Radovan Šimáček

Ve znamení „W“

Přísná gotika dosáhla vrcholu a rozrůstá se do šíře, do pohodlnějších rozměrů budoucí renesance. Obrnění rytíři s pestrými chocholy na přilbicích a s honosnými erby ve štítě oslňují ještě svými statečnými výkony při kláních a jiných bohatýrských hrách, avšak na svých statcích zámožná šlechta zakládá mlýny a rybníky, pivovary a vápenice a opatrně spravuje polní a lesní hospodářství. Náboženská nesnášenlivost se ještě nevymanila ze stínů předchozího husitského století, české bratry stíhají nové a nové dekrety, po boku náboženské přísnosti vzrůstá však přepych a požitkářství v oděvu i ve stravě. Šlechtici, měšťané a měšťanky si vykračují v barevných, podivně řezaných a provlačovaných úborech, v drahocenných kožešinách, ověšeni zlatými klenoty. K obědům a večeřím se strojí kolikero chodů masa, ryb a vařiva. Řemesla jsou spoutána tuhým cechovnictvím a židé půjčují na dvacet kop ze sta ročně. Města se sváří s pány a s rytíři o svá stavovská práva a o výsadu vaření piva, zatímco na silnicích přepadají rejtaři a opovědníci kupce, obírají je o vzácná sukna i cizokrajné koření a krutě je mrzačí. Krevní písař zapisuje do smolné knihy výslechy útrpným právem, na šibenicích a na kolech za městskými branami zlověstně trčí těla popravených zločinců. Sedláci těžce pracují pro sebe i pro své pány; stále hlouběji upadají do nevolnictví; občas jim dojde trpělivost a vzbouří se.

Také na prahu šestnáctého století lidé žili, jedli, pili a milovali, pracovali a odpočívali, ovšem pokud nezasáhla morová nákaza nebo nebylo třeba vytrhnout pod vztyčenými korouhvemi proti Turku, nepříteli všeho křesťanstva.

Taková byla v Čechách doba krále Vladislava, který vtiskl své „W“ do kamenných památníků: doba romantiky a materialismu, krve a piva.

Heřman Janovský z Janovic je jejím nositelem. Však uvidíte.

I

NÁVRAT

Heřman z Janovic přitáhl otěže, jeho kůň se zastavil. Konečně vyjeli z lesa a otevřel se mu pohled na Janovice, jeho hrad a městečko nad řekou Ohlavou, v níž zářily paprsky zapadajícího slunce. Vpravo se na kopci šeřily obrysy hradeb a věží hradu Klenové. Radostně vdechoval známý vzduch, prosycený vlhkostí lesů a luk. Nic se tu nezměnilo.

Dojedeme ještě za světla, pomyslil si, čekaje, až se připojí jeho jezdci, které předhonil.

Dojeli. Rytíř Heřman Janovský z Janovic, vysoký, hubený jezdec, zahalený v modrý plášť, na hlavě biret, zdobený pestrým peřím, za ním deset jezdců v přilbách a plátech, vyzbrojených meči a kopími. Tři z nich vedli za uzdu koně nesoucí tlumoky.

Známě znamení rohu uvítalo je z hlásky u Brány a již přejíždějí po svoditém mostě přes příkop naplněný vodou a sesedají v předhradí. Branou z hradu spěchá jim naproti zeman Jindřich z Janovic, Heřmanův starší bratr, rovněž vysoký, ale v ramenou poněkud nahrbený. Tiskne Heřmanovi ruku a obřadně se s ním vítá: vždyť se kolik let neviděli. Uznale oceňuje jeho jízdní doprovod, dlouhý pohled patří zejména třem koním, obtíženým tlumoky. Dal kastelánovi Nikodémovi a čeledi rozkaz, aby se postarali o Heřmanovy jezdce i jejich koně, kteří mají za sebou zřejmě dlouhou jízdu. Heřman sám se už nemusí starat. Jeho sluha Hašek je dost spolehlivý, aby tentokrát opatřil sám pánova ryzáka. Proto se Heřman zatím může rozhlížet po známém nádvoří.

Opravdu, vše je tu zcela jako před třemi roky, když odtud vyjížděl do Bavor za vojenskou službou a loučil se tenkrát ještě s otcem. Jistě se mu jen zdá, že střechy jsou trochu sešlejší, zdi oprýskanější a bratr o hodně starší. Jistě o více než tři roky, co se neviděli. A také ochozy na hradbách by potřebovaly opravit.

Na všechno bude ještě čas, pomyslil si opět, když z předhradí prošli branou do hradního nádvoří. Vkročili do paláce. Ve světnici nebylo ještě rozsvíceno, takže jen v šeru spatřil matku – tmavou postavu ve vdovském šatě. Zdálo se, že ho nepoznává. Jistě se mu zase jen zdá, že matčin pohled je jakoby cizí, zahleděný někam do prázdna.

„Matko!“ zvolal vesele a chtěl ji obejmout. Matka se mu však vrhla okolo krku a dala se do hlasitého pláče. Nebylo možno ji utěšit. Konečně ji Jindřich vzal za ruku a matka se jako dítě nechala odvést k lavici vedle kachlových kamen, kde usedla. Stále ještě plakala, avšak již tišeji.

Heřman se díval rozpačitě na matku i na bratra.

„Příliš těžce to nese,“ říká Jindřich a pak nakláněje se k Heřmanovi šeptá: „Stále jen pláče, nepromluví, sotva koho pozná. Bojím se, že se jí snad zakalila mysl.“

„Snad to přejde,“ řekl Heřman, ale sám jako by nevěřil svým slovům. – Ubohá matka!

Děvečka Kuna přinesla zatím řeřavé uhlí, rozdělala oheň v kamnech a rozsvítila svíci. Náhlé světlo ozářilo světnici s roubeným stropem, a vyřezávaným dubovým nábytkem, s cínovými miskami a stříbrným koflíkem, jak již bylo připraveno k večeři. Na polici tiše ubíhaly přesýpací hodiny. Jako by všechno bylo při starém tak, jak to měl v paměti a jak to měl rád. A přece nebylo. Chyběl otec, a matka…

Heřman stál zamyšlen nad stolem – urostlý muž, snědý ve tváři, světlých, dlouhých a hustých vlasů, kostnatý a silný. Odložil již meč a jen veliké ostruhy svítily na jeho jezdeckých škorních, do nichž byly shrnuty úzké nohavice. Představoval si jistě svůj návrat jinak, i když věděl, že doma je smutek po otci. Chtěl se pochlubit, co zažil, co viděl, co přivezl. A zatím…

Přinesli polévku a Jindřich začal modlitbu. Pak mlčky nabírali polévku, matka sotva že usrkávala.

„Měls poslat posla, kdy přijedeš,“ řekl konečně Jindřich. „Byli by ti připravili lepší večeři. Nečekal jsem tě ještě.“

„Nebylo ani kdy. Vyrazil jsem hned, jak jsem dostal zprávu, že otec…“ Zarazil se, když spatřil, že matce opět vyhrkly slzy z očí, jak se chtěl zmínit o otcově smrti. „Poslední dobou,“ pokračoval pak, „stejně již ze služby nic nebylo. Nemohl jsem nic ztratit. Pro samotného posla by cesta ani nebyla bezpečná. Snad nevíš, co je teď v lesích zákeřného lidu, rejtarů i obyčejných lupičů.“

„Právě proto jsem ti zprávu poslal po kupcích. Ti se dovedou spíše ochránit,“ řekl suše Jindřich a pohlédl starostlivě na matku, která si ihned, jak přišlo na stůl uzené maso, hrách a zelí, zase odsedla na svou lavici u kamen a tiše plakala.

„Tak to dělá vždycky,“ poznamenal Jindřich jakoby na vysvětlenou Heřmanovi. Za chvíli přišla děvečka Kuna a odvedla matku, která ani neodpověděla na pozdravy svých synů.

„Chudák matka,“ pronesl prostě Heřman. „Budeme musit pro ni něco udělat. A jak bylo s otcem?“ zeptal se.

Jindřich se vytrhl ze zamyšlení: „Dlouho postonával. Nebylo pomoci, ale zemřel tiše, bez bolesti. Posadil se na stolici u kamen a ukrajoval si chléb k mléku. Najednou mu vypadl nůž z ruky a chléb z klína. Hlava mu sklesla a vypustil duši. Už bylo marné pokoušet se vzkřísit ho.“

„Buď mu Bůh milostiv,“ řekl vážně Heřman a oči mu zvlhly. „Zítra se půjdu za něho pomodlit.“

„Jak jsem ti psal,“ navazoval věcně Jindřich, „odkázal nám Janovice s bystřickým panstvím a ostatními vesnicemi, poli, lukami a lesy v nedílu. Nechtěl, aby se majetek dělil.“ Odmlčel se a pak pokračoval se zatrpklým přízvukem: „Po mé smrti přejde všechen beztak na tebe a bude lépe, zaučíš-li se včas do hospodaření.“

Heřman se podíval překvapeně na svého staršího bratra. Skutečně nevyhlížel dobře; nikdy ostatně nebyl pevného zdraví. Cítí se však opravdu tak nemocným, že myslí na svou smrt, jako by již stála přede dveřmi? – Jindřich zatím vykládal dále: „Na hotovosti zanechal málo, jakoby nic. Zato jsou tu dluhy. Bude třeba peněz.“ Opět se zarazil a náhle se zeptal: „A co ty? Jaká byla služba?“

Konečně tu byla otázka, na niž Heřman tak dlouho čekal. Zdálo se mu již, jako by doma o něho nikdo nestál, jako by nebyli vůbec zvědavi, co s ním bylo po ony tři roky, kdy jen zřídkakdy měl příležitost podat domů zprávy. U matky ovšem nebylo teď ani pomyšlení a Jindřich má zřejmě svých starostí víc než dost. Vždyť přece sám naznačil, že jsou dluhy, že bude potřeba peněz…

S chutí začal vypravovat.

„Což o to, služba byla dobrá.“

„A co peníze?“ přerušil ho Jindřich.

„Peníze?“ opakoval mrzutě Heřman. „I něco peněz jsem přivezl.“ A pak veseleji dodával: „Ale peníze budou; budou, jak jen vyúčtuji své škody, podíl z kořisti a všechno ostatní, co mi podle záškodného listu patří za tři roky služby.“

„Za tři roky služby?“ ptal se nechápavě Jindřich.

„Za celé tři roky,“ přisvědčil Heřman a zasmál se. „Kníže neměl nikdy dost peněz na hotovosti. Ale slíbil, že zaplatí – a dvojnásob – až bude mít. A teď má.“

„Proč tedy nezaplatil?“

„Řekl jsem ti již přece, jak náhle jsem odjel. Nechtěl jsem se zdržovat potahováním s písaři. Peníze, které dostanu za službu, mají čas. Neutekou. Raději ti ukáži, co jsem přivezl jiného než peníze.“ Zavolal děvečku, aby jeho zbrojnoš Hašek přinesl „kořist“. Nejprve odevzdával dar Jindřichovi: krásně kovaný meč ve zdobené pochvě. Rodinný meč, na němž bylo vyryto jméno Smila z Janovic, nosil sám Heřman. Pamatoval tedy, aby i Jindřich měl zbraň, kterou by se mohl pochlubit.

Jindřich se usmál. Bratrova pozornost ho zřejmě potěšila. Pak však řekl zase zatrpkle, že až Heřmanovi zkazil radost: „Meč – a pro mne. Copak já s ním? Nikam nechodím, na vojnu nepojedu a vůbec…“ Nedokončil, jen rukou mávl.

Potom však zesmutněl i Heřman, když z vaku vyňal drahocennou látku tmavošedé barvy a stříbrný koflík, které přivezl pro matku. Jak jí udělat radost, když ani nechápe… Rozveselil se však opět, když ukazoval ozdobný, uměle kovaný přední i zadní plát, plechy a přilbu. Byla to zbroj čistá, jako by hleděl na led. „To je má kořist od Schonbergu,“ oznamoval pyšně.

Bylo opravdu čím se chlubit. Avšak Jindřich jako by mu skutečně chtěl pokazit i tuto radost. Prohlížel sice uznale dovednou práci, pak však pronesl: „Krásný kus. Tedy od Schonbergu.“ A dodával: „Říkali mi, že si z té bitvy odnesli více slávy poražení než vítězi.“

Měl vlastně pravdu. I Heřman to věděl, ale mrzelo ho, že Jindřich nedovedl náležitě ocenit jeho úspěch. Schonberg! Jak živá byla jeho vzpomínka na prudký útok proti vozové hradbě, před níž se kupily stohy mrtvol a raněných. Rozrazili sražené vozy a zlomili poslední odpor! Byl to tuhý, zoufalý boj. Sám císař Maxmilián musil uznat statečnost tří tisíc Čechů, kteří se zrazeni a opuštěni bili za zájmy vdovy a chlapců zemřelého falckraběte Ruprechta proti zdrcující přesile šestnácti tisíc mužů císařského vojska, v němž pod knížetem Albrechtem Bavorským vedl svůj oddíl i rytíř Heřman Janovský z Janovic.

„Mnoho jsme jich pobili a všechny vozy jsme jim pobrali,“ vykládal Heřman Jindřichovi o bitvě. „Porazili jsme je na hlavu, takže sotva čtvrtina z nich zůstala na živu. Zajaté odvedli do Řezna, ale pak je císař pro jejich statečnost propustil na svobodu. Z naší strany také padlo mnoho lidu, ale oni skoro všichni, samí pěší. Neměli ani jízdu, ani děla. Zrádný hejtmane je připravili o všechny pušky, kule i střelný prach.“ Vysvětloval potom, že se ani nesnažil pronásledovat oddíl, s nímž se velitel poražených Matěj Libák z Radovesic probil ze sevření císařova vojska. Heřman se o to nepokoušel ovšem také proto, že jeho jezdci byli znaveni bojem, že nechtěl mít další ztráty. A nadto tu byla kořist. Bylo nutno být při tom a nezdržovat se pronásledováním.

To vše a ještě jiné vypravoval Heřman Jindřichovi nad ukořistěným brněním, pochutnávaje si na poháru dobrého českého vína, které mu připadalo tak vzácné. Jindřich poslouchal mdle, přimhuřoval oči, přejížděl rukou prořídlé vlasy. Opravdu, jak zestárl, pomyslil si Heřman. A přece je věkem ještě docela mlád. Je unavený nebo snad nemocný? Vypravoval dál. Nenechá si přece ujít potěšení z úspěšného návratu z vojny, radost ze svých darů a z kořisti.

„Ten Libák z Radovesic,“ vzpomněl si nečekaně Jindřich, „je prý pikhart. Bratr.“

„Nevím,“ odpovídal Heřman. „Proč se ptáš?“

„Jen proto, že zde v Janovicích máme taky bratry. Povolil jsem jim sbor. Jsou to řádní lidé.“

„Nemám nic proti tomu,“ řekl Heřman a chtěl pokračovat ve vyprávění. Za chvíli však Jindřich unaveně vstal od stolu a odešel spát. Nechal Heřmana o samotě s jeho pohárem vína, touhou vypovídat se, i s jeho myšlenkami.

Heřman se probudil pozdě ráno, když už slunce pronikalo skulinami okenice. Ani zvláště nespěchal s prací, která ho čekala prvý den po návratu, jenž dopadl zcela jinak, než si představoval. Snídal sám. Bratr byl ve dvoře, kde určoval práci čeledi, matka se zase uzavřela do své ložnice. Za chvíli se však hlásila návštěva: rychtář a konšelé města Janovic přišli pozdravit nového pána, který jim bude vládnout v nedílu se starším bratrem, rytířem Jindřichem Janovským. Srdečně ho uvítali po návratu a přinesli mu darem tesák s ozdobně vypracovaným jílcem. Heřmana skutečně potěšili. Vyčastoval je vínem a dal přinést na stůl maso, slaninu, sýr, pečivo a koláče, aby bylo co zakousnout. Konečně našel vděčné posluchače pro své zážitky a příběhy z vojenské služby v Bavorsku.

Zdržel je dosti dlouho a pak je vyprovodil do města, kde sám zamířil do kostela, stojícího hned naproti hradu, aby se pomodlil u hrobu svého otce. Zesnulý rytíř Oldřich z Janovic odpočíval v kostelíku, jehož byli Janovští odedávna patrony, vedle svých předků: Jana z Janovic, zakladatele rozvětveného rodu vladyků Janovských v době, kdy v Čechách vládl Václav II.; Racka z Janovic, který hrad Janovice odevzdal v manství císaři Karlu IV.; Smila z Janovic, bojovníka v Žižkovu vojsku, jehož meč Heřman nosil; Racka Janovského, který za krále Jiřího s pomocí Domažlických a Klatovských bojoval vítězně s křižáky.

U čerstvého hrobu, který ještě ani nebyl opatřen náhrobním kamenem, modlil se Heřman Janovský za otce a vzpomínal na něho v nejlepším. Starý vladyka měl v sobě válečnickou krev, v mladších letech sloužil rovněž v Bavorsku, jak to již v jejich rodině bylo od děda zvykem, a dobře postřehl, že neposednému Heřmanovi udělá dobře, pozná-li kus cizí země a okusí přitom svou statečnost. Především proto ho poslal, když Heřman vyspěl, s několika jezdci ke knížeti Albrechtu Bavorskému do Mnichova a nechal si staršího, usedlého Jindřicha doma při hospodářství. V dědictví však mladšího Heřmana nikterak nezkrátil. Naopak, odkázal všechny své statky i majetek společně oběma synům.

Heřman si odbyl rád svá vojenská léta a rád se také vrátil na svůj hrad a k svému hospodářství. Ještě před obědem zašel do dvora, aby se také přesvědčil, jak jsou opatřeni jeho jezdci i koně. Na hradě obešel ochozy, z nichž bylo vidět daleko do kraje, rozčísnutého řekou Ohlavou, na hrad Klenovou na vysokém kopci i na lesnaté stráně šumavských vrchů.

Ochozy budou potřebovat důkladnou opravu, povšiml si. Na rohových věžích by bylo nejlépe strhnout dřevěnou nástavbu a nahradit ji důkladnou kamennou prací. Však tam dole ve dvoře by bylo třeba také opravovat!

Při obědě byl Jindřich stejně málomluvný jako včera a matka opět jako by byla duchem nepřítomna. Nepromluvila, Heřmana jistě ani nepoznala a slzy jí stékaly po vyhublých tvářích.

Heřman se vrátil rád z vojenské služby na svůj hrad a k svému hospodářství, ale představoval si svůj návrat méně smutný – i když tu nebylo otce.

Něco se musí stát! Toužil po činu.

Hned po obědě vyrazil s dvěma jezdci do Klatov. Vzal je s sebou jednak z opatrnosti, jednak proto, aby vjel do města náležitě okázale, jak se patřilo na nového pána na hradě Janovicích. Za deset kop objednal u kamenického mistra Matouše Líbadla náhrobní desku, na níž bude vytesán otcův obraz s nápisem a erbem Janovských, rozděleným vodorovným šachovaným břevnem. Smluvil s ním také, že se mistr Líbadlo, který před časem řídil opravu mohutných klatovských hradeb, přijede podívat na janovický hrad, kde bude rovněž třeba spravovat a stavět. Objednal pro matku lékaře Kryštofa Řezaře a ještě měl čas posedět s několika zámožnými měšťany královského města Klatov u poháru vína, počastovat je a vyslechnout novinky z okolí i ze světa. Vrátil se do Janovic až za soumraku přímo k večeři.

Prvý den po jeho návratu byl skončen. Zítra mu již nastane nový pravidelný život. Těšil se. A ve dvoře, v Janovicích a v Klatovech mluvili o tom, jaký bude nový janovický hospodář. Zdál se jim vojáčky řízný, přímější a sdílnější než uzavřený zeman Jindřich z Janovic. Také štědřejší. Dobře hostil a na peníze nehleděl. Jistě získal ve světě zkušenosti a přivezl si bohatou kořist.

II

NOVÝ HOSPODÁŘ

Prošli s Jindřichem dvorcem, prohlédli stodoly, stáje i dobytek a projížděli pak poli, aby se Heřman se vším obeznámil. Jako by se nepamatoval! Dělalo mu však radost shledat se opět se známými místy a prohlížet pozemky, které teď byly jeho vlastnictvím. Protože viděl kus světa, uvažoval, co všechno by bylo možno zařídit. Jednu myšlenku přivezl si už s sebou: Na dolní louce, kde byl močál a kde opravdu nic kloudného nerostlo, chtěl založit rybník a vypěstovat v něm pěkné, velké kapry. To by bylo něco jiného než bělice a cejni z Ohlavy a hradního příkopu. Ale Jindřich jen pokrčil rameny: „Což o to! Rybníky teď hodně vynášejí. Kdekdo je zakládá. Kde však vezmeš peníze?“

„Peníze? O ty se nestarej! Počkej jen, až mi v Mnichově všechno vyúčtují.“

Jindřich neodpověděl. Za chvíli se zeptal: „A co tví jezdci? Jak ti dlouho u nás zůstanou?“

Heřman již dříve tušil, že tato otázka jednou přijde. „Neměj starosti,“ řekl. „To je má věc.“

Myslil, že tím bude záležitost odbyta, ale Jindřich byl asi ve špatné náladě. Díval se upřeně na Heřmana a zahnutý nos mu trčel z hubeného, větrem ošlehaného obličeje. Zdálo se, jako by byl úmyslně nepříjemný.

„Tobě se řekne: Nestarej se! Ale deset lidí je třeba živit a koně žerou oves i seno. A také žold jim snad platíš, ne? Jednomu jezdci aspoň půl druhé kopy či dvě kopy týdně.“

„Jsou to moji lidé a já o nich rozhoduji,“ odpověděl docela pánovitě Heřman. Jindřich mu přece nemá co poroučet. Je sice starší, ale otec jim zanechal majetek společně… „Rozhodl jsem se, že si je nechám. Jsou to dobří jezdci a hrad potřebuje silnější posádku. Ostatně mohou vypomoci i jinak.“

„Myslil jsem, že když jsme do dneška vystačili s našimi střelci… zavrčel nepříjemně Jindřich. „Chtěl bych jen vědět, odkud vzít na všechno peníze.“

„I to je moje starost,“ odbyl ho zase Heřman. „Co snědí, můžeš mi odepsat z podílu,“ dodal jizlivě. Jindřich mlčel, ale Heřman byl rozhodnut, když již začali, promluvit s ním o všem. „Hrad potřebuje důkladnou opravu. Mluvil jsem už o tom v Klatovech. Mistr Líbadlo se na všechno přijede odpoledne podívat. Chtěl bych také dát ulít nové dělo. Nesmí to přece u nás vypadat jako v Nemanicích.“

Tak! Teď alespoň řekl Jindřichovi všechno najednou. – Ale Jindřich se kupodivu nerozzlobil. „Uvaž jen, co po otci zbylo dluhů. Klatovským židům dluží, Petru Sudovi z Řenec i panu Prostiborskému.“

„Dluhy zaplatím, až přijdou peníze – a ještě zbude dost!“

Jindřich pokrčil rameny. Tím byla věc prozatím odbyta.

Po obědě přijeli z Klatov doktor Kryštof Řezař a kamenický mistr Líbadlo, kterého Heřman hned odvedl na ochozy, aby si na místě promluvili o nejnutnějších opravách. Doktora nechali samotného s matkou. Když se vrátili, oznámil lékař s vážnou tváří Heřmanovi, že nemoc staré vladyky je velmi zlá, že by bylo třeba několik neděl, aby ji léčil a ošetřoval, že však zná lék, který by ji uzdravil. Jestli se rozhodnou…

Jindřich se díval rozpačitě, ale Heřman se podle svého zvyku ihned rozhodoval. „Ujednáno!“ řekl. „Přivez si z Klatov všechno, co potřebuješ. Přestěhuješ se na ten čas sem.“

Doktor Řezař se úslužně uklonil. „Na nákup léků bude však třeba peněz,“ téměř zašeptal.

Heřman odepjal ochotně svůj váček a vysázel mu na stůl řádku stříbrňáků. „Postačí?“ Doktor se zase jen pouklonil. Zůstal ještě i s mistrem Líbadlem na večeři. Teprve druhého dne ráno vypravil je Heřman opět do Klatov.

„Uvaž jen, co to bude stát peněz,“ řekl Jindřich, když odjeli. To byl celý Jindřich! Myslil stále jen na peníze. Jako kdyby na nich tolik záleželo.

„Matka se musí uzdravit!“

„Copak o to. Kdyby to jen pomohlo. A pak, třeba by se časem sama vzpamatovala, až by zapomněla.. Mohlo se opravdu zdát, že mu záleží víc na penězích než na matčině zdraví. Heřmana to dráždilo.

„Pořád jen peníze a dluhy. Pojď, podíváme se na to důkladněji!“ vyzval bratra. Jindřich otevřel skříňku, do níž otec schovával důležité listiny a zápisy o hospodářství. Shledávali, kolik si kde a na jaký úrok vypůjčil. Zatímco Jindřich sepisoval a počítal, Heřmana zabavil jiný zápis. Bylo z něho zřejmě patrno, že nejen jemu, nýbrž již před hezkou řádkou let zůstali bavorští knížata dlužni jeho otci a – jak se zdá – dokonce něco i dědovi za jejich službu. „Co tomu říkáš?“ pravil vítězně Jindřichovi. „Tady máš peníze, které tolik potřebuješ.“

Jindřich se sotva nechal vyrušit ze své práce. „Co tomu říkám? Jsou to peníze, které nikdy neuviděl ani děd, ani otec a které neuvidíme ani my. Kdoví, uvidíš-li vůbec ty sám peníze za svou vojenskou službu u Bavora. Možná, že z nich nakonec nebude víc než podobné zápisy.“

„Nesmysl!“ rozkřikl se Heřman. „Mně zaplatí a musí také zaplatit, co byli dlužni otci a dědovi,“ dodával trochu klidněji. „Uvidíš.“

„Celkem na tisíc kop dluhů,“ řekl místo odpovědi Jindřich. Heřmana to však neomráčilo.

„Teď budu počítat zase já.“ Vzal Jindřichovi brk a počal psát na okraj listu. Počítal, že sám měl vymíněno 600 zlatých ročně; připsal, kolik činily škody, kolik měl dostat otec a děd a kolik asi dosahovaly úroky. Počítal, zapisoval a zase přemýšlel. Konečně byl hotov. „Patnáct tisíc zlatých,“ pronesl úsečně. „O patnáct tisíc zlatých napíši knížeti. Teď budeš snad spokojen!“

Bylo to o pár set kop grošů víc, než činily dluhy, ale Jindřich ani neodpověděl. Heřman napsal list, přiložil pečeť a postaral se o odeslání bez něho. Za týden nebo za dva vezmou s sebou list kupci, kteří z Klatov pojedou do Mnichova.

Doktor Řezař se vrátil do Janovic ještě téhož večera se svými léky. Tvářil se důležitě, uzavřel starou vladyku do její ložnice a zakázal, aby k ní někdo kromě něho chodil. Potom připravoval dlouho v kuchyni své léčivé nápoje.

