, aby si vzal ještě jeden džbánek.

„No řízná je… pořádná!“ pomlaskával a jako obvykle zapomněl zaplatit. Ale zato výraz jeho obličeje říkal: Jen jdi dál, cestu máš volnou.

Na to jsem čekal. Rychle jsem sebral konev a padal do dvora vězeni. A myslel jsem jen na jednu jedinou věc: tady, v některé té podzemní kobce, je Lukan, tady trpí bulharští mučedníci…

Padal do dvora – to jsem neřekl náhodou, protože když jsem prošel klenutou bránou vnitřní hradby, náhle jsem se octl před něčím, co vypadalo jako ohromná studně, jako černá propast obklopená čtyřmi stěnami, do níž se sestupovalo po spoustě ošlapaných a otlučených schodů. Zdola to páchlo močí a hnilobou, a už ten odporný smrad člověku napovídal, kam jde a co ho čeká tam vevnitř.

Prvně, když jsem šel dolů do podzemí vězení, se mi zdálo, že klesám do bezedného hrobu. V polotmě jsem těžko nacházel schody, potácel jsem se a pořád jsem měl dojem, že se koulím dolů – tam, odkud kromě zápachu přicházel i hluchý, zlověstný hluk.

Byly to hlasy, nebo ozvěna vzdálených výkřiků a stenů, které vyvěraly ze samotné zdi?

Vedle mě šel naježený Bal. Z druhé strany funěl Suavi Kütük, desátník. Chvílemi drmolil něco nesrozumitelného, chvílemi pištěl jako prase.

„No tak, vyvolávej! Co najednou mlčíš?“ pochechtával se a jakoby přátelsky nebo z legrace mě poplácal po zádech. Dvakrát mě to jeho žertováni div neshodilo ze schodů i s konvicí a džbánky.

A znovu jsem volal:

„Boza!… Řizná… dobrá…“

Ale strachem a vzrušením mě nebylo téměř slyšet. Díval jsem se do zamřížovaných okének a dveří, které nebyly ve i zdích skoro ani vidět. Jako hrobky. Od schodů k nim vedly úzké kamenné chodníčky. Občas se tam mihly nějaké siluety, ale ve tmě jsem je nemohl rozeznat a jenom podle šedých záblesků bodáků jsem tušil, že to jsou dozorci. Občas se ozval nějaký hlas:

„Pojď sem, dej mi bozu!“

Byl jsem ochotný jít kamkoli, kam mě zavolali, pořád! jsem doufal, že někde objevím Lukana, ale Suavi Kütük si vzal do hlavy, že mě zavede až na dno dvora, kde podle jeho slov byl pelech ďáblů. A já musel jít. Ano, desátník měl pravdu, tam bylo hotové peklo. Jenom v jedné věci neměl pravdu – kdo jsou ti ďábli. Vysoko nade mnou bylo do běla rozpálené nebe. A tady dole mě ze všech stran obklopovaly černé klenuté oblouky. A v nich jako rozevřená ústa zely křivé díry. Přetínaly je silné železné mříže – a právě proto, že jsem rozeznával ty železné pruty a vchody do podzemí, usuzoval jsem, že tam někde bliklo světlo. Byl tu zápach, vlhko, chladno. Celý jsem se třásl zimou.

„No tak, teď vyvolávej!“ rozkázal desátník.

Otevřel jsem ústa, abych zavolal, ale neozval se ani hlásek.

„Co je, oněměl jsi, nebo co?“ zakvičel zase Suavi Kütúk. „Polekal ses… Cha-cha! No tak. zavolej! Oni přijdou.“

Zavolal jsem. A potom ještě jednou – hlasitěji. Jestlipak mě uslyší Lukan? A pozná, že jsem to já?

Hlas se odrazil od klenby, nesl se vzhůru, dozněl.

„Boza… Bozaaa! Jenom aspra džbánek… Dobrá… řizná…“ volal jsem zoufale dál.

Náhle okolní klenby jako by ožily. Snad tam byly nějaké místnůstky dozorců nebo co, nevím. Ale náhle se objevily lumpy – jedna… dvě… čtyři. Světla se pohupovala, přibližovala se, už jsem viděl zarostlé, ošklivé obličeje dozorců. Ale dřív než já je ucítil Bal. Zavrčel, zaštěkal, a kdybych ho neokřikl, asi by se na ně vrhl.

„Tak kde jsi?“ Slyšel jsem hlasy. „Tak nalejvej… Kdyby tak bylo kafe, bylo by to lepši, ale když není, napijem se aspoň bozy…“

Čtyři dozorci mě obklopili a každý natahoval ruku, aby byl první. A Suavi Kütük se pochechtával a kvičel.

Ten den jsem měl s sebou jen jeden džbánek a schválně jsem nepospíchal s naléváním. Podal jsem jednomu – napil se; potom druhému. A oči mi pořád těkaly po mřížích, které čtyři lampy osvětlovaly dost jasně.

Ještě teď mi naskakuje husí kůže, když si vzpomenu na ty nešťastníky, které přilákal můj hlas a kteří se dovlekli až k mřížím. Byli strašní. Příšerní. Ne, ty výrazy jsou slabé, ale jiné, silnější, neznám. Ruce svíraly železné tyče, zarostlé vyhublé obličeje se k nim tiskly, jako by se chtěly protáhnout mříži, a jenom vpadlé ohromné oči svítily… Lukane!… Lukane!… Kde jsi? Nemůžu té najít.

„No tak, kam čumíš? Nevidíš, že to leješ na zem?“ rozčilovali se dozorci, protože vzrušením jsem lil vedle džbánku.

„Ten kluk ještě neviděl ďaury,“ zastal se mě desátník.

„Jen koukej, koukej! Vidíš tamhletoho s tou bílou bradou, ten je tady už dvacet let.“

Vzal mi z rukou konev a postrčil mě k jedné mříži.

„Jdi si ho prohlídnout, jen jdi… Pádišáh mu dá za věrnou službu medaili!“

Nechal jsem konev konví. Ať si s ní dělají, co chtějí. Jako ve snu jsem se přiblížil k mřížím. Těmhle bych měl dát bozu… všechno, co mám… A místo toho – dozorcům. Proto mě sem Suavi Kütük přivedl. Je to dvojí utrpení – i pro ty nešťastníky, i pro mě… Vzrušeně jsem se jim díval do obličejů. Prohlížel jsem si jednoho po druhém. Mně dopadalo světlo na záda, ale jim na tváře.

Tak tohle je asi ten, co je tu dvacet let… Byl to vysoký muž, nepříliš starý, ale vousy měl šedivé. Byl shrbený a jenom v košili. A jeho oči – bože, dodnes si pamatuju ty oči – se na mě dívaly tak pohrdavě a tak bolestně, že jsem se celý roztřásl. Měl jsem chuť mu říct: Ne, já nejsem takový, jak si myslíš. Nejsem, nejsem!

Ale proč k němu běží Bal? Proč kňučí? Proč vrtí ocasem?… Šedovlasý muž natáhl ruku a pohladil ho… Ne, to nebyl on. To protáhl ruku jiný člověk… tenhle… Lukane, Lukane! Přitiskl jsem si pěst na ústa. Stačil by jediný zvuk a všechno by šlo k čertu. Rychle jsem se sklonily dělal jsem, jako když Bala odtahuju, a přitom jsem chytil Lukana za ruku. Stiskl mě. Rozuměli jsme si.

„No tak, co je? Už sis prohlíd ty ďaury?“ křikl na mě desátník. Po něm se ozvali ostatní:

„A přines bozu častějc. A budeš se na ně moct dívat, jak budeš chtít.“

A tak to začalo. Někdo zaplatil, někdo ne – druhý den jsem tam byl zase. Proč? Kvůli čemu? Jak můžu Lukanovi pomoct uprostřed těch kamenných zdi a železných mříži? Nic, vůbec nic se mi nepodařilo vymyslet. Dvakrát jsem se pokusil podat mu pilník, ale nevyšlo to. A přece jsem tam nepřestal chodit. Věděl jsem, že když tam chodím, dodávám tím odvahu i jemu. Až jednoho dne, když jsem šel kolem mříže, cítil jsem, jak se něčí ruka protahuje mezi železnými tyčemi a rychle mi sahá za pás. To je ono, blesklo mi hlavou. Tam bych měl dát pilník. Ano, zítra tam bude.

Když jsem vyšel ven z vězení, vytáhl jsem pilník, který jsem měl pod košilí, a strčil jsem ho ze strany za pás. Tam ho dám a půjdu jakoby náhodou kolem mříži, a dokonce budu moct v tě chvíli nalévat bozu. Chtěl jsem tam pilník zastrčit ještě lépe, ale pás se zkroutil, něco tam vadilo, narovnal jsem ho – a vtom jsem uviděl, že odtamtud padá nějaký kus hadru. Co je to? Zvedl jsem ho.

Ještě než jsem hadr roztáhl, poznal jsem, že je to kus Lukanovy košile. Na ní bylo napsáno nasliněnou inkoustovou tužkou:

Rali, z vězení to nejde. Počkej, až nás vyvedou na práci. Připrav… tady se tužka rozpila a dala se rozluštit jenom písmena… a na. A dál: Najdi v domě Fejsala beje otrokyni Mejru a vyřiď jí pozdravy od Nestora, jejího muže. Připravte se spolu. Dávej na sebe pozor. Tvůj Lukan.

Z toho podivného psaní jsem měl takovou radost, že když jsem si ho asi desetkrát přečetl sám pro sebe, přečetl jsem ho nahlas i Balovi.

„Poslouchej, to píše Lukan. Chudák, jak se asi napachtil za tou troškou světla od lucerny, když stráže… Počkej, co ti to tady vykládám… Teď mám před sebou úkol, Bale. Nejdřív se musím dovědět, kdo je to Fejsal bej a kde má dům. Potom… potom vyhledám ženu Nestora… A kdo je to ten Nestor? Mejra, to je zvláštní jméno. Snad to není Kurdka? Co pak? Jak se s ní domluvím, co? Já vím, pro tebe je to lehké. Ty rozumíš všem jazykům…“

Když jsem se vrátil do chánu, jen tak mimochodem jsem se zeptal Abú Tálíba, jestli ve městě žije nějaký Fejsal bej.

Starý Arab pokrčil čelo a zadíval se na mě.

„Nač potřebuješ beje, Ali?“

Cítil jsem, že se červenám. Dobře že lampa byla daleko a stále přicházeli a odcházeli lidé, protože právě přijela poštovní karavana ze Samsunu.

Schválně jsem začal koktat – jak jsem to v podobných situacích obvykle dělával –. abych měl čas promyslel si odpověď. Ale Abú Tálib ze mě nespouštěl oči.

Pomalu jsem odpověděl:

„Dneska jsem slyšel jeho jméno… mluvili o něm na náměstí.“

„Kdo?“

„Dva muži.“

„Dva?“

„Neznám je.“

„No, a co říkali?“

Už jsem nevěděl, jak lhát dál.

„Ale… jeden povídal: je to hodný člověk, a druhý špatný…“

„To je pravda,“ přikývl Abú Tálib a zdálo se mi, že se trochu zamyslel. „Jako člověk je zlý. Zabije, a ani okem nemrkne, jak se říká. Ale jinak je to dobrý muslim, chlapče. Znáš tu malou mešitu? Tu dal postavit on.“

Mlčky jsem kývl, ale proti své vůli jsem začal Abú Táliba nenávidět. Není i on stejný jako Fejsal bej? Je ochotný mluvit o vrahovi jako o hodném člověku, stačí, že postavil na počest Alláha mešitu. Ale když mluví o vlastním synovi nebo ne? Nevím. Tady bylo něco složitého, něco, co jsem nemohl hned pochopit. Nesmím se uspěchat a dělat předčasné závěry. Vždyť to byl přece Abú Tálib, kdo mi poradil, jak se můžu dostat do vězení, a i teď se na něj vždycky obracím, když potřebuju radu, a jestli je tu někdo, kdo se přetvařuje a nemluví pravdu – pak jsem to já.

Ale přece jen jsem měl pocit, že se mu nemůžu tak úplně svěřit do rukou.

A ještě týž večer byla pak v chánu další debata, úplně jiná, která mě tak vzrušila, že jsem nemohl celou noc usnout.

Selím Baba přinesl s poštou noviny a městský písař z nich začal předčítat. Slabikoval a četl tak pomalu, že lidé z města nakonec ztratili trpělivost. To mě přimělo, že jsem začal poslouchat.

„No tak mluv, Ibrijame,“ pobízeli ho.

„Proč nečteš dál?“

„Proč mlčíš?“

Ze všech stran se na něho hrnuly otázky.

Ibrijam zvedl hlavu, popotáhl a po řadě se na všechny podíval.

„Tak kam až se naši dostali?“ zeptal se hadži Hasan, nejstarší z nich, pravidelný host v chánu. Tajně pil rakiji a obličej měl vždycky opuchlý.

„No… hadži… to… Už jsem to řekl; naši už jsou u bran hlavního města srbských ďaurů, ale je tu něco jiného, hadži…“ řekl Ibrijam a odmlčel se.

Zatímco se agové snažili přijít na to, co je to ono jiné, náhle se mi vybavily úryvky rozhovorů, které jsem slyšel na lodi, o nějaké válce mezi Tureckem a malým srbským knížectvím. Ta válka zřejmě začala hned po našem povstání a vypadalo to, že i ona se chýlí ke špatnému konci. Ale byl jsem tak ponořený do svých starostí, že jsem se nad tím ani nezamýšlel. A nepřemýšlel bych o tom ani teď, kdybych v očích městského písaře neviděl zmatek a strach.

Konečně začal:

„Tady píšou, agalar9, že Rus se do toho nějak míchá… vyhrožuje válkou… Chce dokonce jít proti nám!“

„Počkej, jak to, Rus?“ zamračil se hadži Hasan.

Ostatní začali jako rozdivočelí psi:

„Jen ať do toho Rus nestrká moc nos, nebo my…“

„Proč se k sakru ty lidi pořád o nás starají? Pořád jenom Turecko, Turecko…“

„Jen ať se starají, Mehmede. Alláh ví, co a jak.“

„Ale my jim ukážem! Celý islámský svět povstane na obranu víry jako jeden muž. Je to tak, Abú Tálibe?“

Všichni se po něm podívali. Jeho odpověď měla zvláštní váhu, protože oni byli Turci a on Arab.

Abú Tálib upil kávu a teprve potom odpověděl:

„Rusko je veliké, agalar. Pamatujete si, jak jsme o tom mluvili, když tu byl kapitán? Je to strašná sila, tak jsem to slýchal od mého otce i od otce mého otce.“

A znovu sáhl po šálku s kávou. Ostatní se na sebe v rozpacích podívali. A já, skrčený v koutku, jsem jásal a bál se, abych nedal radost najevo.

„Zdá se, že ses Rusa leknul, co?“ nevydržel to Turek.

A aby dodal ostatním odvahu, ostře a výsměšně se zasmál. Nespouštěl jsem oči z Abú Táliba. Co odpoví?

Chtěl jsem, aby řekl: Nemůžem bojovat proti Rusku. Na světě není nikdo silnější než Rusko…

Ale Abú Tálib si stařecky odkašlal, prohrábl si šedivé vousy a řekl:

„Já vím, že jsi odvážný muž. Ale poslyš, chlapče, odvaha a moudrost není totéž. Válka je zlá věc – lidi jdou a vrátí se jich polovina.“

„Kdo padne za viru, dostane se rovnou do ráje, Abú Tálibe!“

„Já vím, máš pravdu,“ souhlasil Abú Tálib. „Ale teď se tě zeptám: víš, proč Rusko pořád vyhrožuje válkou? Nevíš. Tak já ti to povím. Protože, chlapče, ruský car je nevěřící, a vzal si do hlavy, že zničí muslimskou říši, tak to je. Pochopíš, proč ti to říkám. Těm ďaurům, Bulharům, co se nedávno vzbouřili, chtěl Rus dát vlastní stát.“

„Ale naši je přece pobili, ne?“ ozval se kdosi.

A jiný řekl:

„Tady jich je taky plné vězeni, a pořád jich není konec…“

Abú Tálib se nepodíval ani na jednoho, ani na druhého a pořád stejně klidně pokračoval:

„Udělat jim stát, agalar. A kde vezmou zem pro ty ďaury? Z islámské země ji vezmou. A není snad to, co četl Ibrijam o srbské válce, není to totéž? Řekni, Ibrijame, nechce i jim Rus zvětšit jejich stát?“

Písař smutně kývl; tak to stojí v těch zatracených novinách. Nikdo nechápal, kam Abú Tálib míří. Všichni čekali, jenom on nespěchal.

V tichu bylo slyšet, jak se vaří voda v konvičce na kávu. V poschodí bouchly nějaké dveře, a na schodech se ozvaly kroky. Zřejmě byl. průvan, protože, mi začalo být zima.

„No když je to tak, tak to může vyřešit jenom válka,“ poznamenal stařičký hadži Hasan.

Ale v hlase měl nerozhodnost. Vycítil jsem ji já, vycítili ji i ostatní.

Abú Tálib se zatvářil poloposměšně, polosmutně. Zřejmě se považoval za chytřejšího než ostatní, i teď. když nad tím přemýšlím, vidím, že opravdu byl chytřejší.

„Poslyš, jak se na to dívám já, Hasane: o těchhle věcech rozhoduji jiní. A pádišáh – nechť mu Alláh dopřeje ještě mnoho dni – má dost rádců. Ale poslyš, co ti řeknu… Války se musíme chránit jako ohně. Tak to je. Válkou můžeme jenom ztratit, a ne získat. Proto nenávidím ráju10, protože není v klidu, protože se bouři, protože pořád dělá nějaké zmatky. A jak to dopadá? Ostatní státy jim začínají pomáhat – někteří Řekům, někteří Srbům, někteří Bulharům, a pak se divte, kdyby z dřívější slávy nezůstalo nic.“

„Máš pravdu, Abú Tálibe!“

Ozvaly se povzdechy, někdo dokonce řekl: „S panstvím islámu to vypadá špatně“, ale já, místo abych měl z toho radost, náhle jsem se polekal. Hrozilo mi nebezpečí a to nebezpečí se jmenovalo Abú Tálib. Proč jsem mu toho tolik prozradil? Vzít to zpátky už nemůžu. Ale nevytuší jednou pravdu až do konce?

Bavili se o tom ještě dlouho, ale nálada se jim nakonec zlepšila. Přiměli písaře, aby slovo od slova přečetl, co stoji v novinách, a pak usoudili, že jestli je psáno, aby byla válka, nic ji nemůže odvrátit. S tím souhlasil i Abú Tálib. A když je vyprovázel, dokonce podotkl:

„My dva, hadži Hasane, jsme už staří, ale jestli Alláh určil, abychom bili ďaury, půjdem i my… Tak dobrou noc! A kéž se v dalších novinách dočtem, že se všechno urovnalo.“

Řek jsem „dobrou noc“ a šel jsem nahoru, kde poutníci z karavany už hlasitě chrápali.

Selím Baba měl zřejmě lehké spaní, a když jsem šel kolem něho, probudil se. „To jsi ty, Ali?“

Neozval jsem se. Už mě nebavilo poslouchat, jak mi pořád říkají tím cizím jménem, které se mi zprotivilo. Já mám svoje jméno – jmenuju se Rali, Rali. Ale tady ho nikdo nezná, a ať se ho raději nikdy nedozví.

Ležel jsem a v hlavě se mi honily nejrůznější myšlenky. Vzpomínal jsem na domov, představoval jsem si, jak budeme s Lukanem utíkat, jak se dostaneme, do Samsunu, do Cařihradu, do Panagjurište… A nebude už poroba, nebudou tam Turci. A snažil jsem si představit, jaká ta svoboda bude…

TŘETÍ KAPITOLA – NESTOROVA RODINA

Druhý den jsem zaspal. Když jsem se probudil, slunce se už vyhouplo nad hradby, a v jeho paprscích černé, ploché střechy domů oslnivě jiskřily. Selím Baba a jeho lidé byli pryč.

Vstal jsem, obul se a rychle seběhl po schodech.

Vedle nálevního pultu, kde se na malém vařiči na dřevěné uhlí vařil pilaf, seděl Abú Tálib. nohy zkřížené pod sebou. V ústech měl hadičku od vodní dýmky a pravidelně, soustředěně kouřil. Uslyšel mě a zvedl hlavu.

„Á, to jsi ty?“

Přišel jsem bliž, uklonil se mu, a omluvně jsem řekl:

„Nějak jsem nemohl v noci spát.“

Kývl.

„Naber si pilaf.“

Nabral jsem si schválně víc, aby zbylo i na Bala. Ale Abú Tálib to zřejmě zpozoroval.

„Pes už dostal zbytky. Večeř jsi mu zapomněl dát, viď?“

Neodpověděl jsem, ale v duchu jsem mu byl vděčný. Ať říkal včera večer před agalary co chtěl, ke mně a k Balovi byl tady ze všech lidí nejhodnější.

Snědl jsem kaši, vymyl bandasku a džbánky a chtěl jsem odejit.

„Zas jdeš tam, Ali?“

Vždycky, když mluvil o vězeni, dostal jeho hlas starostlivý, otcovský tón. Jednou mi řekl, že jsem podobný jeho synovi. Snad proto nade mnou drží ochrannou ruku. Jak by se mnou asi mluvil, kdyby věděl, že se jmenuju Rali, že jsem ďaur a že patřím k té přezírané ráji…

Otočil jsem se.

„Nejdřív se zastavím u starého Asadurjana pro bozu.“

„U Asadurjana, říkáš? Počkej, něco mě napadlo. Včera ses mě ptal na Fejsala beje. Jeho dům máš po cestě. Když půjdeš z krámku toho Arména k vězení horní cestou, uvidíš vlevo vysokou zeď. Přes ni se nakláni velká moruše. A když bude brána otevřená, tak se tam podívej, Ali, ať vidíš, čemu se říká bohatý dům… A můžeš jim prodat i bozu. Ano, řekni: posílá mě Abú Tálib. Určitě neodmítnou.“

Kdyby jen Abú Tálib věděl, jak mi pomohl.

Kývl jsem, jako bych chtěl odpovědět: no, když myslíš, tak to udělám, zastavím se tam. A vyšel jsem z chánu.

Na dvoře mě uvítal Bal a začal se mi třít o nohy.

„Nezlob se, Bale, že jsem na tebe večer zapomněl. Ale slibuju, že ti koupím celé ovčí plecko.“

Po dlouhé měsíce to byl jediný tvor, na kterého jsem mohl mluvit bulharsky. Vyšli jsme ze dvora a octli jsme se na hrbolatém náměstíčku.

Za tu dobu, co jsem byl v Diyarbakiru, naučil jsem se dívat se na něj jinýma očima. Už ve mně nevzbuzoval hrůzu, už mě neděsil, přestože všechno bylo stejné, jako když jsem ho viděl prvně. Už jsem si zvykl na ty černé kameny, z nichž byly postavené hradby, domy i mešity, naučil jsem se znát lidi ve městě. Teď už mi město nepřipadalo vylidněné. Pořád jsem sice nejčastěji viděl uniformy vojáků a strážníků, ale objevovaly se mezi nimi i hnědavé přehozy Kurdů, višňové kaftany Arménů, bílé, až na zem dlouhé arabské košile, ostře barevné oděvy Turkyň. Hodně Turků, hlavně vojáků a strážníků, jsem znal už od viděni. Některým jsem prodával bozu. Nedivili se, že mě vídají, dokonce na mě někdy začali sami mluvit. Občas jsem se jich na něco zeptal i já, protože člověk už je takový, že nevydrží dlouho mlčet, ani když je mezi nepřáteli.

U starého Asadurjana jsem si naplnil konev bozou, zaplatil a vyšel jsem nahoru k vězení. Šel jsem a prohlížel si brány do dvorů jednu po druhé. Která vede do domu Fejsala beje? Abú Tálib řekl: je to nejbohatší dům. Ale jak má člověk poznat, který je bohatý a který ne, když všechny jsou schované za vysokými zdmi.

„Boza-a-a! Boza-a-a!“ křičel jsem, jak nejvíc jsem mohl, a nenápadně jsem se pořád rozhlížel.

Konečně jsem uviděl moruši. Byl to skutečně ohromný strom, větve se skláněly přes zeď a jeho unavená zeleň se podivně odrážela od okolních černých zdí.

Jakoby náhodou jsem přešel na druhou stranu ulice, ještě párkrát jsem zavolal „boza…“, pak jsem přistoupil k vratům a chtěl je otevřít. Byly zamčené.

Na to jsem nepomyslel. Co teď? Prostě zaklepu. Posílá mě přece Abú Tálib, ne?

Řekl jsem Balovi, aby na mě počkal venku, a zvedl jsem klepadlo. Buch! Buch! Rány se rozlehly v ranním tichu. Za zdi se ozvalo zaštěkáni. Bal za mnou zavrčel.

„Pst… A běž stranou!“ nařídil jsem mu tiše.

A dobře že jsem mluvil potichu, protože za okamžik zaskřípala okovaná vrata a objevil se obličej, o němž jsem nebyl v první chvíli schopen říct, jestli patří muži nebo ženě. Byl tlustý, uvolněný, bez vousů, s malýma žlutýma psíma očima.

„Co chceš?“

Podle hlasu, tenkého a protivného – taky ani ženského, ani mužského – jsem poznal, že je to eunuch.

„Poslali mě, abych donesl bozu…“

„Kdo tě poslal?“

„Abú Tálib, hadži.“

Eunuch přimhouřil oči, olízl se a řekl:

„Tak mi trochu nalej, ať zkusím, jaká je.“

„Je dobrá…, ago.“

Schválně jsem mu řekl ago, abych mu zalichotil. Rychle jsem naplnil džbánek až po okraj a podal mu ho.

Napil se, zamlaskal a otřel si rukávem rty.

„No, dobrá je… Tak pojď dál!“

Vkročil jsem do dvora, ale údivem jsem se zastavil. Netušil jsem, že je tak veliký. Přetínaly ho úzké, stinné cestičky, a všechny vedly k domu. Kolem nich byly keříky révy, rozložité fíkovníky, mišpule a kdoule s větvemi ohnutými pod tíhou plodů. A všude tráva, kytky. Díval jsem se, a nevěřil svým očím. To všechno je v Diyarbakiru, na černém kamení? Kolik země sem museli navézt…

„No tak jdi! Co koukáš?“ pobídl mě eunuch, šel jsem za nim, kolébal se jako kachna a vykřikoval: „Hej, je tady někdo? Fatimo… Mejro…“

Vykřikoval ještě další jména a zároveň odháněl velkého zlého psa, který se k nám rozběhl, ale já ho přerušil:

„Zavolej Mejru, ago. Řekli mi, že mám donést bozu jí.“

„Mejru? Dobře, tak Mejru… Hej, Mejro! Pojď sem, tady ten chlapec tě volá…“

„Už jdu, Toparlaku Bekire!“ ozval se unavený ženský hlas, ale ženu vidět nebylo.

„Počkej tady, ona přijde,“ zapištěl eunuch a šel odvést psa.

Čekal jsem a prohlížel si dům, který mi Abú Tálib tak chválil. A měl proč.

Jako všechny diyarbakirské domy byl kamenný, masivní, ale nezvykle rozsáhlý, a bylo vidět, že jeho majitel má dost peněz. Kolem dvojích dveří – jedny zřejmě vedly do mužské a druhé do ženské části domu – byly kamenné řezby, květiny a pletenice. I tady byly na oknech husté mříže, ale překvapilo mě, kolik těch oken je. Jedno vedle druhého, orámované proužky světlejšího kamene. Něco mi na nich připadalo blízké. Odkud je znám? Podíval jsem se na střechu. Byla zvláštní: i tady byla plochá, udělaná tak, aby se na ní dalo za horkých letních nocí spát, ale o trochu níž začínala široká římsa, a přestože byla z kamenných desek, tolik připomínala dřevěné krovy u nás v Panagjurišti, že jsem od ni nemohl odtrhnout oči. – „Ty mě hledáš, chlapče?“

Otočil jsem se. Od domu se blížila drobná, slabá žena, zahalená do bílé látky. Napůl odkrytý obličej měla šedý a vrásčitý, a jenom oči, velké a temné, napovídaly, že kdysi byla mladá, a možná i krásná.

Není to nějaká jiná Mejra? V psáni stoji: Nestorova žena. Nevěděl jsem, kolik let je Nestorovi, abych podle toho mohl určit stáří jeho ženy.

„Mejra?“

Kývla.

„Posílá mě Abú Tálib.“

„Abú Tálib?“

Rozhlédl jsem se, kde je eunuch, ale ten se pořád zabýval psem. Budu riskoval a uvidím, jak to dopadne. A zašeptal

„Posílá mě taky někdo jiný. Nestor.“ Viděl jsem, jak se zachvěla, jak otevřela a zase zavřela ústa. „Jdu za tebou kvůli němu.“

„Budu mlčet,“ zašeptala. „Tak je tedy ještě živ… Zaplať bůh.“

Je křesťanka! Nemohl jsem uvěřit vlastním uším. Najednou jsem jí začal věřit.

Rychle jsem nalil do džbánku bozu a podal jí ho.

„Na, vem si. Ať eunuch něco nevytuší. Jak se jmenuje?“

„Říkáme mu Toparlak Bekir.“

Třesoucíma se rukama vzala plechový džbánek, přitiskla ho ke rtům, ale nespouštěla ze mě oči.

„Můj bratr je ve vězení s Nestorem,“ zašeptal jsem. „Ano, já nejsem Turek… jsem Bulhar jako tvůj muž. Bratr– mi píše, abych– tě našel… Nestor chce utéct… Už to nemůže vydržet…“

Nemohl jsem mluvit dál, protože eunuch šel směrem k nám.

Ale otrokyně ještě stačila zašeptat:

„Až zapadne slunce, přijď k dolnímu dvoru. Jsou tam ve zdi malá vrátka… Budeme na tebe s Lilljach čekal.“

A nahlas řekla:

„Máš dobrou bozu. Je sladká a řízná. Ochutnal jsi ji, Toparlaku Bekire?“

„Ochutnal, Mejro. A když mi ten chlapec dá, vezmu si ještě…“

Už jsem měl v těch věcech zkušenosti a bez řeči jsem mu nalil.

„Povíme to agovi,“ řekla Mejra, „viď, Toparlaku Bekire? Povíme mu, že boza je dobrá, bude pro jeho děti… Za kolik prodáváš, chlapče?“

Určil jsem cenu, a to nižší, než kolik chtěli jiní prodavači bozy, řekl jsem si o hrnek a odlil do něj bozu, aby ji ochutnal i pán domu. Pak jsem se rozloučil a slíbil, že přijdu příští den ve stejnou dobu. A tmavým, unaveným očím otrokyně jsem pohledem naznačil: Zítra je zítra, ale já budu večer tam u dvířek.

Když jsem vyšel na ulici, kde na mě čekal můj věrný Bal, napadlo mě: a kdo je vlastně ten Lilljach?

Lilljach – opakoval jsem si skoro rozzlobeně. Proti mé vůli byli do toho tajemství, které bylo donedávna jenom moje a Lukanovo, zasvěcováni stále noví a noví lidé. Nejdřív hadži Dojno, potom Abú Tálib, pak Nestor a jeho žena; a teď nějaký neznámý Lilljach. Co z toho všeho bude? Není to šílenost, svěřovat se cizím lidem?

Chtěl jsem dát Lukanovi zprávu, že jsem splnil, co na mně chtěl. Našel jsem zastrčený kout kudy nepřešla živá duše, vytáhl jsem kus papíru a začal psát:

„Lukane, byl jsem tam a viděl M. Večer s ni budu mluvit víc. Pozdravuj N. od jeho ženy. Neboj se, jsem tady a mám peníze. Budu čekat. Pořád na tebe myslím a líbám tě. Tvůj Rali. Bal tě taky líbá.“

Už jsem chtěl papír složit, když mě napadlo, že jsem nenapsal to nejdůležitěji. A rychle jsem připsal velkými písmeny, a dokonce jsem to podtrhl:

„V tureckých novinách píšou, že Rusko chce vyhlásil sultánovi válku. Už shromažďuje vojsko. Hurá, už se to blíži! Libá tě tvůj bratr.“

Za půl hodiny jsem už byl v podzemní věznici. Dozorci mě přivítali jako starého známého. Ale u mříže, kde jsem čekal, že uvidím Lukana, stál jen ten strašně vyhublý člověk se šedivými vousy, kterého jsem si všiml, když jsem tady byl prvně. Zase se na mě tak upřeně díval, ale co bylo zvláštní, jeho oči mi už nenaháněly hrůzu, ale jako by mě volaly. Není to snad Nestor?

„Koukej, Ali, to je krasavec, co, jdi si s tou svini popovídat,“ pošklebovali se strážci a určitě se snažili vypil mi za zády víc bozy, než kolik chtěli zaplatit.

A jeden z nich dodal:

„To je ten hlavní ďaur. Je tady dvacet let, a ještě nechcíp!“

Přistoupil jsem k mříži. Měl jsem chuť zeptat se na Lukana, ale můžu riskovat? Raději přijdu zítra. Ano zítra. A budu křičet ještě hlasitěji. A Balovi řeknu, aby štěkal. Ale co je to? Jako by někdo tiše, tichounce šeptal moje jméno.

„Rali… Rali.“

To on? Světlo lampy na něj skoro nedopadalo a rty se ztrácely v hustých vousech. Ale oči… To oči mluvily, a hlavně podle nich jsem poznal, že mě volá. a už jsem věděl jistě, že je to Nestor.

„Pojď blíž,“ zašeptal. „Lukan má dneska nějakou zimnici… Ne, není nemocný. Bude zase v pořádku, neboj se… Byl jsi u Fejšala beje?“

„Kdo jsi?“

„Jsem Nestor…“

Rychle jsem sáhl do pásu, kde byl dopis a pilník. Nenápadně jsem mu to podal.

„Tak co vykládá ta svině? O čem se bavíte?“ přišel Ke mně jeden dozorce a přátelsky mi položil ruku na rameno.

„Chce, abych mu dal bozu, ago.“

„Bozu?“ Rozesmál se na celé kolo. „Nedáváme mu ani chleba, a on by chtěl bozu… Ty ďauři jsou jako ovádi. No tak, koukej zmizel! Jdi si k těm svejm darebákům. Chtěli prej svrhnout vládu… Jen si ji svrhněte!“

Nestor neodpověděl a pomalu odešel od mříže do polotemného podzemí, odkud doléhal hluchý, monotónní zvuk.

Neměl jsem tu víc co dělat. Sebral jsem pár asper, které mí dali za bozu – „příště ti to doplatíme, Ali,“ – a vyšel jsem na čistý vzduch.

Trochu mi to pokazilo radost ze včerejšího psaní a z dopoledního úspěchu.

Přemýšlel jsem, co je asi Lukanovi. Má zimnici? Jak by ji taky v tom vlhku nedostal. Jen aby se nerozstonal doopravdy.

Uvědomil jsem si, že nemá ani kabát a že spí určitě na holých studených kamenech. Jak mu jen mám pomoct? A chudák Nestor. Dvacet let. Bože! Mně je teprve čtrnáct, od povstání uplynulo jenom několik měsíců – těch dvacet let mi připadalo jako celá věčnost. A Nestor byl tady vlastně dřív, než jsem se narodil.

A proč se divím, vždyť Lukan by tady měl taky zůstat navždycky. Ne, já ho vysvobodím, při první vhodné příležitosti utečeme. A Nestora vezmeme s sebou. Snad nám přitom pomůže i Mejra a Lilljach. Najednou jsem v nich viděl nové spojence a pomocníky.

ČTVRTÁ KAPITOLA – VEČERNÍ SETKÁNÍ

Na jihu je to vždycky tak: jak zapadne slunce, za chvíli nastane soumrak. Ale v Diyarbakiru je místo soumraku hned tma – snad to dělají ty černé hradby. Protože ty hradby jsou tak vysoké, že převyšují i střechy domů a odnikud není vidět světlo. A když nesvítí měsíc, člověk ani neví, kam šlápne.

Nečekal jsem, až se setmí. Ještě než se slunce schovalo za hradby, vyšel jsem uličkami vzhůru. Bal mi byl jako vždycky v patách.

Ve dne jsem si důkladně prohlédl cestičku, která vedla nahoru k zadnímu dvoru Fejsala beje. Byla kamenitá, otevřená, ale dlouhý stín dervišské mešity ji celou zakrýval. A každou minutu byla tma stále hustší a hustší.

Neohlížel jsem se ani napravo, ani nalevo, abych nevzbudil něčí pozornost, nadechl jsem se, tichounce jsem zahvízdal a čekal.

Zdálo se mi, že slyším kroky a nějaký šepot. Ale branka se neotevřela. Opatrně jsem zaklepal.

„Kdo je to?“ o? val se za zdí hlas Mejry.

„Já… prodavač bozy.“

Poznala mě po hlase? Určitě, protože vrátka zaskřípala a otevřela se.

„Pojď dál!“ zašeptala Mejra.

Rychle jsem vklouzl dovnitř, Bal za mnou.

„Co je to?“ zeptala se poděšeně.

„Co? To je můj pes Bal. Neboj se, nekousne tě. A kde je váš pes?“

„Uvázala jsem ho. V předním dvoře.“

Zastrčila dvířka na závoru a vzala mě za ruku.

„Pojď za mnou!“

Šel jsem za ni, nebo lépe řečeno, nechal jsem se vést, a zároveň jsem se snažil zjistit, kdo to jde vedle nás. Protože vedle nás skutečně někdo šel. Slyšel jsem jeho kroky. Ve tmě jsem nejasně rozeznával i siluetu.

„To je Lilljach?“ zeptal jsem se šeptem.

„Ano,“ odpověděla.

Potom mi pevně stiskla ruku a dodala:

„Teď opatrně. Tady bydli Toparlak Bekir.“

Obešli jsme nějaké domky. Dvě okénka svítila. A kousek dál třetí. Odtamtud zaznívaly tiché a smutné zvuky, něco jako ržáni koně. Zaposlouchal jsem se a poznal, že je to vlastně píseň.

Toparlak Bekir zpíval.

Jeho píseň byla lehce k zapamatováni:

Oooo… o… Eeee… e!

Aaaa… a… Iiii… i!

A zase znovu:

Oooo… o… Eeee… e!

Nechápal jsem, co to má znamenat, a málem jsem vyprskl smíchy.

Ale Bal zaštěkal.

„Jen aby nepoznal, že to není náš pes,“ vzdychla Mejra.

Ve tmě jsem nahmatal Bala a zatahal ho za ucho.

„No tak, budeš mlčet?“ sykl jsem na něj.

Zmlkl a eunuch si zpíval dál.

„A teď honem!“ Mejra mě znovu chytla za ruku a řekla Lilijachovi: „Běž napřed a otevři.“

Rychle jsme proběhli pod oknem Toparlaka Bekira a vklouzli do nízkých dveří, které Otevřel neviditelný Lilljach. Mejra je hned zevnitř zastrčila a octli jsme se v úplné tmě.

„Jenom aby pes venku něco neprovedl,“ vzdychla Mejra.

„Je tady, mám ho u nohou.“

To ji uklidnilo.

„Našla jsi svíčku, Lilljach?“

„Hned, maminko, už ji zapálím.“

Nevěřil jsem svým uším… Ne, to jsem se jen přeslechl, přesvědčoval jsem sám sebe.

Na druhém konci malé místnůstky se zachvělo světlo. Mihla se tam nějaká zahalená silueta, vysoká, štíhlá, ruka se natáhla po svíčce a ta ruka mě opravdu přesvědčila, že Lilljach je žena.

Teď, po tolika letech, musím přiznat, že v té chvíli jsem ji začal z hloubi duše nenávidět. Tak to je tedy ta pomoc, v kterou jsem tolik doufal? Měl jsem chuť odejit a nechat je být – i Mejru, i její Lilljach, a dokonce Nestora, kterého Lukan tak lehkomyslně zasvětil do našeho tajemství.

Výraz obličeje mě zřejmě prozradil.

„Neboj se ji, chlapče. Je to Nestorovo dítě.“

Ale jestli si Mejra myslela, že mě tím uklidní, byl to omyl. Měl jsem obyčejný klukovský vztek, byl jsem zklamaný. Lilljach byla asi tak stará jako já. A jakou pomoc muže člověk čekat od čtrnáctiletého nebo patnáctiletého děvčete? Ani jsem se nesnažil ovládnout se.

„Jestli jde o to, kdo se koho má bát, tak spíš já tebe, protože ty jsi Turkyně…“

„Čerkesové nejsou Turci,“ přerušila mě uraženě. „Je pravda, že i naši lidi jsou muslimové, ale když jsem si vzala Nestora, stala se ze mě křesťanka. A Lilljach je taky křesťanka,“ dodala prudce. „A co jsme za to vytrpěli od Fejsala beje, o tom je lepší nemluvit.“

Aby mě přesvědčila, vytáhla zpod pokrývky malý plechový křížek, dala mi ho před oči a držela ho, dokud jsem nekývl, že jí věřím.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se mě Lilljach.

„Jmenuju se Rali.“

„Rali, to je hezké jméno, viď, Lilljach?“

„Moc hezké, maminko!“

Už za to jsem byl ochotný ji odpustit, že se narodila jako děvče.

„Tady v rohu je rohož. Sedni si, chlapče! Nemáme tě čím pohostit. Jsme nejchudší z nejchudších, jsme otrokyně, ale bůh ti oplatí tvoji dobrotu.“

Sedl jsem si na rohož a ony se posadily jedna vedle druhé kousek ode mě.

Lojová svíčka stála stranou na malé stoličce. Chvílemi její třepotavé světýlko ozářilo obličej matky i dcery. Jak byly různé a jak si byly podobné! Matka, stará, udřená a určitě nemocná: dcera jako růže, svěží, trochu příliš štíhlá, ale krásná. Rysy obličeje mi připomínala Nestora, ale oči – tmavé, zastíněné dlouhými řasami – byly čerkeské oči její matky.

Krátce jsem vypověděl, proč jsem v Diyarbakiru a jak jsem se ve vězeni setkal s Nestorem. Řekl jsem i to, že jsem ho dopoledne viděl. Poslouchaly a z oči jim tekly slzy.

„Jenom jednu věc nechápu,“ dodal jsem. „Jak je možné, aby se vyhnanec oženil. Nebo snad utekl a schoval se.“

Mejra si otřela oči a smutně vzdychla.

„Stalo se, chlapče, stalo. I když je člověk otrok, i když je v okovech – pořád je člověk. Ale kolik bolesti, kolik bolesti bylo potom…“

Odmlčela se a ponořila se do vzpomínek. A když si teď představím její propadlý, vrásčitý obličej, říkám si: ano, co to skutečně znamená, člověk! Hoď ho do podzemí, přikovej ho do okovů, udělej z něho otroka, ponižuj ho, přezírej ho – přece zůstane člověkem, dokonce víc než jiní. Stejně po něčem touží, stejně trpí, stejně miluje a je smutný Ach, jsme lidé, ale jako by každý musel projit neštěstím, aby pochopil, že všichni jsme jedno a totéž.

Náhle se stará otrokyně celá zachvěla, objala dceru kolem ramen a podívala se na mě. Ale viděla mě doopravdy? Unavené oči byly náhle nepřítomné, zasněné, Zajiskřila v nich světýlka, obličej, jako by omládl. Rychle, zmateně mi vyprávěla onen smutný příběh – občas zabíhala do zbytečných podrobnosti, jindy zapomněla vysvětlit, co a jak bylo.

Poslouchal jsem – a jako bych je viděl před sebou – mladou otrokyni Mejru a mladého vyhnance Nestora.

Od té doby uplynulo sedmnáct, ne osmnáct let!

On byl odsouzený jako povstalec. V kterépak četě asi byl? A v duchu jsem si vypočítával čety a vzbouření, o kterých jsem doma slýchal. – Ale brzy se zdejší bohatí lidé dověděli, že je zedník, a zedníků je vždycky málo. Vyžádali si ho z vězení, sundali mu okovy a on pro ně začal pracovat. Postavil městské lázně, a tam se ukázalo, co umí. Potom se boháči začali předhánět, komu ho paša dá na práci. Byl to přece vyhnanec, pracoval jen za kus chleba.

Pozadu nezůstal ani Fejsal bej. Vzal si ho – přestože všichni věděli, jak z hloubi duše nenávidí ďaury –, nechal ho postavit chlévy, potom malou mešitu a nový dům Tak proto mi tedy těmi okny a tím krovem připomíná něco našeho, řekl jsem si. A tady Nestor prvně viděl Fejsalovu otrokyni. A tady se do sebe zamilovali. Ale tak může vypadal láska povstalce, odsouzeného k věčnému vyhnanství, a dívky, prodané do věčného otroctví? Byli odvážní, byli zoufalí. A rozhodli se, že budou spolu, ať se děje co děje. V arménském kostele se tajně vzali a Mejra přijala jeho víru.

Ale existovalo někdy nějaké tajemství, aby zůstalo tajemstvím navždycky?

Když se po roce narodilo otrokyni dítě, zlí jazykové začali hned povídat, a první, kdo se to dověděl; byl samozřejmě Fejsal bej. Křičel, bil je, vyhrožoval; Mejru chtěl zabit a dítě hodit do řeky. Ale protože zaplatil za otrokyni celých deset liber a protože mu teď přibyla další mladá otrokyně, nakonec se uklidnil. Jenom ďaurovi neodpustil. Vyhnal ho z domu a poslal ho znovu do vězení. A když se přece jen stalo, že ho někdo jiný dostal na práci – ty dny byly pro Mejru i dítě svátkem – Fejsal bej se zase přičinil, aby byl brzy pryč.

„A tak léta ubíhají,“ vzdychla Mejra. „Dříve jsem měla jenom jedno trápeni: Nestora. Teď abych se bála i o Lilljach. Vyrostla, bude ji pomalu šestnáct, je hezká, a otrokyni nepřináší krása radost, pro nás je krása prokletí.“

Posledním slovům jsem tehdy nerozuměl; byl jsem mladý a její vyprávění mě tak zaujalo, že jsem se ani nezeptal, čeho se boji.

„Všechno se dá zase do pořádku,“ dodával jsem ji odvahu. „Utečeme, všech pět dohromady.“

Smutně zavrtěla hlavou.

„Jak utečeme, Rali, na to jsou potřeba koně, velbloudi.“

„Já je koupím!“

„A co peníze? Víš, kolik peněz by bylo potřeba?“

Nenechal jsem ji domluvit:

„O peníze neměj strach. Já mám peníze!“

Nic na to neodpověděly, ale cítil jsem, že mi nevěří,

„Tady, podívejte se,“ vytáhl jsem měšec hadžiho Dojná. „Tady je přes sto osmdesát liber.“

Zlato se mi zalesklo v rukou a měl jsem dojem, že i v jejich očích.

Teď jim všechno připadalo jiné. Jedna přes druhou začaly plánovat, co všechno je třeba koupit, kolik a kde.

„Ale už bych měl jít,“ napadlo mě.

Vzdychly. Opravdu už bylo načase. Vyprovodily mě k brance, a když jsem se při loučení sehnul, abych políbil Mejře ruku. objala mě jako syna.

„Přijď zase, Rali! Ty jsi naše jediná naděje, chlapče…“

PÁTÁ KAPITOLA – ABÚ TÁLIB MI ZNOVU RADÍ

Od té doby jsem měl v diyarbakirské pevnosti skutečné přátele. Ale zvětšily se i moje povinnosti.

Když si jen vzpomenu, jak to všechno začalo. Tam za Bosporem byl jedinou mou starostí Lukan. Kvůli němu jsem vzal peníze, kvůli, němu jsem riskoval, kvůli němu jsem vymýšlel, jak utečeme a kam půjdeme. A teď k tomu přibyl ještě Nestor, přibyla jeho žena a Lilljach. Ne, už jsem nelitoval, že Lilljach je děvče. Nevyčítal jsem si, že jsem jim dal naději – jejich neštěstí bylo tak velké, že i kdybych chtěl, nemohl jsem na ně zapomenout.

Jednoho dne všichni utečeme a vydáme se na dalekou cestu. A na takovou cestu jsou zapotřebí koně, jÍdlo, šaty, zbraně. Není možné to koupit najednou, to by bylo příliš nápadné:

Najal jsem od Abú Táliba kůlnu ve dvoře chánu, kam dával staré nepotřebné věci. A začal jsem tam nosit mouku, patrony, kurdské šaty, měchy na vodu… Nevím, jestli si toho Abú Tálib všiml, ale v každém případě nic neříkal. Tak se mi do konce podzimu podařilo koupit ještě dva revolvery a pušku s krátkou hlavní; měl jsem i sušené maso, cukr, tabák pRo Lukana, malou sekyru a nože, patrony. Kromě koní, které jsem chtěl koupit až večer před útěkem, jsem měl skoro všechno.

Zbývala jen jediná věc, ta nejdůležitější: útěk.

Uplynul podzim, začaly chladné zimní měsíce, a osud vyhnanců byl pořád stejný. Lukan se uzdravil. Pak se zase rozstonal a zase se uzdravil. A já stále chodil do vězení. Teď už nebylo počasí na bozu, prodával jsem tedy salep.11

„Salep! Salep!“ vykřikoval jsem, jak jsem to slýchal u nás. „Pálí v krku, léčí hrdlo! Salep!“

Je jasné, že můj salep nezahříval hrdla vyhnanců, ale dozorců a desátníka Suaviho Kuluka. A těžil jsem z hlouposti a lakoty těch důvěřivých Turků. Několikrát jsme si s Lukanem vyměnil psaní, podařilo se mi podstrčit mu mříži i teplý kabát, a o týden později jsem přinesl Nestorovi svetr, který mu upletla jeho žena.

Zatím se schylovalo k velkým, osudným událostem. Zprávy, které přinášela každý měsíc poštovní karavana Selima Baby, vzrušovaly městečko stále víc a víc. Jaké bylo všude hrobové ticho, když jsem prvně přišel do Diyarbakiru, a jak se to do konce zimy změnilo!

Člověk by řekl, že tady žiji jiní lidé. V hospodách, v kavárnách, před mešitami, všude se shromažďovaly hloučky mužů a já se celé dny mezi nimi schválně potloukal a poslouchal jejich vzrušené debaty.

Všichni mluvili jenom o blížící se válce.

Jednoho dne jsem slyšel, jak hadži Hasan vykládá:

„Přece říkali, že jednám se vede v Cařihradě, ne? Jo, pěkné jednáni. Přerušili ho. A kdo ho přerušil? Zase ten moskevský ďaur… Odjel…“

„Ať táhne k čertu, hadži!“ dodal někdo rozzlobeně.

„Ať táhne, jen ať táhne! Ale co, se stalo potom? Začali ho prosit, aby se vrátil.“

Muži kolem se zarazili.

„A kdo ho prosil?“

„Naši!“

Poslouchal jsem a v duchu jsem jásal. Prvně v životě jsem viděl Turky tak zmatené a vyděšené. Jen ať! Blíží se doba, kdy budete muset za všechno zaplatit.

Starý hadži Hasan – který se zřejmě všechno dověděl od písaře, ale dělal, jako by si to v cařihradských novinách přečetl sám – se zamračil a začal vysvětlovat. Z jeho slov vyplývalo, že za všechno mohou Angličané.

„Sedí na dvou židlích,“ uzavřel.

Ale nějaký starší muž s tím nesouhlasil:

„Angličani jsou s námi. To, co vykládáš, je politika, hadži. Jen si vzpomeň, jak to bylo před pětadvaceti lety, když začala sevastopolská válka. Nechali nás tehdy Angličani na holičkách? Nenechali. A teď nás taky nenechají.“

„To ví jen Alláh,“ pokrčil smířlivě rameny hadži Hasan.

Venku už byla zima, a tak odcházeli do nedaleké kavárny. Šel jsem za nimi.

Tam byl písař a další skupina vzrušených Turků. Když jsme vešli, Ibrijam právě dočítal noviny. Shlukli se kolem něj.

„Co je nového, Ibrijame? Co tam píšou?“

Jako obvykle si prohlédl jednoho po druhém a teprve potom odpověděl:

„Moskevský car vydal rozkaz, aby nastoupili záložníci.“

„Vážně? Ale naši už taky povolávají zálohy…“

„No tak zaútočíme první a ukážem jim!“ vybuchl mladý, šilhavý strážník.

Náhle se celá kavárna naplnila výkřiky. Na co čeká pádišáh? Proč nevytáhne svatý prapor? Stačí říct – a půjdou všichni! Do jednoho!

„Všichni nemůžem. Někdo tady taky musí zůstat, ne? Kdo by bránil pevnost, kdyby ji – děj se vůle Alláhova – Rus obklíčil nebo se v tom zmatku vzbouřili zdejší Arméni nebo Kurdové…“

Ta slova vyvolala zmatek nejen proto, že si uvědomili nebezpečí, které hrozí jejich domovům a majetku, ale i proto, že je řekl Fejsal bej.

Fejsala beje jsem znal už dlouho. V poslední době často chodil do našeho chánu, a když jsem se na něj díval, podvědomě jsem ho srovnával s Abú Tálibem. Byli zhruba stejně stáři, táhlo jim k šedesátce, ale Fejsal bej byl malý, silný, ramenatý, měl černou bradku, ale na rozdíl od Araba se oblékal bohatě, hlučně mluvil, a prostě dával najevo, že je někdo. Za všechno zlo, které způsobil Nestorové rodině, jsem ho nenáviděl ještě dřív, než jsem ho uviděl. A nejenže jsem ho nenáviděl, ale taky jsem se ho bál. Nechce se mu do války – stejně jako většině diyarbakirských mužů. Vzpomněl jsem si, jak Mejra vyprávěla, jak Fejsal bej vyhrožoval, že zabije ji i dceru, ale jak to nakonec neudělal – ne z lidskosti, ale ze zištnosti. A proč by měl tedy jit do války? Vyzíská na tom něco? A když nevyzíská, bude raději sedět doma, bude chránit před jinými slovy: svůj majetek a zboží.

Slova Fejsala beje vyvolala zmatek. Za několik dni obletěla celé město a možná že způsobila to, co se stalo o týden později.

Bylo to začátkem března – v té době bylo už v Diyarbakiru jaro – když mě Abú Tálib odvedl nahoru na střechu chánu. Bylo ještě chladno a nedalo se spát venku. Chce mi něco říct, něco, co by neměli slyšet muži dole v chánu?

Chvilku se mlčky opíral o zábradlí, potom náhle zvedl ruku a ukázal na východní část hradeb kolem města. Podvečerní slunce ozařovalo rudými paprsky zubaté zdi i věže, děla se leskla.

„Začni počítat od Urumovy brány na jih, Ali. Kolik je věží? Jedná… dvě… tři… K Mardinské bráně je jich pětadvacet. Je to tak?“

Kývl jsem. Byl jsem udivený a jen jsem se střídavě díval tu na hradby, tu do obličeje Abú Tálibovi.

Předstíral, že si ničeho nevšiml.

„Byl jsi tam?“

„Kde? Na hradbách? Ano, byl jsem tam, ale proč, Abú Tálibe?“

„Viděl jsi, jak vypadají? No hradby… Jsou děravé, pobořené… Do měsíce se to má všechno opravit. Zítra tam začnou dělat. Tam, co je arménský hřbitov, víš přece, kde je, tam zboří celou zeď a znovu ji postaví…“

„To… protože bude válka?“

Kývl.

Cítil jsem, že v hloubi duše s tou válkou nesouhlasí, a čím víc byli pro ni ostatní nadšeni, tím víc on mlčel. Tak proč o tom mluví? Nebo – srdce se mi náhle rozbušilo – chce mi snad něco napovědět?…

„Abú Tálibe!“ vzrušením jsem tentokrát koktal doopravdy: „Abú Tálibe, to snad… chceš říct, že to vyhnanci…“

Znovu kývl.

Náhle se z minaretu velké Uluk mešity ozval hlas muezzina.

„Pravověrni! Pravověrni!… Není jiný bůh než Alláh a Mohamed, jeho prorok… Smrt nepřátelům skutečného boha… Smrt ďaurům!“

„Půjdem,“ trhl sebou starý Arab.

„Kam?“

„Dolů. Neslyšíš, je čas k modlitbě, Ali!“ Na schodech se zastavil, počkal na mě, usmál se, a přestože nebyla kolem ani živá duše, zašeptal: „Snad si nemysliš že starý Abú Tálib neví, proč hromadíš ty věci v kůlně?“ Něco jsem zakoktal, ale on mi položil ruku na rameno. „Vím to, Ali, a proto tě mám rád. Jsi hodný syn. Ano, teď je vhodná doba. Nechť mě soudí Alláh, ale nenechám pravověrného ve vězeni pohromadě s nevěřícími, a to ve chvíli, kdy je naše víra v nebezpečí, a kdy ji musíme všichni bránit.“

„Abú Tálibe!“

Jak to bylo všechno zmatené, protichůdné a nebezpečné.

„Neměj strach, Ali, starý Abú Tálib ví, komu a jak pomoct!“

Uplynul den, dva, celý týden, a vyhnanci zůstávali pořád ve vězeni. Marně mě Abú Tálib uklidňoval:

„Co se divíš, to není nic zvláštního. Vydrž, chlapče, dočkáš se, vím to z bezpečného pramene.“

Kývl jsem a srdce se mi rozbušilo. Nebude celá má radost marná?

Během týdne začalo být ve městě tak živo, že bylo možné potkat lidi i v noci. Zpočátku jsem tomu nevěnoval pozornost pro svoje starosti. Ale brzy jsem pochopil, že většina lidi není zdejších, že jsou to záložníci, o kterých mluvil Fejsal bej. Chtěli je obléknout, vycvičit a pak poslat na sever ke kavkazským hranicím. A možná že je pošlou i k Dunaji.

Dvakrát třikrát denně jsem chodil k východním hradbám, abych viděl, jestli už nepřivedli vězné na práci, obcházel jsem po trhu a večer jsem občas tajně zaběhl za Mejrou a Lilljach, které byly vzrušené stejně jako já.

Hlavně Mejra. Jak mě viděla, hned se ptala: „Už je vyvedli?“

„Vyvedou je,“ říkal jsem přesvědčivě.