Neviděli matku asi dvě neděle. Chodil k ní jen doktor Řezař, který se na hradě usadil zřejmě na delší dobu, a děvečka Kuna. Heřman byl netrpělivý, jak pokračuje matčino uzdravování, avšak doktor nechtěl nic prozradit. Léčení prý vyžaduje času, dlouhého času. Bude musit zajet do Klatov pro nové léky, a kdyby pan rytíř…

„Vím,“ řekl Heřman a vysázel novou řádku grošů na stůl. Kryštof Řezař sebral peníze a odjel do Klatov pro nové léky.

Když mu neřekl nic doktor, rozhodl se Heřman, že se zeptá Kuny. „Myslím, že je paní velmi zle,“ řeklo děvče.

„Hůř než dříve?“

„Hůř.“ A pak, jako by si dodala odvahy, vyklouzla jí slova: „Kdyby pán dovolil…“

„Řekni všechno!“ rozkázal jí přímo Heřman.

„Měla jsem o vladyku strach. Jen proto jsem se odvážila…,“ nedořeklo zase děvče.

„Pověz bez obavy všechno!“ vybízel znovu netrpělivě Heřman.

„Vladyka nechce brát lék, který jí doktor vaří, a on ji proto několikrát zbil,“ řekla konečně Kuna.

„Zbil?“ zhrozil se Heřman. „Jak to víš?“

„Kolikrát jsem ji slyšela křičet a jednou, když zvláště naříkala, podívala jsem se klíčovou dírkou. Doktor bil vladyku holí. Však se můžete přesvědčit,“ dodávala. „Má ještě modřiny.“ Děvče vykládalo už beze strachu, takřka horlivě. „A moří ji hladem a žízní.“

„Vždyť jí přece dává pít léčivý nápoj,“ pokusil se Heřman ještě o námitku.

„Z toho nápoje je právě jen ještě větší palčivost a žízeň. Jednou doktor asi nedával pozor a vladyka sešla dolů do kuchyně, kde jsem ji přistihla, jak pije pomyje, a potom se vrhla na zbytky jídla. Nosila jsem jí pak tajně kousek masa nebo sýra i žejdlík piva, aby doktor nevěděl.“

To Heřmanovi stačilo. Byl již přesvědčen. „Pročs mi nic neřekla dříve?“

„Bála jsem se.“

Vstoupili do ložnice, kde ležela stará vladyka z Janovic. Ubohá matka! Spala, úplně vysílená. Hubené ruce měla složeny přes peřinu. Kuna jí vyhrnula rukávy a Heřman spatřil na svraštělé paži několik podlitin. Na stolku stál koflík s lékem. Napil se z něho, hned však vyprskl palčivou tekutinu. Tím tedy mořil doktor Řezař, matku! Vylil nechutný obsah koflíku na zem. „Doktora už sem nepustím,“ řekl. „Bože, je to jasnější než slunce v poledne.“

„Kdyby pán dovolil, je dole ve dvoře jakási bába. V mužských šatech chodí a vyzná se v léčení. Už prý kolik lidí uzdravila. Mohla by se na vladyku podívat.“

„Jdi pro ni,“ rozhodl se bez dalšího uvažování Heřman.

Kuna tedy zavolala babu v mužských šatech, která starou vladyku prohlédla, pečlivě omyla a uvařila jí posilující polévku.

Když se doktor Kryštof Řezař vrátil z Klatov, přivítal ho rytíř z Janovic vzteky zrudlý v tváři: „Šibale! Kdo ti dovolil bít matku? Tomu říkáš léčení? Za tos bral dobré groše?“ Překvapený doktor chtěl něco říci na svou obranu, ale rozvzteklený rytíř mu vrazil políček, až doktor přilnul na stěnu a okrvavil. Sotva stačil utíkat ze schodů. „Dej Bůh, aby tě hrom zabil!“ volal za ním ještě Janovský.

Matka se za nějaký čas uzdravila, ale nebyla už taková jako před otcovou smrtí. Zeslábla, často posedávala zamyšlená nebo plakala, málo mluvila a málo jedla. Poznala však konečně Heřmana a bylo patrno, že je ráda, že má syna zase doma.

Tak v starostech a v očekávání uplynulo několik týdnů, co se Heřman vrátil z bavorské služby na janovický hrad. Konečně se dočkal i odpovědi na svůj list, jímž žádal, aby kníže zaplatil patnáct tisíc za službu, kterou u něho vykonávali jeho otec a děd i on sám. Odmítali zaplatit. Jeho otci a dědovi prý již nic nedluhují. A jemu samému nadto chtěli ještě strhnouti pět set zlatých, protože před smluveným časem opustil službu se svými deseti jezdci. Byli ochotni dát mu nejvýš pět tisíc zlatých. Musí však dříve potvrdit, že se s tím plně spokojí a nebude již žádat víc – ani za sebe, ani za otce a děda.

Když Heřman z Janovic dočetl list, který dostal prostřednictvím kupců, jedoucích přes Klatovy až z Norimberku, rozlítil se podobně jako tenkrát, když hnal doktora Řezaře ze schodů. – Však jim ukáže, že za svou službu musí dostat řádně zaplaceno! Ale Jindřich se opět díval, jako by ho těšilo, že správně předvídal neúspěch. „Co jsem ti povídal? Měl jsem pravdu jako s tím doktorem. Teď vidíš, že peníze nedostaneš.“

„Neměj strach! Dostanu,“ prskal vztekle Heřman.

„Nezbude než prodat Bystřici,“ uvažoval Jindřich.

Heřman raději vyšel ven, aby se vyhnul dalšímu nepříjemnému rozhovoru. Na dvoře ho zachytil vytáhlý Matouš Líbadlo. „Opravu brány skončíme do večera a zítra se pustíme do věže. Budu však potřebovat výplat tu,“ připomínal. „Kolik?“ zeptal se Heřman.

„Zedníky platím po čtyřech groších na den. Ale budu musit také koupit trámy. Jeden nyní přijde asi na osmnáct grošů,“ vypočítával kameník.

„Dobře, dám ti zítra.“

Zase peníze! Příští týden bude snad již ulito nové dělo a bude třeba opět platit. Ale ať! Jindřich přece již stejně počítá s tím, že prodají Bystřici. Jsou-li jednou v tom, objedná u sklenáře sklo do oken; mají ještě někde blány, jimiž to příliš profukuje. Své peníze nakonec dostane. Proč jen se mu po návratu všechno tak špatně daří? Nejdřív s matkou a doktorem, pak s penězi…

Když se druhý den zrána zeptal Jindřich, půjde-li s ním do dvora, řekl, že si raději zajde do lesa. Vzal s sebou ručnici a pár malých psíků – vyžlat – které mu poslal pan Prostiborský. Musí teď v příhodném čase užít lovu. – Mohu se také při té příležitosti poohlédnout, co by bylo možno zařídit v našem lesním hospodářství, pomyslil si. Když měl tolik starosti, bavilo ho to rozhodně víc než pole a dobytek. – Však se v nich Jindřich vyzná lépe než já a ani mě k ničemu nechce pustit, myslil ještě, než se dostal dále do lesa, kde ho už cele zaujal lov.

III

SVATBA

„Měl by ses oženit,“ řekl Jindřich, když seděli sami dva po večeři v příjemně vytopené síni a Heřman popíjel víno.

Přišlo to trochu nečekaně.

„Potřebovali bychom dobrou hospodyni – sám vidíš, že s matkou už teď nic není. Nevěsta by také přinesla peníze.“

„Peníze!“ Heřman se usmál. „Proč se tedy neoženíš ty?“

„Jsem na to už starý a ani se necítím dost zdráv. Ženitba – to by nebylo nic pro mne.“ Opravdu, vypadal teď sešle a unaveně, když pokračoval: „Přemýšlej o tom. Věno…

„Stále myslíš jen na peníze,“ řekl vyčítavě Heřman.

„Nemohou být na škodu.“

„Prodali jsme přece už Bystřici.“

„… a nestačí to.“

„Pro peníze se ženit nebudu.“

„Neříkám, že zrovna jen pro peníze.“

„Nu,“ řekl po chvíli Heřman, „nebyl bych tak docela proti tomu, kdyby se mi nevěsta líbila. Víš snad o nějaké?“

„Nevím, jen mě tak napadlo, že by ses měl oženit. Budu o tom přemýšlet.“ Zažíval a odešel do ložnice.

„I já budu o tom přemýšlet,“ řekl Heřman, ale do rána na všechno zapomněl. Byl teď plně zaujat honitbou.

Za nějaký čas dostal Jindřich z Janovic list od pana Chříňovského z Chříňova a na Merklíně.

„Jak ten si na nás vzpomněl?“ řekl Heřman prohlížeje dopis, jejž mu Jindřich ukázal. Chříňovský z Chříňova psal Jindřichovi Janovskému z Janovic:

„Vzkazuji své pozdravy, urozený pane příteli a milý ‚druhu, a dávám vědět, že je tu okolo Merklína drahně zvěři a kanců, Dá-li Bůh, pojedu v úterý na lov a byl bych tomu velmi rád, abyste tu byli se svým bratrem, abychom na ten lov jeli společně. Mám jednoho velikého jelena, kterého bych chtěl štvát. Račte s sebou vzít také své psy, abychom si tím štvaním udělali kratochvíli. Proto Vás o to žádám, abyste se hned ke mně vypravili…“

„Znáš vůbec toho Chříňovského?“ zeptal se zase Heřman. „Nemnoho. Byl to přítel otcův.“

„Divné, že si na nás tak najednou vzpomněl,“ vrtěl hlavou Heřman. Pozvání ovšem přijali, neboť Heřman byl tou dobou po lovu jako posedlý. Byl nyní takřka každý den v lese či na lukách, sám nebo s honci, s tenaty, s ohaři nebo s malými vyžlaty od pana Prostiborského či s jestřábem, kterého mu poslal Petr Suda z Řenec.

Přestal se však divit nečekanému pozvání, když je v Merklíně uvítal rytíř Chříňovský z Chříňova se svou rodinou a Heřman se seznámil s jeho dcerou Markétou. To tedy asi byl ten pravý důvod, proč je Chříňovský pozval na hon do Merklína! Jindřich, který ho chtěl oženit, pozvání opatrně zprostředkoval. A neprozradil se! Heřman se v duchu zasmál uskoku. Ale Markétka Chříňovská se mu líbila. A jak by také ne! Byla urostlá, štíhlá jako proutek, pleť bělostná, tváře pěkně uzardělé, vlasy jako zlato, oči přejasné… Při honu, kterého se panna Markétka zúčastnila na svém čiperném koníku, byl Heřman stále vedle ní, i potom u stolu, když zasedli k bohaté večeři. Heřman cítil, že i on se jí líbí a že se zájmem naslouchá jeho vypravování o pobytu v Bavorsku i o životě na janovickém hradě. Když se vraceli s Jindřichem do Janovic, byl již Heřman rozhodnut, jako se vůbec rychle rozhodoval. Jindřich však mlčel, a proto musil začít sám.

„Pamatuješ se, jak jsme onehdy mluvili o ženění?“

Jindřich přikývl: „Nu, a…“

„Jen to, že kdyby nevěsta byla jako Markétka Chříňovská, nenechal bych se asi nutit.“

„Když se ti líbí,“ usmál se spokojeně Jindřich, že se mu jeho úmysl tak rychle dařil, „můžeme zase pozvat Chříňovské k nám.“

Pozvali je. A zanedlouho potom – bylo již v zimě – jeli ženichův bratr a pan Prostiborský z Prostiboře coby smluvci v okázalém doprovodu Heřmanových jezdců do Merklína na výpros.

Když bylo po přivítání a pohoštění a zůstali konečně s panem Chříňovským sami, odkašlal si rytíř Jindřich z Janovic a pak obřadně začal: „Snad se sám domýšlíš, pane Chříňovský, co nás k tobě vede…“

Starý Chříňovský se usmíval do vousů.

„… můj bratr, rytíř Heřman z Janovic…“

Chříňovský vzal s úsměvem Jindřicha za rameno: „Vím, vím. Chtěl by Markétku. Nu, pokud je na mně, jako na otci, dávám rád svůj souhlas a požehnání. Pokud je na Markétce, myslím,“ zamrkal významně, „nemá také nic proti tomu.“

Jindřich si spokojeně oddychl. Teď mohl promluvit pan Prostiborský. Díval se svým upřímným pohledem na starého Chříňovského a usmíval se širokou, vlídnou tváří, pro kterou ho lidé měli rádi: „Je-li tomu tak, pak bychom si měli promluvit o věně.“

To bylo ovšem nejdůležitější. Starý Chříňovský, zarostlý po celém obličeji, s lišáckýma očima pod výrazným obočím, zase chytráčky zamrkal. Jindřich soustředil všechnu pozornost na jeho odpověď. „Pročpak ne?“ odměřoval Chříňovský slova. „S věnem to bude jednoduché. Jestli se Markétka Heřmanovi opravdu líbí, spokojí se jistě i s menším vyvěněním.“

Jindřich se zamračil a také vlídná tvář pana Prostiborského zvážněla: „S menším vyvěněním?“ – Bylo přece známo, že Chříňovský je jedním z nejbohatších rytířů v celém okolí, že má kolik dvorů, vesnic, ovčínů, rybníků a lesů. Proto právě Jindřich vybral Markétu pro svého bratra za nevěstu. Proč by Chříňovský neupsal několik vesnic Markétce, jak čekali?

„Nu menším…,“ odkašlal si Chříňovský. „Jak se to vezme. Výbavu ovšem dostane bohatou. Šaty a prádlo chodící i ložní, rozličné nádobí, něco klenotů a na hotovosti…“

„… a na hotovosti?“ nedočkal se Jindřich. „Sto padesát kop českých grošů dám.“ Jak nemožně málo!

„A co na dvorech a vsích?“ pokusil se ještě jednou pan Prostiborský.

„Nic, to, co jsem řekl, musí stačit.“

Jindřichova pobledlá tvář prozrazovala rozmrzelost. „To je opravdu málo,“ řekl.

Starý Chříňovský se však nenechal vyvést z klidu. Stále se usmíval, oči mu podšitě svítily zpod ježatého obočí a doléval jim víno do pohárů: „Říkám vám, milí přátelé, že má-li Heřman Markétku opravdu rád, spokojí se jistě i tím. Musí mu to stačit.“

Jak je pálený, myslil si zase Jindřich.

„Nu, řekni nám raději, pane Chříňovský, proč nedáš více?“ doléhal upřímně pan Prostiborský.

„Řekl bych, že to stačí. A pak – myslím také na budoucnost.“

„Jak to?“

„Snadno. Mám přece jen jednoho syna, Petra. Kdybych Markétku náležitě vyvěnil vesnicemi a dvory, měla by již svůj díl. Jediným mým přirozeným dědicem by zůstal Petr. Což kdyby pak Petr zemřel?“ vykládal jim. „Víte, že by potom právem odúmrtí, protože bych neměl jiných přirozených dědiců, připadl po mně všechen majetek králi nebo tomu, kdo by si jej dovedl vyprosit. Nedivte se, že na to pamatuji a že chci, aby dědictví zůstalo v mé krvi, aby všechno dědila Markétka, když by nemohl dědit Petr.“

Tak tomu tedy je! Chříňovský jim dělá lákavé sliby do budoucnosti, jako by jednou celé dědictví mohlo připadnout Markétce. A aby tak zakryl špatný dojem z toho, že o svatbě jí chce dát jen sto padesát kop. „Nu, na tom snad nezůstaneš, pane Chříňovský,“ domlouval dobrácky pan Prostiborský.

Ale Chříňovský zůstal neústupný. „Již jsem řekl, že nepřipustím, aby všechen můj majetek popřípadě spadl na krále. Musí zůstat v mé krvi.“

Ani Jindřich však nehodlal přistoupit na takovou nabídku. „To bychom se asi nedohodli,“ pravil vážně a projel si netrpělivě rukou světlé vlasy, které mu spadaly prořídlým praménkem do čela.

Chříňovský se zatím rozhorloval: „Když nechcete, neberte! Myslil jsem si, že Heřman si chce vzít Markétku, a ne se ženit pro peníze!“ Seděl proti nim celý naježený.

„Proto však nemusíš ošidit svou dceru o věno!“ odvážil se prudkého výpadu Jindřich.

To Chříňovskému dodalo. Vzteky se již necítil. „Ošidit!“ zvolal. „To přestává všechno! Konec! Jděte si hledat jinou nevěstu, najdete-li pěknější! Však dobře vidím, že vy rytíři z Janovic jdete jen za penězi. Tak je to!“

Jindřich Janovský vstával od stolu, na němž stály nedopité poháry vína, celý pobledlý. Bylo mu tak trochu, jako když vyženou psa z kuchyně. Nepovedlo se a on přece tolik počítal s bratrovou svatbou, s penězi, které vynese. „Když nedáš, tak nedáš,“ řekl uraženě. „Jen ať jednou nelituješ, žes přišel o takového ženicha.“

Chříňovský neodpovídal. Jak se mračil, celý zarostlý, vypadal jako zlý skřítek. Pan Prostiborský se sice ještě jednou pokusil výbuch zmírnit, ale hádka zašla už příliš daleko. Rozešli se ve zlém. Bylo po námluvách.

Mrzutě se vracel Jindřich s panem Prostiborským z výprosu do Janovic. Mrzutě, protože věděl, že tím není všechno skončeno. Co řekne Heřman, až se doví, že se nedohodli pro peníze?

Nemýlil se. Heřman skutečně vybuchl: „Pro pár bídných kop jsi mi zkazil svatbu! Vždycky jen peníze, peníze! O jiném nevíš. A co si pomyslí Chříňovský a ostatní! Řeknou jistě, že jsem dostal košem.“

Jindřich se ani nesnažil odporovat. Znal Heřmana. Věděl, jak je bratr prudký a že by bylo všechno domlouvání i rozmlouvání marné. Heřman se sice po chvíli uklidnil, ale večeřel takřka beze slova a hned po jídle odešel spát. Jindřicha to nepřekvapilo, znal bratrovy nálady. Překvapilo ho však, když si druhý den časně zrána Heřman oblékl sváteční šaty, připjal si ozdobný tesák, který dostal darem od janovických sousedů po svém návratu, a nasadil pěkný biret, ozdobený vlajícím peřím. Svým jezdcům rozkázal, aby sedlali. Svého koně si sám pečlivě ustrojil.

„Kam pojedeš?“ zeptal se Jindřich. Nedovedl potlačit svou zvědavost.

„K Chříňovskému do Merklína,“ odpověděl Heřman a již vyjížděl se svým průvodem z brány.

Nešetřil koně a přihnal se do Merklína jako vítr. Pan Chříňovský byl trochu vyplašen. Problesklo mu hlavou, že snad horkokrevný Heřman z Janovic bude chtít, aby se omluvil za včerejší urážky. Za ta slova, že janovičtí rytíři si hledí jen peněz.

„Co tak náhle?“

Heřman stál před ním celý udýchaný prudkou jízdou. „Jedu napravit, co Jindřich včera zkazil.“

Zarostlá tvář Chříňovského se vyjasnila: „Pospíšil sis, jen co je pravda. Ale tak zlé to snad nebude. Věděl jsem, že se dohodneme.“

„Chci Markétku třeba bez groše, bez věna, abys věděl, že ji mám opravdu rád,“ vyhrkl Heřman.

Pan Chříňovský z Chříňova a na Merklíně se spokojeně usmál. „Tak se mi to líbí! Tomu říkám opravdová láskaí A víš co, Heřmane? Přidám ti padesát kop. Dvě stě kop Markétka dostane, protože jsi to ty a vidím, že si jí budeš vážit.“

Také Heřman se již spokojeně usmíval. Zavrtěl hlavou: „Ne, ani kopu nechci, abys neřekl… A co Markétka?“

„Celou noc proplakala, když se dověděla, že sešlo z námluv pro peníze,“ řekl prostě její otec. „V životě už prý tě nechce ani vidět. Nu, až se doví, s jakou jsi přijel, bude jinak.“

Přirozeně bylo: Markétka měla za to Heřmana dvakrát raději než dříve.

Sepisovali svatební smlouvu!

„Markéta Chřiňovská z Chříňova slibuje svému muži, urozenému rytíři Heřmanovi z Janovic, trvalou věrnost a lásku a přináší mu věnem dvě stě kop grošů českých a jako výbavu šaty chodicí a ložní… dva koflíky stříbrné… A kdyby Pán Bůh nechal bratra jejíhoL urozeného panoše Petra Chříňovského z Chříňova sejiti z toho světa před otcem jeho, slovutným a statečným rytířem Vilémem Chříňovským z Chříňova a na Merklíně, slibuje jí její otec, jmenovaný rytíř Vilém z Chříňova pod základem tisíce kop grošů českých, že jí i potomkům jejím odkáže ve své závěti všechnj své statky, vesnice a dvory s tvrzí Merklínem a co na lesích a rybnících…“

Heřman a Markétka zářili: Do čtyř neděl může být svatba.

Byla to slavná svatba. Z celého okolí se k ní sjeli vladykové se svými rodinami. Zavalitý Petr Suda z Řenec a milý pan Prostiborský z Prostiboře byli ženichovými svědky. Ženich, rytíř Heřman Janovický z Janovic, skvěl se v nových šatech, modrých a žlutě provlékaných, u pasu houpal se tesák s bohatě zdobeným jílcem, dar janovických měšťanů. A jak to slušelo urostlé Markétce v jejích bělostných šatech, s věncem na hlavě!

Před oltářem zasvěceným její patronce, svaté Markétě, slibuje nevěsta Heřmanovi, že s ním po celý život bude snášet dobré i zlé. Pak se vracejí do hradu a usedají ve velké síni.

Stoly se prohýbají pod mísami masa, zvěřiny, ptactva a ryb. Hudci, pištci a dudáci obveselují hodující svatebčany hudbou a zpěvem. Hovor proudí vesele a hlučně, jen Markétka mluví málo, zato se však usmívá a co chvíli mile pohlédne na Heřmana.

Již přinášejí na stůl zavařené ovoce, perníky a cukrovinky. Blíží se konec hostiny. Přichází rozloučení. Markétka však nepláče.

V saních, které je vezly k jejich společnému domovu, k janovickému hradu, stiskl Heřman Markétce ruku a pak ji vřele políbil. Vděčně a vesele si odvážel do Janovic mladou, pěknou ženu.

IV

PŘEPADENÍ

Několik zimních měsíců po svatbě bylo nejšťastnějším obdobím Heřmanova života. Toho roku byla zima zvláště dlouhá a spousty sněhu ležely až do dubna. Nikdo nepamatoval tak dlouhé a kruté zimy. Dobytek mřel hlady, když sedláci neměli co dát do žlabů; trhali nakonec i došky ze střech, aby jimi nakrmili hladové koně i krávy a voly. Potoky vymrzly, takže mlýny nemohly mlít. Však také potom byla drahota. Bochník chleba, který stával groš, byl za osmnáct peněz, dvě housky stály deset grošů místo čtyř a také maso, ryby a všechno vaření podražilo. Jindřich chodil ustaraně, ale Heřman si starostí nepřipouštěl. Byl šťasten s Markétkou.

Když konečně v kraji sešel sníh a jen vršky šumavských kopců okolo Ostrého se bělaly na obzoru, když rozmoklé cesty, zbavené závějí, opět ožily prouděním kupeckých vozů, zajíždějících do Bavor a vracejících se odtud, dočkal se Heřman velkého rozladění. Kupci mu doručili list, v němž Bavor znovu odmítl jeho nároky na 15 000 zlatých za službu jeho i jeho otce a děda. Nedají mu prý více než pět tisíc zlatých, ale napřed se ještě musí jednou provždy zříci všech dalších požadavků.

Heřman z Janovic se znovu rozlítil nad takovou nespravedlivostí. Však ještě uvidí, že se jen tak nedá! Rozhodl se po svém zvyku rychle a ještě večer sepsal dva listy. Jeden do Mnichova, že nesleví ani groš; nedostane-li peníze vyplaceny do svatodušních svátků, nalezne již cestu, jak si dopomoci k dlužné částce. Druhý list zaslal do Prahy panu nejvyššímu purkrabímu Zdeňku Lvu z Rožmitálu a na Blatné, jenž v králově nepřítomnosti spravoval zemi, aby se ho jako věrného poddaného Jeho Milosti krále Vladislava zastal v jeho při o 15 000 zlatých, které mu právem náleží za jeho službu i za dřívější služby jeho otce i děda, rytířů z Janovic.

Kdyby byl jen tušil, kam až ho tyto listy a celý spor zavedou! Ale Heřmanovi nešlo ani tak o peníze, jako o dosažení toho, co považoval za svůj spravedlivý nárok a právo.

Jindřich, který byl ve svých starostech ještě zatrpklejší, přečetl si list z Bavor opět jakoby s uspokojením, že se splňuje jeho předpověď. „Teď snad konečně uznáš,“ řekl docela škodolibě, „že peníze jen tak brzy neuvidíš. Měl by ses podle toho zařídit. Propusť alespoň své jezdce. Nejsou tu k ničemu a považ, co stojí jejich žold a strava. Teď je zvlášť draho živíš. A kde vzít obrok pro koně?“

Heřman se však na něho podíval novým pohledem: „Mýlíš se, že jezdce nepotřebuji,“ řekl a v očích mu hrálo. „Právě teď si své jezdce nechám. Myslím, že je již brzy budu potřebovat.“

Půda voněla jarem, na keřích vyrazily listy a květy, a v kalužích, do nichž se rozehřál poslední sníh, se odrážela světle modrá obloha, posetá lehce nanesenými mráčky. Psi se již počínali hřát na sluníčku a křik ptactva se ozýval výbojněji. Už i šumavské hřebeny ztratily svůj bílý nátěr. Přišly velikonoce, paní Markétka barvila vajíčka a rozeslala k Zelenému čtvrtku pomlázkou kůzlata, beránky a slepice panu Prostiborskému, rytíři Petru Sudovi do Řenec i otci do Merklína.

Blížily se svatodušní svátky. Jindřich se stále staral o hospodářství a polní práce a v Heřmanovi vzrůstal neklid. Jakou odpověď dostane z Mnichova? Podaří se mu dokázat Jindřichovi, že měl pravdu? Prosadí svou?

Čekal marně. Odpověď nepřišla. Skutečně mu odpírají zaplatit jeho patnáct tisíc zlatých. Heřman nenechal na sobě nic znát, ale byl již rozhodnut. Poslal nový list. Jen proto ho nezlobily uštěpačné pohledy, kterými ho častoval Jindřich. Všechno potřebuje svůj čas a i on se nakonec dočká svých peněz! Vyjížděl poslední dobou častěji se svými jezdci: Koně prý potřebují po dlouhé zimě více pohybu a i chlapci by příliš zlenivěli. Jindřich už jistě něco tušil, ale stále nic neříkal, až na něho Heřman zavolal: „Chystej si stáje a stodoly. Přibude nám dobytek a obilí.“

„Dělej, jak myslíš,“ odpověděl stroze Jindřich. „Podle mého nevzejde z toho nic dobrého.“

Heřman se zasmál, až mu zasvítily bílé zuby: „Neměj strach, však se v tom dobře vyznám.“

Políbil Markétku, vyhoupl se na svého ryzáka a vyrazili. Paní Markétka se na nic neptala, ale věděla dobře, že pod pláštěm měl Heřman přední i zadní plát. Strach o něho neměla. Heřman jistě dobře ví, co podniká. Při takové výpravě nehrozí ani mnoho nebezpečí. Je sice prudký, ale v pravou chvíli opatrný jako každý zkušený voják.