A opakoval jsem jim to, čím Abú Tálib uklidňoval mě. Dal jsem jim několik Uber, aby si mohly koupit něco na cestu. A Abú Táliba jsem poprosil, aby mi koupil tři koně.

„Nač potřebuješ tři?“ podivil se.

Potřeboval jsem pět, a ne tři. Ale říct jsem to nemohl.

„Na třetího naložím jídlo a měchy s vodou,“ odpověděl jsem pohotově, protože jsem to měl už promyšlené. „A pak, některý kůň se může zranil, může si zlomit nohu…“

„Ano, máš pravdu. Chytrý člověk mysli dopředu,“ pochválil mě a vydal se hned na tržiště, protože byl právě trh a Kurdové z okolních vesnic určitě přivedli na prodej nějaké koně.

Vzal jsem konev s bozou – jak začalo jaro, prodával jsem zase bozu – a vydal jsem se s Bálem k hradbám. Šel jsem pomalu a tajně jsem doufal, že dneska vězně uvidím. Za ty měsíce jsem se už naučil trpělivosti. A když to nebude dneska, tak zítra, říkal jsem si, jednou přece jen utečeme.

Bylo sice brzy ráno, ale po strmých uličkách už bylo živo. Dohonil jsem záložníky s dřevěnými kufříky a lesklými puškami přes rameno. Z tváři jim vyzařovala krutost a oči svítily nenávisti. Ke komu? Kvůli čemu? Dlouhé karavany velbloudů postupovaly pomalu, zvonila kopyta koni. Výkřiky, nadávky, smích i pláč se mísily do písně, která se odrážela od sousedních zdí:

Nikdo není silnější než my,

nikdo není slavnější než my!

Prapore s půlměsícem,

vlaj nad mrtvolami nevěřících!

Poslouchal jsem ta krutá slova písně, která se v posledních dnech rozléhala po celém městě. Jak to teď asi vypadá u nás? Před očima se mi vybavily scény z povstání: vražděni, pálení… A kolik nevinných lidí ještě zemře, než se dočkáme svobody?

Došel jsem k hradbám a uviděl jsem skupinky mužů. Ztuhl jsem na místě. To jsou oni! Někteří byli nahoře na zdi a krumpáči, kladivy a železnými tyčemi ji bourali. Jiní, ti dole, zvedali těžké kamenné bloky a odnášeli je kousek dál na ohromné hromady. Z věže a od ulic je hlídali stráže a v ranním slunci se jejich pušky jen leskly.

Všechno jsem si rychle a horečně prohlédl. Další stráže chodily mezi vězni a bily biči ty, kteří si chtěli na chvilku oddechnout. A zase dva a dva vězňové vlekli kameny, zase je dávali na hromadu a vraceli se pro nové. Muezzini ještě nevyzývali k druhé modlitbě, a na některých místech už byly hradby napůl zbořené. Když půjde práce pořád tak rychle, do večera budou zbourané od jedné věže ke druhé. A když nebudou hradby, půjde tamtudy utéct!

Ale náhle mě napadlo: A co když nevyvedli na práci všechny? Co když tu není Lukan a Nestor? Chytil jsem konev a vydal jsem se je hledat.. „Hej! Kampak?“ vykřikl kdosi za mnou. A druhý ještě hlasitěji:

„Vrať se, chlapče, nevidíš, že tady jsou ďauři?“

„Copak jdu taky prodávat bozu ďaurům?“ zavolal jsem se svým nejnevinnějším úsměvem. „Pravověrní snad bozu nepijou?“

Strážníci se na sebe podívali, pokrčili rameny, ale nezasmáli se, a bůhví jak by to dopadlo, kdyby se odněkud nevynořil desátník Suavi Kütük:

„To je náš chlapec,“ řekl protektorsky. „Ten sem může. Jen jdi, Ali.“ Nejdřív jsem nalil jemu.

Šel jsem mezi vězni. Bal pořád přede mnou. Ten už najde, koho hledám.

„Bozaaa!… Řízná boza!…“ křičel jsem, co mi hrdlo stačilo. „Po dvou asprách džbánek!“

„Chlapče,“ ozval se jeden vězeň; rty měl rozpukané, určitě měl horečku. „Dám ti za džbánek vestu… Šlo by to?“

Jako by mě uhodil. Zastav se, Rali, copak neslyšíš? Našeptával mi nějaký hlas. Ale věděl jsem, jak by to dopadlo.

Dělal jsem, že neslyším, a šel jsem dál. Když jsem kousek poodešel, ohlédl jsem se. Ten chudák se sotva držel na nohou a ti psi ho nutili tahat těžké kameny. Vedle něj šel jiný, drobný člověk s jizvou na obličeji a s očima upřenýma někam do dálky. Pravá noha jednoho a levá druhého byly spojené řetězem, takže se nemohl hnout jeden bez druhého.

Ten řetěz mě překvapil. A vyděsil. Rozhlédl jsem se kolem. Všichni byli po dvou v řetězech.

„Bale,“ zašeptal jsem. „Rychle, Bale, hledej!“ S kým je spoutaný Lukan? Co když není s Nestorem? To bychom pak museli vzít s sebou další dva lidi. Nejde jen o koně, ti nám beztak nestačí, ale kde vzít jídlo pro tolik lidi? A šaty, zbraně?

Přiblížil jsem se k hradbám natolik, že padající balvany přehlušovaly jakýkoliv jiný zvuk. Ve vzduchu se vznášela mračna černého prachu. Vnikal do očí, lepil se na zpocené obličeje.

Najednou Bal zakňučel, zavrtěl radostně ocasem, podíval se na mě a vrhl se ke dvěma zaprášeným mužům, kteří stěží vlekli podlouhlý černý kámen. Když jeden z nich uslyšel zaštěkání, Otočil se, a už podle toho pohybu jsem poznal, že je to Lukan.

Druhý byl Nestor.

ŠESTÁ KAPITOLA – POSLEDNÍ PŘÍPRAVY

Podařilo se mi dostat se až k nim a nenápadně jim říct, aby, se připravili na pozítří, že všechno už jsem přichystal.

Lukan mi poradil, abych sehnal mapu Turecka a kompas, a Nestor zašeptal:

„Dej do bozy sušenou žlutou houbu a odnes ji strážným nahoru do věže.“

„Jakou houbu? Proč?“

Jeden strážce se k nám ale už blížil a Nestor mi nemohl odpovědět.

„Snad jsi nedal bozu tady tý svini?“ rozkřikl se na mě Turek.

„Tomuhle? Ani nápad! Moje boza není pro ďaury. A ty se nenapiješ, ago? Džbánek stoji jenom jednu aspru.“

Cena mé bozy se pohybovala nahoru dolů podle potřeby.

Napil se. Už jsem tady neměl co dělat. Vrátil jsem se a šel k domu Fejsala beje a doufal jsem, že někde uvidím starou Čerkesku nebo její dceru. Musím jim říci tu novinku, vždyť byly stejně netrpělivé jako já. Ve vratech jsem potkal beje.

„Co tady chceš?“ řekl zamračeně a bylo vidět, že má zlost.

„Ale nesu bozu, beji efendi. Nosím ji přece mladým pánům každý den.“

Mávl rukou a vykročil dolů ulicí. Na chůzi bylo ještě víc vidět, jak je navztekaný. Jestlipak už ví, že vyvedli vyhnance? Mezi nimi je jeho starý nepřítel – Nestor, mistr Nestor, člověk, který mu postavil dům a mešitu, na kterou byl pyšný, ale který se opovážil oženit se s jeho vlastní otrokyni. A to bylo pro Fejsala beje největší proviněni, větší něž zločin.

Ve dvoře mě jako obvykle uvítal Toparlak Bekir.

„Aha, to jsi ty, Ali. Hned hned!“

A začal volat otrokyně:

„Hej, Fatimo, Mejro… Pojďte pro bozu.“

Jak slyšela o boze, přišla první Nestorova žena. Za ní šla zahalená Lilljach, ale u dveří harému se zastavila a začala něco povídat Toparlaku Bekirovi – zřejmě, aby ho zdržela.

„Tak mi nalej,“ řekla hlasitě Mejra a nastavila hliněnou nádobu, kterou jsem už dobře znal. „Co jé?“ zašeptala, „jsou tam?“

Přikývl jsem.

„Děkuji ti, pane bože! Konečně jsi mě vyslyšel..

Podíval jsem se po Toparlaku Bekirovi. Ještě se bavil s Lilljach.

„Pozítří vyrazíme.“ zašeptal jsem. „V noci přijdu, abychom se domluvili. Nechte vrátka otevřená.“

„A koně?“

„Všechno jsem připravil.“

Nádoba byla plná, zvedla si ji na rameno, ale neodcházela.

„Viděl jsi ho tam?“

„Viděl jsem ho a mluvil jsem s ním. Jsou připraveni. I pilník mají. Chtěla bys ho vidět? Je to nebezpečné. A zdálky ho nepoznáš, je celý černý od prachu.“

Zamyslela se: nad něčím přemýšlela, o něčem se rozhodovala. Ale já nemohl víc čekat, Toparlak Bekir se po nás díval, a proto jsem se ozval:

„A nezaplatíte mi bozu za tenhle týden?“

..Bude to, bude, Ali,“ zapištěl náhle eunuch a odešel od Lilljach. „Zítra. Bej šel teď pryč a nemá kdo dát peníze…“

„No tak dobře, zítra. Ale abyste pak zase neřekli: bej odešel.“

Vzal jsem prázdnou konev a vykročil k vratům, ale poslední pohled, který jsem si s Mejrou vyměnil, mě překvapil. Ano; k něčemu se rozhodla; spíš jsem to tušil než viděl.

Cestou jsem na ni myslel a říkal si: to nemůže ještě dva dny počkat? Pak se na něj bude dívat celý život.

Zastavil jsem se v bylinkářství a koupil sušené žluté houby, potom jsem sháněl mapu a kompas, ale pochopitelně jsem je nesehnal.

Když jsem se vrátil do chánu, bylo tam veselo. Uprostřed místnosti zápasil nějaký silák s ochočeným medvědem Muži na ně pokřikovali a všechen ten hluk, kouř a kyselé výpary potu a špíny mi byly tak odporné, že jsem zahvízdal na Bala a chtěl jsem jít zase ven. Ale náhle se mě dotkla čísi ruka. Byl to Abú Tálib.

„Kam jdeš?“

„Je tady moc dusno.“

.Pojď na chvilku se mnou.“

Vedl mě ke stáji a já si domyslel, že koupil koně.

„Děkuji ti, Abú Tálibe. Zrovna je čas… Jsou tam, víš to?“

„Viděl jsi otce?“

„Viděl.“

„Jdi dál,“ pobídl a otevřel dveře chléva.

Byl jsem přesvědčen, že tam uvidím své tři koně, ale jaké bylo moje překvapení, když jsem místo koní viděl ve stáji velbloudy. Jeden z nich po mně obrátil hlavu, pohnul hubou a přivřel oči.

„Jsi spokojený?“ Oči Abú Táliba se smály.

„Ale… jsem spokojený.“

Ve skutečnosti jsem sotva byl někdy s něčím tak nespokojený. Copak je velbloud zvíře, na kterém se dá utíkat? Strážnici na rychlých malých koních nás za chvíli dohoní. Samozřejmě že jsem to nesměl říct. S námahou jsem se usmál – pokolikáté už…

„Jenom nevím, jestli na něm budu umět jezdit, Abú Tálibe… Už je to půl roku, co jsem jel s karavanou Selima Baby.“

„Neboj se, Ali. Odpoledne, až bude v chánu volno, ti ukážu, jak se řídí velbloud. A pojedem i za hradby,“ dodal významně, a já pochopil, že mluví o té části hradeb, kterou teď vězňové bourali, aby ji pak postavili důkladnější.

Abú Tálib jako vždy dodržel slovo. Odpoledne opravdu vyvedl dva velbloudy, přinutil je, aby si klekli, a vyjeli jsme.

Mířili jsme Mardinskou bránou na jih, kde jsem ještě nikdy nebyl, a já si náhle uvědomil, že vlastně nemám doklady a bez dokladů pouštějí z města jenom ženy. Pověděl jsem mu to.

„Neměj strach, Ali,“ odpověděl jako obvykle, a já se uklidnil. „Mě tady všichni znají.“

Všichni Abú Táliba opravdu znali: brány pevnosti byly pro něj otevřené. A byly otevřené i pro mě, protože jsem jel s nim, takže za půl hodiny jsme už byli na cestě na Maidin. Nebyla to vlastně žádná cesta, ale strmá, kamenitá cestička. Ztrácela se mezi skálami a určitě vedla přímo k úpatí zasněžené hory.

„Kam chcete utéct?“ zeptal se nečekaně.

„Nevím… otec chtěl, abych sehnal mapu… Ale žádná není. A o kompasu ani neslyšeli.“

„Kom… kompas? Co je to?“

Řekl jsem něco, co jsem neměl. Copak může obyčejný turecký vesničan vědět, co je to kompas?

„Tím se určuje směr, Abú Tálibe.“

„Ech, směr! A k čemu je slunce, chlapče? A v noci hvězdy? Počkej, zastav chvilku.“

Zastavil jsem, on obrátil svého velblouda a přiblížil se ke mně. A začal něco hledat.

Stál jsem a čekal. Kolik měsíců jsem nebyl za hradbami! Jak volně se tady dýchá, i když všude kolem, kam člověk dohlédne, je to pusté a neúrodné.

Ale ne! Vůbec to nebylo pusté. Na vnější straně hradeb se až dolů táhl hřbitov arménských křesťanů. A tam se zelenaly keře a několik rozkvetlých stromů se podivně odráželo od černých skal.

„Podívej se, Ali!“

Abú Tálib roztáhl silný, šustivý papír.

„Nakreslil jsem ti cestu. Podívej se. Tady ta tečka, to je naše město. Když pojedete přímo na jih, dostanete se do Mardinu. To je támhle, přímo pod horou.“

Podíval jsem se, kam ukazuje, a potom znovu na nakreslenou mapu. Abů Tálib je tak hodný, stará se o mě. Viděl jsem, jak se mu chvílemi třese ruka. Jména vesnic a míst byla napsána nejistě, písmena skákala, protože starý Arab nebyl v psaní příliš zběhlý.

„Z Mardinu je dál jen jedna cesta. Vede na východ přes Nusaybin a přes Masul až do Bagdádu. Ale vy se, chlapče, po ní nedejte. Tam vás můžou hledat. Vy jeďte dál na jih do Cebrisy. Vidíš, kde jsem nakreslil Cebrisu?… Od Cebrisy začíná poušť, to je tady. Pojedete tady kolem té řeky, obvykle je vyschlá, snad budete mít štěstí, teď je jaro. Pojedete pořád kolem ni a dovede vás k Eufratu. Tady to je Eufrat,“ ukázal nehtem na nejsilnější křivolakou čáru. „Eufrat je velká řeka, Ali, jako tady náš Tigris, dokonce větší. Tam uvidíte, jak se dostanete na druhou stranu, ale ono se vždycky něco najde, potom se vydáte tady po té cestě, kterou jsem vám nakreslil. Tam uprostřed pouště je stará pevnost. Když se dostanete až tam, budete mít to nejhorší za sebou. Budete v Sýrii. Jenže odtud nepojedete dál do Damašku, ale přejdete hory, a tady, vidíš, jsem udělal kolečko. To je přístav Tripolis. Tam vyhledejte obchodníka Hediho Zegala. Je takový tlustý, pořád se směje… Tady jsem ti napsal to jméno, abys ho nezapomněl: He-di Ze-gal,“ slabikoval pomalu. „Řekneš mu, že tě posílá Abú Tálib z Diyarbakiru. Nic víc mu nemusíš vykládat. Sežene vám loď, a hlavní věc, nemusíš se bát, že vás prozradí. Je muslim, vyznává pravou viru. To je všechno, Ali. Pamatuješ si to?“ a podal mi mapu.

Vzal jsem ho za ruku a políbil ji.

„Nikdy na tebe nezapomenu, Abú Tálibe!“

„Ty mi taky budeš scházet, Ali. Zvykl jsem si na tebe, chlapče. Alláh je můj svědek, budě se mi po tobě stýskat.“

Zdálo se mi, že mu zvlhly oči. Nebo to bylo snad od jarního větru? Popohnal velblouda a vyjel po hrbolaté postranní cestičce mezí ostrými skálami dolů, kde bylo vidět kříže arménského hřbitova.

Opatrně jsem složil nakreslenou mapu, dal ji za pás a vyjel za nim.

„Pamatuj si, kudy jedeme, Ali!“ otočil se v sedle.

Proč to říká? Ach ano. Tudy bychom měli pozítří jet, abychom se dostali na cestu do Mardinu.

Pozorně jsem si prohlédl okolí. Podle čeho si to mám zapamatovat? Tady ta skála vlevo je tak tenká a ostrá, že vypadá jako ptačí zobák. A tady jsou dvě olivy, jedna vedle druhé – a stromu je tu všude tak málo, že si je člověk opravdu pamatuje. Ale přece jen jsem doufal hlavně v Bala, který byl i teď pořád kolem nás.

Ještě několikrát jsme zahnuli a cestička se náhle rozdělila na několik užších, kam se velbloudi těžko vešli. Abú Tálib se ke mně znovu otočil:

„Podívej se támhle doleva… Vidíš tam něco?“

„Co mám vidět? Cestička tam končí. Nic jiného nevidím.“

Abú Tálib byl spokojený, oči se mu smály.

„Alláh je můj svědek, to jsem chtěl od tebe slyšet, Ali. Končí, co? Máš pravdu, cestička tam konči, ale začíná jeskyně – a do té jeskyně zítra, až otevřou městské brány, odvedu ty tři velbloudy s nákladem… Chápeš to? Ať to není ten den, kdy budete utíkat, protože někdo by to potom mohl spojit. Nechám je tady a navečer se na ně přijdem spolu podívat.“

„Ale co když je najdou?“

„Nikdo je nenajde, Ali. Neboj se, vím, co dělám. A pak, vidíš, jak to vypadá ve městě? Hotový blázinec. Kdo by se teď toulal tady po těch pustinách.“

Bylo mi jasné, že mluví jako vždycky moudře, ale musím se přiznat, že jsem měl strach. Když tady necháme přes noc velbloudy; najdem je pak druhý den? A co se do té doby stane s Lukanem a Nestorem?

Pořád jsem se k tomu vracel. Tolik nebezpečí jsem už přestál, zdálo se mi, že už jsem si na ně zvykl, ale najednou mě ta nejistota děsila víc než nějaký strážník. Nahlas jsem neřekl nic. Mám s tím souhlasit, nebo ne? Nebo mám přijít zítra do jeskyně a hlídat tam velbloudy až do druhého dne? Nebo se mám poradit s Mejrou? Snad spolu něco vymyslíme.

Poslední možnost se mi zdála nejpřijatelnější. Večer k nim přece jdu. Ale jak se Mejra a Lilljach dostanou z pevnosti? Pak jsem si uvědomil, že ženy nepotřebují doklady a že je nikdo u bran nezastavuje.

Zatím se skály kolem nás nepozorovaně zmenšily a ztratily mezi kříži hřbitova.

„Jeď rychle!“ řekl temně Abú Tálib a popohnal velblouda.

Projeli jsme rychle hřbitov mezi kříži a hroby, a octli jsme se na místě, kde pracovali vězňové. Jak jsem předpokládal, dlouhý kus hradeb už byl zbouraný. Ale vězňové tady nebyli.

„Nejsou tady.“

Abú Tálib uhádl, co myslím, a usmál se:

„Podívej se, kde je slunce, a pochopíš, proč tu nejsou… Musíme si taky pospíšit, Ali, za chvíli bude tma.“

Mlčky jsem vyjel za nim. Když jsme se dostali k Uraniově bráně, stráže už volaly:

„Pravověrní! Pravověrní! Je psáno: den je na práci, noc je na spánek! Budiž vzdán dik Alláhovi, který určil, kdy má člověk pracovat a kdy odpočívat!“

Bylo slyšet skřípění brány, potom někdo zavolal:

„Nezavírejte, to je Abú Tálib!“

Popohnali jsme velbloudy a za chvíli jsme už byli ve městě. Železná brána za námi zaklapla, řetěz zadrnčel – do toho se vmísily hlasy –. a všechny ty zvuky mi podivně připomněly onen osudný den, když jsem prvně vkročil do pevnosti. Tehdy jsem měl pocit, že je to past. I teď to byla strašná a temná past, ale něco se změnilo – změnila se doba, změnil jsem se i já – už jsem se nebál, doufal jsem.

SEDMÁ KAPITOLA – SMUTNÁ NOC

Ten večer jsme s Abú Tálibem vytahali všechno, co jsem v posledních měsících nanosil do kůlny, rozdělili jsme to na hromady a připravili k naložení.

„Nač máš ty revolvery a ty pušky?“

„Ale… všechno se může stát, Abú Tálibe. A pak, i v poušti jsou špatní lidé. Nemám pravdu?“ – „Máš, Špatní lidé jsou všude,“ a víc už o zbraních nemluvil.

Ale za chvilku jsem viděl, že starostlivě vrtí hlavou.

„Co je, Abú Tálibe?“

„Je to moc věcí, chlapče. K čemu ti budou? Jste dva… No dobře, vodu budete potřebovat, suchary i krmeni pro velbloudy… Ale tři zvířata vám nestačí. Kdyby vám náhodou přišli na stopu, s takovým nákladem jim neutečete.“

„Proto jsem chtěl koně…“

„Přestaň myslet na koně! Ty si myslíš, že velbloud je pomalejší než kůň? Nemluvím o tom, oč víc vydrží… Ale poslyš, Ali, musíte vzít ještě jednoho velblouda…“

„Trh byl dneska, Abú Tálibe. Už není kdy.“

Starý Arab mě nenechal domluvit:

„Dám li jednoho svého velblouda. Dám ti toho nejlepšího. Je rychlejší než pěkný kůň.“

Hrdlo se mi stáhlo.

„Abú Tálibe!“

„Nech toho, chlapče. Nemáš mi proč děkovat. Ať máš na mě nějakou památku. Teď půjdeme spát, už je pozdě. Zítra to naložíme, a až otevřou brány… Ne, ty se mnou nepojedeš. Odvedu je tam sám. Tak to bude lepši – starého Abú Táliba nebude nikdo podezírat. A teď dobrou noc, Ali!“ dodal a vykročil ke svému pokojíku v zadní části chánu, a já předstíral, že jdu nakrmit Bala.

Za čtvrt hodiny jsme už s Bálem pospíchali temnými křivolakými uličkami nahoru k domu Fejsala beje. Strčil jsem do vrátek. Byla otevřená. Šel jsem dovnitř a Bala jsem nechal venku.

Bejova psa jsem jako obvykle neviděl, slyšel jsem ho jenom štěkat v předním dvoře. O to se určitě postarala Mejra. Ale psa jsem se nebál, fen mě znal, bál jsem se Fejsala beje. Okna domu byla naštěstí temná. Ten určitě chrápe mezi svými tlustými ženami a já mu ze srdce přál, aby se nikdy neprobudil.

Opatrně jsem zavřel branku a tiše jsem se plížil k domkům. Srpeček měsíce mi svítil na cestu a já přebíhal od keříku ke keříku a zastavoval sE pod cypřiši.

Tak pozdě jsem ještě nikdy nepřišel. Jestlipak ještě čekají, nebo už usnuly? Lilljach možná spí, ale Mejra je určitě vzhůru.

Obešel jsem domek Toparlaka Bekira. I jeho okno bylo tmavé. Co se asi zdá tomu starému eunuchovi? Nikdy mě nenapadlo, jaké je vlastně národnosti a jak se sem dostal, kdo ho prodal do otroctví, a jak se stalo, že ho zmrzačili na celý život. Nevím, jak mě to najednou napadlo. Představil jsem si jeho neradostný život a bylo mi ho líto.

Jak jsem předpokládal, u Mejry se svítilo. Bylo to sice slabé, nepatrné světýlko, ale přece jen světýlko.

Přiblížil jsem se. Okénko bylo zakryté potrhanou záclonkou, ale větřík ji trochu rozevlával a já nakoukl dovnitř. V šeru jsem nejasně uviděl něčí záda. Ale to nebyla ženská záda!

Ztuhl jsem. Když se záclonka znovu pohnula, viděl jsem druhou část místnosti. Viděl jsem protější zeď, svíčku, postavěnou jako vždycky někde nahoře, a pod ni na rohoži ležícího člověka. Odtamtud se ozývalo sténání, do něhož se mísil tichý, zoufalý pláč.

Nějaký ženský hlas – ani hlas Mejry, ani hlas Lilljach – řekl:

„Neplač, holčičko – pláčem ničemu nepomůžeš. Co se má stát, to se stane.“

„Alláh je milostivý!“ ozval s Toparlak Bekir. Tak to tedy byla jeho záda, která jsem zahlédl.

Poslouchal jsem, ale ničemu jsem nerozuměl. Ale moje dobrá nálada se náhle změnila ve zmatek. Kdo to sténá? Kdo pláče? Co znamenají slova té neznámé ženy a Toparlaka Bekira?

A zase bylo slyšet ženský hlas:

„Namoč šátek do octa, děvenko. Namáčej ho, a dávej jí ho na hlavu. Tak je ti lepší, viď, sestro?“

Sténání nepřestávalo.

„My půjdem,“ řekl Toparlak Bekir, a jak se záclonka pohnula, viděl jsem, že už vstal. „Ty dělej, jak ti řekla Fatima, a jestli Alláh určÍ, víš, kde jsme, zavolej nás. Ale tiše,“ dodal, „vidíš, že pán je celý vzteklý…“

Rychle jsem se schoval za domkem a čekal, až odejdou. Za chvilku se objevili ve dveřích, řekli něco, co jsem neslyšel, a odešli cestičkou k druhému domku.

„To nevydrží,“ řekla tiše Fatima, když šla kolem mě. „Bude div, jestli se dožije rána.“

Eunuch něco zabručel a pak jsem zaslechl:

„… Řekl, abychom ji odvezli na ďaurský hřbitov a víc se o ni nestarali…“

Zašli za roh. Bylo slyšet otvírání dveří. Pak druhých.

Teď jsem mohl vejit do domků Nestorovy rodiny já. Když jsem klečel vedle umírající Mejry, Lilljach mi s pláčem vyprávěla, co se stalo. Když se dopoledne ode mě dověděly, že vězňové pracuji na hradbách a Nestor je tam taky, nic je nemohlo udržet doma. A navíc bej byl pryč. Jak to majÍ udělat? Oklamat Toparlaka Bekira nebylo tak těžké. Řekli mu, že jdou na trh – spíš se podívat než něco kupovat, protože kolik peněz může mít otrokyně? A vyšly.

„Ach, kdybychom raději nikdy nešly ven,“ zavzlykala Lilljach.

Vyšly, ale ne na tržiště, stejnými ulicemi jako já ráno zamířily k Urumově bráně. Vězňové ještě pracovali na hradbách. Matka s dcerou se dlouho snažily najit Nestora mezi tou spoustou nešťastníků, upíraly oči na jednoho, na druhého, ale nenašly ho. A najednou někdo za nimi zařval – byl to hlas, který tak dobře znaly a který jim naháněl hrůzu: „Co jste zač? Nejste vy moje?“

Poznal je Fejsal bej podle šatů, nebo předpokládal, že je tam uvidí? To se neví. Ale nakonec je prozradil strach. Daly se na útěk a utíkaly tak zběsile a bezhlavě, že jak vběhly do dvora, zhroutily se v bezvědomí na trávu. Nakonec se jim podařilo dostat se nějak do domku a jedna druhou utěšovala, že všechno dopadlo dobře. Ale za čtvrt hodiny k nim vpadl bej. A pak nastalo to nejstrašnější.

„Zabiju vás!“ řval a rozháněl se krátkou silnou holi. „To jste ještě nezapomněly na toho špinavého ďaura? Tumáš, tumáš!“

A pořád mlátil a mlátil, až se konečně Mejra, která chránila dceru, zhroutila celá zkrvavená na hliněnou podlahu.

Teprve tehdy toho bej nechal, trochu ustoupil a podezíravě si ji prohlédl – jestlipak to jen nepředstírá? Ale z nosu a z úst ji tekla krev.

„Jen to moc nehraj,“ řekl trochu polekaně, protože si možná v té chvíli vzpomněl, kolik zlatých liber za ni kdysi zaplatil. Odhodil zakrvavené dřevo a odcházel. „Zítra vás obě prodám hadžimu Hasanovi!“ obrátil se na prahu. „Nebo ne, prodám jenom tebe, protože jsi stará, a tvoji dceru si vezmu do harému. Hned zítra ji tam vezmu! No tak, vstávej, už jsi to hrála dost!“

Ale chudák Mejra ležela pořád na podlaze a nemohly ji zvednout ani jeho výhrůžky, ani slzy Lilljach.

I teď ležela na podlaze, ale přenesli ji na rohož.

Když Lilljach mluvila, Mejra k nám dvakrát otočila obličej. Ale jestli nás viděla nebo poznala, to jsem nevěděl.

„Co je, maminko, bolí to?“ Zeptala se ji rozechvělým hlasem Lilljach.