Vrátili se druhý den až pozdě večer s třemi naloženými vozy, tuctem krav a volů, stádem ovcí a ještě několik koní vedli jezdci na ruce. Z dobytka a koní se kouřilo, všichni byli postříkáni blátem po těle i v obličeji, ale vrátilo se jich všech jedenáct a jen jeden z nich měl ovázánu hlavu zkrvavělým šátkem.

Janovičtí se sbíhali ze všech stran k té podívané. Ze dvora vybíhala čeleď a také na ochozu nad branou a na hradbách se nakupili zvědavci. Heřman mezi nimi rozpoznal Markétku i matku. Jindřich se objevil s chasou ze dvora a zdálo se, jako by ho pohled na bohatou kořist z Heřmanovy výpravy ani nepotěšil.

„Vidíš, jak počínají splácet svůj dluh! A splatí jej celý – i s úroky,“ volal na něho Heřman s koně.

Sesedli před dvorem a čeleď pomáhala odvádět dobytek. Jindřich jim dával příkazy a pozorně přitom prohlížel kusy, které přihnali, i obsah tří plně naložených vozů. Teď si Heřman konečně mohl všimnout, že mu zasvítily oči, ale jinak uspokojení neprozradil. Vida, dobytek se zřejmě Jindřichovi líbí a v duchu snad již počítá kopy grošů, které zaň strží. Ale nebyl by to ani Jindřich, kdyby netajil svou spokojenost stále podmračenou tváří. Však už ho Heřman znal.

Nechal bratra, aby se postaral o ustájení dobytka a koní, přikázal svým jezdcům, aby pomohli, a spěchal k Markétce a matce, které sešly na dvůr. Matka se na nic neptala, jen se spokojeně usmívala, že se Heřman tak šťastně vrátil s bohatou kořistí. Zato Markétka byla samá otázka, ale Heřman se jen smál a žertoval, takže nebylo možno dostat z něho vážné slovo. Když se konečně vrátili ze dvora Jindřich a desátník Janek, který Heřmana zastupoval, když sám nevelel, hovořil s nimi dlouho stranou. Ještě do noci rozjelo se několik jezdců různými směry a na samém hradě držela se zase přísně stráž.

Druhého dne šlo všechno zdánlivě starým klidným chodem, ale přece všichni cítili, že žijí v novém napětí. Snad ze všech nejvíce ožil vzrušením Heřman. Až do svatodušních svátků se tady tak málo stalo. Začínal už toužit po změně. Měl také radost, že Markétka přijala jeho rozhodnutí klidně, bez zbytečných strachů. Nač také obavy, když všechno šlo tak hladce! Ještě jednou nebo dvakrát – a pak si už dají říci a vyrovnají svůj dluh, myslil si, když zrána klusal v doprovodu dvou jezdců ke Klatovům podle Ohlaw mezi zelenavými poli a chmelnicemi.

Do hospody „U kameníků“, kde čepovali dobrá vína a řízné klatovské pivo, dal si rytíř z Janovic pozvat konšela Pavla Jelítka, nejznamenitějšího řeznického mistra ve městě. Veliký řezník, zarudlý v masité tváři, jejíž dvojnásobný lalok byl ověnčen světlým vousem, přihnal se do krčmy celý udýchaný. „Žehnej Bůh, pane rytíři,“ zafuněl, ukláněje se nemotorně. Poseděli spolu, popili vína, pojedli naložených ryb, mihulí, sýra a preclíků, a pak si Heřman odvezl tlustého mistra s sebou do Janovic, aby si z přihnaného dobytka vybral několik volů a skopců pro svou porážku. Městem se také již rozkřiklo, že janovický rytíř přivezl dva vozy žita – byla on právě taková nouze –, několik žoků chmele i dobré dojnice, kdyby snad někdo potřeboval. Prodá prý lacino, neboť potřebuje peníze, a chce se zboží rychle zbavit – však si rozumíme.

Když se Heřman vrátil s mistrem Jelítkem do Janovic, předváděl Jindřich Janovickým krávy a ovce; někteří si už odháněli nakoupený dobytek domů. S Jelítkem se snadno dohodli, Heřman ostatně nesmlouval, oba mohli být spokojeni. Třetí den bylo již všechno rozprodáno.

„Neměl jsi tak veřejně rozhlašovat svou kořist,“ řekla matka večer, když Jindřich počítal a zapisoval stržené peníze, kopu za kopou. „Otec býval v takových případech opatrnější. Teď k nám mohou najít přímou cestu.“

„Našli by i tak. Vědí dobře, kdo je navštívil. Však jsem jim řádně opověděl nepřátelství, když mi nezaplatili dluh,“ vysvětloval jí Heřman. „Nepřepadám jako loupežník, ale čestně, jako šlechtic, pro své právo,“ přesvědčoval.

„Nevím, nevím,“ pobroukávala si matka. Ale Heřman ji upokojoval. „Jen se neboj! Však teď dobře hlídáme.“

Jindřich pozvedl mrzutě hlavu od svých listin. Proč ho planými řečmi matou v jeho výpočtech? Přestali a Jindřich si prohrábl rozcuchané řídké vlasy a znovu sčítal. Markétka se usmívala. Viděla

ráda, když byl Heřman spokojen. A Heřman byl spokojen! Byl také zvědav, jestli se odváží oplatit mu jeho návštěvu, či začnou-li snad přece jen smlouvat, že by mu zaplatili, co jsou mu dlužni za jeho službu…

Na odpověď nemusil dlouho čekat. Ani ne tři neděle po jeho výpravě vyburcovala je v noci stráž, že je na obzoru vidět zář v tu stranu, kde leží Ondřejovice. Heřman ani Jindřich se dlouho nerozmýšleli a hned si připínali pláty a plechy.

„Teď se ti bude hodit meč, který jsem ti přivezl,“ zasmál se Heřman.

„Na to bych si byl ani nevzpomněl,“ vyjasnil také Jindřich svou podmračenou tvář.

Již předtím dal Heřman troubit, aby vzbudil jeho jezdce a celou posádku. Bylo třeba jednat rychle. Pěší nechali doma a vzali s sebou pouze jezdce. Jak se teď hodili koně, které s sebou přivezl Heřman se svou kořistí! Rychle se rozloučili s matkou i s Markétkou a vyrazili. Rostoucí zář na obloze jim ukazovala směr, jak klusali úzkou pěšinou podél potoka Jelenky.

„Bojím se, že hoří i Starý Láz,“ řekl Jindřich a pobídl koně.

Na půl cestě potkali Bohuše, jednoho z Heřmanových jezdců, který měl hlídku v Ondřejovicích. „Dobře že jedete,“ volal, když je rozpoznal. „V Ondřejovicích je boží dopuštění!“

„Hlupáku!“ rozkřikl se na něj Heřman. „Vidíme přece, že hoří. Proto jsi pro nás nemusil jezdit.“

„Měls raději pomoci na místě,“ přidával se Jindřich.

„Co bych byl sám platný?“ bránil se Bohuš. „Sedláci i čeleď utekli do lesa. Vpadli do vsi jako vítr. Chtěli jsme se bránit, ale proti takové přesile sedláci nestáli.“

„Kolik jich je?“

„Asi třicet nebo čtyřicet, dobře počítáno…“

Jak dojížděli k hořící vesnici, bylo od plamenů světlo jako za dne. Tu teprve Heřman uviděl, že Bohuš krvácí z rány na tváři. Dobrý voják, pomyslil si.

Mezi hořícími domky bylo vidět, že se odvážnější vesničané pokoušejí hasit plameny. Byl to však předem ztracený boj. Dřevěné domky plápolaly jako hranice a létající došky roznesly zkázu po celé osadě. Ve stodolách hořely vzácné zbytky loňské sklizně. Jen někde se jim podařilo zachránit z chlévů dobytek. Většinou se udusil kouřem nebo uhořel.

„Máme pomoci nebo…,“ zeptal se Heřman. Zarazil se náhle nad obrazem zkázy, za niž cítil odpovědnost.

„Pokusíme se dohonit je,“ řekl velitelsky Jindřich. „Tady necháme jen Bohuše a ještě dva jezdce,“ rozkazoval již.

„Odjeli směrem k Lázu,“ ukázal jim cestu rychtář.

„Brali s sebou kořist?“ ptal se Heřman. Chtěl vědět, zdali se zdrželi kořistěním a mají-li vůbec možnost je dostihnout.

„Tady ne. Jen projeli. Ale snad ve Starém Lázu nebo v Milenci.“

„Podíváme se,“ ukončil rázně Jindřich rozhovor.

Z hořících Ondřejovic hnali se k Starému Lázu. I teď je vedla zář ohně. Před vsí, v níž řádily plameny, se zastavili. Bylo odtud patrno, že sedláci se ještě ani neodvážili vrátit z lesa. Nikdo tu nehasil. Mohli tudíž usoudit, že nepřítel nebyl daleko. Proto z opatrnosti poslali napřed desátníka Janka s třemi jezdci. Hlídka vjela do hořící vsi, vzápětí se však jeden z jezdců vracel plným cvalem, dávaje znamení, aby vyrazili za nimi, na pomoc…

Desátník Janek se totiž ve vsi srazil asi s půl tuctem nepřátelských jezdců, kteří se tu zdrželi při kořistění. Nenechal je ujet, ačkoli napadnout je znamenalo bojovat proti přesile. Však se již také jeden z Jankovy hlídky válel zkrvavený na zemi a teď se právě kácel s koně druhý, zasažený kordem vysokého vousatého rejtara. Oba rytíři z Janovic se na nepřítele sesypali se svými jezdci jako roj sršňů. Heřman srazil velkého rejtara a Jindřich rozdával i odrážel rány vpravo, vlevo. Ještě dva nepřátelští jezdci padli, tři obrátili včas koně, zbývající dva se vzdali. Mezitím se počaly vynořovat postavy sedláků, vyvábených bitkou z lesa.

Heřman přehlížel místo srážky, jezdci seskočili k padlým. Všiml si hned, že na návsi leží několik pobitých sedláků, kteří se pokusili nájezdníkům bránit. Z jeho jezdců byli dva zraněni, jeden zabit. Nepřítel zanechal dva mrtvé – jeden z nich byl rejtar, kterého srazil sám Heřman – a jednoho raněného. S ním měli celkem tři zajatce. Janek je vyslechl na místě. Vypověděli, že jsou z houfu o čtyřiceti koních. Svázali je a nechali je sedlákům, aby je hlídali.

„Pojedem dál?“ zeptal se Jindřicha.

„Podíváme se ještě k Milenci.“

Týž pohled jako v Ondřejovicích a Lázu: oheň a zkáza. Nepřítele zde nezastihli. Bylo zřejmé, že se nezdržoval kořistěním až na opozdilce v Lázu, kteří loupili na svou pěst.

„Pomůžeme raději hasit,“ rozhodl Jindřich. Nemělo skutečně smyslu pokračovat v pronásledování. Nepřítel měl před nimi nejen velký náskok, nýbrž byl i v přesile. I po ztrátě v Lázu zbývaly jich tři tucty proti desítce Janovických.

Společně se sedláky se jim přece jen podařilo zachránit něco dobytka a několik stavení. K ránu se vraceli do Starého Lázu, kde stále ještě doutnaly zbytky domků, stájí a stodol. Na návsi, kde svedli boj s dopadenými záškodníky, kupily se ženy a děti bez přístřeší. Dva sedláci, ozbrojení cepem a kosou, hlídali zajaté, o něco dál leželi oba zranění Heřmanovi jezdci, nyní již ovázaní. Heřman se kousal do pysků, dívaje se na tu spoušť.

„Co se zajatými?“ zeptal se bratra. „Pověsíme je?“

Jindřich zavrtěl hlavou: „Proč bychom je věšeli? Mohou se nám hodit na výměnu, kdybychom snad náhodou sami ztratili zajatce, až se na odplatu podíváme zase my k nim.“

Za ta slova by byl Heřman Jindřicha políbil. Myslil, že mu bude Jindřich připisovat odpovědnost za všechnu zkázu, kterou svým zbrklým rozhodnutím zavinil, a zatím jeho bratr myslil – na odvetný výpad! Takový byl Jindra, když mu sáhli na jeho majetek.

Za časného rána, mokrého a studeného, se vrátili do Janovic a hned připravovali pomoc. Dali vyklidit stáje, kam by bylo možno umístit dobytek ze tří vypálených vesnic, pokud se jej podařilo zachránit. Také vesničané naleznou zatím přístřeší v Janovicích a okolních vsích. Z hradních zásob naložili na vůz uzené maso a slaninu, několik bochníků sýra a dva soudky lehkého piva, aby se vyhořelí měli čím nasytit a zahřát. Potom Heřman s Jindřichem znovu prohlíželi doutnající spáleniště, jako by doufal, že by tu snad přece bylo možno něco zachránit. Vyhlédli i kus lesa, který dají porazit, aby bylo dříví na nová stavení. Ozbrojené sedláky i jezdce poslali po okolí jako hlídky.

Je třeba něco podniknout, něčím se zaměstnat, jinak by pohled na vypálenou osadu a všechnu škodu příliš pálil. Avšak sedláci – zdálo se – nesli svůj úděl odevzdaně. Zvykli si už, že jim krupobití ničí obilí, mráz pálí ovocné stromy, povodně odnášejí otavy a mor hubí dobytek. Teď alespoň shledávali, že je po ruce pomoc.

V

POMALÁ SPRAVEDLNOST

Třetí den po přepadení vyjeli oba rytíři z Janovic; Jindřich k Petru Sudovi do Řenec, Heřman do Klatov. Potřebovali peníze, aby sedlákům nahradili dobytek a aby najali žoldnéře k zamýšlené výpravě. Ještě než vkročil do krčmy „U kameníků“ byl Heřman Janovský z Janovic obklopen zvědavými klatovskými sousedy, kteří se vyptávali na přepadení nebo jinak projevovali svou účast. Hned se však také sám dovídal novinky: Včera večer došli opěšale do města dva klatovští kupci, Dešenský a Martin Lichvice. Byli cestou obráni o své vozy, naložené suknem a kožešinami. Pacholci, kteří vezli a střežili náklad, byli buď pobiti nebo se rozutekli; oba kupci se zachránili útěkem před odvlečením do zajetí, z něhož by se musili draze vykoupit. Sotva bylo možno pochybovat, že lup provedli nájezdníci, kteří se vraceli ze zájezdu na janovické zboží.

V krčmě se všichni sesedli okolo největšího stolu: rytíř Heřman z Janovic, mistr Matouš Líbadlo, kameník, i konšel Pavel Jelítko, řezník, tři jiní konšelé. Přišli i oba oloupení kupci, aby si pohovořili, co podniknou.

„Já jsem se již rozhodl,“ opakoval Heřman. „Oplatíme jim návštěvu. Důkladně. Nahradíme si svou škodu.“

„Kdo ji však nahradí nám?“ naříkal kupec s modřinou na tváři a s rozdrásaným nosem jako památkou na překotný útěk.

„Máte také příčinu hledat náhradu za svou škodu,“ obracel se Heřman ke Klatovským. „Chtěl bych postavit slušné vojsko, aby viděli…

Měšťané poslouchali se zájmem, ale někteří z nich nedůvěřivě pobroukávali.

„Pomozte mi postavit vojsko a budete mít podíl na kořisti. Nebo byste se mohli zúčastnit přímo,“ nabízel Heřman Janovský. „Snad by bylo možno získat i jiná města. Na silnicích bychom měli obnovit bezpečnost. Přepadli vás bez opovědění a takové násilí by se mělo neprodleně potrestat.“

Měšťané však chápali dobře, že mu nejde o jejich zájmy, nýbrž o to, aby výhodně získal spojence pro svou výpravu. Neradi by se do něčeho zapletli. Ať si Janovský vyřídí své spory sám. Pokud z nich mají užitek – dobře. Což však, kdyby z nich bylo více škod než užitku?

„Je… je… ttto… moooc… ne… ne… nebez… pečné,“ sypal ze sebe koktavý pekař Bárta. Jen řezník Jelítko, který měl pěkný výdělek na dobytku, koupeném z Heřmanovy kořisti, klonil se k jeho nabídce: „Nu, přemýšlet bychom o tom mohli. Nebylo by dobře snášet přepadání kupců na svobodných silnicích.“

„Snad bychom mohli alespoň půjčit peníze na výpravu,“ navrhoval druhý z přepadených kupců, podnikavý Martin Lichvice. Nebál se jako ostatní. Šlo mu především o to, aby nájezdníci neušli bez trestu.

„Rozmyslíme si to, poradíme se v radě,“ povolovali ostatní. Názor kupce Martina Lichvice vždy u nich hodně platil.

Heřman poznával, že snad bude moci získat od některých měšťanů půjčku nebo příspěvek na postavení vojska. Nejspíše mohl počítat na zištného Jelítka a bojovného Lichvice. Sotva se mu však podaří přimět Klatovské, aby se veřejně připojili k jeho chystané výpravě. Ale aťsi, alespoň mu zůstane celá kořist, když se s nimi nebude musit dělit!

Zpráva, že janovičtí rytíři sbírají vojsko, se brzy roznesla po okolí. Co chvíli se objevil na hradním nádvoří nějaký dráb s výzbrojí či bez ní, s pláty nebo jen v prostém kabátci, s přilbou nebo opeřeným kloboukem na hlavě, s koněm či opěšalý, aby se dal najmout za žold ke kořistné výpravě. Heřman se staral také o to, aby desátník Janek naučil sedláky lépe zacházet se zbraní. Chtěl mladší z nich vzít s sebou, stejně jako synky janovických sousedů, pokud byli k čemu. Kdyby mohl vytrhnout o čtyřiceti koních a alespoň stovkou pěších

Městečko pod janovickým hradem hlučelo nezvyklým životem. Náměstím a uličkami procházely hloučky drábů; jejich hlasitý hovor, nadávky a zpěv ozývaly se z krčmy, kde se občas rozezvučely i dudy; z kovářovy dílny rachotily údery, jak tu připravovali vozy – nejen spížní pro odvážení kořisti, nýbrž i několik bojových s ochrannými prkny a žlaby. Také kovář a kolář měli v těchto dnech plné ruce práce.

A pak najednou konec.

„Za týden již vyrazíme,“ počítal Heřman s Jindřichem, když se oznámili dva poslové z Prahy s poselstvím ze samé královské kanceláře.

Trochu pozdě přichází odpověď na můj list, aby se mě v Praze zastali v mém sporu, pomyslil si Heřman, rozlamuje pečeť. Však si již dopomůžu k právu sám! Přesto zvědavě začal číst, co mu psal sám král Vladislav. Zdržela se snad odpověď tím, že jeho list poslali za králem až do Budína? Myšlenky mu těkaly, než se po obřadném úvodě prokousal k jádru listu. Nejprve jeho tvář prozrazovala zklamání, když četl:

„… celému Tvému psaní jsme dobře a dostatečně porozuměli a nevíme co jiného na to psát, než že se nám nelíbí, že nemůžeš dosáhnout tak dlouho spravedlnosti ve své při s knížetem Albrechtem“

Pokračování bylo již slibnější: ,,… ale poněvadž naším psaním byla celá věc u téhož knížete dovedena k tomu, že se poddává, aby byl spravedlivě přešetřen a rozsouzen, a pokud je co spravedlivě dlužen a povinen, chce Tobě učinit zadost…“

Znamenalo to, že se ho král, jako svého mana, náležitě zastal a že mu snad vymůže spravedlnost. Pak následoval rozkaz, aby Heřman Janovský nic samostatně nepodnikal a zároveň další závazný slib: „Přikazujeme Tobě, abys zanechal svévole a výtržností, porovnání neodmítal a žádné války nezačínal, a to až do našeho příjezdu do Českého království, dá-li Bůh už brzkého. Potom Tebe i jiné tak opatříme, abyste ve svých věcech dospěli k spravedlivému konci bez dalších průtahů; a dokážeme to lépe a snadněji, dá-li Bůh, než kdyby ses všetečně a svévolně do něčeho vrhl a něco začal, čímž by ses mohl i s jinými uvrhnout do záhuby a způsobit v této zemi mnoho zlého“

Ještě přísněji hrozil král na konci listu? „Pakli co přes toto naše psaní a rozkaz proti témuž knížeti svévolně začneš a do země přivedeš válku, buď si tím jist, že bys tím vystavil trestu své hrdlo i statky, Ty i Tvoji pomocníci, jako rušitelé pokoje a obecného dobrého tohoto království.“

Heřman se však výhrůžky nezalekl. A proč také? Teď, když má v ruce králův list se slibem, že ho král srovná s knížetem Albrechtem, nemá opravdu smyslu začínat válku. Věřil, že kdyby se byl sám rázně neodhodlal k činu, sotva by se byl dočkal spravedlnosti. Teď však se slíbenou královskou pomocí dosáhne jistě více, než by získal chystaným nájezdem. Hrozí-li král, že by hleděl k jeho hrdlu i statku, nebylo na výpravu ani pomyšlení. Vojsko bude nutno zase rozpustit.

Jindřich se zatvářil trochu kysele, když si přečetl králův list. Heřman ho však ujišťoval: ,,Teď uvidíš, že peníze dostaneme. Pomohlo, že jsme ukázali rozhodnou vůli a že se nebojíme. Kdybych to byl nezkusil, sotva by byli psali králi až do Budína, aby mně pomohl. V Praze musili nejdříve poznat, že to myslím vážně, a pak už si pospíšili.“

Sedl si, aby napsal odpověď. Sliboval, že již sám nic násilím nepodnikne, aby se dostal k svým penězům, a předem děkoval za slíbené urovnání sporu a spravedlnost.

„Jen abychom se dočkali,“ poznamenal suše Jindřich, když pročítal Heřmanovu odpověď na králův list. „Co jen stálo postavení vojska,“ povzdechl si. Na to však jeho bratr nemyslil. Jemu stačilo, když provedl svou a ukázal, že nemá strach a že se jen tak nepoddá. Co proti tomu byly marné náklady na sebrání vojska a jeho rozpuštění!

Minuly žně, úrodu sklidili s božím požehnáním do stodol. Ze strnišť zavanul studený vítr a obloha zjasnila zářijovými dny. Večery se prodloužily a častěji se hlásil podzim mlhou a dešti. Paní Markéta konejšila již v kolébce prvorozeného synka, nazvaného po dědovi a pradědovi Oldřich – a Heřman Janovský stále ještě čekal na své peníze. Už i jeho tchán, starý Chříňovský z Chříňova, zajel do Prahy. Použiv svých známostí jednal s panem nejvyšším purkrabím Zdeňkem Lvem z Rožmitálu a vlivným rytířem Albrechtem Rendlem z Oušavy, prokurátorem a známým důvěrníkem královým. Jednal i se znamenitým právníkem Viktorinem Kornelem ze Všehrd, avšak ani ten mu nemohl dát rady. „Tíže je se bránit než žalovat,“ řekl jen a pak dodal, že je lépe soudit se třeba tři roky než bojovat o právo se zbraní v ruce.

Celkem narážel Chříňovský buď na rozpaky, nebo na výmluvy. Vymlouvali se především na panovníkovu nepřítomnost v zemi, neboť král opětovně odkládal svůj příjezd. Vymlouvali se na přílišné nároky Janovského, a jeho neprozřetelný postup nebo zase na to, že byly velké vody, rybníky strhány a mosty pobrány, takže se páni nemohli sjet v Praze, když se nechtěli utopit. Je prý třeba čekat, až voda opadne a přestanou deště. Také s bavorskými posly prý už jednali, avšak poslové prý neměli plné moci zavázat se za knížete Albrechta k určité částce. Přednesli potom výsledek jednání i králi, který se zdržoval v uherském Rábu, ale konečné rozhodnutí někde uvázlo.

Páni a rytíři – jak vysvětloval Chříňovský, mrkaje významně očima pod hustým obočím – mají teď jiné starosti než se zabývat Janovským. Sváří se s městy o stavovské výsady i o právo vaření piva. Dokonce se prý v Praze proslýchá, že je Heřman s klatovskými měšťany příliš zadobře, že se s nimi již spolčoval. To prý mu asi nejvíce ublížilo u pánů rytířů od dvorského soudu, kteří o věci rozhodují. „Vypadá to, jako by tě v Praze někdo úmyslně očernil,“ končil bodrý Chříňovský svůj výklad, když se po pražské návštěvě zastavil v Janovicích, aby se podíval na svého vnuka.

„Očernil? Kdo by na tom měl zájem? Žijeme přece se všemi svými sousedy v nejlepší shodě,“ namítal Heřman a podíval se na Jindřicha, jenž souhlasně přikyvoval. „Vyčítají mi, že jsem snad nebyl dost opatrný, ale list, kterým jsem v Praze žádal o podporu, nechali bez odpovědi. Teprve když jsem ukázal, že věc jen tak nenechám, přišel králův dopis se slibem…“

„Vím, vím,“ ujišťoval ho Chříňovský. „Povídám ti jen, co jsem slyšel v Praze. Ta věc není jen tak, má zuby, zdá se.“

„Nu, je-li tomu tak, nemohu již déle čekat. Dluhují mi patnáct tisíc zlatých za službu, tři vesnice jsme museli znovu stavět, dobytek opatřovat a vojsko vyplatit. Ne, vidíš, že prostě už nemohu déle čekat.“

„Dluhy rostou,“ přisvědčoval ustaraně Jindřich.

„Nevím, jak bych ti poradil,“ mračil se Chříňovský, který nelibě nesl každou zmínku o penězích. Vracela se mu vždy nepříjemná vzpomínka na srážku, kterou měl na Merklíně s Jindřichem Janovským pro Markétčino věno. „Nejlépe by snad bylo, kdybys do Prahy zajel sám.“

Heřman souhlasil. Počkal, až byl o suchých dnech svolán příští sněm, aby měl jistotu, že v Praze stihne všechny vlivné osobnosti, a vypravil se do Prahy s panem Prostiborským, Petrem Sudou z Řenec a s několika jinými vladyky.

VI

RYTÍŘ A MĚŠŤAN

Sněm se konal v novém křídle hradu, v soudní síni, k níž procházeli ohromným Vladislavským sálem, teprve nedávno dokončeným královským stavitelem Benediktem Rejtem. Heřman, který jej spatřil poprvé, obdivoval jeho rozsáhlý prostor i uměle vzdutou klenbu, po níž se v ohebných čarách plazilo žebroví ve složitých vzorcích. Při pohledu na tu ladnou mohutnost chápal, proč říkali, že králi stavění na Pražském hradě tolik leží v hlavě.

Byl to jeden z oněch sněmů, na nichž se celé jednání točilo okolo stavovských hádek mezi pány a rytíři na straně jedné a královskými městy na straně druhé. Šlechta se snažila všemožně snížit vliv měst na zemskou správu. Chtěla je zbavit práva třetího hlasu na sněmích. Města si však stěžovala i na hospodářskou rozpínavost pánů i rytířů. Šlechtici stále více zasahovali do městských řemesel a obchodů, zejména počali na svých statcích, ve svých městech i hradech vařit pivo na prodej, což bylo odedávna v okruhu jedné míle výsadou královských měst.