„Chraň ji, Nestore, nenechávej mu ji, Nestore…“

„Maminko, to jsem já, tvoje Lilljach… Tatínek tady není… Jenom já a Rali…“

Mejra opakovala: „Chraň ji, Nestore… Nenechávej mu ji, Nestore…“

Najednou se po nás podívala – zdálo se mi, že teprve teď nás poznala.

„Lilljach… uteč… Lilljach… uteč, miláčku… Rali… to jsi ty… Rali? Doveď ji k jejímu otci, chlapče… Utečte… Utečte pryč… daleko… daleko… Řekněte mu… řekněte mu… že já pro něj… pro něj… Celé tělo se zachvělo. Zhroutilo se, a pak se náhle těžce uvolnilo.“

„Maminko!“ začala ji objímat Lilljach.

Klečel jsem a slzy mi tekly po tvářích.

Nevím, jak dlouho jsme tam s Lilljach mlčky seděli a ani jeden z nás se neodvážil promluvil. Ze sousedních zahrad se ozvalo kokrháni kohoutů. Potom záclonka trochu zesvětlela.

Rozednívalo se.

„Lilljach,“ odvážil jsem se konečně porušit mlčeni.

„Co je, Rali?“

„Slyšela jsi, co řekla? Musíš utéci!“

„Slyšela jsem.“

„Ještě dneska, Lilljach. Když neutečeš dneska, Fejsal bej tě zavře do harému.“

„Jak ji můžu opustit, Rali?“

„Tak podívej… Až to… musíte ji přece pohřbít.. Toparlak Bekir předtím říkal, že ji má odvézt na křesťanský hřbitov…“

„Je křesťanka jako tatínek,“ odpověděla Lilljach, přestože jsem to věděl. „A já jsem taky křesťanka.“

Venku se rozednívalo stále víc.

Vstal jsem. Lilljach taky vstala.

„Až ji pohřbíte, schovej se někde mezi hroby. Toparlak Bekir si bude myslet, že jsi šla napřed, a ty jdi ke skálám, kde začíná pěšinka, která vede na cestu do Mardinu. Víš, kde je ta pěšinka?“

„Nevím.“

Vzdychl jsem.

„Neboj se, já ji najdu,“ odpověděla krátce Lilljach. „Co tam budu dělat?“

„Půjdeme tamtudy.“

Nepochopila mě. Viděl jsem na ní, že to nepochopila.

„My… tvůj otec, Lukan a já.“

„Ach Rali,“ řekla, jako by se teprve teď probudila z nějakého snu. „My utečeme!“

„Samozřejmé, že utečeme! Velbloudi tam už budou…“

„A koně?“

„Nebudeme mít koně. Abú Tálib koupil velbloudy. A jednoho svého mi dal.“

Měl jsem chuť ji povědět, jak to všechno bylo a jak je Abú Tálib na mě hodný, ale znovu se ozvalo zakokrháni a já sebral fez a šel ke dveřím.

„Pamatuješ si všechno? U pěšinky k cestě na Mardin!“

„Pamatuj u, Rali.“

Chtěl jsem už odejit, když mě napadlo, že jsem se nerozloučil s Mejrou. Vrátil jsem se. Znovu jsem se sklonil a políbil ji zkřížené ruce.

„Jdi probudit Toparlaka Bekira,“ řekl jsem Lilljach, která se znovu rozplakala.

„Je ještě brzy…“

„Ne, jen jdi!“

Čím dřív ho probudí, tím dřív odveze mrtvou na hřbitov. Ale to jsem se Lilljach neodvážil říct.

OSMÁ KAPITOLA – ÚTĚK

Vzbudil jsem se a první moje myšlenka byla, že jsem zaspal. Jak jsem mohl zaspat zrovna dneska? Nikdy v životě jsem se neoblékal tak rychle. Sebral jsem konev, ve které byly od včerejška namočené žluté houby, a rozběhl jsem se dolů po schodech.

Sluha Jakub kropil podlahu a pomalu zametal. Otočil ke mně hlavu a opřel se o zeď.

„Kde je tvůj pán?“ zeptal jsem se vzrušeně.

„Pán odjel.“

„Odjel?“

„Já nevím kam. Viděl jsem ho, jak někam vede čtyři velbloudy. Vrátím se v poledne, povídal. Víc nevím.“

Vytáhl jsem kus papíru a tužku. Psal jsem:

„Drahý Abú Tálibe, děkuju ti za všechno. Musíme vyjet hned Za všechno ti mockrát děkuju. Ali.“ – Ale papír jsem nesložil. Musel jsem ještě něco připsat:

„Abú Tálibe, nevzpomínej na mě ve zlém.“

„Dej to svému pánovi, Jakube! Jenom to nikde neztrať. Je to moc důležité.“ Vytáhl jsem stříbrnou minci a přidal ji k dopisu.

„A to je pro tebe.“

Překvapeně se na mě podíval a začal se mi klanět.

„Nech toho,“ přerušil jsem ho a vzal jsem konev. „Člověk nedává proto, aby mu někdo děkoval, ale protože je sám vděčný.“

Cestou jsem snědl dvě placky. Báloví jsem taky dal jednu – prodavač vyvalil oči: Alláh, psovi placku – a několik jsem si jich dal zabalit.

Schválně jsem šel oklikou kolem domu Fejsala beje. Otevřela mi ustaraná Fatima.

„Je tady Toparlak Bekir?“ zeptal jsem se.

Přimhouřila oči, přišla ke mně blíž a zašeptala:

„Není tady, Ali… Odváží chudáka Mejru –“

„Kam ji odváži?“ dělal jsem, že nechápu.

„Ach, zapomněla jsem, že nic nevíš, chlapce. Stalo se neštěstí, chlapče, ubohá Mejra umřela. Odešla. Je vysvobozená.“

„Ale včera byla přece živá a zdravá.“

Otočila se a rozhlédla se po dvoře.

„Je vysvobozená,“ opakovala. „Když se otrokyni, jako jsme my, stane cokoliv, říká se: je vysvobozená.“

„A Lilljach?“

„Lilljach, chlapče, pláče…“

„Je tady?“ zeptal jsem se vystrašeně.

„Jak by mohla být tady, Ali. Odjela s Toparlakem Bekirem, vyprovází matku. Nás, chlapče, pán nepustil. Ani Lilljach nechtěl pustit, ale nakonec řekl: Tak ať teda jde. A až se vrátí, půjde rovnou do harému, povídal…“

„A Fejsal bej je tady?“:.

„Je tam v domě. Pije. Ale nemysli si, že je mu líto Mejry. To ne, jeho žere těch deset liber, které za ni kdysi zaplatil. Anebo kdo ví… Má taky duši, i když černou.. A toho psa, Nestora, povídal, toho zabiju taky. Hned dneska půjdu k pašovi, aby mi ho dal… Ale proč ti to vlastně všechno vykládám, neznáš ani Nestora, nic nevíš… Co, neseš bozu?“

„Ne, dneska nenesu. Přišel jsem pro peníze, ale když tu Toparlak Bekir není… zastavím se zítra.“

Teď jsem měl ještě jeden důvod ke spěchu – Fejsal bej. Nejenže chtěl zavřít Lilljach do harému, ale vyhrožoval i Nestorovi. Abú Tálib řekl před časem pravdu: zabije člověka a ani okem nemrkne. Je mu líto liber… Ale lituje jenom liber? Netrápí ho svědomí? Anebo má ještě větší vztek – protože kdo zabije jednou, může zabil i podruhé, potřetí…

Od bejova domu vedla cesta k hradbám s kopce a já tam byl za deset minut. Dozorci si mě pamatovali od včerejška a ani mě nezastavili. A Bal rychle našel Lukana a Nestora.

„Dal jsi do bozy tu houbu?“ zašeptal Nestor.

Chudák netušil, co se v noci stalo. Neměl jsem odvahu podívat se mu do obličeje.

„Dal.“

„Teď ji jdi nabídnout tomu nahoře na věži…“

„Ta boza už je jedovatá?“

Zavrtěl hlavou.

„My jsme lidi a chceme svobodu,“ řekl. „Nejsme, vrazi.“

Lukan kývl

„Jenom usnou, Rali. Jdi a brzy se vrať, počkáme na tebe až těsně u hradeb.“

Vyběhl jsem po schodech na věž, vyšel na plošinku a opřel se o dělo.

„Nemá tady nikdo žízeň?“ křikl jsem. „Boza… řízná boza…“

Strážní – jednoho z nich jsem znal už dávno – kteří stáli u střílen a hlídali, aby žádný vězeň neutekl, se otočili.

„Za kolik ji dáváš?“ zeptal se šedivý Turek s kníry až po bradu.

„Za dvě aspry, ago!“

Schválně jsem si řekl hodně.

„Chceš za ni moc,“ ozval se ten, co mě znal z vězeni. „Loni stávala aspru.“

„No tak to řekni, že jsi to ty, Babadžane!“ usmál jsem se. „Tak dobře, že jsi to ty, tak vám ji dám za aspru.“

Nalil jsem do jednoho a potom i do druhého džbánku.

„Kdo chce první?“

První se napil Babadžan. Po něm druhý Turek, ale třetí ze strážců neměl peníze a to mě poděsilo.

„Dám ti na dluh,“ navrhl jsem.

Zavrtěl hlavou.

„Jakpak na dluh, chlapče. Propil jsem žold na tři měsíce dopředu. Proč mám dělat dluhy ještě u tebe?“ Chtěl se znovu otočil ke střílně, ale já ho zastavil:

„Když je to tak, na dobro se odpovídá dobrem, ago: tady máš ode mě.“ a netrpělivě jsem mu strčil do ruky plný džbánek.

„Jak to?“ protestovali ostatní. „Mültekovi zadarmo a nám za peníze? Sloužíme snad moskevskému caru nebo co?“ smáli se. „Dej nám taky…“

Chvilku jsem se samozřejmě rozmýšlel, ale nakonec jsem dal i jim. Nalil jsem znovu i Mültekovi – Alláh přikazuje, abychom byli spravedliví, dodal jsem – potom jsem po kamenných schodech seběhl rychle dolů, cestou jsem nalil džbánek dozorcům, kteří šli za hradby, a nakonec těm, co byli nejblíž Lukanovi a Nestorovi.

„Teď chvilku počkej.“ zašeptal Nestor, když jsem se k nim přiblížil. Celou dobu mě zřejmě nespouštěl z očí.

„Ty jdi první.“ zašeptal mi Lukan. Podle hlasu jsem poznal, že je vzrušenější než já. „Řetěz jsme už přepilovali, a jak se dostáném za hradby, zahodíme ho.“

„Budu na vás čekat na hřbitově. Nestore, víš, kde je hřbitov?“

„Vím. Moje žena tam bude taky?“

Zachvěl jsem se.

„Všechno jsem zařídil.“

Dobře že se díval k věži. obličej by mě určitě prozradil.

Slyšel jsem, jak říká: „Tamti už usínají a náš taky!“

Nejbližší dozorce se oběma rukama opřel o pušku a hlava mu klesala.

„Tak honem, Rali!“ křikl Lukan. A očima Jako by mi říkal: Už je to tady! Teď se to rozhodne – svoboda, nebo smrt.

Vzal jsem konev, zapískl na Bala a přešel rozbourané hradby. Byl jsem venku z černé pevnosti.

Nikdo na mě nezavolal. Nikdo mě nezastavil. Ale nejsou venku taky dozorci?

Nechal jsem konev mezi balvany, přitiskl jsem se k hradbám a v jejich stínu jsem běžel nahoru ke hřbitovu. Uběhl jsem asi sto kroků a ztratil jsem se mezi kříži a keři.

Na chvíli jsem se zastavil a otočil se. Bal byl za mnou. Ale kde jsou oni? Nebylo je vidět. Snad jsou ještě ve stínu hradeb.

Celý jsem se třásl vzrušením. Co mám dělat?

Nejdřív musím najít Lilljach. „Hledej,“ řekl jsem Balovi a dal mu k čumáku její šátek, který jsem v noci prozíravé zastrčil za pás. Bal ho očichal, podíval se na mě a bleskově se vrhl mezi hroby. Rozběhl jsem se za ním.

Nevím, kdo z nás viděl Lilljach dřív, jestli já, nebo Bal. Ležela na sypké hlíně čerstvého hrobu, a když se na mé podívala, měla v očích tak nepřítomný pohled, že jsem se lekl, jestli se nepomátla.

„Kde je Toparlak Bekir? Proč jsi ještě tady? Proč nejsi na cestičce?“ Dívala se na mě, jako by nechápala, co po ni chci.

Najednou mě poznala:

„Rali! To jsi ty. Rali?“

A vrhla se mi do náruči.

„Schovala jsem se, jak jsi mi řekl. ale už jsem nemohla… Zase jsem se vrátila… Už ji nikdy neuvidím, Rali, nikdy… Ty nevíš, co to je…“

„Vím, Lilljach. Toparlak Bakir už odešel?“

„Ano, myslel si, že už jsem šla domů, a pospíchal za mnou.“

„A nenapadlo tě, že se může vrátit a hledat tě?“

Náhle sebou trhla, a kdybych ji nedržel pevně, rozběhla by se.

„Co je?“ Rukou jsem sáhl po revolveru, který jsem měl za pasem.

„Podívej se, někdo sem jde!“

Neviděl jsem je, ale Bal začal vesele štěkat, a mně bylo jasné, kdo to je.

„Počkej… Neutíkej… To je Lukan a tvůj otec, Lilljach!“ Zapotácela se, a ještě než jsem ji mohl zachytit, podepřely ji dvě dlouhé, silné ruce, ruce jejího otce. Pevně ji objaly a přitiskly k sobě.

„Moje dítě… Miláčku…“

A to už mě bouřlivě objal Lukan.

„Rali!… Ty kluku jeden…“

„Lukane!“

Ano, celý rok jsem čekal na tu chvíli, celý rok jsem toužil po tom odejmuti.

„A matka? Kde máš matku?“ zaslechl jsem vzrušený Nestorův hlas. Vyklouzl jsem Lukanovi z objetí. Podíval jsem se na Lilljach.

„Maminka… Maminka…“ Pro slzy nemohla dáL

„Proč pláčeš, dítě? Co je? Lidi, tak mě netrapte! Řekněte mi to! Rali!“

„Tady je tvá ubohá Mejra,“ ozval jsem se a Lilljach se svezla na kolena na hrob.

V první chvíli jsem si myslel, že mě Nestor neslyší. V očích měl udivený, nedůvěřivý výraz. Jak je to možné – Mejra?… Ale náhle se zachvěl, obličej se mu stáhl a z prsou se mu vydralo divoké zasténání. Vrhl se na hrob a bezmocně se rozvzlykal. Tak naříká muž, který bojoval s puškou v ruce, který dvacet let hnil v podzemí? říkal jsem si.

Jak jsem byl tehdy naivní. A jak každý věk chápe jenom svoje city.

„Ach, ach,“ sténal. „Ani jsem tě neviděl, duše moje… Dny a noci jsem myslel pořád na tebe… pořád… Opustili jsi mě… Odešla jsi…“

Něco se v něm zlomilo,

„Vstaň, Nestore, vstaň,“ vzal ho Lukan jemně za ramena.

„Nechte mě… nechte mě…“

„Nenecháme tě… Já vím, já to chápu, ale musíme utíkat… Nezapomeň, máš dceru,“ dodal Lukan náhle prudce, přestože i on měl slzy v očích. „Každou minutu můžou přijít na to, že jsme pryč.“

„Musíme utéct, tatínku!“ vyskočila Lilljach. Mládí ji zřejmě dodalo sílu, že ovládla bolest. A za tu noc si už protrpěla své.

Teď myslela na svého otce a na sebe.

„Honem… Může sem přijít Fejsal beji“ pobízela ho.

„Fejsal bej?“ zvedl hlavu Nestor. To jméno ho vrátilo do skutečnosti. „Co? Fejsal bej?“

„Ten ji zabil, tatínku! Včera ji zabil. Mě chtěl zabit taky. Když mě tady najde, vezme mě do harému…“

Vyskočil a pevně ji objal.

„Nedám tě. Jen ať přijde – zabiju ho!“

Myslel jsem, že se zbláznil. –

„Pojď se mnou, Nestore!“ vzal ho za ruku Lukan.

„Kde je? Kde je ten vrah? Dejte mi ho…“

„Jdi!“ postrčil ho skoro hrubě Lukan. „Lilljach, vem ho za druhou ruku. Rali… Veď nás…“

Rozkazy následovaly jeden za druhým, a mně připomněly dávné časy – takový rozhodný a energický byl Lukan i ve škole i na tajných schůzích komitétu, i když při povstání velel četě. Podal jsem mu svůj revolver. Ať je v jeho rukou.

Vyšli jsme.

Cestičku jsme našli rychle. Ale kde je jeskyně? Vysoká, špičatá skála, jako zobák, opakoval jsem si. Ale kolem nás bylo tolik skal, a všechny vysoké a špičaté. Tak tedy olivy, napadlo mě. Jsou dvě, jedna vedle druhé. Dvě, ano, ale kde jsou? Byl jsem z toho všeho tak popletený, že jsem se málem rozbrečel, ale Lukan mě vzal za rameno a zastavil mě:

„Podívej, tady!“

Otočil jsem se. Byl to nějaký keř, ani jsem nevěděl, jak se jmenuje.

„Ty žluté chlupy, ty jsou z velblouda!“

„Z velblouda…“

A vtom jsem si vzpomněl.

„Vraťte se, vraťte se,“ křikl jsem. „Musíme zahnout doprava, mezi tyhle skály.“

Odbočili jsme vpravo a za chvilku se nám před očima objevily dvě staré olivy a kousek dál jsme našli jeskyni.

Velbloudi tam byli.

Ale Abú Tálib byl naštěstí už pryč.

Nemusím vám vyprávět, s jakým horečným spěchem si Lukan a Nestor oblékli kurdské šaty, opásali se zbraněmi a jak jsme vyvedli velbloudy z jeskyně. Za několik minut jsme už ujížděli pěšinkou nahoru a potom po cestě do Mardinu. Ubohá zvířata na každém kroku odfrkovala, ale my je pořád popoháněli a pořád jsme pobízeli jeden druhého. „Rychle! Rychle!“

Teprve když jsme se vyšplhali na vysoký kopec, odkud vedla cesta do vnitřku hor, Lukan zarazil velblouda a otočil se.

Otočili jsme se i my.

Dole, pod našima nohama, uprostřed černého kamenného údolí, se líně jako přežraný had vlekla řeka Tigris. Naproti byl řetěz divokého Tavarského pohoří, a tam, na úpatí Diyarbakir. Odtud vypadaly hradby nízké, ubohé; a tamhle jsou i vnitřní hradby, kolem pevnosti… A kde je chan. A Abú Táliba? A dům Fejsala beje?

Náhle k nám dolehl nějaký zvuk – jako by padaly skály…

Ozvěna ho opakovala jednou, dvakrát. Zaposlouchali jsme se. A znovu…

„To je dělo,“ řekl Nestor a to byla první slova, která řekl od té chvíle, co jsme vyšli ze hřbitova. Zbledl – pokud bylo vůbec možné, aby byl ještě bledší.

„Proč střílejí?“

„To je znamení, že utekl nějaký vězeň,“ zašeptal a podíval se po Lilljach.

„Máme náskok,“ řekl okamžitě Lukan, ale zdálo se mi, že to říká ne proto, že je o tom tolik přesvědčený, ale aby uklidnil Lilljach a mě. „Než se rozloupají, co mají udělat a jakým směrem jet, bude to trvat den.“

Přesto jsme rychlé pobídli velbloudy a brzy nám strašná pevnost zmizela z oči.

Vytáhl jsem placky a rozdal jim je.

„Vezměte si to, ať je to poslední vzpomínka na Diyarbakir.“

PŘES POUŠŤ

PRVNÍ KAPITOLA – EL ŠAHIN

Často jsem slýchal, jak Abu Táfib říká:

„Tomu, co Alláh člověku přisoudil, nikdo neunikne!“ A my čtyři – dva odsouzeni k doživotnímu vyhnanství, – mladá otrokyně a já, sotva patnáctiletý kluk – jsme nechtěli žít, jak nám bylo přisouzeno. Chtěli jsme svobodu! Ta nám dodávala sílu, tvrdost i naději.

Celou noc jsme jeli stále na jih. Za svítáni jsme objeli zasněžený vrcholek Mardinu, a cesta místo aby byla lehčí, byla dvojnásob těžká. Strmý svah byl zbrázděný spoustou strží, velbloudi často klopýtali, zastavovali se a odmítali jit dál.

Slezli jsme ze sedel a šli jsme pěšky. Jenom Lilljach zůstala na velbloudu, nebyla chudák zvyklá jezdit a cesta ji unavila. A navíc ještě co prožila v noci. Chvílemi usínala, chvílemi jí probouzely hrůzné sny.

Nestor vedl i jejího velblouda. Někdy jsem v šeru zachytil jeho pohled; naposledy viděl dceru, když jí bylo devět let, a teď už jí je šestnáct.

Teprve teď jsem si vlastně všiml, jak za tu dobu, co ji znám, Lilljach vyspěla. Už to byla mladá dívka, urostlá, pružná, dalo by se říct krasavice. Byl jsem na její krásu pyšný, říkal jsem si: mou zásluhou není dneska v harému Fejsala beje.

Když vyšlo slunce, objevila se před námi rozlehlá skalnatá pustina, ale už ne tak černá jako okolí Diyarbakiru, ale šedožlutá a popelavá, sem tam posetá ostrou stepní trávou a nízkým ubohým křovím.

Cesta se mezi nimi téměř ztrácela.

Ale Lukan – je jasné, že vedení převzal on – se nedíval tím směrem. Stále se otáčel k příkrým svahům, odkud jsme jeli.

„Nejsou vidět, kantore?“ ptal se ho občas Nestor. Dlouho byl v temném podzemí, a to mu oslabilo zrak.

„Nejsou.“

„Zaplaťpámbu!“

Abú Tálib měl tedy pravdu. Strážnici nás budou hledat na nejkratší cestě k moři, na cestě do Samsunu, a ne na té nejdelší.

Často jsem to opakoval. „Nevím, ale já mám dojem, že budou prohledávat nejdřív okolí.“ namítl nakonec Lukan.

Nestor pokýval neurčitě hlavou.

Za chvilku se zase zeptal:

„Nejedou?“

„Nejedou.“

„Zaplaťpámbu!“

Tak jsme šli ještě hodinu. Byli jsme tak unavení, že jsme sotva hýbali nohama. A slunce pálilo stále víc.

„Snad bychom mohli nasednout na velbloudy,“ ozval jsem se.

„Bude lepší, když si všichni odpočinem,“ odpověděl Lukan.

Usadili jsme se ve stínu několika skal, odkud bylo vidět na cestu do Mardinu. Měli jsme pořádný hlad. Rychle jsme se najedli, vypili půl měchu vody a natáhli se na teplou zem. Lukan a Nestor začali pilovat pouta, která ještě měli na nohou. Lilljach krmila Bala a já se díval k horám, odkud se mohl objevit pátrací oddíl, ale ani nevím, jak se stalo, že jsem usnul.

Probudila mě Lilljach.

„Vstávej… už jdou…“

Vyskočil jsem a sáhl po revolveru.

Lukan a Nestor byli nahoře mezi skálami, odkud pozorovali kamenitou rovinu. Rovinu, a ne strmé svahy hor, odkud jsme přišli a kudy vedla cesta z Diyarbakiru!

To mě překvapilo.

„Snad nás neobklíčili?“ zašeptal jsem, když jsem se vyšplhal k nim. „Ne,“ zavrtěl hlavou Lukan. „Mám dojem, že to není pátrací oddíl. Támhle, vidíš, tam mezi tou nakloněnou skálou a kopečky pisku… Jsou tři!“

Podíval jsem se, kam ukazoval, a opravdu jsem v dálce rozeznal tři muže oblečené v bílém – dva na koních a s dlouhými puškami, třetí šel pěšky. Pomalu se přibližovali, a když jsem se zadíval pozorněji, viděl jsem, že jeden jezdec se nad tím, co jde pěšky, rozmachuje rukou. Má v té ruce něco? Proč se pořád rozmachuje?

„Bije ho!“ uvědomil jsem si konečně.

„Ano, bije ho… A poslouchej, druhý jezdec zpívá.“

Zaposlouchal jsem se. Teplý vítr k nám donášel zvuky písně – vysoké, monotónní písně beze slov, pouze protáhlé a nepříjemné: „A-a-a…“

„Nevidím tomu, co jde, do obličeje, ale podle pokrývky hlavy mám dojem, že je to Syřan. A Syřani se bouří, chlapci, i oni mají oběti…“

Připomnělo mi to naše loňské povstání a ještě pevněji jsem stiskl revolver.

„Ty ne,“ ozval se Lukan. „My víme, jak na to. Nestore, tobě nechám toho zpěváka. Já převezmu na starost toho zadního. Ano, teď je to dobře vidět. Ten mizera drží v ruce bič… Podívej, zase ho bije. Nepřipomíná ti to taky tvou cestu do Diyarbakiru, Nestore? Já na to nemůžu zapomenout,“ dodal hluše s takovým krutým vztekem, jaký jsem u něj ještě nikdy neviděl.

Nestor už na něj mířil.

„Pal!“ zavelel Lukan stroze.

Rána z jeho revolveru a Nestorovy pušky se slily v jednu. Když se nám kouř před očima rozptýlil, viděli jsme, jak se ten s bičem svezl ze sedla a padá na zem. Ten, co zpíval, bláznivě ujížděl ke skálám.

„Netrefil jsem ho!“ vzdychl Nestor. „Už neumím střílet. Lukane.“

Lukan i já jsme začali po jezdci rychle střílet, ale jestli jsme ho zranili, nevím. Schoval se za nakloněnou skálou, objel zdálky kopečky a bláznivým tryskem ujížděl nahoru k Diyarbakiru.

Bylo zbytečné ho pronásledovat. A nikdo z nás už na něj ani nemyslel.

Běželi jsme k Syřanovi. Celou dobu se nehnul z místa, stál tam s řetězy na rukou. Čekal na nás. Kdo je nepřítel jeho nepřátel, je určitě jeho přítel.

Byl to mladý člověk, asi jako Lukan, drobný, měl velký nos a zarostlý, olivově hnědý obličej. Obličej, ramena, prsa, záda – všude měl krvavé rány a modřiny. Bylo vidět, že ho bili celou cestu, a to jen proto, aby strážník měl nějakou práci, která by ho byla důstojná.

„Neznámý příteli,“ řekl mu turecky Lukan, když došel až k němu. „Nejsme stejné víry ani stejné národnosti, ale i my byli vězňové jako ty, a v utrpení se lidé stávají bratry. Podívej, tady je ten, co ti ubližoval,“ a ukázal na zabitého strážníka. „Teď jsi volný.“

A podal mu pilník, kterým si před chvílí sami přepilovali železná pouta na nohou. Syřan si vzal pilník, ale uchopil Lukanovu ruku a chtěl ji políbit.

„Počkej,“ trhl sebou v rozpacích Lukan. „Radši nám řekni, jak se jmenuješ a jak to, že jsme tě tu potkali.“

„Jmenuju se El Šahin,“ řekl Syřan. „A když chcete vědět, proč mě vedli do vyhnanství, tak vám to povím: za vzpouru proti sultánovi.“

„Pojď, ať tě obejmu, bratře!“ chytil ho do náruči Nestor.

To nečekané setkání ho zřejmě vytrhlo ze strnulosti. Zase se rozplakal, ale to už byly jiné slzy.

Objal jsem El Šahina i já, ale Lilljach, která k nám taky přišla, se mu podle zdejšího zvyku jen mlčky uklonila, což znamenalo: já jsem žena, a není vhodné, abych tě pozdravila jako muži, ale přátelé mých blízkých jsou i mými přáteli.

Měl stejný osud jako my, a proto jsme ho vzali s sebou.

Když El Šahin odhodil řetěz, nasedli jsme na velbloudy a znovu jsme vyjeli do pouště. Syřan jel na koni zabitého strážníka. Vzal si jeho pušku i patrony, ale šaty si odmítl vzít, přestože sám je měl otrhané a potřísněné krví.

„Vždyť by se ti hodily,“ podivil jsem se. „V noci ti bude zima.“

„Vzít nepříteli zbraň, to je hrdost, ale vzít mu šaty, to je hanba.“ odpověděl.

Za námi učil Lukan Lilljach bulharsky.

„Řekni Blgarija.“

„Bulgaristan?“

„Ne. Bulgaristan je turecky. Řekni: Bl-ga-ri-ja.“

„Bl-ga-ri-já,“ opakovala.

Šeptem jsem si to řekl i já. Kdy se tam konečně dostaneme!

A Lukan pokračoval stejně tak důkladně jako ve škole:

„Řekni: Já jsem Bulharka.“

„Co to znamená?“

Přeložil ji to, a ona se prvně od té doby, co ji umřela matka, usmála.

„Jakápak jsem Bulharka, když neumím bulharsky!“

„Naučíš se. Stačí, když budeš chtít.“

„Ten tě naučí, holčičko,“ ozval se Nestor. „Je to kantor, tolik lidi už učil, tak tebe naučí taky.“

„I mě učil!“ ozval jsem se.