Heřman se zájmem poslouchal, jak pražský měšťan, konšel Jan Hlavsa, četl hlučným hlasem požadavky měst, článek za článkem. Zajímaly ho, když se od tchána Chříňovského dověděl, že mu páni mají za zlé, jako by se byl spojil s městskou stranou.

Jan Hlavsa četl, jak jsou města na svých starých právech třetího hlasu na zemských sněmích zkracována tím, že druzí dva stavové – rozuměj panský a rytířský – jim jej na sněmích upírají. Sami o sobě bez měst se radí o rozličných věcech a žádají, aby se pak města řídila jejich usnesením. „Města odedávna měla výhradní právo,“ přednášel konšel Hlavsa zesíleným hlasem, neboť musel přehlušovat šum odporu z řad šlechty, „k výrobě a prodeji sladu, k vaření a čepování piva jakožto k svému starodávnému obchodu a živnosti. Nesluší se tudíž, aby páni rytíři i se svým selským lidem městům bez zvláštního práva a výsady sahali na vaření piva. Stává se však, že urození páni a rytíři zabraňují vozit pivo z měst na své statky a naopak nenechávají svým lidem, aby vozili ječmen do měst. Raději dopouštějí cizincům jeho kupování a sladování.“

Heřmana z Janovic přirozeně nejvíce zajímalo, když se Hlavsa v stížnosti zmiňoval o nepořádcích v deskách zemských, kam se zapisovala všechna důležitá jednání, a když odmítal zásah do městského soudnictví ve prospěch panského soudu zemského a dvorského. Sám již dlouho pochyboval o tom, že by páni a rytíři od dvorského soudu něco kloudného svedli. Vždyť se ho nedovedli náležitě zastat ani v jeho při! Nedivil se, že ani města nevěří v jejích spravedlnost a výkonnost. Jak by také věřila! Vždyť přece konšel Hlavsa docela zřetelně vykládal, jak páni a rytíři zřizují na svých panstvích nové krčmy, v nichž se s oblibou zdržují různí pobudové, škůdci, násilníci a vrazi. Sáhnou-li však na ně z některého města, aby ochránili bezpečnost kupců před takovou sebrankou, pán se ujímá zločinců a přechovávačů, hrozí pohnáním před soud pro násilí a pych a žádá projednání na Pražském hradě. Když bylo na sněmu usneseno, aby byli zemští škůdci pronásledováni, páni a rytíři usnesení nedodrželi, a tak byli dál na silnicích přepadáni a pobíjeni městští kupci. Právo šlo svou cestou. Měšťané nesměli nic učinit proti pořádku, ale páni a rytíři byli vždy v právu.

„Však taková zemská práva jsou velkou zkázou pro všechna města,“ horlil svým zvučným hlasem Jan Hlavsa, „když páni soudí a zemané a lotři loupí na silnicích a potom před soudem všechno zapřou.“ Znovu a znovu líčil, co všechno dělají páni a rytíři proti městským právům a výsadám, které města mají od týchž králů jako páni, rytířstvo a zemané. Na svou ochranu se města smluvila na třinácti článcích. Trvala na svém právu třetího hlasu na sněmích, bránila se proti tomu, aby městům a obcím se odpíralo zapisovat koupě statků do zemských desek, a nechtěla připustit, aby páni a rytíři vařili pivo na prodej

Za vzrůstajících projevů odporu z řad šlechty řečník měst, pražský konšel Jan Hlavsa, domluvil. Klidně sestupoval z řečniště. Heřman si zatím všímal, jaký rozruch vyvolal Hlavsův projev nejen mezi shromážděnou šlechtou, nýbrž i mezi předsedajícím panstvem. Pozoroval zejména, jak si nejvyšší purkrabí Zdeněk Lev z Rožmitálu, který předsedal sněmu na králově místě, vyměňoval živě několik slov s vysokým, skvostně oděným šlechticem, nápadným svým malým, ohrnutým nosem.

„To je Ladislav ze Šternberka a na Bechyni,“ vysvětloval na jeho dotaz ochotně Petr Suda z Renec, který se rád chlubíval známostmi na nejvyšších místech.

Heřman Janovský viděl, jak se v povznesené tváři pana Zdeňka Lva, která velkým zahnutým nosem, malou bradou a úzkými rty měla v sobě něco ptačího, usídlil posměšný výraz, když vyzval královského prokurátora, rytíře Albrechta Rendla z Oušavy, proslulého původce zemského zřízení, aby dal odpověď na Hlavsovy články.

Na rozdíl od svého předřečníka, hezkého a urostlého Hlavsy, byl rytíř Rendl nenápadné postavy, pohublý v tváři a s nepříjemným výrazem v očích. Hlavsův hlas byl lahodný, Rendl mluvil suše, někdy až rezavě. Jeho vývody však měly určitou přesvědčivost svou právnickou obratností. Však si Heřman dobře připomínal, co mu tchán Chříňovský vypravoval o obratnosti králova prokurátora, který dovedl všechno lstivě „zarendlovat“, když se chtěl vytočit ze svých závazků.

Nevýrazným hlasem počal rytíř Rendl zdůvodňovat, že města vlastně nikdy neměla práva na svobodný hlas o sněmích. Vždyť města nejsou ani svobodným stavem, nýbrž královskými poplatníky a poddanými. Tak jako páni rytíři nepotřebují k svým rozhodnutím svolení poddaných ze svých měst, tak také ani král nepotřebuje souhlas svých poddaných z měst královských. Jako jeho poddaní musí se města prostě podřídit všemu, o čem král rozhodne podle sněmovního usnesení pánů a rytířů. „Páni a rytíři jsou lidé svobodní,“ zněl rezavě Rendlův hlas, „a cokoli mohou k svému užitku vymyslit, v tom se jim nesmí klást žádná mez. To platí i o té domnělé městské výsadě – právu vaření piva.“ Hrdě a pro města urážlivě odmítal jejich výtky a hned kupil celou horu stížností proti městům. Tak jako Hlavsa obviňoval šlechtice, tak zase Rendl osočoval města, že ve svých branách proti všemu právu ukládají pánům, rytířům a jejich lidem cla. Viní je z nepořádků na městských trzích i z neoprávněných zásahů do pravomoci zemského soudu, když si města osvojují právo trestat osoby stavu panského a rytířského. Pražané prý nepřipustí, aby se do Prahy přivážela cizí vína a sami je kazí, takže z toho i lidé onemocní.

Tak se stížnosti, přednášené rytířem Rendlem, kupily dál a dál. Heřman z Janovic, který znal Klatovské, dovedl si představit, jak budou města popuzena výpadem rytíře Rendla. Tady nebude smíru! Naopak dojde s určitostí ke srážce mezi pány a rytíři na jedné straně a královskými městy z druhé strany. Působivá řeč Jana Hlavsy i nevybíravý projev Rendlův byly hromobitím, které hlásilo příchod nevyhnutelné bouře. Heřman myslil na to, že kdyby se připojil k jedné z obou stran, našel by snad u ní oporu pro svou věc, pakli by ho chtěly získat a zavázat si ho. Pro pány a rytíře znamenal Janovský ovšem příliš málo: jednoho z tisíce straníků. Ke všemu mu ještě ani nedůvěřovali, jak se Chříňovský dobral. S městy tomu bylo jinak. U nich by se mohl pokusit. Žádají-li města více bezpečnosti, mají-li námitky proti pánům a rytířům ze zemského a dvorského soudu, je Heřmanovo místo na jejich straně! Odpovědí rytíře Albrechta Rendla z Oušavy na Hlavsovy články bylo sněmovní zasedání toho dne skončeno, mohutným proudem rozlili se sněmovníci na hradní nádvoří. V náhlém návalu byl Heřman Janovský odtržen od svých druhů, pana Prostiborského a Petra Sudy z Řenec. Jak se po nich ohlížel, zahlédl jinou známou tvář, šedovlasého kupce Václava Dešenského, který na sněmu zastupoval královské město Klatovy. Kupec ho uctivě pozdravil a Heřman se k němu připojil: „Pěkně to za vás pověděl Hlavsa,“ zahájil rozhovor.

Starý kupec změřil rytíře z Janovic nedůvěřivým pohledem. „Což o to, pan Hlavsa je dobrý řečník – ale stejně to nebylo nic platné. Rytíř Rendl…“

„… si zase zarendloval,“ dokončil Janovský. „Však vy mu také nezůstanete dlužni odpověď.“

„Pravda, budeme se o ní radit. S panem Hlavsou,“ doval kupec. „Máme na něho počkat tady u kašny svatého Jiří.“

„Ty se s ním znáš?“ ptal se Heřman s pochopitelným zájmem.

„Trochu,“ přiznával kupec Dešenský s přídechem hlouby.

„Pak mě s ním seznámíš,“ rozhodl Heřman, kterému příležitost přišla velmi vhod. „Počkám tu s tebou.“ Pod mohutným Svatovítským chrámem, u sochy svatého Jiří čekali rytíř a měšťan na Jana Hlavsu. Jeho vznosná postava se skutečně za chvíli vynořila z proudu šlechticů a měšťanů, který zalil hradní nádvoří. Lehce se uklonil rytíři z Janovic, když je kupec Dešenský představoval, a bylo patrno, že ho seznámení těší, Heřmanovi líbil na prvý pohled, jak svým přesvědčivým vystoupením, tak i jasnou tváří, vroubenou tmavohnědým, zvlněným vlasem. Cítil, že spojení s tím poctivým městským předákem by mohlo mnoho znamenat. „Dnes večer mi odpustíš, rytíři z Janovic,“ omlouval Hlavsa na Heřmanovu otázku, kdy by s ním mohl promluvit. „Máme již sjednáno malé zasedání. Ale zítra odpoledne, kdyby ses ráčil namáhat ke mně, bylo by mi opravdovou ctí, uvítat tě.“ Mluvil týmž příjemným hlasem jako před sněmem a jeho oči se dívaly povzbudivě oduševnělé tváře.

„Tedy ujednáno – zítra u tebe,“ přijímal Heřman zváni znamenitého konšela. Večer strávil s panem Prostiborským a několika jinými šlechtici u vína. Petr Suda s nimi nebyl. Vůbec se zdálo, že má v Praze své zvláštní zájmy. Někdo vytáhl kostky a pak jim už večer rychle ubíhal.

Druhého dne spěchal rytíř Heřman z Janovic svými čapími kroky k obydlí konšela Jana Hlavsy. Jeho dům, zvaný Hedvikovský po svém dřívějším majiteli, krejčím konšelu Václavu Hedvikovi, jenž se proslavil bojovností za husitských bouří, stál na jižní straně Ovocného trhu – menšího rynku za Staroměstským náměstím – vedle neméně výstavného domu „U mouřenínů“ zdobeného vyobrazením afrických černochů v barevných úborech. Sám dům Hedvikovský nesl obraz patrona země České, svatého Václava. Podle domu, který patřil k nejznamenitějším v Praze, bylo patrno, že Jan Hlavsa má nejen vliv, nýbrž i majetek. Rodák ze Stříbra, z poctivých rodičů, býval učitelem, ale postupem doby získal si svou zdatností v Praze takové postavení i bohatství, že se mohl v čele městské strany plně věnovat hájení jejích stavovských práv a požadavků.

Hlavsa uvítal rytíře z Janovic v prostorném mazhauzu a vedl ho pak do menší síně, která byla jeho pracovnou, jak to prozrazovaly listy papíru, kalamář s brkem a pečetidlo na stole a několik vázaných svazků na polici při stěně.

Po krátkém uvítání přistoupili ihned k věci.

„Divíš se asi, proč jsem tě požádal o rozmluvu,“ začal Heřman. „Teď, když se páni a rytíři perou s městy…“

„Není přece třeba přikládat tomu tolik váhy,“ řekl zdvořile Hlavsa. Zdálo se, jako by chtěl jejich setkání – setkání rytíře s měšťanem – zbavit nepříznivého dojmu z včerejší srážky, k níž došlo na sněmu mezi šlechtou a královskými městy. Heřman však zdůrazňoval právě tuto stránku jejich setkání: „Nu, Rendl se na města pustil pěkně zostra.“

„Copak rytíř Rendl,“ usmál se shovívavě Hlavsa. „Toho už dobře známe! Před samým králem by se nerozpakoval nazvat nás, měšťany, sprostými chlapy, jako bychom byli bezprávným poddaným lidem. Nějakou divnou smělostí mluví ke králi jako k sobě rovnému a někdy se vůbec chová tak, jako by sám byl králem.“ Ze shovívavého úsměvu přecházel Hlavsa k rozhorleným slovům. „To on s panem Lvem z Rožmitálu mají největší vinu na tom, že spor pánů a rytířů s městy zašel tak daleko. Jaká divná práva si Rendl vymýšlí o každém sněmu, vždy jinak a jinak! Ať vzniknou v zemi jakékoli spory, vždycky je on jejich příčinou a pravým počátkem. Byl to pan královský prokurátor Rendl, kdo sestavil takzvané zemské zřízení, podle kterého by byla města vůbec vyloučena ze zemské správy,“ rozčiloval se stále více konšel. „Cožpak Rendlova práva platí víc než privilegia králů a císařů? Však si někdy myslím, že by bylo nejlépe přivézt pod ten rendlík čtyři vozy suchého dříví a všechny jeho nálezy i s ním spálit, aby se o něco podobného již nikdo nepokoušel,“ usmál se zase, ale zdaleka už ne shovívavě.

„Snad si nemyslíš, že bych se já Rendla zastával!“ ujišťoval ho Heřman. „Myslím, že Rendl stejně jako pan Lev a ostatní, kteří jsou právě u moci, se starají jen o svůj vlastní prospěch. Pokud povládnou oni, sotva se někdo dočká spravedlnosti. Proto jsem vlastně s tebou chtěl mluvit, pane Hlavso.“

„Znám trochu tvůj případ, rytíři z Janovic,“ řekl s novým zájmem konšel. „Všichni víme, jakými křivolakými cestami teď chodí spravedlnost. Ta Rendlova práva, co už nadělala zlodějů z mnohých erbovních lidí!“ povzdychl si. „Patrně někdo vlivný si nepřeje, abys dostal peníze podle králova slibu.“

„Nevěděl bych proč,“ zapochyboval Janovský.

„V tom se těžko vyznáš. Někteří páni a rytíři jsou rádi, trvají-li spory. Myslí si, že z nich něco vytěží pro sebe. Vezmi si Rendla,“ vracel se k svému odpůrci. „Vždycky jen nepřátelí pány a rytíře a zase města s pány a s rytíři a nikterak by neváhal spojit se proti městům s největšími zemskými škůdci. Včera nám Rendl vyčítal nepořádky, ale co všechno bychom my mohli vytknout jemu! Večer jsme sestavovali odpověď pro dnešní sněmování – s panem Dešenským a perkmistrem Zigou Vaníčkovic. Možná že o celé věci vypracuji ještě zvláštní spis.“ Byl zřejmě rád, že našel někoho, komu může vyložit svůj názor.

„Řekl jsem ti již, co si myslím o Rendlovi,“ podotkl Heřman jen tak. Hlavsa se však unášel tokem svých myšlenek: „Podívej se například, jak je tomu s vařením piva. Sedmadvacet královských měst může ukázat svá privilegia – některá z nich až od krále Jana –, podle nichž v okolí jedné míle od města nesmí nikdo sladovat, vařit pivo a otvírat krčmy. A přece páni a rytíři tyto jasné výsady popírají a sami vaří a prodávají pivo.“ Vstal a vyňal ze skříně truhličku, otevřel ji klíčkem, který měl v koženém pouzdře u pasu. V truhličce bylo několik listin. Hlavsa vybral z nich opatrně starý pergamenový list s velkou pečetí a podával jej Heřmanovi: „Podívej se! Zde je například privilegium krále Jana Lucemburského Čáslavi.“

Rytíř z Janovic vzal pergamen a četl z privilegia:

„… aby žádný z žádného stavu v jedné míli vzdálí okolo jejich města sladu dělati, piva vařiti ani krčmy míti nemohl kromě Kutné Hory, ta se vymiňuje.“

Stále jen pivo, pomyslil si Heřman. O to mi přece nejde. Ale konšel Hlavsa jako by četl jeho myšlenky. „Řekne se: pivo Ale běží tu o víc. Jde o uznání nesporných městských výsad, o uznání všeho práva. Kdo má rozum, suď to zdravě: Jakmile se počne popírat platné právo, je konec spravedlnosti a bezpečnosti. Kam až jsme dospěli! Šlechta nám upírá naše práva, rozbroje se stupňují, podporují proti nám každého – i zběhy, loupežníky a jiné zjevné škůdce. Řekne se: pivo! Ale po silnicích teče krev!“

„Vím, že neběží jen o pivo,“ přizvukoval Janovský.

„Máš pravdu,“ chytal se jeho slov řečný Hlavsa. „Rozhodně nejde jen o pivo. Jde také o soudy. Má-li měšťan při se zemanem, musí k zemskému soudu, kde zasedají páni a rytíři. Však se stává – odpusť mi mou upřímnost – že chudý zeman vytne z bujnosti váženému měšťanu políček, a když ten mu oplatí, hned požene měšťana k zemskému soudu. Měšťan musí podstoupit nebezpečí a náklady cesty do Prahy, musí si zaplatit řečníka u soudu a nakonec se podrobit panskému nálezu. Čistý bývá takový nález! Trp pohlavek a pak za něj ještě zaplať.“

Heřman se pousmál. Upoutalo ho, co Hlavsa dovedl tak výstižně vyjádřit, ale byl by ho rád přivedl z odbočky zpátky k své věci: „A co bys radil v mém případě?“ zeptal se přímo.

„Přidej se k nám, k měšťanům,“ prohlásil konšel Hlavsa s netušenou upřímností.

„Myslíš, že by to pomohlo?“ řekl Heřman, který se ještě nemohl zbavit nedůvěry, zdali by Ho takové spojenectví opravdu mohlo dovést k cíli.

„Jsem zvyklý mluvit otevřeně,“ řekl zprudka Hlavsa, který měl věc už zřejmě promyšlenou. „Dáme tvé při podporu celého městského stavu, když se na nás obrátíš. Ale musíš také udělat všechno, oč budeme zase žádat my, jednota měst. Potřebujeme tě.“

„Myslím, že dobře nerozumím, co bych pro vás mohl znamenat,“ řekl Heřman. Ale to jen proto, že chtěl výslovně slyšet od Hlavsy potvrzení svého úsudku o užitečnosti svého spojení s městy.

„Jsi rytíř – a tím je řečeno všechno,“ počal vysvětlovat Hlavsa. „Obrátíš-li se na města jako rytíř, bude to znamenat, že uznáváš veřejně význam a váhu královských měst a celého městského stavu. Jde mi však ještě o víc, ano, chci získat rytíře na naši stranu,“ zdůrazňoval. „Páni a rytíři se teď spojili proti nám městům. Ve skutečnosti jsou však mezi pány a rytíři stejné, neřku-li větší spory než mezi šlechtou a měšťany. Copak nevidíš, jak páni skupují zemanské statky a boří jejich tvrze? Jak výtopu jí stavbou rybníků vladyky z jejich luk a polí, jak si z rytířů dělají své sluhy? Snad u vás v Pošumaví nejste ještě tak daleko, ale v úrodnějších krajích není již namnoze svobodných zemanských dvorců a rytířských tvrzí. Všechno zabralo panstvo. Zchudlí rytíři buď vstoupili do panské služby jako purkrabí, správci, hejtmani i prostí žoldnéři, nebo – a to je ještě horší – se dali do loupežení a přepadání kupců na silnicích.“

Janovský napjatě poslouchal a srovnával Hlavsův výklad se svými zkušenostmi. Shledával, že konšel není daleko od pravdy, je-li vše – jak pravil – horší v jiných krajích než na Klatovsku. Podivoval se Hlavsovu důvtipu, když slyšel jeho slova: „Ať se chlubí Rožmberkové a Rožmitálové, Šternberkové, Pernštejni i Šelmberkové úspěchy svého spořádaného hospodářství a šířením svých držav. Má z něho prospěch král? Má z něho prospěch země? Kam se poděl počet rytířstva, které bylo vždy nejsilnější oporou v obraně země? Kdo zlomil jeho moc a podryl jeho význam?“ sypal Hlavsa své řečnické otázky. „Byli to páni! A proto je třeba, aby se rytíři spojili s městy ve svém vlastním zájmu. Však také jak rytíři, tak města byli nejsilnější právě v minulém století, kdy drželi pohromadě – proti pánům.“

Jan Hlavsa se skutečně rozplamenil. Přecházel po pokoji a jeho zvučný hlas zněl silně, jako by již mluvil k zástupům posluchačů sněmu.

„A já?“ upamatoval ho Heřman.

„Ty, rytíři z Janovic, můžeš být prvým ze zemanů, kdo se otevřeně postaví na naši stranu. Však později se můžeš stát hlavou rytířstva, které se společně s královskými městy přičiní o lepší pořádek a spravedlnost v zemi.“ Mluvil zase docela klidně, ale tím spíše překvapila Heřmana Janovského jeho slova. Sám by se nikdy nebyl odvážil myslit tak daleko.

„To znamená, že mi radíš…,“ řekl, čekaje, že ho Hlavsa povede.

„… aby ses obrátil na všechna královská města. Napiš jim list, aby se za tebe postavila, aby pro tebe žádala spravedlnost a splnění slibů.“

„Na všechna města? Tolik listů!“ zalekl se Heřman.

„Vidíš, myslil jsem již na všechno,“ zasmál se Hlavsa rytířovým upřímným rozpakům. „Schvaluješ-li, co ti radím, pak se můžeš s důvěrou obrátit na našeho městského kancléře mistra Peška. On již za tebe listy napíše a vypraví. Můžeš se spolehnout.“

A po těch slovech se rozloučili.

Rytíř Heřman Janovský z Janovic se řídil radou, kterou mu dal pražský konšel Jan Hlavsa. Zašel na radnici k staroměstskému kancléři, mistru Janu Páskoví, a začal mu vysvětlovat, oč by mu šlo. „Odpírají mi mé právo,“ zdůrazňoval.

Mohutný městský písař si však jen prohrábl hřívu bujných vlasů a zahlaholil: „Že ti upírají tvé právo? Ach, práva mají přece voskový nos. Můžeš jej ohnout doprava nebo doleva, jak právě potřebuješ. Rendl – ten se v tom jistě dobře vyzná!“

„I Zdeněk Lev z Rožmitálu,“ připojoval Janovský.

„Máš pravdu, pane rytíři. Pan Zdeněk Lev je lstivý člověk. Stále mluví, že pečuje o prospěch země. Pečuje – ale jen k svému užitku. Co už se lidí nasužoval!“

A tak za málo dní byly skutečně královským městům vypraveny listy, opatřené podpisem a pečetí rytíře z Janovic. Žádal je, aby se ho svou vahou zastala v jeho oprávněných nárocích na splnění toho, co mu bylo královským listem přislíbeno.

VII

V KRČMĚ „U KAMENÍKŮ“

Teď, když se listy ke královským městům důkladně zamíchal do veřejného dění, zajížděl rytíř Heřman z Janovic ještě častěji do Klatov, aby se pozeptal, co je ve městě i jinde ve světě nového. Klatovští konšelé a významní měšťané se scházeli při víně i pivě v krčmě „U kameníků“ v přízemku radniční budovy. Zde posedávali i vladykové z klatovského okolí a mezi nimi nejčastěji janovický rytíř.

Někdy se „U kameníků“ mnoho nedověděl. Měšťané hovořívali jen o svých záležitostech, co nového v kterém cechu. Mluvilo se o tom, že se klatovští konváři právě usnesli, aby se k deseti librám cínu přidávala nejvýš jedna libra olova, jak je to již dávno nařízeno v Praze, Vídni i Norimberce. Zajímal je i spor mezi ševci a koželuhy. Ševci totiž pro sebe potahovali právo vydělávat kůže a koželuzi jim zase vyhrožovali, že jim nebudou dělat svršky ani podešvice. Co vyrobí, prodají jinam, kde jim lépe zaplatí. Nemohou strpět, aby se jim ševci vkládali do řemesla a sami sobě vydělávali kůže. Tak to vykládal koželuh Ježek. Pro Heřmana bylo již zábavnější naslouchat vyprávění o ztrestaných hašteřivých trhovkyních. Rychtář nařídil, aby jedna nesla žernov od pranýře k šatlavě a druhá ji poháněla bodcem; od šatlavy k pranýři to šlo zase obráceně. Pak A zase rokovali o novém městském nařízení, aby měšťané nenechávali stékat dešťovou vodu do ulic bez řádných okapových rour, aby nevylévali vodu a nečistotu z oken, aby nenechávali běhat vepře po ulicích, aby řádně odstraňovali z chodníků bláto a smetí odnášeli za hradby.

Nejčastěji se mluvilo o úrodě a o cenách obilí a chmele. Když se však vrátili kupci z Prahy nebo jiného města, bylo novinek dostatek. „Co je v Praze nového?“ ozývalo se od všech stolů, na nichž se leskly korbele a poháry, když do krčmy vstoupili kupci, kteří se vrátili z cest.

„Velká poprava byla v Praze, upálili travičky,“ oznamoval kupec Dešenský jako nejzajímavější zprávu z Prahy a Martin Lichvice k tomu hned připojoval podrobnosti: „V Kutné Hoře upálili jednu babu pro travičství. Před smrtí na mučidlech vyznala, že i v Praze trávili, a na tom pak zemřela. Jakási židovka Bělská prý strojila ty jedovaté prášky. Zatím se dopátrali čtyř pražských sousedek. I ty se na mučení přiznaly, že na sto jiných vědělo o té věci a že bylo otráveno lidí bez počtu – mužů i žen.“

„A… a… a… co Turci?“ vpadl do řeči koktavý pekař Bárta.

„Povídá se v Praze,“ začal důležitě vykládat kupec Lichvice, „že král Vladislav dobyl velkého vítězství. Osm tisíc Turků prý porubal, samých janičárů. Už dali v Praze na oslavu vyzvánět.“

„A co Kopidlanský?“ ozval se náhle Heřman z Janovic. Hlasy sousedů ztichly. Všichni čekali, co řeknou kupci. O Kopidlanského byl velký zájem. A jak by také nebyl! Každý věděl, kdo je Kopidlanský a co dovede. Nedej Bůh, aby se s ním některý z klatovských kupců setkal na silnici!

O posledním: pražském výročním trhu svatováclavském, když už bylo odzvoněno ke klidu a míru, potkali se na ulici dva znepřátelení zemane: Jan Cukr z Tamfelda a Jan Kopidlanský. Pustili se do sebe a čtyřiadvacetiletý Jan Kopidlanský ubodal rytíře Cukra z Tamfelda k smrti. Na porušení tržního míru byl nejpřísnější trest. Bez jakýchkoli průtahů odsoudil staroměstský purkmistr Jana Kopidlanského k smrti a ještě téhož dne byl mladý zeman sťat na Staroměstském rynku. Do pánů a rytířů jako kdyby vstřelil. Měšťané se opovážili sáhnout na život šlechtice! Hned se domluvili, že kdyby Pražané nebo jiné město ještě jednou sáhli na hrdlo pána či rytíře bez řádného jednání před zemským soudem, budou se na městech mstít bez všeho opovídání. Bratr popraveného, Jiří Kopidlanský, bez váhání Pražanům opověděl nepřátelství, že jim chce škodit osekáváním, pálením, braním a čímkoli bude moci. Nejvíce jim zazlíval, že prý Janovi před popravou odepřeli i duchovní útěchu od kněze, ačkoli o ni žádal. Jiřík Kopidlanský se tedy začal mstít. Brzy se stal postrachem Prahy, celého jejího okolí a všech kupců na silnicích směřujících ku Praze.

„A co Kopidlanský?“ ptával se „U kameníků“ Heřman a klatovští kupci vypravovali:

„Obral pražské kupce, když se vraceli z výročního jičínského trhu. S dvěma sty koní a stem pěších prý po nich také pásl, když se chystali k bartolomějskému trhu do Plzně. Naštěstí však byli včas varováni.

„Na bezpečný glejt přijel do Prahy s velkým průvodem na sněm, aby se prý s Pražany srovnal. Žádal, aby nadali zvláštního kaplana v kostele na Prosíku, aby se modlil za klid duše jeho popraveného bratra Jana. Ale nedohodli se. Kopidlanský odjel a bude škodit dál. Koně – povídá se – půjčili Kopidlanskému páni, kteří mu z nepřátelství k Praze tajně pomáhají.“

„Už si Kopidlanský svůj majetek dobře pojistil. Dal přepsat všechny své statky na svou matku a bratra Zikmunda. Pražané a úředníci desek se proti takovému nepoctivému zápisu bránili, ale Kopidlanský našel pomocníka – rytíře Rendla z Oušavy. Ten se zaručil, že Kopidlanského postup v ničem neodporuje řádu a právu, a vynutil si, že zápis Kopidlanského skutečně vložili do desek.“

„Přepadl kupce, když se vraceli z Boleslavi. Vozí s sebou kata a pernikáři Vítovi a Hudcovi ‚Od koníka‘ dal osekat nohy i ruce a uřezat nosy. Třetího kupce zachránili před zmrzačením sedláci, kteří se sekerami a cepy přiběhli na pomoc.“

„Pobral koně vozataji Kravkovi a několik lidí pobil.“

„Vypálil Michli, Jesenici a Vesce. V Dolních Počernicích spálil stodoly a stohy při zámku.“

„Nymburským vypálil předměstí a dvě vsi. Za čtyřicet tisíc kop prý jim nadělal škody.“

„Pražským drábům, které za ním poslali, zapálil v Úvalech střechu nad hlavou, když usnuli v hospodě.“

Takové a jiné zprávy vypravovali klatovští kupci, když se jich Heřman ptával na Kopidlanského. Přepadal, pálil a lidi zohavoval. Konečně se však Pražané vzchopili k odvetě. Postavili vojsko pod velením hejtmana Václava Kavana z Dědibab, které vytáhlo rovnou proti Kopidlnu a vypálilo je. Kopidlno bylo však Rendlovým přičiněním přepsáno na Kopidlanského matku a bratra Zikmunda. Ti podali na Pražany žalobu za škody, které jim způsobili. Ocenili si je na dvacet tisíc kop českých grošů.

Zajímavé zprávy nepřicházely však jen z Prahy, nýbrž i z bližších míst. Z tvrze Chříňova začal městům škodit pan Bavůrek ze Švamberka a byl na městských tvrzích – také v Klatovech – provolán za škůdce a opovědníka, aby mu nikdo ani v nejmenším nepomáhal. Pak se proti němu vypravili. Vojsko Plzeňských, jemuž velel Václav Kropáč, zlezlo tvrz Chříňov a vykouřilo posádku; pana Bavůrka ze Švamberka, který škodil Plzni podobně jako Kopidlanský Praze, zajali a po krátkém soudu sťali i s několika pomocníky. Kat ho pasoval na rytířství svým mečem, až se mu hlava zatočila, a byl ten tam.

Co tomu říká asi starý Chříňovský, do jakých rukou se dostala jeho rodová tvrz, pomyslil si Heřman, když mu vypravovali, jak podpálili věž, kam se loupeživý pan Bavůrek utekl se zbytkem posádky, když Plzeňští zlezli hradby.

Potom přišly výtržnosti s bratry z Gutštejna. Bylo jich pět: Kryštof, Jindřich, Jetřich, Jan a Volf. Jejich otec, pan Burian z Gutštejna – kdysi málo slavný vojevůdce krále Vladislava – zanechal jim rozsáhlé panství s hrady Žebrákem a Točníkem, Nečtinami, Tachovem, Příbramí, Hrádkem, Rabštejnem a několika jinými zámky a tvrzemi. Jejich bratranec, pan Jiřík Všerubský z Gutštejna, se už před lety vyprodal z Čech pro své spory a potom zemi škodil. Bratři z Gutštejna šli teď tak trochu v jeho stopách. Bylo jich – jak řečeno – pět a každý z nich měl své zvláštní spory se sousedními šlechtici, se zemským soudem i s královskou komorou. Plenili okolí, věznili zajaté pány pro výkupné a odmítali dostavit se na zemský soud. Kdo by se vyznal ve všech jejich počinech a jejich příčinách! Heřman si jejich výtržností začal důkladněji všímat teprve tenkrát, když mu klatovští kupci přivezli z Prahy list od jeho přítele, konšela Jana Hlavsy.

Rytíře z Janovic bude jistě zajímat – psal Hlavsa – proč páni z Gutštejna odmítli se dostavit k zemskému soudu, kam byli pohnáni. Odpověděli prý panu nejvyššímu purkrabímu, Zdeňku Lvu z Rožmitálu a ostatním pánům spravujícím zemi jménem krále:

„Náš úmysl je společný s pány Pražany a máme s nimi touž vůli: Poněvadž Rendl byl vzat a dosazen do zemského soudu proti právu zemskému a zřízení královskému, my se k právu ani k soudu nedostavíme a odmítáme odpověď, pokud bude zasedat v soudu; ani nebudeme uznávat Vaše regenství, dokud on bude mezi Vámi, ani se k Vám jakožto k regentům nebudeme utíkat…“

Jak by to rytíře z Janovic nezajímalo! Všude, kde je nějaká neplecha a bezpráví, ukáže se, že v tom má prsty rytíř Albrecht Rendl z Oušavy Kopidlanskému vymohl proti právu zápis do desek, městům odpírá jejich staré výsady, páni z Gutštejna pro jeho pletichy vypovídají poslušnost zemskému soudu a regentům. Jak by neměl být Heřman Janovský přesvědčen o Rendlové vině na protahování svých sporů? Rytíř Rendl! Teď právě u stolu vypravují – zase o Rendlovi.

Hradečtí zajali jakéhosi zemana Halamu z Běchor. Chystal se vypálit Hradec Králové, kterému opověděl nepřátelství. Poslali ho do vazby na Pražský hrad, kde na mučení vyznal několik osob stavu panského a rytířského, že pomáhali Kopidlanskému. Když obviněné pány a rytíře přivedli k němu do vězení, opakoval jim do očí jejich vinu. Šlechtici prý bledli, ztratili řeč a všelijak se vymlouvali, jen Rendl, kterého Halama označil za hlavního pomocníka Kopidlanského, se do vězně pustil a začal mu spílat lhářů. Halama však až do smrti – sťali ho na Pohořelci – setrval na obvinění Rendla i ostatních.

Jsou-li bratři z Gutštejna proti Rendlovi – byl rychle rozhodnut rytíř z Janovic – půjdu s nimi. Napsal jim list, v němž jim nabídl pomoc deseti koní a třiceti oděnců, kdyby mělo dojít ke srážce.

Tak se v zemi stupňoval zmatek. Kopidlanský přepadal a osekával kupce, Gutštejni plenili sousední statky a Rendl pletichaní. „Sváříme se o pivo a na silnicích teče krev,“ připomněl si Heřman Hlavsová slova.

Ke všemu ještě vypukla morová nákaza. V Praze mřelo na sto lidí denně a v Janovicích zemřela stará vladyka. Oplakali ji a Heřman dal pro ni vytesat novou kamennou desku, aby byla důstojně pochována vedle otce v janovickém kostelíku.

Pohroma se hrnula za pohromou, ale klatovští měšťané a okolní zemane, zajíždějící do Klatov, nepřestali docházet do krčmy „U kameníků“. Není možno žít jen ze starostí a strachu.

„Žehnej Bůh, krčmáři,“ zdraví vstupující Heřman z Janovic.

„Žehnej Bůh Vaší Milosti,“ odpovídá krčmář.

U stolu vyhrává dudák a měšťané zpívají:

Kdo se večer opil,

ten o tom dobře ví

pije ráno opět,

bude čerstvý jako květ.

Sluší k tomu poraditi

a klín klínem vyraziti.

Klatovští sedí u svého stolu, několik okolních zemanu sesedlo se zvlášť. Je tam zavalitý Petr Suda z Řenec s prořidlými vlasy a bledýma, vypoulenýma očima, vytáhlý Jan Měsíček z Výšková, osmahlý, podmračený Jan Ježovský z Lub, rezavý Jan Sádlo z Kladrubec a mlčenlivý Apolon z Zihobec. Zvou Heřmana k sobě, Janovský přisedá a již ho častují silným uherským vínem. Pak dává poctu kolem rytíř Ježovský z Lub. Vyprázdní pohár až do dna a znovu nalévají.

Sotva dopili Ježovského počastování, volá ryšavý Jan Sádlo krčmáře: „Na můj řád nalij pánům,“ křičí, aby celá krčma slyšela, že rytíř Sádlo, jinak skoupý na peníze, dnes hostí. Pak je na řadě mlčelivý Apolon, Petr Suda z Řenec, vytáhlý Měsíček, konečně rytíř Heřman z Janovic.

„Krčmáři,“ poroučí, „jednou kolem.“

„Pozor na peníze, Janovský,“ ušklebuje se podroušený Jan Sádlo. „Nemáš ještě od Bavora zaplaceno.“

„Neměj strach. Budu mít,“ odpovídá pohotově Heřman. „I tak mám peněz dost. Nemusím celý týden jen kaši, hrách a kroupy jídat, abych si našetřil.“ Za bodnutí – bodnutí. To má rezavý Sádlo za svou lakotnost. Nezmohl se ani na odpověď, jen v bělostné tváři lehce zčervenal.

„Gutštejni mu přece zaplatí za příští službu,“ přispěchal Sádloví na pomoc Měsíček z Výšková a hlasitě se zasmál.

Heřman si uplivl: „Za vojenskou službu se nestydím. Je to rytířská služba, rozumíš, Měsíčku? Alespoň mi nepáchnou ruce hnojem a z bot mi nekouká sláma.“

Teď se zase zasmáli hlasitě všichni rytíři kromě Měsíčka. Ten neřekl ani slovo a seděl zaraženě dál. Hned si však omočil podmračený rytíř Ježovský z Lub: „Jen nechte rytíře Heřmana z Janovic. Dělá nám přece velkou čest, že s námi vůbec sedí a není s měšťany. Víte přece, že jim dává přednost před všemi pány a zemany.“

Klatovští ztichli u svého stolu. Naslouchali hovoru šlechticů, který se stával stále výbušnějším. Popichování rytířů se stávalo zajímavým i pro ně.

„Jen žádné kyselosti, Jene,“ napomínal Ježovského obtloustlý Petr Suda, jenž byl s Janovským zadobře. Krčmář právě nalil víno, které Janovský poručil. Rytíři pozdvihli číše, jen uražený Měsíček z Výšková neuchopil svůj pohár.

„Budeš pít!“ vykřikl naň Heřman, jenž nemohl připustit takovou urážku.

„S tebou nebudu,“ řekl vytáhlý Měsíček a Heřman si všiml, jak mu na spáncích nabíhají žíly. Také Heřman byl zrudlý v tváři a čelo měl zpocené. Hodně již vypili.

„Budu-li chtít, budeš,“ volal a vytáhl svůj ozdobný tesák, který měl zavěšen u pasu. Zabodl jej před sebe do stolu. To účinkovalo. Měsíček z Výšková si připil.

„Schovej zbraně,“ promluvil konečně zamlklý Apolon z Žihobec. Heřman se už uklidnil a poslušně zasunul tesák do pochvy. Proč mu

kazí náladu? Přišel se poveselit a oni ho zatím pořád popuzují zbytečnými úšklebky. Objednal k vínu, aby se lépe pilo, vařené raky. Sotva však přistrčil Měsíčkoví jeho misku, Měsíček uraženě vzkřikl: „Víno jsem pil, ale raky jíst nebudu.“ Hrábl do misky a hodil raka na zem.

Heřmanovi se třásla ruka: „Pils se mnou a budeš se mnou i jíst, rozumíš!“

Ale dlouhý Měsíček z Výšková seděl zarytě. „Nebudu,“ řekl a žíly mu naběhly. Heřman vytahoval opět svůj tesák. „Jen žádné výtržnosti,“ radil rozvážně Petr Suda.

“Nenechám se urážet,“ vrčel Heřman.

„Nikdo tě neuráží,“ ohrazoval se rezavý Jan Sádlo. Sám byl uražen Janovským.

„Necháte-li mě urážet, mohu si sednout jinam,“ vyhrožoval zarytě Heřman.

„Nechte už toho bláznovství,“ radil opět tlustý Suda a pak Heřmanovi zašeptal: „Zítra už se Měsíček nebude pamatovat, co mluvil, jak je opilý.“

„S opilcem nesedím u jednoho stolu,“ odpověděl rytíř z Janovic, vstal a kráčel kymácivě k stolu klatovských měšťanů.

„Krčmáři,“ poručil, „nalij všem milým pánům měšťanům uherského na můj řád a pohosti je raky a rybami.“

Již si sedal vedle konšelů Martina Lichvice a Pavla Jelítka, když zaslechl, jak Ježovský praví k Měsíčkoví, kterého měli za opilého: „Jen ho nech! Ať si sedne kam patří, mezi své smradaře. Sám je…“

Nedokončil. Heřman vyskočil. „Opakuj to, šelmo,“ volal na Ježovského. Avšak také měšťané se pobouřili, zvláště jirchář Šalše povstal na obranu svého stavu. Heřman ho odstrčil: „To je moje věc, do toho se mi nepleť!“

„Kdo je pro tebe šelma?“ postavil se před Janovského výhružně osmahlý Jan Ježovský z Lub s rukou na jílci kordu.

„Ty jsi šibal a lotr a lhář k tomu!“

„To mi zaplatíš, zrádče!“ A již se na něho sápal svým kordem. Heřman se mohl bránit jen svým tesáčkem. Měšťané i rytíři je chtěli od sebe odtrhnout, ale bylo nebezpečné se k nim přiblížit, jak se oháněli zbraněmi. Ježovský málem posekal Apolona z Žihobec, když se pokoušel zabránit bitce. Heřman již krvácel ze šrámu na ruce, když uchopil židli a vyrazil jí Ježovskému kord z ruky. Oba se po něm shýbli: Heřman byl rychlejší. Dvakrát sekl kordem Ježovského do ruky, až krev vystříkla. Teprve pak ho rytíři zezadu zadrželi, aby odzbrojeného Ježovského z Lub neubodal jeho vlastním kordem. Heřman se ani příliš nebránil: Ježovského už jaksepatří ztrestal za jeho drzost a i víno se mu zatím vykouřilo z hlavy. Dali jim na rány bílek, ovázali je a rozjeli se.

Za týden oba rozvaděné rytíře smířil Petr Suda z Řenec. Šlo to hladce. Jaképak spory o takovou maličkost, když lidé po desítkách umírají na mor, po silnicích řádí loupežníci a opovědníci vypalují vesnice a městečka!

Oba rytíři byli zase v dobré vůli usmířeni. Alespoň se tak zdálo.

VII

NA HRADĚ KLENOVĚ

Byl opět podzim. Maličký Oldřich z Janovic se již batolil po hradním nádvoří s bratříčkem Smilem a paní Markétka kolébala jejich sestřičku, kterou po babičce nazvali Jitkou. Heřman byl s Jindřichem ve dvorci u koní, když mu ohlásili, že se na hradě zastavil kastelán s pozváním od rytíře Jana z Klenové. Hrad Klenová se sice zdvíhal na kopci v těsném sousedství Janovic a Jan z Klenové byl dokonce i pokrevně spřízněn s Janovskými, avšak jen poskrovnu se s nimi stýkal. Patřil k bohatým rytířům, kteří měli v Praze vlivné styky, pohyboval se spíše v panské společnosti a toužil po dvorských hodnostech. Mluvilo se hodně o tom, že se má stát karlštejnským purkrabím. Vnuk proslulého táborského hejtmana Přibíka z Klenové chtěl v Čechách něco znamenat. Myslil vysoko. Proto oba rytíře z Janovic trochu překvapilo jeho pozvání. Vysvětlení bylo však v listě. Na hradě Klenové se zastaví poslové knížete Albrechta, kteří v záležitosti Janovského jednali v Praze a na Blatné u pana z Rožmitálu, rytíři Jindřich Koc z Dobrše na Falkensteině a Wolfgang Risheimer. Sejde se i několik jiných vladyků z okolí a rytíře i paní z Klenové potěší, přijdou-li též Jindřich a Heřman se svou chotí:

„… a proto Vás zvu k obědu na Klenovou“ končil list, „a za to velice žádám, abyste ke mně přijeli. Kázal jsem dobrou zvěřinu připravit, tu bohdá spolu příjemně pojíme. A s tím pán Bůh všemohoucí rač nám dát šťastně se shledati.“

Heřman věděl o bavorském poselství. Proto jel pln zvědavosti s vystrojenou paní Markétkou a Jindřichem v den pozvání na hrad Klenovou, kde se chtěl pokusit o zprostředkování v Heřmanově věci rytíř Jan z Klenové, vždycky žádostivý, aby se mohl jakkoli uplatnit. Zdálo se, že z Prahy věje příznivější vítr, že přece jen zapůsobilo Heřmanovo spojenectví s městy, o něž se přičinil konšel Jan Hlavsa.

Uvítání bylo velmi srdečné a pohostinné. Bylo tu mnoho vzácných hostů, ale rytíř i paní z Klenové vítali Janovské takřka jako hosty nejvzácnější. Paní z Klenové se hned zmocnila Markétky a vyptávala se jí s účastí na rodinu. Jan z Klenové byl samý úsměv a obřadně seznamoval bratry z Janovic se svými hosty: S bavorskými zmocněnci Kocem z Dobrše a Wolfgangem Risheimerem, s Petrem Kaplířem ze Sulevic, Václavem z Roupova, s Otíkem Kamýckým ze Stropčic a Benešem Častolorem z Hořovic.

U stolu začal hovor o honech – ty teď na podzim byly zábavou všech

„Slyšel jsem. Heřmane, že prý máš výborné ohaře,“ lichotil Klenovský.

„Což moji ohaři,“ usmál se samolibě Heřman. „Jsem s nimi spokojen. Jdou výborně po stopě.“

„Poláci říkají: Stavěči pes hladový, chrt pokorný a vyžlenec rváč bývají dobří.“ řekl vesele Petr Kaplíř srkaje s chutí výbornou polévku.

„Až ti dá fena nový vrh, nezapomeň na mne s párkem psíků, jsou-li tak dobří,“ hlásil se Klenovský.

„Můj muž asi letos mnoho honů neužije,“ pravila mírně paní z Klenové. „Trápí ho tolik dna, proto jsme vás ani nemohli pozvat na hon,“ končila, jako by se omlouvala.

„Pravda, pravda, pánové,“ navazoval Jan z Klenové. „V hlavě mi často hučí a bídná dna mě tak napadla, že jsem si uložil pít jen půl pinty vína denně. Už se i tak na koně bojím vysednout. Má klisna je příliš vysoká a bujná. Potřeboval bych spíše menšího valáška, nejraději mimochodníka. Menšího,“ zdůrazňoval, „abych lehčeji padl, kdyby mě shodil. Ano,“ mlaskl, „potřeboval bych koně pevného v nohách, dosti širokého a hlavně v hubě aby neležel. Ale kdepak teď si opatřovat dobrého koně!“ končil s povzdechem.

„Zde Václav,“ snažil se opět uplatnit Kaplíř ze Sulevic, „má znamenitý chov koní.“ Avšak Václav z Roupova nebyl právě nadšen, že Kaplíř upozorňuje Klenovského na jeho koně, které by nerad rozdával nebo postupoval z přátelství za příliš nízkou cenu. Proto obracel hned směr řeči jinam.

„Trápí-li tě dna, měl bys zajet do lázní,“ radil Klenovskému.

Paní z Klenové, povzbuzujíc hovor jako hostitelka, pravila zase s úsměvem: „Ach ano, radila jsem také mužovi lázně. Ale kdepak on, doktora nechce vůbec poslouchat.“

„Od doktorů raději pryč,“ řekl Heřman ve vzpomínce na Kryštofa Rezaře, který starou vladyku málem umořil hlady a bitím.

„Proč mi doktor zakazuje víno a maso?“ bránil se s hlasitým smíchem Klenovský.

„Zatím jíme ryby,“ uplatňoval se zdvořile Kaplíř, „a jsou opravdu znamenité,“ dodával, ukláněje se směrem k hostitelce.

Paní z Klenové byla pochvalou zřejmě polichocena. Pokynula posluhujícímu chlapci, aby rytíři Kaplířovi znovu nabídl, a sama se sladce tázala: „Raději pstruha, nebo okouna?“

„Také jsem se chystal do Varů,“ mluvil zatím Václav z Roupova. „Již jsem si zamlouval hospodu, ale vypuklo tam – zdá se – morové povětří. Žatecký primas Peřina se ve Varech dva dny koupal a třetí den umřel.“

„Až se někomu z vás podaří skolit medvěda, pamatujte na mě s medvědím sádlem. Na mou dnu…,“ připomínal Jan z Klenové zase zištně svou chorobu.

Jak dovede shánět dárky, pomyslil si Heřman. Nejdříve psy, pak valacha mimochodníka, teď zase medvědí sádlo. Co by asi chtěl za své zprostředkování?

Když přinesli na stůl do zlatova opečené buclaté koroptve, obrátil se rytíř z Klenové k Jindřichovi a k Heřmanovi. „Zde pan Otík,“ ukázai na Kamýckého ze Stropčič, který se mezitím bavil s bavorskými zmocněnci Kocem a Risheimerem, „přišel ke mně se zajímavou myšlenkou. Rytíř Volf – také náš příbuzný – prodává svůj hrad Rýzmberk a tu právě Otík navrhuje, aby se na částku šestnáct tisíc kop složili okolní rytíři a města…“

„Představoval jsem si to tak,“ ujal se slova jako původce návrhu Otík Kamýcký ze Stropčič. „Rytíři a města – Plzeň, Domažlice, Klatovy – koupily by dohromady hrad na podíly. Každý by dal po groši z krávy a po penízi z kozy, ovce či vepře. Kdo nemá dobytek, platil by po groši z hlavy. Posádka hradu by se starala o bezpečnost na silnicích a v případě války nebo jiného nebezpečí mohl by každý podílník usadit svou rodinu na společném Rýzmberku, kde by o ni nemusil mít starost.“

Heřmana návrh zajímal. Zdálo se mu, že se tu splňuje něco z Hlavsových myšlenek o spolupráci mezi rytířstvem a městy. Avšak Jindřich Janovský pochybovačně zakroutil hlavou: „Jen aby se tolik zájemců navzájem shodlo,“ řekl.

„I na to jsme pamatovali,“ odpovídal mu však pohotově rytíř Kamýcký. „Byl by vypracován řád…“

Vtom mu slovo převzal zase Klenovský: „K vrchní správě hradu byli by ustanoveni čtyři starší – dva od rytířů a od měst prácheňského kraje, dva od kraje plzeňského. Ti by také určili hejtmana, který by velel hradu.“

„Všem účastníkům by byly zakázány jakékoli sváry, urážky a pobízení k boji,“ připojil se k výkladu vážný rytíř Častolor.

Jan z Klenové souhlasně pokyvoval hlavou, avšak Jindřich z Janovic se ještě nedůvěřivě usmíval. Heřman poslouchal stále pozorně, poněvadž chápal, že tu jde o dalekosáhlé záměry. Tušil, že byla mezi nimi souvislost s jeho pří. Častolor pokračoval: „Vůbec si myslím, že u tak důležitého rozhodnutí by se měla klást zvláštní váha na mravní stránku. Kdyby se účastníkům zakázala hra v karty a kostky o peníze a vůbec jakákoli nemírnost…“

„Jsi na nás příliš přísný, Beneši,“ přerušil výklad Častolora z Hořovic s úsměvem hostitel. „Raději si posluž daňčí – a omáčku si vezmi,“ pobízel. Častolor si posloužil, hned však rozváděl dál své myšlenky. Byl proti nemírnosti v jídle. Stačí prý i při hostinách šest chodů k večeři a sedm k obědu, mazance a ovoce ovšem nepočítajíc. Ostatní je prý rozmařilost. Jan z Klenové použil jeho nepozornosti a zašeptal Heřmanovi na vysvětlenou o přísném Častolorovi z Hořovic: „Je bratr.“ Však i Janovské, zvláště Jindřicha, začínal mít v podezření, nepřiklánějí-li se k pikhartům. Trpí alespoň v Janovicích“ jejich sbor.

Paní se za rozhovoru mužů bavily ženskými záležitostmi. Markéta Chříňovská z Janovic chválila výtečnou přípravu jídel a paní z Klenové byla hned pohotově s předpisy: „Bobr se opaří i s nožičkami. Pak ocas vaříš a osolíš. Roztlučeš jednu nebo dvě topinky chleba s hrozinkami, pak rozpustíš v dobrém víné a vliješ do kotlíku.“ Zdvořile se usmála, pobídla hosty, aby si jen brali a zase se obrátila k Markétce, pokračujíc: „Do kotlíku dáš pak bobří ocas, okořeníš pepřem, zázvorem, hřebíčkem, květem, šafránem a přisladíš trochu medem, i sekané mandle můžeš přidat…“

„Přemýšlej o návrhu, Heřmane,“ obracel se opět Jan z Klenové na mladšího bratra z Janovic, na němž mu zřejmě více záleželo. Povšiml si již, že Jindřich Janovský je nedůvěřivý k spolku na podíly, který by zakoupil hrad Rýzmberk. „Musíme se postarat o větší bezpečnost v kraji. Všude jinde se už o ni lépe starají.“

Heřman přemýšlel. Opravdu ho zajímalo, jak se na hradě Rýzmberce začíná uskutečňovat spojenectví mezi rytíři, a městy, o kterém mluvil Hlavsa. Ale co je tu ještě společného s jeho záležitostí?