„To je pravda, Raliho jsem taky učil… Jenže tobě to učení zrovna moc nevonělo, viď!“ střehl po mně pohledem. Sklonil jsem hlavu. Do oči mi vhrkly slzy. Proč to říká zrovna teď? A musí to říkat přede všemi? „Vidíš, Nestore, nás dva dostal z vězení, Lilljach zachránil, a teď, podívej se, div se nerozbrečí…“

Usmál jsem se. A Lilljach, která nás poslouchala, zrůžověla vzrušením.

„A jak je bulharsky moje jméno?“ podívala se svýma velkýma očima na Lukana.

„Bulharsky je to stejně jako čerkesky,“ honem jsem se pochlubil svými znalostmi.

„Nemáš pravdu, Rali!“ opravil mě Nestor. „Je křtěná bulharsky Lila, po mé matce. Ale Mejra, buď ji země lehká… to neuměla vyslovit a říkala to po svém… Lilljach… Lilljach… Nedokázal jsem ji naučit bulharsky.“

„Tak ji tedy budem říkat Lila!“ ozval jsem se.

„Ne! Budem jí říkat tak jako matka. Aspoň po ni zůstane památka,“ dodal se slzami v očích Nestor.

Chvíli jsme všichni mlčeli, ale pak si Lukan znovu začal povídat s Lilljach.

Pořád jsme se otáčeli, abychom viděli, jestli nás nepronásledují, ale už mnohem méně než dříve. Říkali jsme si: i kdyby se od toho strážníka, co nám utekl, dověděli, kdo je to napadl, nehrozí nám nebezpečí – než dojede do Diyarbakiru a než by se naši pronásledovatelé dostali až sem, my už budeme daleko na jihu. A v poušti se stopy rychle ztrácejí.

Ten den jsme zdálky objeli dvě malé vesnice s domky z nepálených cihel a měli jsme dojem, že nás nikdo neviděl. El Šahin tudy šel, a znal tedy cestu.

„Tady jsou lidé zlí!“ řekl, když se nám minaret druhé vesnice ztratil z dohledu. „Kapku vody člověku nedají. A to nemluvím o tom, jak by to dopadlo, kdyby zjistili, že nejste muslimové… V pevnosti Cebrisa je to jiné, tam je voda a sežene se snad i krmení pro zvířata.“

S vodou a krmením pro zvířata jsme na tom byli opravdu zle. Nějak špatně jsem si to vypočítal. Dva ze čtyř měchů byly prázdné dřív, než jsme napojili koně El Šahina – velbloudi to vydrží ještě den dva možná i víc. Ale když je večer nakrmíme, na zítřek nezůstane ani zrnko.

A tak jediná naše naděje bylo městečko Cebrisa. Na mapě, kterou mi nakreslil Abú Tálib, byla ta malá pevnost v poušti zakreslená jenom jako kolečko, ale když jsem se na něj díval, představoval jsem si, že uvnitř v tom kolečku ohromný pramen a kolem něj desítky pytlů krmiva pro naše velbloudy.

„Musíme si pospíšit,“ pobízeli jsme jeden druhého, ale už nás nepopoháněl ani tak strach z pronásledováni jako to, že kdesi před námi byla Cebrisa a my tam chtěli být co nejdřív.

Ale bylo to nakonec zbytečné. Netrvalo dlouho a slunce se nám přehouplo nad hlavami a kutálelo se vpravo po písečných kopcích, které nás doprovázely celé dopoledne. Poušť zahořela. Po skálách si pohrávaly zlatavé, ohnivé záblesky.

Stíny začaly tmavnout a údolí před námi nepozorovaně utonulo v teplé tmě.

Údolí ano, ale ne protější vyvýšenina.

Poslední paprsky zapadajícího slunce dopadaly na nízké hradby se dvěma věžemi u brány, které tam stály jako dva strážci. Za hradbami se vypínalo několik minaretů, rýsovaly se kupole mešit a obrysy palem.

„Tak támhle je pevnost!“

Jenom El Šahin z toho neměl radost.

„Co je?“ zeptal se Lukan.

„Je to špatné. Jak se schová slunce, zavřou bránu.“

„Tak popožeňte velbloudy. A rychle!“

Ale dostali jsme se sotva k vyvýšenině, když se shora ozvalo: „Pravověrní! Pravověrní! Je psáno: den je na práci, noc je na spánek! Budiž vzdán dík Alláhovi, který určil, kdy má člověk pracovat a kdy odpočívat!“

„Nezavírejte! Jedeme zdaleka!“ zavolal El Šahin.

V odpověď k nám dolehlo chrastění řetězů. Brána zapadla a stejný hlas zevnitř křikl:

„Je psáno: Kdo přijde po západu slunce, není hostem v našem domě!“

Bylo zbytečné bouchat a prosit. Tak je to ve všech těchto jižních zemích.

Odpovědí:

„Je psáno…“

A tak jsme se do pevnosti Cebrisa nedostali, ale dál jsme taky nejeli. Kam bychom jeli bez vody a bez krmení pro zvířata. Vždyť před námi je poušť!

Rozhodli jsme se, že se vyspíme v palmovém hájku, který jsme objevili vpravo mezi vyvýšeninkou pevnosti a dunami. Bylo tam jenom asi patnáct stromků, které rostly dost daleko od sebe a půda mezi nimi byla vlhká, porostlá svěží trávou a rozkvetlými keři, a to přišlo vhod našim vyhladovělým zvířatům.

„Když je tady tráva, bude tady i voda!“ řekl El Šahin. „Půjdu se po ni podívat.“

Vzal prázdný měch a zmizel mezi palmami.

„Teď něco sníme a pak si lehněte,“ ozval se Lukan. „Já budu hlídat do půlnoci a potom probudím Syřana.“

„Ne, Lukane, probuď mě,“ namítl Nestor. „El Šahin je unavenější než my… Lilljach, dítě, pojď se najíst…“

Ale Lilljach už spala a on neměl to srdce ji probudit.

Když ji přikrýval, slyšel jsem, jak říká:

„To nic, jen ať spi. Spánek dodá víc sily než chleba.“

Rychle jsem se najedl a chtěl jsem si lehnout, ale napadlo mě, kde je Bal.

„Lukane, můžu dát taky kousek chleba Balovi? Má hlad stejně jako my.“

Lukan se neotočil, ale v šeru se mi zdálo, že se usmál

„Jen mu dej, Rali.“

„Bale, Bale!“ zavolal jsem na něj tiše.

Neozval se.

Zapískal jsem.

„Šel asi chytat sysly. Ten ví co a jak, Rali, o toho se bát nemusíš.“

Nešlo o to, že bych se o něj bál, ale chtěl jsem ho mít u sebe. A dát mu kus chleba.

Vydal jsem se ho hledat.

Rozkvetlé keře kolem voněly. V tichu se ozývali neznámí ptáci schovaní vysoko mezi dlouhými listy palem. Bylo to všechno tak zvláštní, že jsem šel jako ve snu.

Občas se mezi stromy objevila bílá tvář měsíce. Zdálo se mi, že i on jde mezi palmami, že vykukuje a dívá se na mé tak jako já na něj.

Náhle v rošti něco zašustilo. Lekl jsem se. Co to je? Ale slyšel jsem vrčeni, zaštěknutí.

„To jsi ty, Bale?“

Byl to on. Ale jen kolem mě proběhl a zase zmizel.

„Kam utíkáš?“ rozběhl jsem se za ním. „Pojď sem, nesu ti chleba!“

Nevrátil se. Žlutý hřbet se mihl mezi trávou a potom na kraji oázy, kde začínaly skály, které se táhly až k hradbám.

„Co je tady? Co jsi našel?“

Neozval se. Ale když jsem se zaposlouchal pozorněji, uslyšel jsem šumění vody a pochopil jsem, že Bal našel pramen.

Rozběhl jsem se tím směrem, vrhl se na zem vedle Bala a žíznivě jsem ponořil rty do chladného pramene.

Ležel jsem, pil a v duchu si říkal: tak Bal, a ne El Šahin, objevil vodu. Teď si zaslouží celý chleba. Musím hned najít Syřana, a zatímco budou ostatní spát, naplníme všechny měchy čerstvou vodou.

Zapískal jsem na Bala a už jsem chtěl jít zpátky, když se od Cesty vedoucí k bráně do Cebrisy ozval nějaký hluk.

Obešel jsem skály a zaposlouchal se.

Dusot kopyt! Pronásledují nás! Ale to nemůžou být oni; strážník se přece nemohl dostat do Diyarbakiru tak rychle!

Dusot byl stále silnější. Nebyl to jeden nebo dva koně – byly jich desítky! A co když je strážník potkal už cestou? Hledali nás někde kolem Mardinu a on se tam s nimi setkal?

Rozum mi říkal, abych utekl, abych co nejdřív upozornil ostatní, ale místo toho jsem sykl na Bala, aby neštěkal, a plížil jsem se směrem k bráně.

Na cestě k Cebrise se od údolí vynořovali jezdci, jako by vyskakovali ze země. Měsíc byl za nimi a já viděl jenom černé siluety, ale byly tak strašné a děsivé, že mi naskočila husí kůže.

„Hej, otevři!“ zavolal jeden z nich.

Ostatní dojeli až k bráně a začali na ni bouchat. Železem na železo. Nahoře na věži se objevil nějaký člověk, mihlo se tam světlo a zase zmizelo.

Ospalý hlas odpověděl:

„Je psáno: Kdo přijde po západu slunce…“

„Hovado, mně to budeš vykládat! Otevři rychle bránu – já jsem Fejsal bej z Diyarhakiru!“

Nevěřil jsem svým uším. Fejsal bej!.

„Ať jsi kdo jsi, neotevřu,“ odpověděl ten nahoře. „Je to rozkaz.“

„Tak zavolej velitele!… Počkej! Vešli dneska k vám do města nějací ďauři?“

„Nevím.“

„Jak to, že nevíš, ty hlupáku! Dva všiví vězni a jedna mladá otrokyně – moje otrokyně – a jeden kluk, oblečený jako muslim. Jedou na velbloudech!“

„Na velbloudech, povídáš… Po západu slunce tady někdo takový byl. Ale my je nepustili dovnitř.“

„Kde jsou?“

„Asi někde tady kolem.“

Dál jsem už neposlouchal. Vrhl jsem se k oáze, ale byl jsem tak vyděšený, že jsem zakopl a natáhl se na zem.

„Hej, kdo je tam?“

„Je tam někdo?“

„Stůj, stůj,!…“

Něco za mnou křičeli, zahřměly výstřely, ale já byl už za skálami a za chvilku jsem zmizel v oáze.

První mě viděl Lukan;

„Rali! Honem! Kde jsi byl?“ utrhl se na mě.

„Pátrací oddíl!“

„Už to víme… Rychle na velblouda!“

Můj velbloud už klečel. Vyšvihl jsem se mu na hrb, velbloud se zvedl zakymácel a pevně se postavil na dlouhé nohy.

„Fejsal bej!“ vyhrkl jsem udýchaně. „Tam je Fejsal bej…“

„Co? Fejsal bej?“ otočil se Nestor a celý se zachvěl.

„Ten je vede! Hledají nás!“

„Kde je? Lukane, vy jeďte, já si s ním vyrovnám účty.“

„Mysli na dceru!“ přerušil ho ostře Lukan. „Nebudem se trhat.“ Nestor těžce vzdychl a sklonil hlavu. „Všichni za mnou!“ slyšel jsem velitelský hlas Lukana.

Popohnal velblouda a zamířil na jih k temným písečným přesypům.

Rozjeli jsme se za nim, já, Lilljach, Nestor, a jako poslední El Šahin na koni. Neslyšel nikdy nic o Fejsalu bejovi, ale znal jiné beje, a proto pevně svíral v rukou pušku.

DRUHÁ KAPITOLA – NA ŽIVOT A NA SMRT

Dodneška jsem nepochopil, jak se nám podařilo tehdy v noci uniknout. Snad proto, že byla taková tma nebo jsme včas ujeli, ale možná, že i jejich koně byli unavenější než naši velbloudi.

Ale hlavně, že jsme unikli, a když se nám ráno slunce opět vyhouplo nad hlavy, dlouho jsme si vzrušeně prohlíželi obzor.

„Zaplaťpámbu!“ řekl konečně Nestor a pokřižoval se.

Pokřižoval jsem se i já, i Lukan a Lilljach, ale El Šahin seskočil s koně, obrátil se obličejem k jihu, klekl si a zvedl ruce k modlitbě.

„Jděte stranou, ať ho nerušíme,“ řekl Lukan. „Má stejně jako my zač děkovat nebi!“

Odešli jsme od něj asi dvacet kroků a čekali jsme.

Lukan a Nestor se domlouvali, kudy máme jet a co budeme dělat. Lilljach se dívala kamsi do dálky. A já poslouchal hlasy kolem sebe, díval jsem se, jak Syřan sklání čelo až do písku, jak vysoko zvedá ruce, a myslel jsem si: kdyby to tak mohl vidět Abú Tálib. Aby pochopil, že to jde i bez nepřátelství mezi muslimy a křesťany: že Bulhaři, Arabové, Čerkesové i Turci jsou všichni lidé, bratři, stačí, když jsou skutečně lidmi!

Ale Abú Tálib byl daleko. Cestou jsem teď na něj pořád myslel: jak mi radil, jak mi pomáhal – jak bez něj bychom vlastně vůbec nemohli, utéct. Jenom jedna věc mi vítala v hlavě.

Odkud toho Fejsal bej o nás tolik ví?

Bylo lehké se domyslet, že jeho otrokyně utekla s Nestorem a s nimi i vězeň, který byl přikovaný s nim. Ale odkud ví, že jedeme na velbloudech? A hlavně – jak se dověděl o mně! Jak ví, kolik mi je let a že se vydávám za muslima?

Někdo nás asi viděl, přesvědčoval jsem sám sebe. Copak je teď v Diyarbakiru málo lidi? A představoval jsem si, že když jsme stáli u hrobu Mejry, ten neznámý kdosi, schovaný za kříži, si nás dobře prohlédl. A proč by to nemohl být Toparlak Bekir? Ten zná Nestora i mě. Ano, to byl on! Vrátil se, hledal Lilljach a viděl nás.

Všechno mi začínalo být jasné.

Všechno? A co velbloudi?

Rychle jsem našel vysvětleni i pro ně. Jeli jsme nedaleko Mardinské brány, odtamtud viděli poutníky, a potom si to spojili s tím, co říkal Toparlak Bekir. A možná i se zprávou o osvobození El Šahina. Ano, to vysvětluje i to, že vědí. že jedeme na jih. A když se jede na jih, musí se jet přes Cebrisu.

Tak jsem přesvědčoval sám sebe, protože jsem se chtěl přesvědčit. Ale kdesi na dně duše zůstal kousíček pochybnosti. Ale opravdu jsem si ani jednou jedinkrát neřekl: nezradil nás Abu Tálib. když pochopil, že uprchlici jsou ďauři? Protože se to musel dovědět. A určitě si spojil můj zájem o dům Fejsala beje s útěkem jeho otrokyně. Ale po tom všem, co pro mě Abú Tálib udělal, mi ta myšlenka připadala urážlivá a hříšná. Ale nemohl jsem se uklidnit. Znovu a znovu jsem si v duchu probíral celý ten útěk, vybavoval si jednotlivé podrobností, hledal jsem důkazy, nová vysvětlení.

A tak po celé hodiny.

„Co najednou mlčíš, Rali? Není ti špatně?“ zeptal se mě náhle Lukan ustaraně.

„Nic mi není… Vzpomínám, jak jsme utíkali.“

„Na to už nemysli, už to máme za sebou.“

Vždycky jsem se Lukanovi obdivoval, nejen proto, že to byl můj bratr, ale protože byl z lidi, jimž může člověk věřit. Vedl nás poušti a zároveň nás nenápadně povzbuzoval.

Nejpřátelštěji se choval k Lilljach.

Ze začátku jsem si myslel, že se jí věnuje jenom proto, že to nejvíc potřebuje. Ale postupně jsem si uvědomil, že Lukan to nedělá jenom z povinnosti, ale že mu to působí potěšení. Líbí se mu snad? Určitě, komu by se taky nelíbila. Ale připadalo mi směšné, že takový přísný člověk může upadat do rozpaků před očima té malé Lilljach. Kdybych to byl já, nebylo by to nic divného, já už jsem takový, ale on?

Lukan nás vedl pořád na jih, často se díval do mapy Abúa Táliba a jeho klid nám dodával odvahu. Ale všichni jsme věděli, že v noci jsme sešli z cesty. Neměli jsme představu, kam se dostaneme.

A den zatím ubíhal.

K polednímu bylo tak horko, že jsem se svlékl.

„Spálíš se,“ varoval mě El Šahin, když viděl moje bílá, pihovatá záda. „Vezmi si raději pokrývku hlavy.“

Ale já ho neposlechl. Jak by mi mohlo být menší horko, kdybych si do něčeho zabalil hlavu? Vždyť bych se udusil. Ale za chvíli mi záda zrudlá, začala mě svědit a pálit, vypadal jsem jako vařený rak. Styděl jsem se a honem jsem se zahalil, že mi koukaly jenom oči.

Když jsem se rozhlédl, jestli si ze mě nedělají legrací, viděl jsem, že El Šahin zastavil koně, sliní si palec levé ruky a dává ho vysoko nad hlavu.

„Co to děláš?“

„Chci vědět, jestli se zvedne vítr,“ odpověděl. „Když začne foukat, písek zahladí naše stopy.“

„A když nezafouká?“

„Když nezafouká – tak to bude špatné! Moc špatné!“

Naslinil jsem si taky prst a zvedl ho do výšky Ne, nebyl vítr. Ani závan. Vzduch byl rozpálený a chvěl se jako v peci.

„Je to špatné,“ ozval se Nestor.

Ale Lukan se na nás utrhl:

„Š patné bude, když budem stát na jednom místě. Pojeďte honem!“

Znovu jsme se rozjeli, ale ani ne za hodinu bylo jasné, že dál nemůžeme. Zvířata se potácela únavou, klímali jsme i my v sedlech. Dokonce Lukan, který byl z nás nejsilnější, dvakrát usnul.

„Počkej, Lukane, ať si chvilku odpočinem,“ vzdychl Nestor. „V tomhle horku toho stejně moc neujedem a jenom trápíme zvířata.“

„Kůň už nechce jit,“ ozval se El Šahin. „Doteďka mě nesl on, ale já jeho nést nemůžu.“

„Odpočinem si, jen co najdem šikovné místo,“ souhlasil konečně Lukan. „Snad se nám to pak za chládku podaří dohnat.“

Šikovné místo jsme našli brzy. Byla to nízká skalnatá vyvýšenina, která vypadala jako malá pevnost. Usadili jsme se mezi skálami, napili se a okamžitě jsme usnuli.

Vzhůru zůstal jenom Nestor – přesvědčoval nás, že starý člověk nepotřebuje tolik spát. Za hodinu měl probudit Lukana. Ale únava si nevybírá mezi starým a mladým. A jak jsme později pochopili, za chvilku začal dřímat a nakonec tvrdě usnul, takže naše malá pevnost zůstala nestřežená.

Vlastně ne, měli jsme jednoho hlídače, a bylo divné, že jsme si na něj nevzpomněli dřív. Bala.

Probudilo mě jeho divoké štěkáni, a první, co jsem viděl, bylo, že je tma. Nade mnou svítily jasné hvězdy a měsíc se schovával mezi malými potrhanými mráčky.

„Vstávejte! Pátrací oddíl!“ slyšel jsem Lukanův hlas. „Honem, obklíčili nás!“

A potom jeho rychlé rozkazy – občas turecky, občaS bulharsky:

„El Šahine, ty braň směrem na východ.“

„Nestore! Ty běž na druhou stranu.“

„Rali! Kde jsi, Rali?“

„Tady jsem!“

„Ty budeš bránit jižní stranu! My dva budem k sobě zády. No tak do toho!“

„A co já?“ Byla to Lilljach. Hlas měla hluchý, ale nebála se. Obdivoval jsem se jí. A to jsem ji jednu chvíli kdysi nenáviděl, že se narodila jako děvče.

„Ty… ty si vezmi na starost velbloudy a koně, Lilljach. Aby se nepolekali stříleni a nerozutekli se.“

Vzal jsem patrony z pytle, který měl velbloud na hřbetě, a stoupl jsem si tam, kam mě poslal Lukan.

Poušť přede mnou byla holá, skoro bez skal, nebyly tam žádné duny, žádné prohlubně. Kde jsou tedy lidé Fejsala beje?

Zapískal jsem na Bala.

V té chvíli se od Lukanovy strany ozvalo zařváni: „Nestore! Ty svině ďaurská! Vzdej se, slyšíš? Když se nevzdáš, zabiju tě i tvou dceru, všechny!… Poznáváš mě?“ Ve tmě jsem viděl, jak se Nestorovi zatřásla ramena. „Jen pojď… pojď… ty vrahu!“ vykřikl. „Polovinu života jsi mi už vzal, pojď si jaro tu druhou!… Neposílej strážníky, ty zbabělce, pojď sám!“

Zahřměly výstřely. Kulky hvízdaly nad skálami. Nemohl sem to vydržet, přikrčil jsem se a přeběhl na druhou stranu, abych viděl, kde je pátrací oddíl.

„Zůstaň na svém místě!“ křikl na mě Lukan. „A skrč se, slyšíš?“

Přikrčil jsem se, ale přesto jsem viděl, co jsem chtěl vidět. Strážnici se rozdělili na dvě skupiny a tryskem se rozjížděli, aby nás zdálky obklíčili. Stříleli bez míření.

Zato Lukan a El Šahin mířili přesně a dva nebo tři koně už uháněli bez jezdců.

Vrátil jsem se na své místo, zvedl jsem revolver a čekal. Poušť hřměla výstřely. Kulky bubnovaly do skal a svištěly nám nad hlavami.

„Kryjte se!… Kryjte se!“ pořád nám připomínal Lukan. Slyšel jsem rychlé výstřely jeho dvou revolverů.

„Jedou k tobě! Rali! Střílej!“ vykřikl někdo, ale kdo, to dodneška nevím.

Vůbec nevím mnoho věcí, které se od této chvíle staly.

S divokými výkřiky se patnáct jezdců vrhlo proti mým skálám. Střílel jsem. A zase jsem střílel… zase… Někdo tam upadl, kůň zaržál, vzepjal se na zadních nohou. Znovu jsem střílel. Ale co moje noha? Proč mi dřevění noha? Najednou mi bolest projela pravým ramenem, pronikla niž…, cítil jsem, že mi strnula i ruka. Revolver mi vypadl. A náhle mě nepopsatelná bolest překotila dozadu.

„Rali!“ zazněl hlas Lilljach.

„Rali!“ bylo slyšet Lukana.

Chtěl jsem jim říct, že je slyším, pohnul jsem rty, ale neozval se ani. hlásek. Jak je to hloupé, že mám umřít kvůli rameni. Kdyby mě zasáhli aspoň do srdce.

A potom jsem si už nemyslel nic. Jenom někde daleko, daleko nade mnou, jakoby až u samých hvězd, někdo plakal…

Když jsem se konečně probral z bezvědomí, bylo kolem mě ticho. Snad jsem neumřel? řekl jsem s. Ne, to je nesmysl. Tady mám hlavu, záda. Ležím na něčem tvrdém, A nade mnou zase ty hvězdy, které jsem viděl předtím. A tamhle je měsíc; Vedle něj je mráček, hnědě fialový, roztřepaný. Jak je to všechno hezké. Jak je hezké, že žiju. Nebo se mi to jenom zdálo?

Poslouchal jsem. Jak to, že se už nestřílí?

Místo toho jsem slyšel nějaké hlasy. Mluví turecky! Co se stalo, chytili nás? Pokoušel jsem se vstát, ale jako by mi ležel na prsou mlýnský kámen.

Co říkají? Snad se dovím něco o ostatních. Ale byly to jenom hloupé strachy. Někdo opravdu mluvil turecky, ale hlas to byl Lukanův.

„Já jsem si to taky myslel, proto jsem tě tam poslal,“ říkal a podle tónu jsem pochopil, že mluví s El Šahinem. „Na severu tedy nejsou hlídky?“

„Nejsou.“

„Tak naložte zvířata. Já vemu Raliho na svého velblouda. Nestore, ty vezmi k sobě Lilljach, jinak se můžem ve tmě ztratit… Vyrazíme zpátky k Diyarbakiru, Fejsal bej ať nás hledá na jihu. Jen jak se dostanem tady odtud, pak uvidíme, jak pojedem dál… Souhlasíte?“

Všichni tři odpověděli najednou, že souhlasí, a za chvilku se nade mnou někdo sklonil;

„Ty ho vem za nohy… Ale opatrně…“

„Lukane,“ zašeptal jsem a zdravou rukou ho chytil.

Vrhl se ke mně na zem.

„Rali!… Jak ti je, Rali? Kdybys jen věděl, jak jsi nás polekal!“

Shlukli se i ostatní – Nestor, Lilljach, El Šahin.

„A kde je Bal?“

„Bal hlídá. Mám ho zavolat?“

„Ne, nemusíš, až se připravíte…“

„Ty už jsi to slyšel?“

„Slyšel,“ usmál jsem se. „Jen nakládejte. Mě naložte taky, teď jsem jako balík, když mě naložíte na sedlo, budu tam, když mě nenaložíte, zůstanu tady.“

„No tak,“ pohrozil mi Lukan. „Je o kousek olova těžší a najednou je moc chytrý.“

Nepamatuju se, že bychom si před povstáním dobírali jeden druhého. Je sice můj bratr, ale tehdy byl taky můj učitel, a já se ho bál a styděl se před ním. Ale teď to bylo úplně jiné. Vyrostl jsem snad já v jeho očích, nebo on se přiblížil ke mně v mých? Nevím. Vím jenom, že v těžkých chvílích, jako byla tato, není nic užitečnějšího než pár veselých slov.

O deset minut později, když se měsíc zase schoval za mraky, naše malá karavana tiše vyklouzla z obklíčených skal a rychle zamířila na sever, téměř po stopách našich vlastních velbloudů.

První jsem jel já s Lukanem – oběma rukama mě objímal a podpíral – za námi Nestor s Lilljach. Poslední byl El Šahin, který vedl s koně další dva velbloudy, a Bal pobíhal dopředu dozadu.

Šťastně jsme přejeli rovinku pod skálami, a už jsme chtěli zajet za blízké duny a skály, když se rozlehlo strašné, táhlé zařváni, které se neslo široko daleko.

„Co se stalo?“ otočil se Lukan.

„Žlutý velbloud nějak špatně šlápl,“ zašeptal El Šahin. „Zdá se, že noha…“

„Čert aby to vzal! Teď nás najdou… Jeďte, jak nejrychleji můžete!“

Ještě to Lukan ani nedořekl, když se pouští rozlehly výkřiky:

„Ďauři utíkají!“

„Chyťte je!“

„Jedou na sever!“

Teď už nebylo kam uniknout

„Odpusť, Rali!“ řekl změněným hlasem Lukan a vtiskl mi do zdravé ruky revolver. „Drž se! Tak lehko se jim nedáme…“

Ujížděli jsme ke skálám, za nimiž začínaly duny, ale dusot desítek koní se nevzdaloval, ale naopak přibližoval. Neměli jsme si sedat po dvou na velbloudy, napadlo mě. Natočil jsem se v sedle, skrčil jsem se pod Lukanovým loktem a levou rukou jsem chtěl střílet.

„Počkej, až se dostáném za skály,“ křikl Lukan a znovu popohnal velblouda.

Ale když jsme se dostali ke skálám, El Šahin nás nečekané předjel a zahradil nám cestu.

„Zahněte doleva!“ křikl. „Schovejte se semhle… Nestore, sem… Já je oklamu!“

Nevěděli jsme, co chce udělat, a na ptaní nebyl čas. Zajeli jsme za skály. Když se má umírat, je to jedno, jestli je to tady, nebo kousek dál.

V té chvíli Syřan seskočil s koně. Neběžel k nám, jak jsem čekal, ale rozmáchl se něčím k zadku jednoho velblouda… pak k druhému… a pak ke koni. Nevím, jestli je bodal, nebo štípal. Ale strašnější zvuky jsem snad v životě neslyšel. Řev velbloudů, řehtáni koně… I-i-ea!!! odráželo se od skal. V okamžiku se všechna tři zvířata, šílená bolestí, rozběhla tak divoce, že jsem ani nepochopil, kam utekla.

Říkám v okamžiku. Ale ten okamžik El Šahinovi stačil, aby se přitiskl ke skále. A dobře, že to udělal, protože už se kolem s křikem hnali střílející strážníci.

„Ať je honí do rána!“ procedil skrz zuby Syřan a pomalu si otřel pot s čela.

Poslouchali jsme, jak se dusot kopyt stále a stále vzdaluje, a ani jsme se nepohnuli.

Konečně Lukan řekl:

„Nebudu ti děkovat, El Šahine. Slova jsou slabá, bratře! Řeknu ti jenom jedno: my jsme tě zachránili z okovů, to je pravda, ale tys nám zachránil život. Ano, a teď znovu na jih!“ dodal a i ve tmě jsem viděl, že se povzbudivě u smál.