„V čáslavském kraji,“ potvrzoval zatím Kaplíř ze Sulevic, „se usnesli, že se všichni mají se svými lidmi účastnit pronásledování, kdykoli by se zvonilo na poplach. Sedláci budou i na pole chodit s oštěpem, sekyrou nebo jinou zbraní, aby mohli hned pomáhat honit škůdce. Pro pronásledování budou v kraji držet osm jezdců, kteří budou stále v pohotovosti pro potřebu hejtmanů.“

„Nu, nevím,“ ozval se zase uštěpačně Jindřich, „postačí-li osm jezdců k bezpečnosti celého kraje.“

„Je také trochu nebezpečné zvykat sedláky, aby nosili zbraně,“ přizvukoval rytíř z Roupova

„Touží-li všude tolik po pořádku a bezpečnosti v zemi, pak by se v Praze raději měli starat o narovnání s Gutštejny, a ne vyvolávat novou válku,“ poznamenal Heřman, pojídaje s požitkem kančí v šípkové omáčce. Věděl, že se již sbírá vojsled proti Bratrům z Gutštejna, jimž pro případ srážky slíbil pomoci s desíti jezdci a třiceti oděnci. Jednotlivým krajům se už dostalo výzvy, kolik lidí mají postavit. Na prácheňský kraj uložili šest set pěších. Pak však zase Heřmanovi napadla otázka, kde jen Klenovský nabral tolik zvěřiny, když sám nemůže pro dnu na hon? Jistě je z nějakého daru!

Zdálo se, že Heřmanova poznámka o Gutštejnech zapůsobila ve společnosti dosti trapně. Hovor náhle zmlkl. Pak si však Klenovský hlasitě odkašlal, jako by chtěl k sobě soustředit pozornost, a chystal se k delší řeči. Všichni se k němu obrátili. „To vás bude jistě všechny nejvíc zajímat: Spor s pány z Gutštejna je vyrovnán. Přinesl jsem tu zprávu z Prahy.“

To byla novina! Když se již do jejich nejbližšího sousedství chystala válka, byl nečekaně sjednán smír!

Jan z Klenové se však významně odmlčel.

„Vypravuj přece, jak došlo k smíru!“ vybízeli ho netrpělivě.

Klenovského zřejmě těšila jejich zvědavost na novinku, kterou přivezl z Prahy. Důležitě se zase ujal slova. „Budete překvapeni,“ vykládal. „Gutštejnové vydají králi všechny své statky, které jim byly zápisem postoupeny – Žebrák i Točník, Příbram, Rabštejn i jiné hrady, všechno celkem v ceně dvou set tisíc kop českých grošů.“

„A dostanou za to?“

„V hotovosti třicet tisíc kop, dále záruky za své dluhy, celkem na hotových penězích i vyrovnání dluhů sedmdesát tisíc kop.“

„To není právě špatné,“ oceňoval narovnání rozvážně Beneš Častolor z Hořovic.

„Nadto budou moci ze svých hradů odvézt všechny svršky a nábytek a zakoupit se jinde v zemi,“ doplňoval Klenovský.

Rytíři se živě rozhovořili o narovnání. Shodovali se vesměs s Častolorovým názorem, že Gutštejni nepochodili rozhodně špatně. Kdyby podlehli v boji, k němuž se již schylovalo, bylo by je to stálo se vší pravděpodobností nejen statky, nýbrž i hrdlo. „Vidíš, rytíři z Janovic,“ obrátil se na Heřmana poprvé přímo zmocněnec bavorského knížete Jindřich Koc Dobrše. „Měl by sis vzít příklad z pánů z Gutštejna a rovněž hledět srovnat svůj spor.“

„Proč ne? Nemám nic proti tomu, stane-li se mi po právu,“ řekl drsně Heřman.

„Nu ovšem, ale záleží také hodně na tobě samém.“

„Nevím jak,“ trval na svém Heřman.

„Měl bys zřejmě slevit,“ zprostředkoval Klenovský. „Ano, slevit – a hodně slevit,“ přitakával Jindřich Koc. „Jeho Milost, kníže Albrecht, rozhodně ti nemůže platit patnáct tisíc zlatých, kterých se domáháš.“

„Ach, nezáleží mi na tom,“ řekl povýšeně Heřman Janovic, „jak se srovná Jeho Milost s králem Vladislavem. To se týká pouze jich obou, jak se mezi sebou dohodnou. Mně už bylo králem jasně přislíbeno, že se i dostane spravedlnosti, a to mi stačí. Čekám jen…“

„Ano, čekáme,“ připojoval se s výčitkou v hlase také Jindřich z Janovic.

„Čekáte jen proto,“ zprostředkoval opět Jan z Klenové, „poněvadž nechcete nic slevit. Kdybys snížil své nároky…,“ obracel se na Heřmana.

Jindřich Koc se připojoval: „Ano, měl jsem také ten dojem, když jsme jednali s panem Zdeňkem Lvem z Rožmitálu na Blatné, že hlavní kámen úrazu je v tom, že nechceš slevit.“

„Proč bych slevoval? Mohu čekat. Nikomu neškodím,“ ohrazoval se Heřman.

„Věř, že podobné spory škodí zemi,“ domlouval zase Častolor z Hořovic. Bylo patrno, že všichni rytíři mají zájem na tom, aby Heřman hleděl konečně srovnat svou při. „Kdyby ti záleželo opravdu na pořádku v zemi…“

„O mne se nemusíte starat,“ vybuchl horkokrevný Heřman, kterému se již protivilo jejich domlouvání a zprostředkování, za nímž vycítil sobecké zájmy Klenovského. „Starejte se raději o Kopidlanského! Toho nechají beztrestně řádit – a ještě mu pomáhají a nadržují..

Všichni se z Heřmana podívali na hostitele, co odpoví na tak ostrá slova, avšak Jan z Klenové se jen samolibě usmíval: „To právě je má druhá novinka, kterou nesu z Prahy: Spor Prahy s Kopidlanským je už také srovnán.“

Překvapila-li hodující rytíře zpráva o vyrovnání sporu s pány z Gutštejna, pak je novinka o Kopidlanském opravdu vyvedla z klidu.

„Urovnán?“

„Vypravuj!“

„Je to možné?“

„Jak se dohodli?“ volali jeden přes druhého.

„Jak pravím, vyrovnán,“ opakoval Jan z Klenové zřejmě spokojen s dojmem, jejž vyvolal svou druhou velkou novinou. Napil se vína, aby malou přestávkou zvýšil napětí, a teprve potom začal vypravovat: „Sám král Vladislav rozhodl v rozepři Kopidlanského s Prahou. Uznal, že se Jiří Kopidlanský ničím neprovinil proti své cti svými činy proti Pražanům, jimž řádně opověděl nepřátelství. Proto mu nemá být ve zlém vzpomínána válka, kterou vedl proti Pražanům, a všechny urážky mají přestat. Zajatí budou propuštěni,“ vypočítával podmínky dohody, „a Kopidlanského matka a jeho bratr Zikmund dostanou od Prahy náhradu dvacet tisíc zlatých za škody, které jim v Kopidlně způsobil pražský hejtman Kavan.“

Rytíři mlčeli. Přijímali se smíšenými pocity královo rozhodnutí, jež jako by vůbec nebralo ohled na škody, které Pražané utrpěli od Kopidlanského, jenž přepadal kupce, osekával je a pálil města i vesnice. Teď snad Heřman z Janovic pochopí, jaký vliv mají páni a rytíři a jaká síla je na jejich straně proti městům. Pozná, že mu nic dobrého nekyne ze spojenectví s měšťany. Jan z Klenové Heřmana bystře pozoroval a byl spokojen účinkem, jejž očekával od své zprávy: Janovský se jistě zalekne, použije příležitosti, aby se smířil, Klenovský si pak připíše smíření za zásluhu, kterou mu v Praze dobře zaplatí, a bude potom moci splnit své záměry s Rýzmberkem. Obrátil se s úsměvem na Heřmana: „Jak vidíš, jsou vyrovnány spory s pány z Gutštejna i s rytířem Kopidlanským. Srovnej se i ty, a bude všude zase pokoj a klid.“

„Opravdu, rytíři z Janovic, měl by ses rozhodnout,“ připojoval se Jindřich Koc.

„Však jsem se již rozhodl,“ řekl s překvapujícím klidem Heřman, ale Jindřich si povšiml, že v očích mu nějak divně hrálo.

„To rád slyším, vydechl s úlevou hostitel, rytíř Jan z Klenové. „A tvé rozhodnutí?“

Heřman Janovský z Janovic povstal od stolu. Oči mu svítily výsměchem: „Ještě dnes opovím nepřátelství panu Zdeňku Lvu z Rožmitálu a rytíři Albrechtu Rendlovi Oušavy i ostatním úředníkům. Dobře že vím, jak se to Kopidlanskému vyplatilo.“

Nezalekl se tedy! Zdálo se, že sladkosti, kterými zajídali kořeněnou zvěřinu, zištnému rytíři Janu z Klenové náhle zhořkly.

IX

KRÁLŮV PROKURÁTOR

Matěj Libák z Radovesic, kdysi hejtman českého vojska ve službách falckraběte Ruprechta Falckého, po hrdinném boji poraženého u Schonbergu, zanechal vojančiny a přijal po rytíři Albrechtu Rendlovi z Oušavy úřad královského prokurátora u dvorského soudu. Pobyt a úřad v Praze, přiměřenější jeho letům, popřával mu více klidu a příležitosti k náboženskému životu. Svou přímou, poctivou povahou získal si přátele i důvěru svého krále, který mu občas svěřoval důležité úkoly a důvěrná poselství.

S jedním takovým poselstvím – týkalo se vojny Turky – jel právě Matěj Libák z Radovesic k polskému králi Zikmundovi v doprovodu Jana z Třebska, úředníka desk dvorských, a desíti jezdců. Králův prokurátor pokládal takovým průvod za zbytečný. Teď, co byly vyrovnány spory s pány z Gutštejna a co byl usmířen Jiří Kopidlanský, bylo na silnicích takřka úplně bezpečno. O Jiříkovi Všerubském bylo slyšet jen ze severních Čech. Poslední dobou mluvilo se sice také hodně o Heřmanovi Janovském z Janovic, který opověděl Zdeňkovi Lvu z Rožmitálu, Rendlovi a ostatním zemským úředníkům. Přepadal prý již rožmitálské kupce, pobíral jim zboží a zámožnější zadržoval pro výkupné – kdepak by se však Janovský dostal z Pošumaví až do východních Čech, kudy jde cesta do Polska! Pro osobní bezpečnost tedy královský posel většího průvodu nepotřeboval. Přesvědčili ho však, že je třeba určité okázalosti, a vnutili mu alespoň deset pestře vystrojených jezdců na pěkných koních.

Navečer – již za mírného šera – projížděli lesem po patné, vytrvalými dešti rozblácené cestě. Bylo nutno nechat koně jít zdlouhavým krokem. Libák jel osamocen, nechal se ukolébat do nábožného zamyšlení, které si stále více obliboval.

Rytíř z Radovesic byl horlivý utrakvista. Při posledním rokování pánů a rytířů podobojí a podjednou jednal jako zástupce kališníků s kancléřem Albrechtem z Kolovrat, jenž byl vyslán katolickými pány. Nemohli se dohodnout zejména v otázce přijímání dítek. Od té doby, co byla Basileji sjednána kompaktáta – došlo k tomu ještě před Libákovým narozením –, která se měla stát podkladem pro klidné soužití utrakvistů s katolíky, nedosáhlo se dohody o tom, má-li se podávat svátost oltářní také dítkám. Zůstával tu podnět k různým výkladům, a proto i k trpkým sporům. Záleží ovšem mnohem více – usuzoval Libák – na opravdovém křesťanském životě než na učení o podobných neproniknutelných tajemstvích. Pak by ovšem byla pravda na straně těch, kdo se hlásili k jednotě bratrské; bratřím totiž znamená bohulibý život víc než všechna liturgie a dogmata, pokud nejsou bezpečně opřena o slovo Písma. Avšak právě bratří jsou pro svou víru nejvíce pronásledováni jak od strany podobojí, tak zejména od římanů. Král dokonce rozkázal, aby všichni bratří byli vypověděni, a kdo by se z nich nevzdal bludů, aby byl upálen. Vyčítají Rendlovi, že je člověk spletený ve víře, že hned drží s římany, hned s pikharty, nemá však Rendl trochu pravdy v tom, že ze všech národů, pohanů i Řeků, mohou být lidé spravedliví spaseni? Je správné kaceřovat a pikhartovat každého, kdo se chce přiblížit pravdě Písma? Nedávno v Praze pouze svým osobním zakročením zachránil bratrského kazatele Lukáše před rozvášněným davem. Ne, s takovým pronásledováním pro přesvědčení nemohl Libák souhlasit, a proto bratry vždy hájil. Jiní, kteří se jich zastávali proti ústrkům a stíhání, jako Šemberk nebo Pernštejn, kladli větší důraz na to, že bratří jsou nejposlušnějšími a nejpilnějšími řemeslníky. Na tom však Libákovi tolik nezáleželo. Jemu byla především víra a spravedlnost.

Z myšlenek ho vyrušilo několik ostrých hlasů a pak všeobecný pokřik doléhající ze všech stran. Jak se bleskurychle rozhlédl, rozpoznal rázem svým zkušeným okem, že je zle; padli do zálohy, obratně na ně nalíčené. Sevřeni na úzké silnici přesilou, neměli nejmenší čáky vyváznout. U hustého lesa na ně namířeny ručnice a samostříly, jež by je skosily dříve, než by dojeli k řadě rejtarů, kteří jim uzavírali cestu. Podobně nebylo ani pomyšlení na ústup, kde s tasenou zbraní čekal druhý oddíl rejtarů. Kdyby měl třikrát tolik jezdců, ani pak by nebylo vyhlídek na úspěch – a Libák si přece po pohromě u Schonbergu přísahal, že již nikdy nezačne předem ztracený boj proti mnohonásobné přesile. Nač zbytečně utrácet životy a prolévat lidskou krev? Kdo jen je zaskočil, kdo se odvážil přepadnout průvod královského posla, myslil si Libák, když popojížděl, aby se setkal s vysokým kostnatým jezdcem, zřejmě velitelem rejtarů, kteří je přepadli.

„Rozkaž svým lidem, pane rytíři z Radovesic, aby se nebránili a odevzdali zbraně,“ volal ten urostlý jezdec. „Pak se vám nic nestane.“

„Musíme se bránit,“ kasal se mladý písař desk dvorských, Jan z Třebska, když viděl, že Libák je již rozhodnut vydat zbraně. Matěj z Radovesic ho odbyl mávnutím ruky a hned se dal s velitelem rejtarů do vyjednávání.

„Vidím, že mě znáš. Víš tedy asi, že jedu s královským poselstvím a že jsem pod zvláštní královou ochranou. Kdyby se stalo něco mně nebo někomu z mého průvodu…“

„Řekl jsem ti už přece,“ vpadl mu netrpělivě do řeči rejtar, „že se nikomu nic nestane, když tvoji průvodci odloží zbraně. Musíte se považovat za mé zajatce.“

„Je tvou věcí, chceš-li ztratit hlavu za přepadení králova posla,“ pokusil se bez přesvědčení vyhrožovat Libák. „Chtěl bych jen vědět, komu mám vydat zbraně a kdo mi ručí za bezpečnost mých lidí.“ Věděl přitom dobře, že se jim nic nestane, protože budou zajati zřejmě pro výkupné. Oberou je o peníze, které měli u sebe, a král je bude musit draho vyplácet. Nepůsobilo by však dobře, kdyby se vzdal jen tak, bez vyjednávání.

„Jsem rytíř Heřman Janovský z Janovic,“ odpověděl hrdě velitel rejtarů a Libák si povšiml, jak se mu zableskly bílé zuby v snědé tváři. „Opověděl jsem řádně všem královým úředníkům a dostaneš se proto do čestného zajetí.“

Tedy přece to byl Janovský! Kdo by si byl pomyslil, že se odváží ze Šumavy se svou rotou až sem? Jistě mu zvlášť záleželo na tom, aby zajal právě jeho, Libáka.

„Slyšel jsem o tobě, rytíři z Janovic,“ řekl králův prokurátor a posel. „Podařilo se ti překvapit nás a zdá se, že by skutečně nemělo smyslu postavit se ti na odpor. Spoléhám na tvou čest a odevzdávám se ti se; svým průvodem na tvé rytířské slovo do zajetí.“ Pak se obrátil ke svým lidem: „Odevzdejte bez odporu zbraně!“ zavelel.

Vojáci byli rádi, že nedošlo k srážce v postavení, z něhož nebylo východiska. Odevzdávali ochotně zbraně Heřmanovým lidem, nejochotněji mladý písař dvorských desek, Jan z Třebska. Také Matěj Libák z Radovesic chtěl Heřmanovi odevzdat svůj meč. Rytíř z Janovic ho však vyzval, aby si na čestné slovo zbraň ponechal. Libákovi vojáci i Jan z Třebska musili zato sesednout s koní, jichž se chopili Heřmanovi střelci, kteří zatím vyšli ze svého úkrytu v lese. Pokračovali pak v cestě pěšky. Ze silnice odbočili za chvíli úzkou pěšinou do lesa, a pak opět na jinou stezku, která se klikatila mezi stromy a hustým podrostem, v němž se místy jako by ztrácela. Pak zase nová cesta. Do Heřmanova tábora u malého dřevěného domku, který hlídala slabá stráž, došli již téměř za úplné tmy.

Po celou cestu sotva promluvili. Heřman jel vpředu a pozorně sledoval cestu a okolí, aby mu nic neuniklo. Přepadení se podařilo, ale sám musil se mít ještě více na pozoru, aby neupadl do zálohy. Byl tu v neznámé krajině a svým lidem nemohl důvěřovat natolik, aby byl zcela bezpečen, že ho některý z nich nezradí. Odvažoval se vlastně poprvé skutečně velkého činu. Co bylo proti tomu pouhé přepadení několika rožmitálských kupců! Mít v rukou králova prokurátora Matěje Libáka z Radovesic – tomu se již říká úspěch!

U dřevěného domku seskočil Heřman s koně. Také Libák sesedl a na Heřmanovu pobídku vstoupil s ním do roubené světnice malého stavení, které Janovskému sloužilo za dočasný útulek při jeho dobrodružné výpravě do východních Čech. Bělovlasá stařena – patrně žena uhlíře, kterému patřil opuštěný domek – chystala jim večeři. Oba rytíři se ohřívali u ohně. Heřman se usmíval a díval se vesele na svého zajatce, šedesátníka menší postavy, šedých, moudrých očí a krátce přistřižené brady.

„Zdá se, žes mi byl opravdu souzen, pane prokurátore,“ smál se Heřman. „Setkali jsme se dvakrát. Prvně jsem se minul, podruhé jsem se zajistil líp.“

Libákovi nebylo ještě do řeči. Věděl sice dobře, že nebylo jiného rozhodnutí, ale vyčítal si, proč nebyl opatrnější a nechal se zaskočit. Uznával ovšem také dokonalost postupu Heřmana z Janovic, jemuž se poštěstilo v ohbí cesty zajmout hlídku, jedoucí vpředu, takže nemohla dát výstrahu. Pak stačilo uzavřít kruh a Libák se svými uvázl ve smyčce.

„Nepamatuji se, že bychom se byli již jednou sešli,“ odpověděl Janovskému mrzutě.

„Ty o tom ovšem nevíš,“ smál se dále Heřman. „Bylo to u Schonbergu!“

Schonbérg! Jak nepříjemně znělo Libákovi jméno bojiště, kde ztratil bitvu. A přece se mu vzpomínka stále a stále vracela.

„U Schonbergu? Tys přece…“

„Ne, nebyl jsem pod tvým velením,“ doplňoval hned jeho myšlenku Heřman. „Bojoval jsem se svými jezdci s císařskými pod knížetem Albrechtem.“

„Ach tak, vzpomínám si,“ řekl mdle Libák. Skutečně si vzpomněl, že začátek sporu rytíře z Janovic tkvěl v jeho neshodě s knížetem Albrechtem o zaplacení za vojenskou službu.

Seděli již u stolu, pojídali sýr a chleba s máslem a zapíjeli kyselým mlékem. „Tenkrát jsem tě měl pronásledovat,“ sděloval bodře Heřman. Libáka počaly vojenské vzpomínky přece jen trochu zajímat. „Nu a…?“ zeptal se.

„… ale nepronásledoval jsem,“ řekl prostě Heřman a pak dodal: „Vzpomínám často na Schonbérg; však ty jistě také. Říká se, že někdy může byť porážka slavnější než vítězství. Myslím, pane rytíři z Radovesic, že se to může říci o tvé porážce u Schonbergu.“ V jeho hlase byl přízvuk opravdového uznání, který Libáka potěšil. Zde se setkal konečně s někým – dokonce s vojákem, který bojoval na opačné straně – kdo dovedl bitvu u Schonbergu správně ocenit.

„Jak se to vezme,“ řekl Libák skromně. „Věc Bohem souzená člověka nemine,“ dodal pak, neboť sám vlastně ještě nevěděl, co si má myslit o svém boji u Schonbergu, z něhož se mu podařilo zachránit se jen s několika sty mužů. Z náboženského hlediska… Pak jako by se vytrhl ze své dosavadní malátnosti: „Tedy proto jsi nás tenkrát nepronásledoval?“ zeptal se.

Zdálo se, že Heřman s určitým záměrem zdůrazňuje své rytířství a připomíná, že čestně poraženého nepřítele nepronásledoval. Proto Libáka překvapilo, když Heřman odpověděl docela upřímně: „Myslím, že ani ne tak proto. Jezdci i koně byli unaveni bojem. Také kořist byla příliš lákavá,“ dodával podobně, jako když o bitvě u Schonbergu vypravoval svému bratru Jindřichovi po návratu z Bavor na rodné Janovice.

„Pravda, bylo tedy snad souzeno, abys mě zajal teď,“ usmál se Libák.

„Vybral jsem si tě,“ řekl určitě Heřman.

„Vybral? Proč právě mne?“

„Ani sám nevím. Snad pro tu vzpomínku na Schonbérg. Snad proto, že jsem chtěl zkusit štěstí. Snad proto, aby král dobře poznal – když mu zajmu posla –, že stále ještě čekám na splnění jeho slibu. Snad proto, že o tobě říkají, že nejsi jako Rendl a ti ostatní. Snad proto, že chci královu prokurátorovi a poslu svěřit svou obhajobu a své poselství.“

Libák pozorně poslouchal, jak Heřman chrlil své důvody. Zněly dosti přesvědčivě. „Myslil jsem, že ti jen záleželo na výkupném,“ řekl.

„Běží mi o víc než o výkupné,“ pronesl zamyšleně Heřman.

Matěji Libákovi z Radovesic se jeho upřímnost líbila. „Rozumím-li dobře, chceš, abych se za tebe přimluvil, abych urychlil spravedlnost.“

„Jde mi o to,“ přerušil ho rázně Heřman, „aby král a všichni, kdo ho obklopují, poznali, že se nezastavím před ničím a že dosáhnu toho, co mi patří a co mi slíbili.“

„A bylo ti slíbeno?“

„Že dovedou k spravedlivému konci mou při o zaplacení za vojenskou službu.“

„Pak by ovšem jistě bylo spravedlivé…,“ začal uvažovat královský prokurátor.

„Spravedlnost! Aby je hrom zabil s jejich spravedlností! Stará se Rendl, stará se pan Zdeněk Lev o spravedlnost?“ vpadl mu Janovský opět drsně do jeho úvah. Pak se však zarazil a řekl mírně: „O tobě ovšem povídají, žes jiný.“

„Nevím,“ řekl Libák a myšlenky se mu zase rozeběhly. Přemýšlel o tom, nestala-li se Heřmanovi opravdu křivda. Když se tolik odvažuje. Heřman Janovský si ho zřejmě dovedl získat svou upřímností. „Nevím stále ještě dobře, co na mně chceš?“ dodával.

Heřman se již najedl a stál opět u ohniště. Vysoký, kostnatý, opálený v tváři. Zář z krbu vrhala jeho zkroucený stín na zdusanou půdu chatrče. Jeho dlouhé nohy v přiléhavých jezdeckých nohavicích a botách s velkými ostruhami zdály se na stínu ještě mnohem delší. Libák pozoroval hru stínů a plamenů a čekal, co mu Heřman odpoví. Janovský však mlčel. „Měl jsem takovou myšlenku…,“ nakousl sice, ale nedopověděl.

Libák chvíli čekal a pak začal sám: „Až mě propustíš, seznámím se v Praze s tvou věcí.“ Zase zmlkli a potom královský prokurátor pokračoval: „Slibuji ti již dnes, že se tě zastanu, uvidím-li, žes v právu.“

„Copak bych něco podobného začal, kdybych nebyl v právu?“ vytrhl se Heřman z myšlenek a počal přecházet dlouhými kroky po světnici, řinče ostruhami. U ohniště ho vystřídal Libák. Oba mlčeli. Pak se Heřman posadil ke stolu a natáhl si nohy. Ulomil si kousek chleba a začal jej žvýkat.

Matěj z Radovesic ho pozoroval svýma moudrýma, šedýma očima a soukal si zastřiženou bradku. „Zastanu se tě,“ opakoval. „Proč máš přepadat lidi na silnicích? Až se s tebou srovnají, budeš klidně hospodařit na svých Janovicích.“

Heřman jen přikývl.

„Je teď v zemi divný pořádek,“ pokračoval Matěj z Radovesic. „Samé spory, sváry, zmatky a nepřátelství. Proč je tolik opovědníků? Proč je boj mezi pány a rytíři a městy? Proč se mezi sebou potýkáme o náboženství? Vinou je prospěchářství a nesnášenlivost,“ rozhovořil se zaujatě. „Teď zrovna chystají nové pronásledování bratří…,“ vracel se k myšlenkám, z nichž ho vytrhl na silnici Heřman Janovský se svými rejtary.

„Bratří?“ zachytil se Heřman jeho slov. „Ani já nevím, co proti nim mají. Můj bratr Jindřich jim v Janovicích povolil sbor. Chovají se řádně a nikomu neškodí. Však vidíš sám nejlépe, jaká je to spravedlnost, když i takové lidi pronásledují.“

Matěj z Radovesic byl rád, že se v Heřmanovi nemýlil. Soukal si spokojeně svou šedou bradu: Vida, jaký je Janovský dobrý člověk, když se dovede zastat i bratří. Dokonce říká, že jim povolili v Janovicích sbor. Kdoví, zdali právě proto Heřmanovi z Janovic v Praze nepřejí, že chrání pikharty… Libák byl již rozhodnut, že se v Praze opravdu Janovského řádně zastane. Přisedl si k němu zase ke stolu a napil se mléka. Heřmanovi jako by nebylo nyní příliš do řeči.

„Tenkrát u Schonbergu…,“ odbočil opět Libák od hovoru o bratřích ke své utkvělé myšlence. Zdálo se mu, že v Heřmanovi Janovském nachází posluchače, který mu může skutečně porozumět. Heřman sloužil na druhé straně a viděl snad nešťastnou porážku jinak než on. Libáka jeho úsudek rozhodně zajímal. Konečně se rozhovořil i Janovský. Povídali si pak spolu dlouho do noci jako přátelé, jimiž se stali: Opovědník a jeho zajatec.

Druhého dne časně zrána rytíř Heřman Janovský z Janovic propustil králova prokurátora a posla, rytíře Matěje Libáka z Radovesic, aby mohl pokračovat v cestě do Polska. Propustil ho i s jezdci, jimž vrátil zbraně. Nechal si u sebe jen Jana z Třebska jako rukojmí.

Mladý, zřejmě zbrklý písař dvorských desek mohl by něco pokazit proti vůli Libákově.

Heřman potřásl ještě jednou Matěji z Radovesic pravicí a přál mu šťastnou cestu, dívaje se do jeho upřímných, šedivých očí. Pak dal rozkazy svým lidem, neboť byl čas vyrazit. Jan z Třebska ho pozoroval, jak si velitelsky počíná, a stále nechápal: jak jen pan královský prokurátor dosáhl, že ho rejtaři propustili s celým průvodem pouze na slovo? Podivný člověk, tenhle Libák. Na každého působí svou upřímností, každého si dovede získat! Tihle lidé, kteří stále myslí jen na Boha – ale co naplat, je beztoho pikhart!

Při návratu k Janovicům přepadl Heřman se svými lidmi tři kupecké vozy. Bylo třeba zaplatit vojákům žold za výpravu a nemohl se vrátit na janovický hrad s prázdnýma rukama. Představoval si také, jak bude Markétce slušet plášť z modrého yperského sukna, které vzal kupcům.

X

OBRAT

Matěj Libák z Radovesic dostál v slovu. Ode dne, kdy byl zajat Heřmanem z Janovic, uplynulo sice několik měsíců, pak však přišel od něho list pro paní Markétku.

„Urozená paní Janovská“ psal Libák, „myslím, že Vám není neznámo, kterak Váš manžel Heřman se mnou učinil smlouvu, abych jemu sjednal některé věci u krále Jeho Milosti. I dávám Vám vědět, že jsem to všechno, co jsem, se zavázal ujednat, ač s nemalou pracím sjednal. Jelikož věc spěchá, oznamte mu to, není-li doma, aby přijel na Pražský hrad v tu sobotu po sv. Janu Křtiteli. A tu chci učinit všechno, pokud to odpovídá úmluvě, kterou se mnou dobrovolně učinil. Proto Vám právě o tom píši, protože Vy stále žijete na statku v Janovicích a on tam taktéž dosti často a po té smlouvě skoro stále pobývá, což je v pořádku. Předpokládám tedy, že Vy víte, kde ho hledat, budete-li chtít. Já se té smlouvy rozhodně míním držet a budu nadále uznávat tu úmluvu, kterou s ním mám.“

V tom listu je celý Matěj Libák z Radovesic, pomyslil ‚si Heřman, když četl upřímná slova, připsaná paní Markétce. Pamatuje úzkostlivě na své čestné slovo a co Heřmanovi slíbil, má za smlouvu.

Radostně, pln očekávání, vypravil se Heřman Janovský z Janovic do Prahy, aby užil Libákova zprostředkování a podepsal konečně smlouvu o vyrovnání požadavků za vojenskou službu, jak mu to bylo předtím přislíbeno královým listem.

Matěj Libák z Radovesic uvedl ho sám do dvorské kanceláře a představil ho pánům: panu Zdeňkovi ze Šternberka, bratru piknosého Ladislava, i panu Hašku Zvířetickému na Smidarech. Třetího – Otíka Kamýckého ze Stropčic znal už Heřman ze setkání na hradě Klenové.

Oba páni i rytíř Kamýcký se chovali k Heřmanovi se zvláštní zdvořilostí. „Připravili jsme již pro tebe smlouvu,“ hlaholil Zdeněk ze Šternberka, kterého vybral jeho bratr Ladislav ze Šternberka pro choulostivé jednání s Janovským. „Teď budeš jistě spokojen.“

„Mohu ji přečíst?“ zeptal se úslužně rytíř Kamýcký ze Stropčic, a když ho Šternberk vybídl, začal číst. Po úvodních slovech dostal se k hlavnímu obsahu ujednání: Nabízeli Janovskému náhradou čtyři tisíce kop grošů míšeňských, dva výroční trhy a právo vybírání cla v Janovicích, nadto by ještě král propustil Janovice z manství a zvláštním majestátem odpustil Heřmanovi jeho vinu. Rytíř z Janovic si skutečně nemohl přát výhodnější smlouvy. Nejen že měl na hotových penězích dostat přibližně tolik, kolik odpovídalo patnácti tisícům zlatých, požadovaným za vojenskou službu, nýbrž výhoda trhů á cla v Janovicích byla znamenitou náhradou za škody, které utrpěl vypálením svých tří vesnic.

„Vyhovuje ti ta smlouva?“ zeptal se dobrosrdečně Zdeněk ze Šternberka, když Kamýcký dočetl. A když Heřman s úsměvem prohlašoval, že na tyto podmínky narovnání rád přistupuje, zahlaholil Šternberk: „Tedy nezbývá než podepsat a zpečetit.“

Podepisovali tedy: Zdeněk ze Šternberka a Kamýcký ze Stropčic jako zvláštní plnomocníci krále a soudu, pan Hašek Zvířetický jako ručitel, pak Heřman Janovský z Janovic a nakonec Matěj Libák z Radovesic jako jeho svědek.

„Zbývá ještě podpis a pečeť pana Zdeňka Lva z Rožmitálu jako druhého ručitele,“ prohlásil Šternberk, když byl slavnostní úkon dokončen. „Jen ještě malé strpení, a dostaneš své listy a majestáty. Dohoda však už platí a zavazuje obě strany. Tedy konec nepřátelství, Janovský!“ pohrozil mu s veselou důvěrností.

Rozcházeli se. Heřman z Janovic zůstal s Libákem sám. Štěstí mu zářilo z očí a děkoval upřímně královu prokurátoru. Také Libákova vážná tvář poněkud zjasnila: „Neděkuj mně, ale Pánu Bohu. Dbej, abys v Janovicích teď řádně hospodařil a nezanevři na bratry, na jejich janovický sbor, o kteréms mi vypravoval…“

„To ti rád slibuji,“ řekl srdečně Heřman a zuby se mu zaleskly radostným úsměvem. Vděčně se rozloučil s Libákem a spěchal z hradu příkrou ulicí do města, kde byl hospodou.

Původně počítal, že se v Praze zdrží déle, ale když vše šlo nadobyčej hladce a výsledek byl tak příznivý, rozhodl se, že hned vyrazí zpátky do Janovic, aby se také Markétka a Jindřich dověděli, jak šťastně skončil jeho spor. Však se do Prahy brzy podívá o příštím sněmu. Jen bohaté dárky nezapomněl koupit.

Čtyři tisíce kop míšeňských, dva výroční trhy a clo… Markétka zářila a také Jindřich, jindy málomluvný a podmračený, se spokojeně usmíval. Z Heřmana spokojenost přímo sálala. Byl nadšen, že dosáhl svého, že prorazil, oč usiloval po několik let. Teď byl konec dobrodružným výpravám; těšil se opravdově, že se s Jindřichem zase věnuje správě statků. Rozpustil malé vojsko a ponechal si jen několik starších mužů hradní posádky a půl tuctu ze svých jezdců k doprovodu na silnicích, protože v kraji nebylo stále bezpečno. Pan Zdeněk Dobrohost z Ronšperka sebral na Plzeňsku nejhroznější lotrovstvo, loupil po silnicích a zmocnil se hradu Perštejna, který se mu spolu s Ronšperkem stal oporou jeho kořistným výpadům.

Za dva měsíce se Heřman z Janovic vypravil podle svého úmyslu zase do Prahy k sněmu, svolanému o suchých dnech letničních. Sám král Vladislav, obklopený svými nejvyššími úředníky v čele s panem Zdeňkem Lvem z Rožmitálu a na Blatné, předsedal sněmování, Heřman z Janovic spatřil krále poprvé. Na jeho unavené tváři bylo vidět pokročilý věk. Velké oči zíraly mdle, pleť byla povadlá, brada skleslá. Nic nebylo v dobromyslném obličeji výrazného, chyběl jakýkoli rys, prozrazující silnou vůli. Starý, unavený muž – tak se jevil Vladislav, král uherský a český, Heřmanovi z Janovic. Prvého dne zasedli v sněmovní síni společně páni, rytíři i poslové měst. Po slavnostním zahájení rytíř Rendl z Oušavy svým suchým hlasem přečetl návrh nesení o pěti článcích: o zapovědí spolčování, o prodění nálezů zemského soudu, o trestání opovědníků stíhání zemských škůdců, jak byl návrh vypracován nařízení samého krále Jeho Milosti.

Heřman z Janovic poslouchal pochopitelně s velikým zájmem přísná opatření proti všem, kdo by se jakýmkoli způsobem opovážili rušit klid a pořádek v zemi. Všechny výtržníky, kteří by v zemi škodili loupežením, zabíjením, pálením,“ četl Rendl, „aby nikdo nepodporoval, ale naopak je pomáhal honit od města k městu a ode vsi ke vsi.“

Chybělo málo a byla by se tato přísná opatření týkala i Janovského! V duchu byl rád, že se mu ochotným zprostředkováním Libáka z Radovesic podařilo podepsat dohodu s královskými plnomocníky, Zdeňkem ze Šternberka a rytířem Kamýckým ze. Stropčic.

Čtyři tisíce kop míšeňských, dva výroční trhy v Janovicích, mihlo se mu opět hlavou, když rytíř Rendl z Oušavy dočítal návrh ustanovení, které předkládal Jeho královské Milosti a všem třem stavům k opravení. Jak dočítal, počaly se ze shromáždění ozývat hlasy odporu. Heřman rozeznával, že poslové královských měst jsou zřejmě nespokojeni návrhem zákazu jakéhokoli spolčování, který byl namířen především proti městům, proti jejich jednotě k hájení stavovských práv i proti snahám o sloučení Starého Města pražského s Novým Městem. Naproti tomu – zdálo se – někteří rytíři neviděli rádi přísná opatření proti opovídání nepřátelství. Považovali je přece za svou výsadu, aby se mohli důrazně domáhat svého práva, jak to úspěšně zkusil i Janovský. Na králův pokyn se však shromáždění opět ztišilo, takže bylo jasně slyšet Rendlovu výzvu: „Milí páni, rytířstvo i vy páni z měst, račte vystoupit ven, aby se královská Milost a páni, kteří zůstanou zde, poradili o článcích, jež byly čteny; potom každý stav, poradiv se sám zvlášť o sobě, bude moci opravovat tytéž články podle svého dobrého zdání.“

Jak rytíři a měšťané vycházeli z velkého sálu, kde měli s králem zůstat jen členové stavu panského, přitočil se Heřman k Janovi Hlavsovi. Pražský konšel ho zřejmě rád viděl: „Ty, rytíři z Janovic! Dovol, abych ti vyslovil radost nad tvým úspěchem. Opravdu mě potěšil.“

Heřman mu srdečně tiskl pravici: „Však je to i tvoje zásluha; děkuji ti za ni. Zdá se, že váha měst přece jen zapůsobila.“

„Nevím,“ odpovídal Hlavsa a úsměv, kterým uvítal Janovského, mizel z jeho příjemné tváře. „Města jsou stále v nemilosti. Snads už slyšel, že v posledním rozsudku mezi městy a pány s rytířstvem se král postavil naprosto proti nám.“ Pražský konšel vykládal opět s horlivostí, která se Heřmanovi líbila. „Představ si, že král proti všem platným městským privilegiím vyhlásil jakousi starodávnou svobodu pánů a rytířů, že i oni smějí vařit pivo a vyrábět slad. Na míli okolo měst prý jen sedláci nesmějí vařit a čepovat pivo.“

Heřman shledával, že se nic nezměnilo: Sváříme se o pivo a na silnicích teče krev.

S Matějem Libákem z Radovesic mohl promluvit v shromáždění rytířského stavu. Podobně jako Jan Hlavsa byl i Libák roztrpčen nad stavem věcí. Byl vážný a mrzutě si probíral přistřiženou bradu. „I tebe trápí vaření piva?“ zeptal se ho vesele Heřman.

Libák se však ani neusmál. „Což pivo, to je jen bezvýznamné škorpení. Kořen zla je jinde. Bojím se, kam nás všechny zavedou náboženské spory. Stále nové dekrety proti bratřím, už jim zavřeli i sbory v Mladé Boleslavi a Litomyšli. A co tvůj, v Janovicích?“ vzpomněl si.

„Držíme se,“ řekl prostě Heřman. Ani tato zpráva však Libáka viditelně nepotěšila.

„Znovu hrozí upalováním,“ potřásal hlavou. „Nevím, nevím, kam to povede.“

Tentokrát bylo v Praze jaksi smutno. Hlavsa ani Libák Heřmana rozhodně nepotěšili. A jeho smlouva stále čekala na podpis a pečeť Zdeňka Lva, který zase odkládal… Vracel se rád do Janovic a těšil se na shledanou s Markétkou, která jeho nepřítomnosti použila k návštěvě Merklína, i s bratrem Jindřichem. Nemohl ovšem ani zdaleka tušit, co se v Janovicích zatím událo, natož pak odhadnout všechny důsledky, které daly opět zcela nový běh jeho životu.

Po návratu z Prahy uvítali ho v Janovicích se smutnou tváří. „Jindřich zemřel,“ oznámila mu dojatě paní Markétka. Zavolali ji zpátky z Merklína, sotvaže tam dojela.

„Dobrý Bože, Jindřich!“ sepjal ruce Heřman. „Co se mu jen stalo? A kdy zemřel?“ Paní Markétka si všimla, že měl v očích slzy.

„Den nato, co jsme odjeli,“ odpovídala. „Zemřel docela náhle. Ani nezastonal, přes noc skonal. Ráno ho našli na loži mrtvého.“

Heřman svěsil hlavu. „Ať se Bůh smiluje nad jeho duší a dá mu pokoj v nebeské radosti,“ zašeptal pohnutě.

Jindřich se sice netěšil valnému zdraví, ale právě poslední dobou dobře vypadal. Heřman si vzpomněl na svůj prvý návrat do Janovic, když přijížděl z bavorské služby. Tenkrát se vracel k mrtvému otci. Pak zemřela na morovou nákazu jeho matka, paní Jitka, rozená z Nečtin. A teď Jindřich… Smutné návraty na Janovice! Jindřich býval nepřístupný a nepřívětivý, až se zase sblížili, když v záři hořící vesnice Jindřich sliboval odvetnou výpravu. Heřman viděl opět živě, jak Jindřich vzal za svou jeho věc oné děsivé noci, kdy hořely Ondřejovice, Milenec a Starý Láz. To byl pravý Jindřich, kterého měl rád od dětství, když Jindra, jemuž dřevěným mečem rozsekl nohu ve hře, po týden snášel bolest a ničím neprozradil Heřmana rodičům, aby od nich nebyl trestán. Takový byl Jindřich. Obvykle nedovedl dát najevo svůj cit, ale když bylo třeba, projevil své srdce více než kdokoli jiný. Jak se dovedl Jindřich o všechno starat! Teď je Heřman jediným pánem na Janovicích. Všechen majetek i všechny starosti a odpovědnost za udržení panství, které po staletí přechází z otců na syny a vnuky, jsou jeho. Dej Bůh, aby hrad Janovice a k němu patřící městečko, vsi a dvory mohl odevzdat svým synům tak, jak je nyní přijímal.

Tak přemýšlel Heřman za večera, kdy mu Markétka oznámila smutnou novinu, i druhého dne ráno, když se v janovickém kostelíku modlil nad holou kamennou deskou, pokrývající opět čerstvý hrob jednoho z Janovských. Jindřich z Janovic ulehl k věčnému odpočinku, po boku otce, matky, děda a ostatních předků – Racka Janovského, který s Klatovskými a Domažlickými bojoval za krále Jiřího vítězně proti křižákům, Smila z Janovic i Jana Janovského, zakladatele rodu, na jehož náhrobním kameni, přes nějž se přehnalo více než tři století, bylo již sotva rozeznat obrysy jejich erbu, rozděleného napříč šachovaným břevnem.

Z kostela zašel rovnou do dvora, aby se porozhlédl, co všude bude nutno zařídit. Jindřicha tu není – teď je to jeho úloha, aby se staral o hospodářství. Sám bude sedlačit: oddělovat a vykazovat šafářům práce, sčítat příjem a vydání, najímat žence, sekáče, chmelaře, ovčáky, skotáky, dohlížet, nevysychají-li luka či nepodařilo-li se osení opožděným oráním, vláčením, pletím, nařizovat, aby se chmelnice včas klestily a okopávaly…

U konírny ho zastavil starý sluha Ondřej.

„Pane Heřmane, kdybys dovolil, rád bych ti něco řekl.“

„Nu,“ vyzval ho Heřman úsečně.

„O panu Jindřichovi,“ pokračoval starý Ondřej.

„Co je?“ pobízel Heřman, který neměl rád řeči.

„Pan Jindřich nezemřel přirozenou smrtí,“ dostal ze sebe konečně Ondřej.

Heřman chvíli hledal odpověď. Sdělení působilo jako blesk z čistého nebe. Nevěděl proč, ale chtělo se mu věřit, že Ondřej mluví pravdu, že snad něco ví. Prolétla mu hlavou i vzpomínka na děvečku Kunu, která tenkrát jediná správně prohlédla, že doktor Řezač matku týrá, místo aby ji léčil.

„Co o tom víš,“ zeptal se zpříkra.

„Ne mnoho,“ rozpovídal se stařík. „Všiml jsem si, že pan Jindřich, když ho omývali a strojili, nebyl si ani podoben. Ležel na loži naznak, ohnutý jako oblouk, a držel si pěst na prsou. Na ústech měl pěnu a krk zmodralý. Když ho pak ukládali do rakve, měl krk oteklý až po ramena, pysky měl odulé na tři prsty ztloušti a z tváře mu trčel jen zašpičatělý nos. Jistě byl otráven,“ končil Ondřej.

Heřman se při vypravování otřásl. „Jen tolik víš?“ zeptal se pak, protože jinak neshledával ve sdělení nic přesvědčivého.

„Tolik – a ještě víc,“ pokračoval starý sluha s živými posunky. „Anna ho otrávila.“

Anna byla děvečka, kterou před časem přijali paní Markétě k ruce, když se Kuna provdala. Doporučili ji tenkrát z Řenec a Petr Suda ji přenechal Janovským zvláštním výhostním listem. Však se mu za to musil Heřman odplatit párem loveckých štěňat. Anna zastávala Markétu ve vedení domácnosti, když bylo zapotřebí. Heřman si však hned při Ondřejově zmínce o Anně vzpomněl, co mu o ní již řekla Markétka: Když se na zprávu o Jindřichově smrti spěšně vrátila z Merklína, nebyla Anna na Janovicích. Záhadně zmizela. Pod dojmem zprávy o Jindřichově smrti nevěnoval tomu Heřman zvláštní pozornost. Když mu však Ondřej naznačil souvislost mezi Jindřichovou smrtí a Anniným tajemným zmizením, vyptával se netrpělivě, co o tom ví. Staříka bylo nutno popohnat k rychlejšímu vyprávění.

„Jistě ho otrávila,“ opakoval Ondřej. „Již dlouho se chystala, že mu připraví smrt.“

„Jak ses to dověděl?“ naléhal Heřman. „Kolikrát již s Matenou a Břeňkem a snad i s jinými pacholky smlouvala, aby ho zabili,“ oznamoval klidně sluha.

„Proč jste mi včas nic neřekli, šelmy!“ obořil se na něho vzápětí Heřman, ale starého Ondřeje nemohlo nic vyvést z klidu. Mrkal jen malýma očkama a zase vykládal dál:

„Řekli jsme všechno panu Jindřichovi, ale on nechtěl o ničem slyšet. Jen se usmíval a – nestarej se Ondřeji, však já se včas opatřím – povídal. Slibovala tomu, kdo ho ubije, deset kop grošů, dvě krávy a nejlepší dům v Janovicích. My se jí potom smáli, jako by neměla rozum. Ale onoho večera přišla ke Kateřině Čačalové, děvečce, a ptá se jí, má-li košili, že pán umře.“ Ondřej se pokřižoval, a když se přesvědčil, že Janovský poslouchá, pokračoval: „V noci vzbudila Martu Hanilovou, která s ní spala v komoře, a zase jí povídala, že se přihodilo něco zlého. Marta se ptala, co zlého by se přihodilo, ale Anna jí na to jen řekla, že uvidí zítra. Marta však chtěla vědět hned. Tu jí Anna povídá: Náš pán je již bez sebe. Marta nechtěla věřit. Tvrdila, že mu přece nic nebylo, ale Anna povídala, že stála na prahu síně a zaslechla, jak pan Jindřich vzdychá: Pane Bože, pomoz mi od nepřáteli Pak hned Martě přikázala, aby nikomu nic neříkala, že jde o krk.“

„Jak ses to tedy dověděl?“

„Teprve když Anna zmizela, Marta rozvázala – a také někteří jiní. Předtím se báli. Ráno o svítání přiběhla

Anna na dvůr k Břeňkovi a volala: ‚Už je po panu Jindřichovi! – Proč jsi při tom nebyl?‘ ptala se ho.“

Heřman nedůvěřivě vrtěl hlavou. Popošel několik kroků od konírny do dvora a volal: „Břeňku, Mateno!“ Chtěl se jich na místě zeptat, mluví-li Ondřej skutečně pravdu. Matenu nesehnali, ale za chvíli se objevil výrostek Břeněk. Zrudl ve tváři, když se ho Heřman zpříma zeptal, co ví o Anně. Přešlapoval a mnul si rozpačitě ruce; konečně se rozhovořil: „Ano. Ptala se: ‚Proč jsi při tom nebyl?‘ Leknutím jsem upadl se zdi. Málem jsem se zabil.“

„Proč jsi mi neřekl nic dříve?“

„Říkal jsem – panu Jindřichovi. Povídal jsem mu to. Na mou věru, pane, chcete-li vědět, vezmete jistě od ní konec. Také Matena mu podobně říkal, on však nevěřil. Matena mu povídal: ‚Nevěříš, pane, ale až bude zle a budeš nás volat, my budeme třeba daleko‘.“

Jak se to splnilo, pomyslil si Heřman. A proč jen neřekli nic jemu? On však byl po celý ten čas pryč, někde na silnicích obíral Rožmitálské, potom na sněmu v Praze…

„Proč by to jen udělala?“ zeptal se zase.

Zrudlý Břeněk, který byl rád, že již má výpověď za sebou, jen pokrčil rameny. Zato Ondřej se měl ochotně k slovu: „Zdá se, že kradla. Ztrácel se dobytek i jiné věci. Obilí, husy, jehňata i selata a zajíce odtud vozili a pan Jindřich o tom snad ani nevěděl nebo nechtěl vědět.“

„A kdo o tom tedy věděl?“ osopil se na starého Ondřeje přísně Heřman.

„Nevíme nic, pane, ale snad Petr Packovic, který ty věci vozil, by něco věděl a…,“ zamlčel se náhle.

„Kdo ještě, povídej!“ pobízel netrpělivě Heřman.

„Pan kastelán Nikodém,“ odvážil se nečekaně Břeněk,

„Tomu nevěřím,“ skončil Heřman výslech. Jakého červa mu nasadili do hlavy! Nevěřil ovšem, že by kastelán a ten druhý o něčem věděli, ale pokud jde o Annu, mohlo na tom něco být. Třeba skutečně kradla a bála se pak prozrazení. Použila jedu? Heřman si vzpomněl, jak tenkrát v Klatovech „U kameníků“ – Bože, jak je tomu dlouho – vypravovali o travičství v Praze, jak jakási židovka připravovala jedovaté prášky a jak jimi pak měšťanky trávily lidi a kolik jich pak bylo za to v Praze upáleno.

Rychle vyřídil věci ve dvoře a vrátil se do hradu, poradit se s Markétkou. Poslouchala pozorně, ale příliš nevěřila. Znala Annu a pochybovala, že by byla s to, něco podobného nastrojit.

„Proč se však ztratila?“ opakoval Heřman.

Zavolali starého Ondřeje, aby před paní vypravoval všechno znovu. Mluvil tak přesvědčivě, že paní Markéta začínala také věřit.

„Proč jste tedy neřekli něco mně nebo mému muži?“

Tu se Ondřej zakoktal, jako by se bál odpovědět.

„Proč?“

Stařík se podivně vrtěl, slova mu uvázla v hrdle. „Proč?“ doléhal Heřman.

„Báli jsme se,“ vylezlo konečně z Ondřeje. „Anna říkala…“

„Co říkala?“ nutila opět paní Markétka.

„Anna říkala… Anna říkala… říkala, že vy o všem víte, že pan Heřman sám by nejvíc chtěl, aby se pana Jindřicha zbavil a dostal pak dědictví celé.“

Heřmanovi se usadily dvě zlověstné vrásky na čele a zaklel. Taková podlost! „Dám ji za to upálit jako čarodějnici, až ji chytím!“ křičel. A ti hlupáci mu nic neřekli! Nechali, aby Anna o něm rozhlašovala, že chce zabít vlastního bratra! Heřman Janovský prostě zuřil.

„Pošlete do Řenec,“ rozkazoval, „tam ji nejspíš najdete a přiveďte mi ji: ať mi všechno opakuje do očí! Upálit ji dám.“

Pak si zavolal kastelána Nikodéma a Petra Packovic. Ti však tvrdili, že o ničem vůbec nic nevědí. Kdepak by se tu co ztrácelo! Vozili ovšem z Janovic obilí i dobytek do Řenec, ale to bylo pro rytíře Petra Sudu a pan Jindřich o tom dobře věděl. Vždyť je sám posílal.

O Anně přišla z Řenec zpráva, že ji našli v lese oběšenou. Byla-li skutečně vinna Jindřichovou smrtí, pak ji stihl patřičný trest. Tím také byl pro Heřmana celý případ vyřízen.

XI

PETR SUDA Z ŘENEC

Heřman z Janovic se ujal správy janovického panství. Rozmlouval se šafářem o hospodářství, zavolal si rychtáře z vesnic, přijal konšely z městečka Janovic, slíbil bratrskému kazateli Janu Zborníkovi, kterému říkali Poustevník, že stejně jako nebožtík Jindřich bude v Janovicích trpět bratrský sbor, jak se ostatně zavázal slovem Libákovi, a jednal také s věřiteli.

Rytíř Petr Suda z Řenec, soused Janovských a svědek na Heřmanově svatbě, přijel na Janovice, aby vyslovil soustrast k Jindřichově smrti. Když je však Markétka nechala s Heřmanem o samotě, začal o penězích. Heřman věděl, že již z dřívějška byli Petru Sudovi hodně dlužni a také mu na několika vesnicích dluhy řádně zapsali. Překvapilo jej však opravdu, když mu vladyka z Řenec oznámil, že i potom si od něho Jindřich vypůjčoval na dlužní úpisy. Podivil se, že by o tom nic nevěděl. Proč by mu o tom Jindřich nic neřekl? Byla snad nějaká souvislost mezi těmito novými dluhy a obilím a dobytkem, které Petr Packovic s Jindřichovým vědomím vozil do Řenec? Nežli domyslil, vyrušil ho Petr Suda otázkou: „Jak teď bude s placením?“

„Kolik činí dohromady celý dluh?“ zeptal se Heřman se staženým obočím. Jak patrno, starosti nenechaly na sebe dlouho čekat.

„Přes tři tisíce kop českých grošů,“ řekl klidně Petr Suda, ani nemrknuv.