Protože nám opravdu nic jiného nezbývalo než povzbuzovat jeden druhého. Ani na čem jet jsme všichni neměli.

TŘETÍ KAPITOLA VODA! VODA!

Ještě neutichl dusot vzdalujících se pronásledovatelů; když jsem ucítil, jak mě znovu zmáhá slabost. Bylo to tím, že jsem ztratil hodně krve a nebo snad vzrušením? Noční poušť se mi zahoupala před očima, v uších mi začalo hučet. Málem jsem se svezl ze sedla, ale Lukan mě zachytil a přitiskl mě k sobě.

„Co ti je, Rali?“

„Nic… nic mi není.“

„Moc tě to bolí?“

„Nevím. Točí se mi hlava.“

„Dej mu trochu napít, Lukane,“ ozval se ze svého velblouda Nestor.

„Ty máš měch s vodou, ne?“

„Já myslel, žes ho naložil ty!“

V tu chvíli jsme všichni zmlkli a neodvážili se vyřknout ta strašná slova. Měch zůstal na žlutém velbloudu a my nemáme ani kapku vody!

„No, nějak to vydržíme,“ řekl uklidňujícím tónem Lukan. „A někde najdem nějaký pramen.“

„Na jihu není voda,“ ozval se El Šahin, který upravoval něco na uzdě Nestorova velblouda.

„Ty to tady znáš?“

„Nevím.“

„Tak jak to? Nerozumím ti, El Šahine.“

„To ví jen Alláh. Chvilkami mi to připadá, jako bych tady ty skály už někdy viděl… a jindy se mi zdá, jako by to nebyly tyhle.“

„Tak proč říkáš, že nenajdem pramen?“

„Protože jsem vyrostl v poušti. A poušť je na jihu strašnější než tady.“

Strašnější! Neuměl jsem si představit, že by mohlo být ještě beznadějnější a mrtvější místo než poušť, která nás teď obklopovala. Čekal jsem, že Lukan něco řekne, ale on mlčel. Mlčel i El Šahin. Nad čím přemýšlejí?

„Ale tady nemůžem zůstat!“ zvolal náhle Nestor.

„Pojedem,“ řekl Lukan. „Pojedem, ale ne na jih. Na západ! Dáme se směrem k moři a nedostanem se hlouběji do pouště. Co na to řekneš, El Šahine?“

„Na západ… to bude snad lepši… Slyšel jsem, že od Cebrisy tam nevedou žádné cesty, ale snad tam bude aspoň voda.“

Vyjeli jsme; řídili jsme se hvězdami, ale jestli jsme jeli na západ, nebo nějakým jiným směrem, to myslím nikdo z nás nedokázal říct. Nejméně já, protože se mě zase zmocnila slabost a usnul jsem – nebo snad ztratil vědomí –, takže mé vzbudily až ostré, bodavé sluneční paprsky.

Otevřel jsem oči a rozhlédl se.

Jeli jsme kamenitými, divokými místy, a největší dojem na mě udělaly skály – ne oblé a pískovcové jako předtím, ale ostré, jako by z nich byly odloupnuté celé plochy. Ostře se leskly a okolí od nich planulo jako při požáru.

Otočil jsem se. Lukan za mnou nebyl. Přivázal mě k sedlu a sám šel vedle velblouda stejně jako Nestor, který kráčel vedle druhého velblouda, na jehož hřbetě spala Lilljach, s hlavou opřenou o jeho hrb.

El Šahina nebylo vidět.

„Kde je El Šahin?“

„Už jsi vzhůru, Rali? Vyspal ses?“ řekl místo odpovědi Lukan a dotkl se mé ruky. „Jak ti je? Bolí tě ty rány?“

„Mám jenom žízeň. Můžeš mi dál trošku vody?“

„Vody…“

Viděl jsem, že si olízl rty a polkl. Ale jako vždycky, ani teď se neprozradil, usmál se a řekl:

„Vydrž, chlapče! El Šahin ji šel hledat.“

Jen to dořekl, vzpomněl jsem si, že měch zůstal na žlutém velbloudu a že nemáme ani kapku vody. A uvědomil jsem si, jak dávno jsem už nepil, a dostal jsem najednou takovou žízeň, že jsem zapomněl i na zraněni i na naše pronásledovatele.

„Kam šel El Šahin?“

„Je někde tady kolem, Rali, prohlíží prolákliny. Až najde vodu, zavolá nás.“

„Ale co když se mu ztratíme?“

„Je s nim Bal.“

Zavřel jsem oči. El Šahin obchází prolákliny. Jak může tady mezi těmi planoucími skálami najít vodu?

Voda, voda! Bez ní všichni záhynem. A to slunce – oranžové, rozpálené do běla, roztažené přes půlku nebe…

V duchu jsem znovu prožíval, co se stalo v noci. Slyšel jsem štěkáni Bala, dusot kopyt, hlas Fejsala beje. Ale od chvíle, kdy asi patnáct jezdců zaútočilo na mou stranu, už nevím vlastně skoro nic. Kulka mě zasáhla zepředu do ramene, ano, ale necítil jsem těsně předtím i nějakou jinou bolest? V pravé noze na patě nebo o kousek výš? I teď mě tam něco pálilo. Nahnul jsem se a podíval se na nohu. Někdo mi ji pevně stáhl kusem plátna. To nic, to se zahojí, jako ta rána v Panagjurišti. Ale jak to, že je tak nízko? Vždyť jsem se přece kryl za skálami? Asi to byla odražená kulka. A do ramene mi vnikla přímo. Proč mi Lukan z legrace řekl, že jsem o kousek olova těžší? Jestli tam ta kulka zůstala, je to zlé…

Jeli jsme ještě hodinu nebo dvě, nevím, když jsem uslyšel štěkáni Bala.

Hned potom se ozval El Šahin.

„Nikde nic není.“

„Není snad někde dál?“

„Prošel jsem celé okolí.“

„Uvidíme ještě tam u toho kopečku.“

„Tam jsem taky byl. Nic tam není. A kromě toho, vím, že lesklé skály samy pijou vodu.“

Zmlkli a já se ani nepodíval, jestli se El Šahin znovu vydal hledat vodu. Ležel jsem zhroucený v sedle velblouda, který se kolébal jako opravdový koráb, díval jsem se do dálky a cítil, jak mi pulsuje zanícená rána v rameni, tichounce jsem sténal a nemyslel jsem na nic jiného než na to, že mám žízeň, a poničeni jiném tak netoužil jako po trošce vody.

Z druhého velblouda říkala Lilljach něco otci. K nim se přidal i Lukan, a já slyšel, jak ji uklidňuje:

„Nesmíš na to myslet, Lilljach. Když ji najde, napiješ se nejdřív ty a Rali…“

Nepohnul jsem se. I ona má žízeň… Všichni máme žízeň. Jak dlouho ještě? V polospánku jsem si to opakoval pořád znovu a znovu, snad celé hodiny, až se odněkud zase objevil El Šahin. Před očima se mi mihl jeho drobný kostnatý obličej, ale byl tak vyhublý a poprášený piskem, že jsem ho sotva poznal.

„Tam taky není,“ řekl Lukanovi. Nevěděl jsem, o jakém místě to mluví, ale mně stačilo, že tam není.

Několikrát jsme se zastavili a odpočívali a po obědě – snědl jsem jeden suchar a několik oliv, ale po nich jako by se žízeň ještě zdvojnásobila – se-lidé i velbloudi už sotva vlekli.

„Tady umřem, chlapci, tady,“ zasténal zoufale Nestor. „O mě nejde, ale Lilljach, Rali a ty, Lukane… Ach…“

Dobře že mluvil bulharsky a rozuměl jsem mu jen já a Lukan. Lilljach byla beztak na konci sil. Nepřítomným pohledem bloudila od Lukana k otci, ale vždy se k Lukanovi zase vracela, jako by od něj čekala pomoc.

„Kdo prodělal Diyarbakir jako my, Nestore, ten nemluví o smrti!“ namítl Lukan.

„Co si to povídáte? Já vám přece nerozumím. Co přede mnou tajíte?“ rozplakala se Lilljach.

Otřáslo to mnou. Nerozumí, co si povídají, ale pláče. Jako by podvědomě tušila, oč jde.

A všude ty špičaté, jakoby rozlámané skály, kam až oko dohlédne. Rozhlédl jsem se kolem dokola. Rozhlédl jsem se a hlava se mi zatočila. „Podívejte!“ křikl jsem a nadzvedl se v sedle. „Jsme zachráněni… Jsme zachráněni…“

Ostrá bolest mi projela ramenem, ale měl jsem tak bláznivou radost, že jsem natáhl prostřelenou ruku k obzoru a pořád jsem volal:

„Podívejte… Podívejte.. „Co je tam?“

„Rali, co je?“

„Stromy!… Voda…,“ křičel jsem jako šílený. V odpoledním oparu se nad skalnatým obzorem opravdu jasně rýsovala zelená oáza. Vysoké koruny palem zastiňovaly malé. svěží jezírko. Kolem stály bílé domy. Velbloudi se šli napit.

„Jsme zachráněni!… Jsme zachráněni…,“ začali volat i Lilljach, Nestor a Lukan. Dokonce Bal začal štěkat a vesele vrtěl ocasem.

„Rychle! Otočte velbloudy! Za dvě hodiny tam budem!“ nařizoval Lukan. „El Šahine, co stojíš? Proč nic neděláš?“

„Co ti je?“ vmísil se i Nestor.

S námahou jsem odtrhl oči od té nádherné podívané a obrátil se na Syřana. Stál stranou od nás, se svěšenýma rukama, hlavu skloněnou, a za celou tu dobu, co jsem ho znal, jsem ho neviděl tak zoufalého.

„Tam není oáza,“ řekl tiše.

„Ty ses zbláznil,“ zaječel Nestor jako bez rozumu.

El Šahin zavrtěl hlavou.

„Nic tam není.“

„Člověče, co je s tebou, copak to nevidíš?“

„Vidím,“ řekl bolestně. „To je přelud, klám, teď zmizí… Podívejte!“

Všichni jsme se rázem otočili, ale přece jen ne dost rychle. Tam, kde předtím byly palmy, jezero, život, se nyní chvělo jenom prázdné, žárem vybělené nebe.

„A-ch-ch,“ zasténala Lilljach a celá se roztřásla pláčem.

Nestor, Lukan, a dokonce El Šahin ji začali utěšovat, ale já zaťal zuby a něco se ve mně zlomilo. Ať budu fňukat nebo nebudu, nic se nezmění. O našem osudu rozhodujeme my sami; čím víc se budeme zdržovat, tím všechno jenom zkomplikujeme.

„Lidi, nebudem přece stát, pojedem!“ křikl jsem. „Ať je to přízrak nebo skutečnost, přece jen je někde jezero, palmy a všechno…“

Bylo to tak nečekané, že i Lilljach přestala plakat. Podívala se na mě, na Lukana a usmála se na něj.

„Tak jedem!“ ozval se Lukan, „A co když si k tomu zazpíváme?“

A ještě než někdo stačil odpovědět, začal zpívat píseň vyhnanců, kterou jsem nejednou slyšel temně znít v černém podzemí diyarbakirské pevnosti:

Jak je těžko, jak je smutno,

v cizí zemi žít.

Země moje milovaná,

v tobě toužím mřít…

Začali jsme zpívat i my – zpívali jsme a plakali. Potom jsme zpívali druhou, třeli. A s námi zpívala i Lilljach a El Šahin. Čím to, že se nejhlubší zoufalství ve chvilce změnilo v nějaký nevysvětlitelný optimismus? Teď, po tolika letech, mám dojem, že právě ta chvíle nás zachránila.

Ten den jsme vodu nenašli.

Druhý den ráno, ještě než slunce vyšlo, se El Šahin, Lukan a Nestor o něčem radili a Syřan pak odvedl velblouda Lilljach někam za skály. Za chvíli se vrátil bez něj. V rukou opatrně nesl dvě velké láhve.

„Tady je to,“ řekl a podal je Lukanovi: „A co maso?“

Lukan rozpačitě pokrčil rameny.

„Máme ještě maso a olivy.“

„Ale to se jí jenom proto, že je to tuhé,“ trval na svém El Šahin.

„Udělej to tedy, jak myslíš… Lilljach, Rali!… Tady máte vodu!“

„Vodu?“ Vyskočila a oči se jí rozšířily.

Já jenom natáhl ruce a uchopil jsem druhou láhev.

„Jenom trochu!“ nařídil Lukan. „Pět loků, ne víc… Máme před sebou cestu!“

Neposlechl jsem ho. Nemohl jsem ho poslechnout. Blahodárná tekutina mi naplnila vyprahlá ústa, rozlila se mi po celém těle.

„Dost, Rali!“ vytrhl mi Lukan láhev z rukou.

„Ještě trochu… Prosím tě, aspoň kapku!“

„Ne, chlapče… Až zase v poledne.“

Něco podobného se odehrálo i mezi Nestorem a jeho dcerou.

„Co bychom se trošku napili i my? Tři loky!“ otočil se k Nestorovi a El Šahinovi Lukan.

„Já už pil,“ odpověděl Syřan.

Zmizel za skálami a já si vzpomněl, že mluvili o nějakém mase a že pro něj asi jde. Náhle jsem pochopil, proč odvedl velblouda a odkud vzal vodu. Abú Tálib jednou říkal, že každý velbloud má v těle místo, kde schovává zásoby vody. El Šahin zabil velblouda a voda je z jeho břicha!

Nemyslete si, že se mi při té myšlence zvedl žaludek. Nebo přesněji řečeno, bylo mi to sice trochu nepříjemné, ale jaksi jen rozumem. Nemohl jsem odtrhnout oči od láhve, kterou Lukan pečlivě zavíral.

S jakou chuti bych pil ještě dál!

„Dej trošku i Balovi,“ ozval jsem se. „Podivej, jak má vyplazený jazyk a sotva dýchá.“

Lukan mi nalil do dlaně trochu vody a já ji dal Balovi. Ten se na ni tak vrhl, že jsem měl až strach.

„Ještě dvakrát se můžem napít,“ řekl Lukan.

„A z mého velblouda?“

Přísně po mně střelil očima, ale potom mu pohled změkl.

„Tvůj velbloud, chlapče… Na něj nebudem myslet. Kdybychom ho neměli, jak bychom tě mohli nést. Vždyť se na nohu nemůžeš ani postavit. Teď si k tobě sedne Lilljach,“ dodal.

„Já půjdu pěšky,“ řekla, když pochopila, oč jde.

„Ne, Lilljach… Když půjdeš pěšky, úplně se vyčerpáš. Sedni si k Ralimu.“

Vzal mě do náručí, zvedl mé a posadil do sedla klečícího velblouda, a potom pomohl Lilljach, aby se usadila za mě. Zřejmě se prvně dotkli jeden druhého, protože jsem s překvapením viděl, jak oběma náhle zahořely tváře.

Ale nevšiml jsem si toho jenom já. Pochopil to zřejmé i El Šahin, který se blížil s nějakým uzlíkem v ruce. Jeho pohled jako by se zlomil, celý se schoulil a honem se stáhl zpátky, aby je nepřiváděl do rozpaků. Jestlipak oni dva pochopili, že jsme odhalili jejich tajemství? Asi ne. Snad si mysleli, že to vědí jenom oni. Anebo si nemysleli vůbec nic. Kdo ví. Byl jsem příliš mladý, než abych mohl odhadnout všechny jemnosti citu. který i přes neustálé těžkosti a utrpení den ode dne sílil.

Za celé dva dny jsme nenašli ani oázu, ani pramen, ani žádnou hlubokou jámu, kde by se mohla udržet voda. Jenom skály zmizely, byla tu teď holá step, ale to už byla předzvěst něčeho lepšího, protože velbloud se chvílemi zastavoval a ukusoval tuhé trní, které sem tam rostlo, nebo zuby vyhrabával kořeny, jako by kdesi dole cítil vůni vody.

Ano, vůni vody. Někomu se to možná bude zdát divné nebo nesmyslné, ale je to pravda. Jako by tu vůni bylo cítit nejen v zemi, ale i ve vzduchu. Když začal vát západní vítr, mimoděk jsme se zastavovali a čichali ji jako velbloud a Bal, a stejně jako oni jsme cítili neurčitou a známou vůni vodní plochy.

Co to je? Bylo naivní si myslet, že je to moře, k němu nám zbývaly ještě stovky a stovky kilometrů. Byly tedy tam před námi nějaké rozsáhlé lesy? Ale kde by se vzaly ve stepi? To je nemožné. Nebo vlhká horská místa? Ale kam až oči dohlédly, nebylo žádné hory vidět.

Třetí den, když žízeň byla znovu nesnesitelná, a když jsme se potáceli mezi zoufalstvím a naději, El Šahin náhle vykřikl něco nesrozumitelného, padl na kolena a zvedl ruce k nebi.

„Alláh akbar – sláva Alláhovi!“ vykřikl znovu a dotkl se čelem země.

„Co je, El Šahine? Tak nám to řekni…“ Všichni se k němu rozběhli, Lukan, Nestor i Lilljach, která chvíli předtím slezla s velblouda, aby se trochu rozhýbala.

„Voda!… Voda, bratři…“

Lukan se rozhlédl kolem dokola, upřel jsem oči do dálky i já, ale ať jsem se snažil sebevíc, nic jsem neviděl.

„Nerozumím ti,“ vzdychl Lukan. „Nic tady není.“

„Pověz, El Šahine, pověz nám, kde je voda!“ zaprosila Lilljach, a ani si neuvědomila, že chytila klečícího Syřana za ramena.

El Šahin se celý zachvěl. Něco se v jeho obličeji změnilo, byl bezprostřednější, hrdý, vítězný. Ale náhle se uzavřel, zamračil. Vyskočil a ukázal rukou.

„Vidíte tam tu bílou páru?“

Říkal to nám všem, ale já měl dojem, jako by to patřilo jenom Lilljach.

„To bude jenom opar,“ přimhouřil oči Nestor.

„Ne, přátelé, to jsou výpary.“

„Ale z čeho?“

„Myslíš, že je to jezero?“

„Jezero ne. Velká řeka… Moje řeka – otec Eufrat!“

Otec Eufrat – opakoval jsem a okamžitě jsem si vzpomněl, že tak to řekl i Abú Tálib. Mel pravdu. Konečně je otec Eufrat před námi!

ČTVRTÁ KAPITOLA – ŘEK LAMBROS Z RAKKY A JEHO PŘÍTEL DOKTOR JEHUDA BEN EFRAIM

Nebudu líčit, jak jsme pospíchali k velké řece, jak jsme nenasytně pili vodu, až se nám nakonec udělalo špatně a museli jsme celé hodiny ležet na břehu a pořád jsme nevěřili, že jsme zachráněni od té strašné žizně.

Když jsme se konečně všichni vzpamatovali, poslal Lukan El Šahina, aby zjistil, jak to vypadá kolem. El Šahin se vydal na sever. Za hodinu se vrátil celý rozzářený.

„Máme štěstí. Je vidět minarety nějakého města. Když si pospíšíme, můžeme se tam dostat ještě před setměním.“

Město, které objevil, se jmenovalo Rakka. Nebylo daleko, ale my byli tak unaveni, že když se velké ohnivé slunce napůl potopilo do vod Eufratu a řeka i nebe vzplály rudými a zlatými ohni, dostali jsme se sotva do přístavu, který byl dost stranou od hradeb Rakky.

Přistav nebyl sice příliš velký, ale bylo tam živo. Všude byla rozseta spousta všelijakých dřevěných chatrči a bachratých baráčků, uplácaných z hlíny, a u dvou dřevěných můstků a podél břehu byly desítky loděk, úzkých dvousedadlových loděk, jaké jsem nikdy neviděl, ale byly tam i jiné, kulaté, jako ohromné černé vysmolené koše. Rybáři se právě vraceli po celodenní práci, ozývaly se výkřiky, křik, a všichni tito hluční lidé zřejmě nebydleli v pevnosti, ale v přístavních baráčcích a Míněných domcích. Hned jsme se tu cítili jako doma a museli jsme si dát pozor jenom na to, abychom se neprozradili, kdo jsme a odkud jedeme.

El Šahin byl Arab a byl z nás nejméně podezřelý, a proto na něj znovu připadla povinnost sehnat jídlo a spaní. Za půl hodiny jsme opravdu už měli za peníze hadžiho Dojná najatou chatrč – pletenou z proutí a pokrytou palmovými listy – která patřila obchodníku Řekovi Lambrosovi. A ještě ten večer nás Lambros neopomněl navštívit.

Přišel, zrovna když jsme večeřeli. Já ležel vedle velblouda na Lukanových šatech a celý jsem se třásl, protože rána v rameni mě bolela jako nikdy. Nevím, na co jsem myslel, ale pamatuji si, že jsem pozoroval obličej Lilljách, po němž si pohrávaly odlesky lojové svíčky. Viděl jsem, jak vytřeštila oči ke vchodu, a spíš podle jejího vyděšeného výrazu, než podle tichého zavrzání jsem poznal, že někdo vešel.

„Aha, vy večeříte?“ ozval se vtíravý hlas. „Jen večeřte, večeřte!“ pokračoval už ne arabsky, ale turecky.

Zvedl jsem hlavu a podíval se na něj. V ruce nesl lampu a v jejím světle jsem viděl nevelkého, staršího muže se zploštělou hlavou a vousy, zakroucenými jako berani rohy. Zastavil se trochu nachýlený kupředu, jako by na někoho číhal, usmíval se a ukazoval přitom všechny zažloutlé, zkažené zuby a vpadlýma očima si nás prohlížel jednoho po druhém.

Lukan se zeptal:

„A kdo vy jste? Co chcete?“

„Já? Támhleten pán vám řekne, kdo jsem. Ty jsi byl u mě, viď, drahý pane?“ obrátil se k Syřanovi a uklonil se mu.

„To je majitel domku,“ vysvětlil El Šahin. „Pane Lambrosi, to jsou mi přátelé. Co jsem vám o nich říkal.“

„Velmi mě těší, velmi mě těší… Mám opravdu radost“

„Děkujeme vám, že jste nám poskytl přístřeší,“ ozval se Lukan a chtěl vstát.

Ale Řek ho živě přerušil.

„Jen seď, seď, drahý pane… Ach, jak jste unavení! A proč mi děkujete. Domek mám, tak proč bych vám ho nepronajal?“

Opravdu, proč by nám ho nepronajal, když mu El Šahin vysázel, za přespáni celou libru. Byl mazaný a vypočítavý, to nám bylo jasné, ale to nebylo ještě všechno.

„A nic jiného nepotřebujete? Máte za sebou dlouhou cestu – neptám se vás, odkud jedete. Chraň pámbu, každý má právo jít v šírém světě kam chce. Ale vy potřebujete slamníky, no ano a já vám dám slamník za pouhé dva groše. To kdybyste šli do hospody! To byste viděli. V hospodě by na vás chtěli přinejmenším pět grošů… A začnou se vyptávat: odkud jedete, kde máte doklady…“

„Náš přítel vám řekl, že nás přepadli lupiči a všechno nám vzali…“

„Já vím já vÍm! Kdyby tak pámbu chtěl ty lupiče potrestat! Dobře že vám nechali aspoň peníze.“

„Podařilo se nám něco schovat, pane Lambrosi.“

„Dobře že se vám to podařilo! Kam byste se poděli bez peněz. To já dělám všechno z dobrého srdce, jak se říká, a přece… Ano, ano, špatní lidé jsou v našem kraji! Ach, špatni… Vezmete si tedy pět slamníků, ano?“

„Ne dva nám budou stačit,“ řekl Lukan.

Věděl jsem, že z duše nenávidí vychytralé lidi, jako byl tenhleten Řek, ale nedalo se nic dělat, musel ho trpět.

„No, když říkáte dva, tak vám tedy pošlu dva,“ usmál se. „A deky? Deky máte? Nemáte! Ale drazí pánové, tady je v noci zima! To řeka – vy určitě nevíte, co to je, řeka! A navíc je s vámi žena. A taky chlapec – je snad nemocný? Jak jsem ho viděl předtím z krámu, zdálo se mi, že je nemocný.“

„Vydržíme to i bez dek,“ ozval se Nestor. „Už jsme si zvykli.“

„Bez dek! Drahý pane! Copak to jde? To kdybyste byli v hospodě… A já za to chci tak málo, jen aby se neřeklo… Tři groše za deku… Ale ať jsou dva! Pro vás dva – jenom dva!“

„Dobře, tak pošli taky dvě deky,“ přerušil ho zamračeně Lukan. „A děkujeme ti, nic víc nepotřebujem.“

„Hned to zařídím, drazí pánové… Jsem rád, že vám můžu posloužit. Jak se říká, dobrý skutek šlechtí člověka. Ano, ano! Ale co ten chlapec, co mu je?“

Sklonil se nade mnou. V šeru jsem viděl, jak mu svítí oči, jak si mě prohlíží.

„Podívejme se… To je hezký chlapec. A co říkáte, že mu je?“

„Nic, jenom mu není dobře.“

„Au!“ vykřikl jsem, když se mi letmo dotkl čela.

„Ale vždyť má horečku! Musíte s ním k doktorovi! A co je tohle? Je raněný?“

Ten protivný Řek byl stále dovolenější a drzejší. Podíval jsem se na Lukana, byl celý naježený, jako by se chtěl na něj vrhnout a chytit ho za krk.

„Nic mi není,“ ozval jsem se, ale hlas mě prozradil; měl jsem na sebe vztek.

„Poranili ho banditi,“ řekl suše Lukan.

„Vidíte! Já znám doktora! Vážený Jehuda ben Efraim, můj drahý přítel, je teď ve městě a jistě právě večeří se svými dětmi a vnuky, drazí pánové. Ano, ano, je tam, a jestli teď budete chtít jít k němu, bude vás to stát přesně jednu zlatou libru.“

„Ale brána do pevnosti je přece večer zavřená, tak jak se tam dostáném?“

„Ach ano. Samozřejmě že je zavřená. Ale když k jedné zlaté libře pro mého drahého přítele přidáte ještě půl libry, tak se brána pro vás otevře. Tak to chodÍ v našem městě.“

„Ne, počkáme, až se rozedni.“

„Ale zítra už může být pozdě.“

„Nemůžem pořád bratra přenášet, pane Lambrosi.“

Lukan zřejmě nechtěl riskovat a jít večer do města, kde nás kterýkoliv strážník mohl zastavit a chtít na nás doklady.

Jenže to pochopitelně neřekl.

„Budeme doufat, že se nic nestane. A zítra brzy ráno sem zavoláme vašeho přítele.“

„A proč až zítra? Proč ne teď? Když k těm librám přidáme ještě jEdnou tolik, to znamená, když budou, přesně tři, nebude to trvat dlouho, a můj vážený přítel Jehuda ben Efraim tady bude.“

Bože, ten člověk byl tak vlezlý! Dal jsem Lukanovi znamení, aby s tím nesouhlasil, ale on se na mě nepodíval.

„Tak pro něj pošli,“ řekl a vstal.

„Jenže… libry… Dej mi je, ať jsou u mě jako záloha. A pak pošlu pro doktora.“

Nedalo se nic dělat, Lukan tedy vytáhl tři libry.

Doktor Jehuda ben Efraim – droboučký děda s dlouhými vousy, v obnošeném kaftanu, s koženou čepičkou na hlavě a košíkem v ruce – přišel k půlnoci, Řeka Lambrósé nebylo nikde vidět, aby potvrdil, že libry za léčení má on, a proto Lukan řekl:

„Vyndej mu, prosím tě, tu kulku, a o peníze nemusíš mít strach… Když bude potřeba, tak ti ještě připlatíme…“

„Za vyndání kulky mi platí pět grošů,“ řekl stařec mírně. „Dva groše jsou pro chudé, dva pro synagogu a jeden groš pro mě. Tolik od vás budu chtít, děti.“

Podívali jsme se na sebe. Pět grošů! A ten darebák Řek vzal od nás tři libry, tedy tři sta grošů! A kde je? Určité spi…

„Tenhle chlapec je raněný? Tak co, hochu, moc tě to bolí?“ klekl si ke mně starý Žid, a nevím, snad to způsobil tón hlasu, ale náhle jsem k němu pocítil důvěru.

„Dejte mi sem lampu,“ řekl a začal mi rozvazovat rameno. „Co jsi zač, vypadá, že nejsi Turek, viď?“

„Au-u-u!“ vykřikl jsem, protože obvaz se mi přilepil k ráně, a jak ho odtrhl, rána se otevřela.

Ještě někdo zasténal, a Lukan řekl:

„Odveď ji ven, Nestore…“

Proč by měli Lilljach odvést? A nebo ne, ať ji raději odvedou, ať ho nevidí. Tvrdé, kostnaté doktorovy prsty něco otvíraly, něco tahaly a mačkaly – nevím, jestli jsem křičel, nebo ne, ale bolest to byla strašná.

„Ještě chvilku… Ještě chvilku to vydrž!“ opakoval Lukan, který se nade mnou skláněl z druhé strany.

Tiskl mě ke slamníku, a když jsem k němu otočil hlavu, viděl jsem, že má v očích slzy.

„Lukane… ach… Lukane,“ sténal jsem.

„Ještě chvilku… ještě chvilku…“

Náhle mi něco ostrého projelo ramenem. Před očima se mi rozvířily rudé a černé kruhy.

„Au-u! To to bolí!“ vykřikl jsem a vytrhl se Lukanovi z rukou.

„Už je to hotovo, dítě. Podívej se, je venku,“ slyšel jsem mírný stařecký hlas: potom mi dal před oči zakrvavenou pinzetu s kousíčkem zploštělého olova.

To je všechno? To jsem opravdu kvůli takovému kousíčku tolik zkusil? Nemohl jsem od něj odtrhnout oči. Ale doktor už odložil pinzetu s kouskem olova stranou. „Teď to vydrž ještě chvilku, chlapče, teď ti ránu vymyju a namažu ti ji mastmi, a bůh je dobrý, všechno přejde, dítě!“

Ta dřívější bolest nebyla nic proti té nové, když mi Jehuda ben Efraim ránu myl a mazal.

„Zahojí se to brzy?.“ zeptal jsem se se strachem i nadějí. „Všechno bude v pořádku, dítě. Neboj se. Jen lež a odpočívej! A pořádně jez, teď potřebuješ hodně síly. A jak se jmenuješ?“

Ta otázka byla tak nečekaná, že ani já ani Lukan jsme na ni nebyli připraveni. A proč bych měl před tím starým a hodným Židem tajit svoje jméno.

„Říkají mi Rali!“

„Rali… To není naše jméno. A teď ti to zavážu, Rali. Až zítra večer přijdu, znovu ti ránu namažu. A pozítří ještě jednou. A jestli určil bůh, další den zase… Ano, ano. Všechno bude zase v pořádku,“ uvažoval nahlas doktor a přátelsky se na mě díval. „Tak, teď už půjdu.“

Ale Lukan ho zastavil.

„On… Rali, má ještě jednu ránu. Je malá, nic to není, ale taky mu ji namaž, prosím tě.“

„Namažu ji, to víš, že namažu. Kde to je, dítě? Ukaž!“

Zvedl jsem nohu a Lukan ji rychle rozfačoval.

Doktor sklonil lampu, shýbl se a prohlížel ránu – zdálo se mi, že ji prohlíží déle než zanícené rameno –, potom zvedl obličej a zamyšleně pokýval hlavou. „Co je?“ nevydržel jsem to.

„Nic, dítě… To taky přejde. Jenom to chce čas. Na to mast nepomáhá.“

„Jak to? Je to špatné?“

„Ne, není to tak zlé. Ale není to ani pěkné, děti. Šlacha, jestli víte, co to je. Je přetržená. Ale než uplyne měsíc…“

„Měsíc?“

„No, možná i míň… A možná víc… Ale sroste to, Rali, ty jsi mladý. Jmenuješ se Rali, viď, já už zapomínám.“

Kývl jsem, ale viděl jsem svět černě. Měsíc dva. Ta hloupá šlacha! A celou tu dobu budu na obtiž ostatním! Kdyby to byla aspoň pořádná rána, ale tahle, které jsem si ani nevšímal.

Omyl mi nohu, pevně ji zavázal a vstal, že půjde. Lukan mu mlčky, pouze s úklonou, podával libru.

„Ne,“ ucukl rukou Jehuda ben Efraim. „To jsme si nedomluvili. Máte mi dát pět grošů. Dva groše jsou pro chudé, dva pro synagogu, jeden pro mě,“ začal vypočítávat, a bylo jasné, že nemá smysl ho přesvědčovat.

A navíc Řek Lambros už z nás vytáhl dost peněz.

„Tak ti tedy ze srdce děkujem,“ řekl Lukan.

„Co jsem udělal, děti? Nic jsem neudělal. To všechno dělá mládí,“ řekl, kývl Nestorovi, který se už s Lilljach vrátil dovnitř, kývl i El Šahinovi, který stál ve stínu. „Zítra přijdu zase, děti,“ a odcházel.

„Já ti taky děkuju,“ zašeptal jsem, ale když jsem si uvědomil, že se budu ještě měsíce vláčet a kulhat, bylo mi nevýslovně těžko.

Tu noc se mi zdálo o Abúovi Tálibovi.

Ten sen byl zvláštní. Nějakým záhadným způsobem se doktor Jehuda ben Efraim a Abú Tálib spojili v jednoho člověka. Jmenoval se Abú Tálib, ale byl drobný, malý, měl oči starého Žida a jeho mírný hlas. Mazal mě svými mastmi, ale nebyly to skutečné masti, ale lojovatá jídla. Jestli jsem byl raněný, nebo nebyl, to nevím. Byli jsme v jeho chánu, jenomže zdi byly celé z lesklých zářících ploch jako ty skály v poušti. Náhle mě vyděsily nějaké ostré hlasy. Otočil jsem se a z kouta, kde jsme si tiše povídali, jsem viděl výčep a sluhu Jakuba, jak na velkém tácu roznáší kávu diyarbakirským Turkům. Tamhleten s fialovým nosem je přece hadži Hasan. A ten druhý, se smutným obličejem, to je městský písař. Ale kde má noviny? Proč nemá noviny? A ten mohutný, s povýšeným výrazem – to je Fejsal bej! V jedné ruce drží pistoli a v druhé obnažený jatagan. Něco křičí, ale já nerozumím co. Slyším jenom, jak Abú Tálib šeptá:

„Všechno je prozrazené, Ali! Vidíš je? Proto se tu sešli.“

„Všechno? A kdo mě prozradil?“

„Kdo tě prozradil, ten tě prozradil. Možná ze i Toparlak Bekir něco řekl, vždyť tě zná.“

„Tomu se mi nechce věřit.“

„Já neříkám, že to byl on. Ale možná, že i on něco řekl.“

„Nemyslel jsem si, že je tak špatný. Člověk, který rád zpívá, ten přece není zlý, Abú Tálibe. A Toparlak Bekir zpíval, já si to pamatuju! Mám ti zazpívat jeho píseň?“

A začal jsem zpívat píseň, kterou jsem si tak lehce zapamatoval:

Ooooo… o… Eeeee… e…

„Tak tedy zpívá Toparlak Bekir!“ pokývl hlavou změněný Abú Tálib a upřeně se na mě díval. „Nevěř mu, chlapče. Alláh řekl: Každý, kdo je zrozen z ženy, nosí v sobě zlo!“

„Ne, to není pravda! Ty nejsi zlý! Ty jsi mi pomáhal, abychom mohli s bratrem Lukanem utéct…“

Droboučký Abú Tálib se zatvářil posměšně:

„Byl to přece tvůj otec, ne? Osman. Alláh je mi svědek, kdybych to věděl…“

„Ne, ne!“ nechtěl jsem poslouchat dál.

„Nevěř moc lidem.“

„Já jim věřím!“

„Mně taky věříš?“

„Věřím ti! Ty nejsi špatný! Ty jsi mi ve všem pomáhal. Byl jsi ke mně jako otec, a já jako tvůj syn… Sám jsi mi to řekl!“

Náhle se Abú Tálib začal měnit a dostával svou pravou podobu. Začal se protahovat, byl neuvěřitelně velký – po drobném doktorovi nezbyla ani památka.

„A jak se jmenuješ?“ náhle se zeptal a z výšky se na mě podíval. „Jak se doopravdy jmenuješ?“

„Rali!“

„No vidíš! Chytře sis to vymyslel: Rali – Ali! A jaké jsi víry, jsi muslim?“

„Jsem křesťan!“

„Tak vidíš, vidíš!“

„A co ti to vadí, Abú Tálibe?“

„A jaké jsi národnosti? Jsi Turek?“

„Jsem Bulhar!“

„Bulhar… Patříš tedy k těm, co se bouří. Tahle válka, co se teď chystá, bude kvůli vám!“

„Ta je proto, aby nás vysvobodila z věčné poroby, Abú Tálibe… Ty nevíš… Mně zabili otce a maminku a Petra a babička uhořely. Dům nám zničili, celé město. Musím ti všechno vyprávět! Až ti to všechno povím, tak mě pochopíš…“

„Já? Co já můžu? Všechno je v rukou Alláha! Všechno on určil!“

„Ne!“ křikl jsem. „Na nás záleží. My jsme lidi, a ne zvířata. My si musíme pomáhat. My…“

„Nekřič,“ řekl. „Fejsal bej tě beztak hledá. Kvůli tobě přišel o dvě otrokyně. Kdyby se dověděl, že jsi to ty…“

„Nemůže se to dovědět od nikoho než od tebe, Abú Tálibe! A ty budeš přece mlčet. Řekni, zradili mě jiní, viď?“

Neodpověděl a já se snažil vidět jeho oči, ale ty byly tak vysoko, že ať jsem si sebevíc stoupal na špičky, nedohlédl jsem tam.

Zprostředka místnosti se ozývaly výkřiky.

Potom zahřměl strašný hlas Fejsala beje:

„Hej, Jakube, nech to kafe! A honem pověz, to o tobě mi vykládali, že jsi ďaur?“

„Kdo ti to povídal, beji efendi,“ vmísil jsem se já ze svého kouta.

„Ne, to nebyl Jakub… To je támhleten, co se vydává za prodavače bozy… Chyťte ho! Chyťte ho!“

„Chyťte ho.…!“ křičeli Turci, ale nevím proč, žádný se nehnul z místa. Jenom smutný městský písař se nějak dostal na výčepní pult a začal tam zpívat, jako by plakal:

Není nikdo silnější než my,

není nikdo slavnější než my!…

„Rusko je silnější!“ vykřikl jsem. „Rusko je nejsilnější ze všech!“

Někdo mě zezadu chytil a snažil se mi zacpat ústa, ale já křičel ze všech sil:

„Rusko je nej…“

„Co je, Rali? Proč křičíš?“

Probudil jsem se. Nade mnou se skláněl Lukan. V chatrči bylo světlo.

„Ach… Zdálo se mi…“

A chtěl jsem mu vyprávět, co se mi zdálo, ale on vstal.

„Až se vrátíme, Rali. Teď pospícháme.“

„Jdete pryč?“

„Nestor tady zůstane. Venku před domkem. Když budeš něco potřebovat, tak zavolej.“

„A kam jdete vy?“

„Jdeme s Lilljach něco koupit. Musíme se připravit na cestu. Nemůžem tu věčně zůstat.“

Vzpomněl jsem si na svůj sen – jak Fejsal bej držel pistoli a jatagan a jak na mě křičel. A vzpomněl jsem si i na Abúa Táliba. Ach, to byl ale sen! Takové špatné věci o Abúovi Tálibovi… A proč? Proč?

„Kde je El Šahin?“

„Ten odešel už před hodinou. Pokusí se dostat do města. Musíme se dovědět, jestli se tady o nás už něco ví.“

„Dobře, tak jděte. Včera večer jsem viděl, že v přístavu prodávají pomeranče. Kdyby to šlo, kup mi jeden, Lukane. Mám na něj takovou chuť.“

Lukan kývl. Lilljach se na mě usmála, a když odcházeli, zdálo se mi, že pospíchají, aby už byli sami. Co na tom bylo divného? Bylo jim vidět na očích, jak hledají jeden druhého.

Dveře se za nimi zavřely a já dlouho přemýšlel, kam jdou, co uvidí, a najednou jsem se cítil strašně sám. I kdybych chtěl, nemůžu jít ven, doktor přece tikal, že to bude trvat bůhvíjak dlouho.

Ale nebyl jsem sám. U nohou mi ležel můj věrný kamarád Bal. Zavolal jsem na něj; hned se zvedl, otřepal se, a s veselým kňučením mi přiběhl k hlavě.

„Kamaráde, lehni si tady… tak,“ začal jsem na něj mluvit a zdravou rukou jsem ho pohladil po hlavě. „Trochu si popovídáme. Tolik cesty jsme spolu ušli, tolik jsme zažili. Nikdy nezapomenu, jak jsi běžel za mnou, když jsem vyjel z Panagjurište. A potom před vězením v Plovdivu a pak cestou, vždycky jsi našel Lukana. A když jsem byl nemocný. Kdybys mě tehdy v těch deštivých nocích nehřál a kdybych si s tebou nemohl povídat, určitě bych umřel. Nikdo neví, ani Lukan ne, co pro mě znamenáš.“

Povídal jsem mu o všem, co jsme spolu prožili, a Bal mi olizoval ruku a obličej a moudře se na mě díval.

„A co potom v Diyarbakiru, viď? Pamatuješ se, jak jsme ve vězeni prodávali bozu? Jak jsme utíkali? A jak nás cestou obklíčili? Kdyby nebylo tebe, pochytali by nás jako slepice, když jsme spali. Ach Bale, kdy už budeme doma!“

Vzpomínal jsem na všechno možné, a nakonec mě napadlo, že možná už nikdy nebudu mít nohu v pořádku, že budu nadosmrti kulhat, a bylo mi z toho nepředstavitelně smutno.

Dvakrát za tu dobu vešel dovnitř Nestor, ale asi si myslel, že spím a zase odešel. Vedle mě stála láhev s vodou, jídlo, a já jedl, pil a dával jsem i Balovi. Potom jsem zase začal přemýšlet a nakonec jsem z toho všeho usnul.

Probudilo mě prudké otevření dveří.

Ve světle stálo něco velkého, podivného. Velbloud! Ne náš, ale jiný. Za ním šel Lukan, Lilljach a Nestor.

„Koupil jsem ho lacino.“ řekl Lukan. „Chtěl jsem vzít ještě jednoho, ale ten se mi zdál drahý. Polovina peněz hádžiho Dojná je už pryč, musíme teď počítat. Koupil jsem taky suchary, olivy, čtyři měchy na vodu, sušené maso…“

„Neřekl jsi to nejdůležitěji!“ přerušila ho rozesmátá Lilljach.

„Máš pravdu! Koupil jsem ti celý košík pomerančů!“

„Lukane! Ty jsi hodný!“

Ale uvědomil jsem si, že říkal, že musíme šetřit, a bylo mi trochu trapně.

„Utratil jsi kvůli mně bůhvíkolik peněz, a já chtěl jenom jeden pomeranč.“

„Ale máme celý košík… a pytel kokosových ořechů… a dva hrozny datlí… a to všechno za deset grošů, Rali.“

„Ale co s tím budu dělat? Já to všechno nesním.“

„My ti pomůžem. Jen se podívej, jak se na ně Lilljach divá. A Nestor a já taky neodmítnem,“ smál se Lukan. „Když nás odvezli do Asie, tak ať aspoň ochutnáme její ovoce.“

Všichni tři si sedli kolem mě a za chvíli byla polovina pryč.

„Musíme nechat taky El Šahinovi,“ ozvala se Lilljach.

A Lukan dodal:

„Ten je ocení ještě víc než my, tomu připomenou domov.“

Chvíli jsme se bavili o tom, co je třeba ještě koupit, a potom Lukan vyprávěl, jak potkal na břehu našeho Řeka – právě nakládali zboží na jeho bárku, která v noci vypluje dolů po řece do Any a Falludže.

„Mnul si ruce a klaněl se,“ vyprávěl Lukan, navztekaný a rozesmátý zároveň. „Takové mazané lidi člověk potká i u nás, ale zdá se, že tady na Východě je to vrchol. Zmínil jsem se mu o doktorovi a zeptal jsem se, proč mu nedal peníze, které vzal od nás…“

„A on?“

„Hned: všechno je vyřízené, drahý pane…“

„Drahý pane! Cha-cha!“

„A potom povidal: Copak bych mohl svého přítele ošidit? Svého nejlepšího přítele Jehudu ben Efraima? Viděl jste, jaký je to člověk? Chápete, proč ho nemůžu ošidit?“

„Ten Řek by byl výborný komediant, Lukane!“

„Jo, pěkný komediant! Okradl nás a ještě nás okrade.“

„No co se dá dělat…“

„Nejradši bych mu zakroutil krk, ale máš pravdu. Má nás v hrsti, musíme to vydržet.“

„Vydržíme to, Lukane, Kašli na peníze a na všechno. Chceme se odtud dostat.“

„Proto se taky držím zpátky, Nestore. Zaplatil jsem mu i za dnešní noc.“

„Ještě jednu libru!“

Lukan kývl.

„To nic, ale když viděl peníze, nemohl jsem se ho zbavit. Nemáte náhodou, povídal, cestu dolů po řece? Mám na lodi ještě kousek místa. Jenom po dvou librách za člověka! budu na vás chtít… A za velbloudy po libře,“

„Zloděj jeden,“ vykřikl jsem. „K čemu je nám jeho loď!“

„Pojedem přímo na západ. Dokud to půjde, tak pojedem.

Ať už konečně uvidíme moře, Lukane… Ach, moře! A za mořem, chlapci… když si jen pomyslím… Dvacet let jsem neviděl domov… a teď tam vedu dceru…“ A Nestor se otočil k Lilljach, která sundávala náklad s velblouda.

V tu chvíli vešel El Šahin.

„Hledají nás!“ řekl hned ve dveřích a hodil vedle velblouda dva pytle, které přinesl s sebou.

„Kdo?… Fejsal bej? Strážnici?“ začali jsme se vyptávat jeden přes druhého.

„Pátrací oddíl, přátelé.“

„Jak je to možné?“

„Povídej!“

„Viděl jsi je?“

El Šahin si sedl a nejdříve se trochu napil.

„Na, vem si pomeranč,“ řekla Lilljach, která se k němu tiše přiblížila.

Rychle se na ní podíval – a zase se mi zdálo, že se mu obličej bolestně zachvěl – a potom začal vyprávět.

„Ráno, když jsem vyšel, šel jsem do přístavu…“

„V přístavu jsme byli taky,“ přerušil ho Lukan. „Ale dostal ses do města?“

„Dostal. Nebylo to lehké, ale dostal jsem se tam,“ řekl a rychle loupal pomeranč. „Teď se tam shromažďují záložníci pro válku a spousta lidi tam přichází i odchází, a já proklouzl s nimi. Není to velké město, ale zdá se, že obchod tam kvete. Tady konči všechny cesty ze severu. A jedna cesta vede přímo z Diyarbakiru…“

„Že jsme o ní nevěděli!“ zvolal Nestor

„I kdybychom o ni věděli, nebylo by to nic platné,“ vmísil jsem se. „Abú Tálib říkal, že uprchlíka budou hledat nejdřív na nejkratší cestě…“

„Ale tak to nemusí být vždycky,“ přerušil mě zamračeně Lukan. „My jeli po té nejdelší a…“

„To je náhoda!“

„Jen aby to byla náhoda, Rali!… Tak povídej, El Šahine. Nech stranou Rakku a její obchod, jednoho obchodníka už známe dobře. Řekni, viděl jsi Fejsala beje?“

„Neviděl.“

„A jeho lidi?“

„Ani jeho lidi jsem neviděl.“

„Tak jak tedy…“

„Chodil jsem po kavárnách. A slyšel jsem, že před třemi dny tady bej byl. Stráže u městské brány mají rozkaz: když přijdou takoví a takoví ďauři, uprchlíci z vězení, a s nimi jeden chlapec a jedna mladá otrokyně, mají je hned zavřít.“

„Zaplaťpámbu. že jsme včera večer přišli pozdě!“ pokřižoval se Nestor.

Ale Lukan myslel na to hlavní:

„A dověděl ses, kde je teď Fejsal bej?“ zeptal se.

„Přeplul se svými lidmi na druhý břeh. Zdá se, že na nás chce upozornit ve vesnicích na druhém břehu. Zítra ho čekají zas tady.“

„To je špatné,“ pokýval hlavou Nestor. „Chtějí nám přetnout cestu, chlapci. Proto jeli na druhou stranu řeky, proto se vrátí. Ach, kdyby mi ten vrah padl jednou do rukou. Já vám říkal: nechte mě a vy jeďte. Já si to s nim vyřídím.“

„Přestaň s tím, Nestore,“ přerušil ho Lukan ostře. „Teď se odtud musíme co nejrychleji dostat! Zatím nás nějakou náhodou neobjevili. Ale když budeme čekat… Ať jsme připraveni nebo ne, ještě dneska v noci musíme vyjet… Proč jsem jen nekoupil i toho druhého velblouda! A měli jsme vzít víc jídla!“

„Já taky leccos přinesl,“ El Šahin ukázal na dva pytle. „A do večera máme ještě čas. Mě nikdo nehledá.“

„Jenže jak se dostáném na druhý břeh?“ vmísila se do hovoru nesměle Lilljach.

„Loděk je na břehu spousta,“ řekl jsem. „Včera večer jsme je přece viděli. Jednu si vezmem…“

„Rali má pravdu,“ přidal se ke mně Lukan. „S loďkou by nebyl problém, ale sami nemůžem veslovat. Řeka je široká a proud je prudký. Musíme na to sehnat člověka…“

„Já můžu jet!“

„Šahine, ty jsi…“

„Počkejte, počkejte!“ začal jsem volat, protože mě najednou něco napadlo. „Já vím něco lepšího!“

„Tak pověz, Rali!“

To, co jsem chtěl navrhnout, bylo podivné, to jsem věděl. Ale měl jsem dojem, že je to jediná záchrana. Chtěl jsem si to nejdřív trochu promyslet, proto jsem mluvil dost rozvláčně.

„No, povídej, co jsi vymyslel?“

„Ty myslíš, Lukane, že bychom se měli přeplavit na druhý břeh?“

„A kam jinam? Budem snad sedět tady?“

„To je nesmysl. Ale vážně nic nechápeš?“

„Dobře, dobře. Učitel nic nechápe, ale žák chápe. Tak to už konečně řekni.“

„Nedělej si ze mě legraci. My musíme jet na jih.“

„Na jihu není voda.“

„Ne, na jihu je voda, El Šahine. Jsme přece u řeky.“

„Ale my nemůžem jít pořád podél řeky, Rali. To jsou stovky kilometrů. Jsou tam hory, propasti.“

„Můžeme, El Šahine. Ne podél řeky, ale po řece!“

„Nějakou loďkou, myslíš? A co uděláme s velbloudy?“

„Počkej, El Šahine,“ vmísil se Lukan. „Já už vím, kam Rali míří. Ty myslíš loď našeho Řeka, viď?“

„Ano,“ kývl jsem.

Odmlčel se a pokrčil čelo. Přemýšlel nad tím.

„Ale Lambros nás prozradí,“ řekl konečně. „Nebo… kdybychom mu zaplatili do Fallúdže, tak řekne Fejsalu bejovi, že jedeme do Fallúdže… A co nám brání v tom, abychom vystoupili před Fallúdžou. Bárkaři jsou dva, buď je přesvědčíme, nebo přinutíme, aby nám zastavili, kde budeme chtít. A i když se to Fejsal bej nějakým způsobem doví, my už budeme daleko. Souhlasíte?“

„Souhlasíme,“ odpověděli jsme všichni čtyři jednohlasně.

„Vlastně já bych měl říct, že souhlasím, a ne Rali,“ řekl Lukan s úsměvem. „Přiznávám, že žák překonal učitele.“

Věděl jsem, že to říká proto, že jsem raněný a protože mě má rád, a celý jsem zrudl.

„Přivádíš ho do rozpaků, Lukane.“

„Ne, Nestore, nepřivádím. To je to nejmenší, jak ho můžu pochválit.“

PÁTÁ KAPITOLA – OTEC EUFRAT

Bárka Řeka Lambrose byla velká, měla ploché dno a jednu jedinou velkou plachtu, která se nadouvala větrem.

Usadili jsme se na přední části paluby pod přístřeškem ze silné rohože. Ve dne nás stínila před prudkým sluncem a na noc jsme ji skláněli níž, aby nás chránila před studenými větry.

Jaké zboží bylo na lodi, to jsem nevěděl, a upřímné řečeno, ani jsem se o to nezajímal. Lambros nařídil, aby kádě a balíky, které jsme vezli, důkladně přikryli, takže záď, kde bylo kormidlo, byla celá pokrytá zčernalými a špinavými rohožemi. Mustafa, jeden ze dvou bárkařů, snědý Kurd, o málo starší než já; po nich celý den běhal, a byl div, že si nezlomil nohu – teď jsem se díval lidem hlavně na nohy –, protože místy byly pod rohožemi díry a on tam do nich často zapadal nebo o ně zakopával.

U kormidla byl druhý bárkař, Súdánec, černoch Lázim Baba. Byl starý, vrásčitý a tak černý, jako by ho vyudili. Mluvil hlasitě, že se to rozléhalo po celé lodi. Když šel kolem mě, vždycky se zastavil, klekl si a začal mi vyprávět nějaké pohádky o duchách, kteří prý běhají po vodě anebo závodí na rybách.

„A ty jsi je viděl?“

Zavrtěl hlavou.

„Tak jak to víš?“

„Vím to,“ odpovídal a tajemně se usmíval.

Ale úplně jinak se usmíval na Lilljach. V úsměvu ukazoval všechny mohutné, bílé zuby, oči se mu vesele a dobrácky smály, a podivnou turečtinou opakoval, pořád jedno a totéž:

„Hanam-efendi, slečna, moc hezký… Tolik hezký… Oči… oči… Moc! Krásněl“

Od té doby, co jsme byli na lodi, Lilljach opravdu zkrásněla. Tváře jí zrůžověly, oči se leskly – ty ohromné, čerkeské oči, kolem kterých nemohl jít ani Lázim Baba, aby se na ně neusmál.

Když jsem se díval na ty strmé břehy, stále stejné, a přece se neustále měnící, cítil jsem, že se kolem mě, vlastně kolem Lilljach, která seděla pod přístřeškem kousek ode mě, děje něco nezvyklého. Do jejich nekonečných rozhovorů s Lukanem stále častěji zasahoval i El Šahin a mladý Kurd Mustafa. Někdy, když zaklesl kormidlo, přicházel i Lázim Baba, ale ten si vždycky jen přisedl a mlčky se na ni s obdivem díval, anebo když něco vysvětloval – protože po řece plul už mnohokrát a dokonale ji znal –, loď hřměla jeho hlasem, který přehlušoval šploucháni vln, jež nás celou cestu provázelo.

Já si s nimi samozřejmě povídal taky. Už mám takovou povahu, nevydržím mlčet, na všechno mám svůj názor, a myslím si. že ho musím říkat. Ale od té doby, co mě zranili, byly chvíle, kdy mi bylo všelijak. Víc jsem pozoroval a poslouchal než mluvil, častěji jsem přemýšlel než se s někým přel. A nejen to. Zmocnila se mě i nějaká lhostejnost, říkal jsem si: ať nás vítr a proud nese kamkoliv, ať nás tam čeká co chce, teď si nemůžem stěžovat. Všichni jsme propadli tomu klidu, možná klamnému, a nedělali jsme nic jiného, než se dívali nebo povídali.

„Jak jsou ty břehy vysoké!“ řekla udiveně druhý den večer Lilljach a otočila hlavu napravo, a pak nalevo.

Tady se řeka zužovala, byla široká nejvýš sto, sto padesát kroků, a já jasně viděl nejen osvětlené bílé křídové skály, na mnoha místech podemleté vodou, ale i dlouhé, tmavé převislé kořeny tamaryšků, po kraji růžově a fialově zbarvený které před ústím výmolů a jeskyň tvořily jakoby závěsy. Kdesi blízko vzlétlo hejno divokých kachen a zdálky se ozýval řev nějakého neznámého zvířete. A k tomu svěží vzduch zvlněně řeky, vybělené nebe a pleskáni plachty – to všechno bylo tak úplně jiné než to neradostné okolí, které nás obklopovalo ještě před několika dny, že jsme se na to nemohli vynadívat.

„To je opravdu krása,“ ozval se Lukan. A veselý, hlučný Mustafa otočil rozzářené oči po Lilljach a začal zpívat:

Zapomněla jsi už na mě,

nebos mě nikdy neznala,

paní růží,

vůně růží…

„U nás se ta píseň taky zpívá.“ řekl El Šahin a vzdychl. Všiml jsem si, že obličej se mu zase bolestně stáhl.

Byl rozcitlivělejší než jindy, neudržel se a začal taky zpívat. Neměl tak zvučný a jasný hlas jako Mustafá, ale bylo v něm cítit něhu a vzrušeni. Schválně se nedíval na nás, ale kamsi do dálky, kde se břehy jakoby spojovaly v úzkou soutěsku.

Už se na mě nedíváš, nebo ses nikdy na mě nedívala, paní růží, vůně růží…

Ne, nemýlil jsme se, mlčenlivý El Šahin se zamiloval do Nestorovy dcery – zamiloval se do ni stejně jako Lukan, a z písně bylo vidět, že trpí.

A ona? Podíval jsem se na ni. Byla celá obrácená k Lukanovi, dívala se mu do očí tak něžně a tak šťastně, že místo abych se uklidnil, měl jsem z toho ještě větší strach. Nezačne je El Šahin nenávidět? Nezačne nenávidět nás všechny a neuškodí nám nakonec? Na jeden takový případ jsem se pamatoval z Panagjurište, stalo se to při povstání, vyprávěla mi ho teta Tanasa… Dva kamarádi se zamilovali do stejné dívky, a ona si jednoho z nich vybrala. A ten druhý ji zabil, a pak zabil sám sebe – nechtěl ji nechat tomu druhému. Byl to smutný příběh, strašný. A když jsem si uvědomil, že Lukan a Lilljach nic netuší a že já jim to za žádnou cenu nesmím říct…

Píseň skončila a El Šahin zůstal ještě chvíli bez hnutí. Ale veselý Kurd nevydržel na jednom místě. Vyskočil, udělal z rukou před pusou kornout a ze všech sil vykřikl:

„He-e-ej! To jsme my! Jedeme z Rakký do Fallúdže!…“

„Na koho to voláš?“ zeptal se se zájmem Lukan. „Tam nahoře jsou nějaké vesnice?“

„Ne, nejsou,“ usmál se Mustafa.

„Tak proč?“

„Jen tak, Súdánec mě to naučil. Pověz jim to, Lázime Babo!“

„No… Hodně křičí – dobře. Moc nekřičí – špatně!“ vysvětlil černý bárkař.

„A proč?“ nechápali jsme. „Co je dobře a co je špatně?“

„No,“ usmál se a bezmocně pokrčil rameny. „Člověk je sám, křičí… Moc lidi – nekřičí.“

„Aha, začínám to chápat.“

„Já taky, Lukane,“ kývl Nestor a bulharsky dodal: „To je něco jako ve vězeni. Když je hodně lidí, čas utíká rychleji. Když je člověk sám, musí si zakřičet, aby se nezbláznil…“

„Už dávno jsem se vás chtěl zeptat, jakým jazykem vy to vlastně mluvíte,“ vmísil se náhle Mustafa. „Poslouchal jsem vás včera i dneska ráno. Jste křesťani, ale Řekové nejste. A Arméni taky ne.“

Podívali jsme se na sebe. Ale už napřed jsme se domluvili, že to nebudeme tajit.

„Jsme Bulhaři. Mustafo.“

„Bulhaři? A co to jsou zač, ti Bulhaři?“

„No tak se podívej na nás,“ ozval jsem se posměšně, ale Lukan mi skočil do řeči:

„Bulhaři jsou národ jako všechny jiné národy, Mustafo. Slovanský. Je nás tolik jako Řeků.“

„No, to je vás tedy hodně!“

Opravdu věděl, kolik je Řeků nebo je odhadoval podle toho. kolik jich potkal v Rakce a Fallúdži?

„A kde je… vaše země?“ zeptal se zvědavě.

„Naše země je daleko, Mustafo. Víš, kde je Istanbul?“

„Tak trochu.“

„Když to vezmeš od Istanbulu na sever a na západ, až k Dunaji, tak to všecko je Bulharsko. Turecky Bulgaristan.“

„A co je to ten Dunaj?“

„Řeka, Mustafo! Velká řeka. Dvakrát tak velká jako váš otec Eufrat.“

„Vážně? Dvakrát tak velká? Neděláš si legraci?“

„Nedělám. Mustafo.“

„A jak že se jmenuje? Don… Dun…“

„Dunaj, Mustafo. Vy muslimové ji říkáte Tuna,“

„Tuna?… Aha, mám dojem, že jsem to někdy slyšel. Máš pravdu, někdo povídal, že je taková řeka.“ Náhle se na Lukana udiveně podíval: „Ale počkej! To vlastně… ta válka… s Ruskem, co se chystá… ta je teda kvůli vám? Něco takového jsem slyšel, teď si vzpomínám…“

„To je jiná věc,“ odpověděl Lukan vyhýbavě. „My nic nevíme. My s bratrem jsme obchodníci… prodáváme břitvy.“

„Břitvy?“

„Ano, břitvy. Ale to už je pryč. Přijeli jsme za obchodem k našim přátelům, a pak nás přepadli lupiči a všechno se zamotalo.“

Jeho vyprávění bylo zmatené, a kdyby na místě Kurda byl někdo jiný, lehko by na to přišel, ale on jen mávl rukou.

„Jo, na světě jsou všelijací lidi. Jedni obchodujou, druzí se živi tím, že kradou, třetí se hrnou do války.“

„Ano, jsou takoví.“

„Když se jim chce jít do války, tak ať jdou. Mě válka netáhne. Já vám řeknu, i kdyby mě nutili násilím, nepůjdu. Už jsem se rozhodl,“ řekl a pyšně se podíval na Lilljach. „Jak předáme ve Fallúdži zboží, vykašlu se na loď i na Řeka… Půjdu do Bagdádu! Strýc má v Bagdádu dva krámy a já budu taky obchodník. A kdo chce, ať jde do války sám.“

Ano, i to bylo řešení. Vzpomněl jsem si na Abúa Táliba a na to, jak se tehdy večer bavil s diyarbakirskými Turky, když se z novin dověděli, že hrozí válka. Mají stejnou viru, jsou muslimové, a jak jsou různi. Chtěl jsem věřit, že lidský rozum zvítězí; že můj Abú Tálib mi nejen odpustil, ale i pochopil, a nevzpomíná na mé ve zlém.

Tak jsme jeli ještě tři dny – někde rychleji, někde pomaleji. Ze začátku jsme v noci nezastavovali, ale když se řeka rozšířila a byla mělčí, plachetnice zakotvila někde u břehu a do rána jsme se tam vyspali.

Měnilo se i okolí. Břehy se od sebe vzdalovaly a snižovaly se, bílé, křídové skály zmizely a poušť se často měnila v nedohledné stepi s malými lesíky datlových palem. Někdy byla vidět stáda koz nebo řady pohupujících se velbloudů a občas i stany Beduínů a malé hliněné domky místních obyvatel. A dvakrát jsme dokonce jeli kolem malého přístavu.

Přestože bárka měla ploché dno, několikrát jsme uvízli v písčitém bahně a stálo nás to hodně námahy, než jsme ji dlouhými tyčemi vyprostili. Jindy se z proudu nečekaně vynořily ostré hřebeny skal a nás zachránilo jenom umění zkušeného Lázima Baby. Často se řeka dělila na úzká ramena plná racků, nebo jsme objížděli ostrůvky, které mě lákaly, abychom se tam zastavili a vystoupili. Ale ne, raději ať jedem dál, vždyť si nemůžu ani stoupnout. Rána v rameni se pěkně hojila, ale ta na noze, která mi připadala nepatrná, ta mě pořád trápila.

Kousek ode mě tiše hovořili Lukan s Nestorem a El Šahinem. Začal jsem je poslouchat.

„Říkal, že zítra přijedem do Sáhilije…“

„Sáhilija… Abú-Kemál… tam to znám,“ kývl Syřan. „Já jsem taky pro Sáhiliji. Tam odtud vede cesta přímo do Palmiry. Potom je Hims a pak Tripolis!“

„Máme před sebou ještě dlouhou cestu, chlapci,“ pokýval hlavou Nestor.

„Dobře, tak tedy Sáhilija. Řeknem jim, že tam vystoupíme,“ usmál se Lukan.

„A můžem taky bez dlouhých řečí v noci zmizet.“

„Na to by přišli, El Šahine. A i kdyby se nám to povedlo, budou si myslet, že se nám něco stalo, a můžou udělat povyk. Nejlepší bude, když řeknem, že jsme se rozhodli, že se vrátíme do Dajr az-Zóru. Řeknem jim, že vystoupíme v Sáhiliji a nějakou plachetnicí se vrátíme zpátky.“

„To je dobrý nápad. Lukane. Co ty na to, El Šahine?“

„Já jsem taky pro.“ Sáhilija byla ještě bůhvíjak daleko, když mě něco uhodilo do obličeje. Komár to být nemůže, ten je lehký, a už dávno jsem si jejich neustálého bzučeni ani nevšímal. Poškrábal jsem se na tváři. Nesvědila mě. Hmatal jsem kolem sebe. Nic jsem nenašel.

Ale v tu chvíli Lilljach vykřikla:

„Co je to?“

„Co?“

„Já nevím! Něco mě uhodilo!“

„Mě taky!“

Náhle bylo kolem nás i po nás plno nějakého šedozeleného hmyzu – desítky, stovky! Ne, tisíce! Bušilo to do přístřešku jako do bubnu.

„Kobylky! Kobylky!“ začali jsme překvapeně volat.

V tu chvíli přiběhl El Šahin a za nim Mustafa.

„Vyhoďte je… Zabijte je… Házejte je ven z lodi!“ křičeli vzrušeně a jejich strach mi připadal tak směšný, že jsem se rozesmál.

„Rychle!“ křičel Syřan, který se jindy držel zpátky. „Máte lopatu? Koště? Lukane! Smetejte je do vody, jinak všechno sežerou…“

Ztuhl jsem. Něco takového mě nenapadlo. Opravdu mohly překousat lana, protože se vrhaly na loď v celých hejnech, a kam se člověk podíval, všude bylo zeleno.

„Držte se pořádně!“ zahřměl od kormidla hlas Lázima Baby. „Jedeme!“

A loď se náhle naklonila a otočila se plachtou proti útočícím hejnům. Kobylky do ní narážely, padaly dolů a sklouzávaly po přístřešku, který Mustafa ještě víc naklonil. A my s Lilljach viděli něco, co stěží kdy viděl někdo jiný. Před námi stékaly proudy kobylek, jako by se protrhl jez. Šedozelené, pohybující se a skákající proudy, které Mustafa a El Šahin, jeden veslem a druhý koštětem, nabírali, metli a shazovali do řeky… A kde jsou Lukan a Nestor? Slyšel jsem je někde stranou. Slyšel jsem i zběsilé štěkání Bala a řev velbloudů.

Ach, proč nejsem zdravý… Proč nemám v pořádku nohu. Měl jsem chuť se rozbrečet.

Jak dlouho trval ten zápas, to nedokážu říct. Jistě ne víc než pár minut. Ale když skončil a plachetnice zase vyplula po proudu přídi dopředu, všude, kam jsem pohlédl, byly zabité nebo skákající kobylky.

„No, máme to za sebou!“ otřel si obličej El Šahin. „A Ralimu to ze začátku připadalo jako legrace.“

„Co jste se jich tak lekli?“ nuceně jsem se usmál. „Odvezli bychom je do Fallúdže a hotovo.“

Ale než jsem to dořekl, přišel k nám Súdánec. Ukazoval na nebe a starostlivě kroutil hlavou.

„Ne pěkné,“ řekl.

„To špatné už máme za sebou, Lázime Babo,“ poplácal ho po zádech Lukan. „Díky tobě jsme se z toho dostali. Abych ti řekl pravdu, já to taky jako Rali nebral ze začátku moc vážně…“

„Ne, efendi, ještě špatné bude!“

„Jak to, bude? Ještě kobylky?“

Černoch se díval na nebe.

„Ne, ne… Slunce pálí…“

„A je horko jako v peci,“ dodal jsem.

Ale Lázim Baba nepřestával kroutit hlavou.

„Horko…! Ale kobylky, efendi? Moc kobylek… proč tady? Proč na řece? Proč na lodi? Moc špatné.“ A odešel zpátky ke kormidlu.

„A teď mu rozuměj,“ ozval se Nestor.

Lukan neodpověděl, ale bylo vidět, že taky neví, oč jde. El Šahin si vzal koště a začal vymetat palubu. Lilljach mu začala pomáhat. Ale jeho to přivádělo do rozpaků, mlčky jí podal koště a šel na záď, kde Mustafa zvedal rohože, kterými bylo přikryté zboží, a máchal je ve vodě.

Lukan a Nestor se dívali kupředu na holé nízké břehy a tiše se domlouvali, jak vystoupíme. Co nás čeká v Sáhiliji? Podaří se nám tam koupit další tři velbloudy? A kolik asi budou stát – protože peníze se povážlivě tenčily a museli jsme si je šetřit na cestu lodi z Tripolisu.

„Ach, špatné!“ rozlehl se znovu hlas Súdánce.

To ho tolik vyděsily ty kobylky nebo nějaký vodní duch? Ale náhle mi pohled zabloudil k nebi. Na západě bylo čisté a rozpálené. Ale nad východním břehem byl obzor pokrytý černými mraky, hustými, těžkými, jako by byly ze železa. Přibližovaly se tak rychle, že mě to až vyděsilo. To bylo to „špatné“, co myslel Lázim Baba?

„Podívejte se!“ vykřikl jsem. „Lukane! Nestore!“

„Co se děje, Rali?“ ohlédli se, kam se dívám, a Nestor vzdychl:

„Jak to mohl poznat podle kobylek?“

„Pochopil, že je sem přihnala bouře. A že přijde za nimi. Ale to dumání nám nepomůže… Mustafo! Hej, Mustafo, obraťte loď ke břehu. Bouře se blíži!“

„Tady je břeh plochý efendi! Nemá to smysl, než bychom našli nějaké zátiší, bude pozdě.“

„Tamhle vlevo je ostrov. Můžem přistát za ním!“

„Lázime Babo!“ slyšeli jsme volat Mustafu. „Jeď do závětří za ostrov!“

„Ostrov daleko – špatné blízko!“ odpověděl Súdánec.

A opravdu, než se loď otočila k ostrovu, nahoře mezi mraky, které se divoce hnaly ke slunci, začínalo hřmít. Vzduch ztěžkl. Vítr se ještě nezvedl, ale voda kolem lodi začínala stoupat a klesat.

Náhle se setmělo. Podíval jsem se nahoru – slunce se ztratilo.

„Začíná pršet,“ řekl Lukan. „Lilljach, schovej se pod přístřešek.“

A první těžké kapky začaly dopadat na rohož.

„Ano, neštěstí nechodí po horách, ale po lidech.“

„Nech neštěstí stranou, Nestore! Jdi se radši podívat, jestli jsou velbloudi dobře přivázaní… Rali, zavolej k sobě Bala. A ty Lilljach, se schovej víc dovnitř. A obleč se.“ Začal nás podlé svého zvyku komandovat, a sám zatím odtáhl dál pytle s jídlem, zbraněmi a střelivem.

„El Šahine, kde jsi?“

„Pomáháni Mustafovi svinout plachtu.“

„A jak se pak dostaneme k ostrovu?“

„Nedostanem se tam. Svěříme se do vůle Alláhovy!“

Byl to skutečně nesmysl si myslet, že se dostaneme k ostrovu. Celé nebe už bylo černé, nízké. Byla tma jako v té nejčernější noci a my sotva viděli jeden druhého. A nad námi pořád temně dunělo, až náhle rozťal nebe blesk a ozvala se ohlušující rána. A potom na okamžik nastalo nekonečné, strašné ticho.

A pak začalo něco, co se dá jen těžko popsat. Zalévaly nás proudy deště, vítr foukal, točil se a cloumal námi, vlny házely lodí a přelévaly se přes ni. Černé nebe se otřásalo hřměním. A zase déšť, déšť.

„Držte se jeden druhého!… Chyťte se stěžně!“ křičel Lukan a jednou rukou pevně svíral mě a druhou Lilljach a stožár. „Nestore, držíš se?“

„Držím se, Lukane… Bože, bože, co všechno musíme zažit. Jenom aby se loď nepřevrhla, chlapci. Jenom aby se nepřevrhla. Jenom aby na nic nenarazila…“

Nemám sílu to líčit dál. Bárka se zmítala ve řvoucích vlnách a Lázim Baba se buď někde schoval nebo ho smetl uragán. A kde je El Šahin? A Mustafa?

Náhle jsem cítil, že se celá loď zvedá… a najednou – bum – někam jsme spadli. Začali jsme se potápět.

„Převrátili jsme se… Bože… Lilljach… miláčku…“

„Tatínku… Lukane…“

„Lukane!“ vykřikl jsem.

„Nebojte se… nepřevrátíme se… nebojte se!“ volal Lukan a hlas měl v té chvíli hrubý a ostrý, ale nás uklidňoval víc než nějaké něžnosti.

Nepřevrhli jsme se. Ploché dno plachetnice nás zachránilo. Ale zmocnila se nás druhá vlna, zahoupala s námi, zvedla nás na svůj hřeben a strašnou silou s námi někam mrštila. Loď dopadla na něco tvrdého, obrátila se na bok a my se svezli po palubě. Koulel jsem se a narazil nemocnou nohou o protější zábradlí, až jsem zoufale zasténal.

„Kde jste? Rali! Lilljach!“ slyšel jsem odněkud Lukanův hlas.

A potom zase řev větru. Ale už námi nezmítal. Loď na něčem uvízla. Byli jsme zachráněni.

„Honem všechno vyložte. Vyložte to, než to loď odnese zpátky!“

„Loď vážem… Hodně vážem… Skály! Lana, Mustafo! Kde jsi?“

Lázim Baba k nám přišel, sklonil se, a dokonce se zeptal, jak je s hanam-efendi, ale byl tak černý, že jsem ho v té tmě sotva rozeznal.

„Jsme všichni? Není někdo raněný?“ měli jsme strach jeden o druhého.

Lilljach se uhodila do nohy a El Šahin měl odřenou tvář.

„Kde jsme? Na kterém břehu?“ ptal jsem se Lukana, který mě v náruči vynášel z lodi. Kolem nás pobíhal a štěkal Bal.

„Ještě nevím, Rali. Hlavni věc, že jsme se zachránili.“

ŠESTÁ KAPITOLA POSLEDNÍ SETKÁNÍ

Když uragán přešel a znovu se vyjasnilo a den byl zase jasný jako vždycky, s radosti jsme zjistili, že nás vlny vyhodily právě na ten břeh, na kterém jsme chtěli vystoupit. Podle slov Lázima Baby bylo městečko Sáhilija ještě daleko a dělily nás od něj vysoké hory. Pomohli jsme bárkařům dostat loď znovu na vodu a pak jsme se s nimi rozloučili. Popřáli jsme jim šťastnou plavbu do Fallúdže a vydali jsme se do nitra pouště, kde El Šahin doufal, že najdeme dost oáz.

Štěstí se na nás usmálo. El Šahin našel nejen oázy, ale i dobré lidi a to nám usnadnilo další cestu. A když jsme se dostali do Sýrie, byly všude kolem už zahrady, vinice a pole.

El Šahin navrhl, abychom Šli s nim dál na jih, dokonce na jih od Damašku, kde celá oblast byla v rukou vzbouřených kmenů, a tam u něj zůstali do té doby, než se na nás zapomene.

„Děkujem ti za pozváni, El Šahine, ale my toužíme po domově stejně jako ty. Tam se teď chystá válka. Válka za svobodu! Náš národ na ni čekal pět set let. Tak copak my můžeme zůstat tady?“

„Pojedeme do Tripolisu,“ dodal jsem já. „Jak se tam jednou dostáném, dál už to bude lehké. Tam je obchodník Hedi Zegal, posílá mě za ním Abú Tálib. Ten nám sežene loď, kterou se dostáném domů.“

„Tak já tedy pojedu s vámi,“ řekl Syřan.

„To není potřeba, El Šahine.“

A Lilljach dodala:

„Vrať se radši ke své rodině, budou mít z tebe radost. Jistě máš rodiče, ženu.“

„Ne, ženu nemám,“ odpověděl El Šahin a honem odváděl řeč jinam. „Říkáte, že ten váš Hedi Zegal je obchodník. Ale co když nebude ve městě?“

„To už nějak uděláme,“ řekl Lukan.

„Ne, přátelé, já pojedu s vámi. Mám v Tripolisu bratrance, naši otcové byli bratři. Vím, že kdysi měl plachetnici, a velkou!“

Nepodařilo se nám ho přesvědčit, a jel tedy s námi.

O čtyři dny později, když jsme přejeli vysoké libanonské hory – cedry krásně voněly a připomínaly mi, že už brzy uvidím i naše hory a lesy –, jsme se ráno ocitli před hradbami malého přístavního městečka. Za nim se modralo moře.

„Tak tady je váš Tripolis!“ ukázal El Šahin k hradbám. „Ale teď to bude horši. Abyste mohli vejit do města, musíte mít doklady. Takový je tady zvyk, cizinci musí mít doklady. Jenom já se můžu dostat dovnitř volně.“

„Ale ty taky nejsi zdejší.“

„Nejsem, ale jsem Arab. Pamatujete si, jak to bylo v Rakce? U brány se člověka arabsky zeptají, kam jde a co tam hledá.“

S tím jsme opravdu nepočítali.

„Poslyš, my to uděláme takhle,“ řekl po chvilce přemýšlení Lukan. „Půjdeš do města sám, najdeš Hediho Zegala a řekneš mu, že tě posílají lidé Abúa Táliba z Diyarbakiru. Ale neříkej mu, že jsme křesťané. A vůbec… dávej pozor. Ať sem přijde za námi, budem tu na něj čekat.“

Otočil se a dlouho se rozhlížel kolem. Strmé srázy hor porostlé vinnou révou a myrtou spadaly příkře do moře. Kde bychom měli čekat? Před bránou by to mohlo být nebezpečné.

„Já to tady znám,“ řekl El Šahin, „pro vás bude nejvýhodnější támhleten mys. Je to tam zarostlé křovím, málokdy tamtudy někdo chodí a ve skále jsou vytesané schody. Kdyby bylo potřeba, můžete se tamtudy dostat k moři. Totiž kdybych našel bratrance a přijeli bychom loďkou.“

To, co El Šahin navrhoval, bylo rozumné. On tedy zamířil k městu a my čtyři k zelenému mysu, vybíhajícímu do moře.

Člověk jde někam s naději, s důvěrou, a netuší, co ho tam čeká…

Místo, kde jsme se usadili, bylo kryté a výhodné. Od moře vál slaný, vlhký větřík, dole tiše šplouchaly vlny.

Trochu jsme se upravili, uvázali si na hlavy turbany, abychom vypadali úplně jako pravověrní, a čekali jsme, až přijde Hedi Zegal.

Nestor s Lilljach seděli u kraje skály, já ležel mezi dvěma velbloudy a zdravou rukou jsem hladil Bala. Lukan čistil a nabíjel revolver, ale očima stále hledal Lilljach.

„Lilljach, holčičko, zazpívej mi něco, ať mi to připomene staré časy,“ řekl náhle Nestor. „Když jsi byla takhle maličká, maminka ti pořád zpívala jednu písničku… Jak to bylo… Ptáčku, ptáčku, kde máš své hnízdečko…“

„Máš pravdu, pamatuju se na to…“

A tiše začala zpívat:

„Hnízdo nemám – mám jedno srdce…“

Nestor si povzdechl.

„I ty budeš mít brzy svoje hnízdo, Lilljach. Uvidíš, jak je u nás doma hezky…“

Bylo mi trapné se na ně pořád dívat a otočil jsem se k moři.

Ke břehu se blížila nějaká plachetnice s napjatou plachtou a u kormidla seděl mohutný, do pasu svlečený muž. Druhý, s bílou pokrývkou hlavy, stál na přídi, díval se k naši skále a mával rukou.

„Není to El Šahin?“ zavolal jsem vesele.

Lukan vyskočil.

„Je to on! A ten druhý je zřejmě jeho bratranec.“

Plachetnice se stále přibližovala.

„Lukane! Nestore!“ bylo zdola slyšet hlas El Šahiná: „Pojďte honem! Honem!“

„Co je?“ křikl Lukan.

„Pojďte rychle dolů… Hedi Zegal je zrádce… Jen taktak jsem unikl Fejsalu bejovi!…“

Fejsalu bejovi! To jsme nečekali.

„Kdo mu řekl, že budeme tady? Že budeme hledat Hediho Zegala? Že na něm budeme chtít loď?“

„Kdo? Ten tvůj Abú Tálib!“ utrhl se na mě Lukan. „Teď se to ukázalo. Honem dolů!“

„Ne… to nemůže být pravda!“ pokusil jsem se ho hájit.

V tě chvíli se Bal nadzvedl, zavrčel a zuřivé začal štěkat.

„Strážnici!“ křikl Nestor. „Lilljach… Jděte rychle dolů Lukane, vezmi Raliho!“

Jak se to najednou všechno tak strašně změnilo!

Strážníky jsme přes křoví ještě neviděli, ale už jsme slyšeli dusot koní.

„Pojď s námi taky!“ nařídil Lukan Nestorovi.

„Někdo je musí zadržet. Dej mi i tvoje revolvery.“ A Nestor mu je sebral z rukou. „Dobře že jsou aspoň nabité.“

„Nestore!“

„Jen jdi, jdi! Jdi, zachraň aspoň ji… Lilljach… Dítě… Sbohem, holčičko… sbohem!“

Pevně a zoufale ji objal.

„Tatínku!“

„Jdi, jdi s ním… Lukane sbohem, bratře, svěřuju ji tobě! Rali… Lilljach, dítě moje… sbohem!“

Už jsme tam nemohli déle zůstat; Lukan si mě přehodil přes rameno, já zapískal na Bala a spolu s Lilljach jsme začali sestupovat po schodech, vytesaných ve skále, dolů k moři.

Ještě než jsme se schovali, ozval se hlas Fejsala beje:

„Dostanu tě živého! Vlastníma rukama tě uškrtím!“

„Tak pojď, ty vrahu!“ odpověděl Nestor.

A potom zavolal na nás:

„Jděte, děti… jděte… čekám, až budete pryč…“

Náhle se ozvala střelba. Ale kdo to střílí? Zasáhli Nestora?

„Jdi, Lilljach, pospěš si,“ postrkoval ji Lukan, ale ona se pořád zastavovala a otáčela, jako by nechápala, co se děje.

Konečně jsme se dostali k moři. El Šahin mě vzal do náručí a přenesl na loď a Lukan pomohl Lilljach.

Výstřely nahoře utichly. Zastřelili snad Nestora? Ne, tamhle je, stoji vztyčený. A kdo se to k němu blíži? Je malý, mohutný, jde jako býk. Fejsal bej!

„Fejsal bej!“ opakoval sem nahlas. „Udělá, co řekl. Dostane ho živého…“

Živého?… Náhle se oba vrhli proti sobě, zaklínili se jeden do druhého… Kdo je silnější? Ach, Nestor ustupuje… ještě ustupuje… ZAstav se, tam skála končí! Ale on se nezastavil. Vší silou strhl Fejsala beje k sobě a oba se řítili dolů do propasti a strašlivý výkřik Lilljach mi potvrdil, že to není sen…

JAK SKONČIL TENTO PŘÍBĚH A ZAČAL NOVÝ, KTERÝ UŽ NEBUDU VYPRÁVĚT

Za tu dobu, co se plachetnice, na níž jsme se vydali na dalekou cestu, pohupovala na vlnách, jsme toho prožili ještě hodně. Když jsme proplouvali mezi řeckými ostrovy a pak kolem břehů Peloponésu a Albánie a dostali se do Jaderského moře, hrozilo nám nejedno nebezpečí. Ale to všechno je už za námi, na to jsem zapomněl, ale na zradu Abúa Táliba a Nestorovu smrt jsem zapomenout nemohl.

Když východní vítr nadouval plachty lodi a rackové kroužili kolem stěžně, znovu jsem v duchu prožíval celou tu odyseu, myslel jsem na hodnou Mejru i jejího pána. Ale nejvíc jsem myslel na Abúa Táliba. Měl mě rád, pomáhal mi – a potom mě zradil. Proč? Protože se dověděl, že jsem jiné viry?… Abú Tálibe, jak dlouho ještě bude lidi dělit jejich víra, dokdy budou na sebe horší než divá zvěř? Nejsi špatný člověk, nikdy jsem nepoznal, že jsi špatný, ale i v tobě je kousek zla. Jak dlouho? Podívej se na El Šahina! Nad čím vším zvítězil – nad vírou, nad láskou..! A dneska je jako náš bratr.

Myslel jsem i na Nestora. Jeho Lilljach už uměla bulharsky celé věty. A jak by taky ne, když měla takového učitele. Ale Nestor i se svým největším nepřítelem zůstal tam, na ostrých skálách. A nikdy se už nevrátí domů.

Ano, vlny mě houpaly a já vzpomínal. A Lukan mi pořád Opakoval: „Nech už toho vzpomínáni! Mysli na to, co je.“

Ale co můžu dělat, já už jsem takový. Žiju tím, co bylo, i tím co je, a myslím na to, co bude…

Jednou ráno jsme dojeli do Benátek. A tady skončilo všechno naše trápení.

Se slzami v očích jsme se rozloučili s El Šahinem a jeho bratrancem, umyli jsme se, koupili si normální šaty, ale odpočinout si, na to jsme neměli čas. Z novin jsme se dověděli, že Rusko konečně vyhlásilo válku Turecku a přesunuje vojsko k Dunaji.

Tomu se říká včas utéct a včas se vrátit!

Dva dny předtím, než jsme odjeli do Bukurešti, se Lukan s Lilljach vzali. Já jim byl samozřejmě za svědka. A svědkyně?… I svědkyně se našla, ale to bylo až mnohem a mnohem později.

Než jsme se dostali do Bukurešti, měl jsem ránu v rameni i nohu už úplně v pořádku.

V Bukurešti se formovaly jednotky bulharských dobrovolníků, a my s Lukanem do nich hned vstoupili. Bala vzali taky, A Lilljach se přihlásila jako ošetřovatelka do ruské vojenské nemocnice.

Měli jsme štěstí a všichni tři jsme se dostali do stejné roty. Lukan byl desátník, já trubač a Bal běhal před námi jako průzkumník – měl už v tom přece zkušenost, a jakou.

Brzy jsme vyrazili na jih. I tentokrát na jih! Ale už jsme nebyli sami, táhli jsme s ruskou armádou. A naše vlast se pak konečně dočkala svobody.