„Žertuješ, Petře,“ pousmál se vážně Heřman.

„Zdá se ti to mnoho?“ opáčil Suda a přejel si prořidlé vlasy na temeni své kulaté lebky.

„Mnoho?“ pokusil se opět o úsměv Heřman. „Mám to za nemožné.“

„Všechno je řádně stvrzeno. Před svědky.“

„Před svědky?“ zeptal se bezmocně Heřman. Zatím jen protahoval jednání, aby oddálil okamžik, kdy bude musit uznat neúnosný dluh.

„Ano,“ pokyvoval hlavou obtloustlý rytíř z Řenec. „Před Janem Ježovským z Lub a Apolonem z Žihobec.“

Oba svědky Heřman dobře znal – s Ježovským se přece jednou posekal „U kameníků“ v Klatovech. Nešlo mu však do hlavy, proč by si Jindřich vypůjčil tolik peněz. A bez jeho vědomí. „Proč sis nedal nové dluhy řádně zapsat jako dřívější?“ zeptal se, hledaje marně vysvětlení.

Suda jen pokrčil rameny. „Mezi přáteli…,“ ozval se.

„Nemám tolik peněz,“ řekl náhle Janovský. „Vždyť víš, že mi ještě ani nezaplatili mé pohledávky. Kdybych já měl zaplatit hned tobě, znamenalo by to…

„… přijít o statky,“ pravil netečně přítel. „I to se stává, že se všechen majetek nerozumně prohospodaří.“ Sudovy skelné oči pod světlým obočím se dívaly bezvýrazně na Heřmana. Jak mu byl Suda náhle odporný! „Kdo neprohlédne očima, prohlédne měšcem,“ říkal ještě otylý vladyka z Řenec.

„Ty dluhy neuznávám,“ vzkřikl Janovský vzrušeně. Suda však sebou ani nepohnul. „Jak chceš,“ řekl jen. „Je to věc práva a soudu.“

Heřman chvíli mlčel, jako by přemýšlel. Pak pozdvihl hlavu a podíval se na Sudu zjasněným zrakem: „Nechtěl bych to nechat dojít tak daleko. Za čtrnáct dní si přijeď pro peníze,“ rozhodl se náhle.

Suda se zdál překvapen. „Kolik zaplatíš?“ ptal se dychtivě.

„Všechno není přece splatno najednou,“ ohrazoval se opatrně Janovský. „Zaplatím ti nejdřív staré dluhy – řekněme tisíc kop v hotovosti.“

„To nestačí,“ namítl tvrdě Petr z Řenec.

„Co tedy neseženu na penězích, postoupím ti na vsích,“ nabízel Heřman. „Platí?“

„Platí,“ zafuněl Suda a rychle se rozloučil.

Heřmanovi bylo zpočátku skutečně záhadou, odkud se nabraly Jindřichovy dluhy Petru Sudovi. – Šlo hospodářství skutečně tak špatně? Tajil mu snad Jindřich opravdový stav, aby ho novými starostmi nebrzdil při jeho výpravách? – Znovu a znovu se probíral Jindřichovými zápisy, nikde však nenalezl ani nejmenší poznámky o nových dluzích, o nichž Suda tvrdil, že byly svědecky ověřeny Janem Ježovským z Lub a Apolonem z Žihobec. Pomalu svítalo. Nejprve ovšem musí splatit staré dluhy – pokud jde o ostatní, uvidí se až později.

Ještě téhož dne zajel do Klatov a navštívil konšela Pavla Jelítka v jeho domě. Řeznický mistr byl velmi poctěn nečekanou návštěvou pana rytíře. Hned dal shánět, čím by ho uctil. Jeho horlivost však poněkud ochabla, když mu Heřman prozradil cíl své návštěvy: „Potřebuji peníze,“ řekl.

„Kolik a dokdy?“

„Tisíc kop do dvou neděl.“

„To asi nepůjde.“

„Musí to být!“

„Což židé?“

„Židům přece nebudu platit dvacet kop ze sta!“

„Jinak to asi nebude možné.“

Šli tedy spolu k Samueli Léwymu, ale žid se bránil, že nemůže žádné peníze půjčovat, poněvadž jsou všichni židé z Čech vypověděni; z kolika měst se prý již stěhují. „Cožpak jsi neslyšel o rozhodnutí, aby židů vůbec nebylo ani v Čechách, ani na Moravě, ani ve Slezsku? Od svatého Ducha do roka se máme všichni vystěhovat a do té doby se vyprodat,“ vykládal s prudkým rozhazováním rukou Samuel Léwy. Jakpak by přišel k vypůjčeným penězům zpátky, kdyby se musil vystěhovat z Klatov? Nakonec však slíbil, že se přece jen pokusí sehnat alespoň několik set kop.

Na večer sezval k sobě mistr Jelítko několik předních klatovských měšťanů, aby jim Heřman z Janovic mohl předložit svou žádost o peněžní výpomoc. Byl jim dobrým sousedem. Z překupování zboží, které pobral při svých výpravách, dokud byl opovědníkem, měli slušný užitek. Nadto neměli rádi Petra Sudu z Řenec, který vysazoval ve svých městečkách a vsích řemeslníky na úkor Klatovských, začal vařit pivo a zakazoval svým lidem dodávat ječmen do Klatov pro jejich sladování. Chtěli zřejmě pomoci: Ale tolik peněz najednou!

„Mohl bych snad sehnat padesát kop,“ škrabal se za uchem mistr Líbadlo. „Já také tolik,“ hlásil se kupec Martin Lichvice. „Kdyby bylo více času,“ omlouval se jirchář Šalše, kterého se Heřman zastal proti výpadu Jana Ježovského z Lub.

Bělovlasý kupec Václav Dešenský se zatím potichu domlouval s mistrem Jelítkem, který jako hostitel se stále staral, aby všichni měli před sebou plné džbány. Dešenský byl ze všech nejbohatší, avšak neměl hotovosti, protože koupil právě od kramáře Jiřího pro svého syna Jana nádherný dům v Praze „U zlatého jednorožce“ na Staroměstském rynku, naproti radnici. Byl přestavěn od Matyáše Rejska – toho, co postavil a vyzdobil Novou bránu – a dříve tu bydlil biskup Sanktuarienský, který kališníkům světil kněze. Za takový dům zaplatil kupec Dešenský snad tisíc kop, a proto neměl peníze, aby půjčil Janovskému. Také Jan Farář, pivovarník, si něco šeptal s Dešenským a Jelítkem.

„To by stále nestačilo.“ počítal nabídky Heřman.

„Zde mistr Farář povídá,“ přerušil konečně řezník Jelítko jejich tichý hovor, „že by se mohlo sehnat víc, kdyby ses zavázal, že nikdy nezačneš na svých statcích sladovat a vařit pivo.“

„… a vůbec, kdybys s městem Klatovy uzavřel smlouvu o pomoci, kdyby toho bylo potřeba…,“ doplňoval vážně bělovlasý Dešenský.

Heřman se usmál. Vzpomněl si, jak právě v Praze na sněmu bylo zakázáno co nejpřísněji jakékoli spolčování. „Proč ne?“ řekl a utřel si po důkladném napití pěnu se rtů. „Proč bych vařil pivo, když klatovské je pro mne dost dobré? Blahoslavené klatovské pivo! Na vaše zdraví, milí pánové!“

Všichni měšťané povstali a připíjeli si na zdraví se svým novým spojencem, rytířem Heřmanem Janovským z Janovic.

Heřman přenocoval v Klatovech v hospodě „U kulhavého krejčíře“ a druhý den na radnici s pomocí bakaláře Jana a ostatních písařů, zběhlejších v právech, sestavovali smlouvu, kterou se Heřman z Janovic zavazoval, že za svého živobytí nebude na svých statcích nikdy ani sladovat, ani vařit pivo, ani čepovat jiné pivo než klatovské. Dále se zavázal, že chce být Klatovským ku pomoci s dvanácti jezdci a dvaceti pěšími, kdyby Klatovští byli napadeni od rušitelů pokoje v zemi. Zato mu konšelé a měšťané královského města Klatov přislíbili přispět podle svých možností penězi, jež potřeboval k splátce na dluhy Petru Sudovi z Řenec.

„Kdyby to někdo zjinačiti chtěl,“ připsal na konec smlouvy klatovský písař, Jan bakalář, „než v listu póloženo, v soudný den aby Boží tváře nespatřil, ale největší muka v nejhlubší propasti pekelné věčně trpěl.“

Ještě několikrát navštívil rytíř Janovský Klatovy, aby sledoval, jak se scházejí peníze. Konečně si pro ně dojel. Vzal s sebou své jezdce, aby zajistil převoz proti přepadení, neboť na silnicích nebylo bezpečí. Co kdyby si vzpomněl Dobrohost z Ronšperka a na Herštejně? Klatovští mu vyplatili osm set kop českých grošů. Spolu s penězi, které mu opatřili jeho Janovičtí, a s tím, co stržil prodejem ze zásob obilí a něco dobytka, měl pro Petra Sudu připraveno slíbených tisíc kop.

Ve smluvený den přijel si do Janovic pro peníze rytíř Petr Suda z Řenec se svými svědky – rytíři Janem Ježovským z Lub a Apolonem z Žihobec – a několika ozbrojenými pacholky jako bezpečným průvodem. Heřman uvítal hosty s největší srdečností, která až překvapovala po posledním chladném rozloučení s Petrem Sudou. V předhradí na nádvoří opékali na rožni k pohoštění Sudových průvodců tučného skopce a bylo tu připraveno k naražení i několik soudků klatovského piva. Vůně opékaného masa příjemně podráždila nos vladyky z Řenec, který si liboval v jídle a pití. Pro rytíře byl připraven oběd ve velké hradní síni. Stolovali s nimi kupec Dešenský a konšel Jelítko, které si Heřman z Janovic přivedl za svědky. Bylo již zřejmé, že je s Klatovskými jedna ruka. Neodklonil se od městské strany, pro niž ho v Praze získal Jan Hlavsa, zvláště když se přátelství s městy dovedlo v pravý čas osvědčit. Paní Markétka se projevila vzornou hostitelkou. Po vařené hovězině a polévce následovalo zadělávané telecí, přišla na stůl pečená drůbež, ryby i bobří ocas, který se naučila připravovat po znamenitém způsobu na Klenové. Hosté si opravdu pochutnali, nejvíce ze všech Petr Suda z Řenec, v jehož tváři – pokud se v ní vůbec jevil nějaký výraz – bylo možno vyčíst opravdovou spokojenost. On zajisté dovedl správně ocenit dobrou kuchyni i sklep.

Když konečně po obědě zůstaly na stole jen závary a sladkosti a muži se soustředili více k vínu, nechala je paní Markétka, spokojená jejich spokojeností, aby si projednali své záležitosti. Obtloustlý Petr Suda z Řenec si ještě povolil opasek, pod nímž mu pukalo najedené břicho, a již se vytasil se svým dlužním úpisem. Heřman pozorně prohlédl Jindřichův podpis i pečeť a podpisy obou svědků, vážně pokyvoval hlavou a pak zase list vrátil Sudovi.

„Vidím, že je všechno v pořádku,“ řekl s nezvykle sladkým přízvukem. Petr Suda z Řenec si jen oddychl úlevou. „Bohužel,“ pokračoval Janovský, „nemohl jsem tak narychlo sehnat tolik peněz. Zde pan Dešenský i konšel Jelítko mi mohou dosvědčit, že jsem marně sháněl potřebnou částku.“ Oba klatovští měšťané se zdvořile uklonili. Sudova spokojená tvář poněkud zvážněla. Ježovský a Apolon z Žihobec si stále ještě hleděli spíše vína.

„Kolik mi tedy zaplatíš?“ zeptal se nedočkavě Petr Suda.

„Tisíc kop, jak jsem ti slíbil,“ řekl Heřman a stále se nějak divně usmíval. „To nestačí,“ zahučel Suda.

„Na zbytek si zatím musíš počkat,“ následovala usměvavá odpověď. Sudovi však nebylo do žertu.

„Řekni hned: Kdy zaplatíš?“

„Jen ne tak ukvapeně, Petře,“ mírnil ho klidný Heřmanův hlas. „Pěkně jedno po druhém. Nejdříve tisíc kop, náš starý dluh.“ Otevřel připravenou truhlici, plnou váčků, a potom počítali a vážili groše a kopy, mince kutnohorské ražby, zlaté uherské i rýnské, groše míšeňské, vídeňské, osmilotní Jiříky, štítné, pleslary i florenary. Všechno bylo v pořádku: tisíc kop pěkně na ‚dřevě. Petr Suda, poněkud uklidněný pohledem na tolik peněz, oddychoval zase spokojeněji. Potvrdil příjem a po něm osvědčili stvrzenku svými podpisy i pečetěmi přítomní svědci. Splátka tisíc kop byla vyřízena.

„Kdy zaplatíš další?“ počal však vzápětí naléhat Suda.

„Proč tolik spěchu? Nestačí ti můj slib, že dostaneš jaksepatří zaplaceno?“ Heřman z Janovic mluvil teď skutečně tak, jako by se svému věřiteli posmíval.

Sudu to zřejmě dráždilo. „Nemůžeš-li zaplatit, zapíšeš mi zbytek na Janovicích,“ rozkazoval.

„Tak daleko ještě nejsme,“ vysmíval se Heřman.

„Mám tě tedy pohnat pro nezaplacení?“ vyhrožoval vydrážděný Suda.

Na Heřmana to neplatilo. Pokrčil jen rameny. „Chceš-li, žaluj. Stejně ti neuvěří. Na prvý pohled je zřejmo, že úpis je podvržený.“

Jeho slova pronesená s největším klidem působila, jako když uhodí. Suda zbledl a sotva popadal dechu: „Z té urážky… z té urážky… se mi zodpovíš!“ Také oba Sudovi svědci už nechali vína, jehož si před tím bedlivě hleděli, a patřili na Janovského jako ohromeni.

„Neuvěří ti,“ opakoval s dráždivým klidem Heřman. „Dávno je o tobě známo, že ses lhářem do desek zapsal!“

Suda poulil oči. Byl vzteky bez sebe, že ho Heřman tak tupí.

Nevěděl, co by odpověděl. „Pak tedy uvěří… pak tedy uvěří,“ sípal, „že pomáháš Herštejnskému, že s ním na silnicích přepadáš kupce jako sprostý lupič, ty jeden…“

Ani teď nevyšel ještě Heřman z klidu. Zdálo se, že si se vzteklým rytířem pohrává jako kočka s myší, jen tak pro radost: „Neuvěří. Vědí dobře, že když jsem byl opovědníkem, škodil jsem jen těm, kterým jsem řádně opověděl. Když jsem omylem zajal dva rožmberské lidi, hned jsem je propustil. Nic jsem neudělal, čím bych ublížil své cti jako ty.“

Petr Suda z Řenec, v tváři bílý, zůstal už Heřmanovi odpověď dlužen. Obrátil se raději k svědkům trapného výstupu: „Dosvědčíte mi, jak mě urážel! To mám za tož, že jsem mu vypomohl penězi, když mu bylo nejhůře. Vyhodili ho ze služby a třel bídu, dokud si nenakradi na silnicích. Dovedl se skrývat, ale já vím o všem. Vím o tom, že je spojen s Herštejnským a že dal svého bratra Jindřicha otrávit, aby mu připadlo celé dědictví.“

Až do té chvíle se Heřman ovládal. Spíše se bavil bezmocným vztekem prolhaného Sudy, kterému se nepodařil jeho podvod. Zmínka o Jindřichovi byla však onou vločkou sněhu, pod níž se láme přetížená větev. „Opakuj to, lotře!“ zařval.

„Ano, to mi u soudu uvěří, žes bratra otrávil,“ opakoval vztekle Suda.

Heřmanovi teď konečně bylo všechno jasné. Suda navedl Annu, aby otrávila Jindřicha, a pak se jí jako nepohodlného svědka včas zbavil. Proto mohla Anna slibovat nejlepší dům v Janovicích tomu, kdo by zabil Jindřicha. Proto od začátku dávala najevo, že prý sám Heřman má zájem, aby jeho bratr sešel ze světa. Suda počítal s tím, že se po Jindřichově smrti podvodem zmocní peněz za padělané úpisy, nebo obviní Heřmana, že ruší zemský mír, nebo dokonce že otrávil bratra. Pak by Suda jako hlavní věřitel měl otevřeny dveře, aby se zmocnil celého janovického panství.

„Ne, Petře Sudo, neuvěří, ale uvěří mně, až já dokáži, že tys vinen Jindřichovou smrtí. Z tvého návodu byl otráven,“ volal.

„Zaplať, nebo…,“ vyhýbal se Suda výhrůžkou odpovědi na zdrcující obvinění, které se proti němu obrátilo.

Heřman jako by se zarazil. „Máš pravdu,“ řekl zdánlivě klidněji. „Slíbil jsem ti, že ti zaplatím a dostojím svému slovu. Opravdu ti zaplatím, co ti patří. Vezmi si svůj kord a ukaž, co dovedeš!“

Suda se zřejmě bál bít se s Janovským, jehož obratnost v zacházení s kordem byla známa. Tenkrát „U kameníků“ dovedl se pouhým tesáčkem ubránit Ježovskému. Rytíř z Řenec však marně spoléhal, že mu pomohou jeho svědci, Ježovský a vladyka Apolon z Žihobec. Byli tu už Heřmanovi jezdci, aby jim zabránili vmísit se do sporu.

Suda se cítil zaskočen. Chtěl vyběhnout ven na chodbu a zavolat své lidi, aby mu přispěchali na pomoc, avšak Janovský mu zastoupil dveře.

„Marně se snažíš,“ vysmíval se jeho strachu. „I proti tvým lidem jsem se zabezpečil. Radím ti jen jedno: Jsi-li poctivý stavu rytířského, bij se a braň se!“ Dotíral již na Sudu svým mečem, takže tlustému rytíři nezbývalo, než aby se pokusil o obranu. Na těle mu vyvstal pot a ruka se mu chvěla, když se chopil svého kordu, který ležel odepjat na truhle. Na prvý pohled bylo zřejmo, že si s ním Heřman dělá prostě co chce. Dušný Suda, menší postavy, nemohl se ani zdaleka měřit s mladším, pružným, nohatým Heřmanem z Janovic. Za chvíli, celý zpocený, těžce oddychuje, byl zatlačen do rohu. Diváci čekali na okamžik, kdy mu Janovský zasadí rozhodnou ránu, aby ho skolil jako dobytče. Heřman však nebodl, nýbrž mistrným obratem vyrazil protivníkovi zbraň z ruky,

Petr Suda z Řenec se třásl na celém těle. „Ušetři mě,“ prosil. „Přenáhlil jsem se. Nemyslil jsem to tak. Bůh je mi svědek – i Ježovský a rytíř Apolon. Raději se srovnáme. Netrvám vůbec na tom, abys mi zaplatil,“ vyrážel ze sebe, lapaje dech. Byl to celkem nechutný pohled na bledého chlapíka, který před chvílí nešetřil urážkami a teď škemral o milost. Potil se, funěl jako kanec, když se vrací z bukvic.

Heřman viděl, co chtěl vidět, neměl však ještě dost. „Milí pánové, beru vás za svědky, že se mi omlouvá. Na své cti jsem čist.“ Pak se obrátil k Sudovi: „Neboj se, nepošpiním si meč tvou prasečí krví. Tu práci ponechám katovi.“

„Netrvám, abys zaplatil,“ jektal zuby Suda.

„Ne, ne, zaplatím ti,“ chechtal se Heřman a vzápětí vyzval Sudu: „Svlékni se!“

Rytíř z Řenec váhal. Nerozuměl zřejmě Heřmanovu nápadu se svlékáním. „Svlékni se!“ opakoval výhružně Janovský. Suda si počal rozepínat opasek, svírající jeho objemné břicho. Když zpozoroval, že mu Janovský opět počíná hrozit mečem, svlékl i suknici. Pak se zastavil.

„Řekl jsem ti již, aby ses svlékl!“ řádil Heřman. Suda si poslušně stahoval boty. „Nohavice dolů!“ zavelel Heřman. Rytíř z Řenec už byl jen v modré košili. V tváři byl zsinalý jako od kata a v jeho rybích očích se zračila všechna hrůza, když spatřil, jak Janovský vyměnil ve své pravici meč za karabáč.

Tak dostal rytíř Petr Suda z Řenec zaplaceno: nejdříve v síni, pak na chodbě, na schodišti, na nádvoří, až ho Heřman karabáčem vyprovodil za bránu, kde se košilatý rytíř, zbitý do krve, svalil na zem před shlukem zvědavců, přilákaných jedinečnou podívanou. Zvedl se z bláta umazaný jako šunka z komína.

„Na psa jen karabáč,“ zasykl Heřman z Janovic a vrátil se do síně. Oba rytíře, které si Petr Suda z Řenec přivedl za bezděčné svědky svého výprasku, poprosil za odpuštění, že jim způsobil nemilé nesnáze, a požádal je, aby odvezli Sudovy peníze. „Teď aspoň každý ví,“ ulevoval si ještě, „že mám Sudu za bezectného, nešlechetného chlapa. A každému to o něm budu říkat a psát, dokud mu zase nenavrátím jeho čest, kdyby se snad očistil.“

Na dvoře zatím nasedali Sudovi jezdci. S žaludkem plným skopoviny a piva, kterým byli vyčastováni, nebyli nikterak nebezpeční a mohli jim proto bez obav vydat zbraně, které Heřmanovi strážci pro všechny případy zajistili až do chvíle, kdy byl skončen výprask jejich pána.

XII

„DOBRÉ I ZLÉ“

Výprask, jejž uštědřil Petru Sudovi, mohl Heřman považovat za očistu své cti. Jeho cit pro spravedlnost však žádal, aby prolhaný rytíř z Řenec byl náležitě potrestán za svůj zločin, za to, že podvrhl dlužní úpis a nastrojil Jindřichovi vraždu. Šlo o trest na hrdle, a proto se Janovský obrátil s novými listy do Prahy, žádaje o nejpřísnější potrestání Petra Sudy z Řenec.

Asi za tři neděle nato přijeli do Janovic skutečně dva poslové z Prahy od pražského purkrabí, rytíře Bohuslava Chrta ze Rtína.

Heřman zavedl oba posly do síně a hned rozpečetil listinu, kterou mu přivezli. Nedočkavě četl: „Žaloval u nás urozený vladyka Petr Suda z Řenec, kterak jsi ho mimo veškeren pořad práva zbil a jej zranil. Také jsi mluvil, že ho vydáš katu, a tak jsi s ním svévolně zacházel, že to bylo zřejmě proti všemu právu a řádu. A to jsi neměl učinit, protože jsi věděl, že je šlechtic a rytíř.“

Heřman přečetl tuto prvou větu listu, vyskočil ze židle a prudce uhodil pěstí do stolu.

„Tím jsi tu smlouvu, kterou s námi máš, hrubě porušil a nedodržel; proto tě vybízíme, abys se dostavil před nás na Pražský hrad. Zachovej se tedy tak, jak píšeme, a nečiň nic jiného.“

Snědá tvář mu rudla, jak se mu krev zlostí hnala do hlavy. To ještě chybělo! Místo aby pohnali Petra Sudu, viní jeho, Heřmana z Janovic, z násilí. Jak červenal, poslové bledli. Slyšeli již, co prchlý Janovský dovede. Věděli, jak zaplatil rytíři z Řenec. Nechtělo se jim dvakrát jet do Janovic, ale co naplat – služba je služba. Ostatně jsou jen vykonavateli rozkazu. Za obsah listu nejsou odpovědni. Strachem však přece bledli.

„To tedy je pražská spravedlnost!“ vzkřikl Janovský. Zajíkal se zlostí. A jak by ne: Ne Petr Suda, ale on se má dostavit do Prahy, kde bude zajištěn, pokud se mu nepodaří očistit se od všech obvinění, zejména z toho, že dal otrávit svého bratra Jindřicha. V Praze jistě uvěřil všem Sudovým pomluvám a nařčením!

„To tedy je pražská spravedlnost!“ opakoval. „Však vy ze mne tak snadno druhého Dalibora z Kozojed neuděláte! Do Daliborky mě nedostanete! To já raději pánům jinou zahraji,“ uškleboval se.

„Pan nejvyšší purkrabí Zdeněk Lev z Rožmitálu a na Blatné a rytíř Chrt ze Rtína…,“ osmělil se jeden z poslů, ale Janovský ho výsměšně přerušil: „Já žádného vašeho pana Lva za nejvyššího purkrabího neuznávám. Dokud je on nejvyšším purkrabím, nebudu s nikým jednat. To jistě on a Rendl z Oušavy všechno způsobili. Bezpochyby již dříve byli smluveni se Sudou. Když se jim nepodařilo po prvé, našli si nový způsob.“ Heřman opět bušil pěstí do stolu, aby dodal důrazu svým slovům, a pak křičel na oba posly, třesoucí se strachem. „Řekněte svým pánům, že já se právu neprotivím, ale svým nepřátelům se smím bránit a také se jim bránit chci a budu. Proto se jim jen tak nevydám.“ Jak mluvil, trhal list na drobné kousky a nožem roztloukal jeho pečeti.

„Pan purkrabí Chrt ze Rtína…,“ odvážil se opět ‚druhý posel, ale ani jeho nenechal rozlícený Janovský domluvit.

„Děkujte Pánu Bohu, že vás neztrestám přísněji. Však příště, kdyby se sem odvážil přijít někdo jiný od desk, budu již vědět, jak se k němu zachovat. Natepu ho jako psa, ne mečem, ale palicí! A kdyby přišel sám Chrt, pošlu na něj své ohaře, neboť na chrta se nehodí nic lépe než ohaři.“ Výhrůžné zavrčení jednoho z velkých Heřmanových hafanů, kteří stáli u kachlových kamen, bylo nejvýmluvnějším doprovodem jeho výhrůžce.

Heřman měl nyní plnou hrst roztrhaného listu a rozlámaných pečetí. „Nuže, tovaryši, okuste práva dvorského!“ vyzval je.

Poslové dobře nerozuměli, co od nich vlastně chce. „Milostivý pane, však se nám nikdy, co s listy chodíme, nic podobného nepřihodilo,“ odvážil se jeden z nich.

„Jezte!“ rozkřikl se Heřman a sáhl si přesvědčivě na jílec meče.

Poslové se na sebe tázavě podívali. „… nikdy nic podobného…,“ koktali.

„Mlčte, však to musíte sníst!“

„Milostivý pane, nedělejte to, víte dobře, že to jíst nemůžeme,“ bránili se. „Jen jezte – a nebudete-li jíst, natluču vám holí!“ Prvý z poslů pokrčil rameny, vzal od Heřmana rozpačitě kus pergamenu a vložil jej do úst. Druhému zatím Heřman sám vrazil mezi zuby kus pečeti. Nešťastní poslové přežvykovali nezvyklou potravu, ale nemohli spolknout. Heřman se zatím přece jen poněkud uklidnil a bylo mu jich líto. Nalil vína do pohárů a podával jim je: „Napijte se, ať vám to spíše leze do krku!“

Zbědovaní poslové se napili a polkli. Sotva však spolkli, už jim Heřman cpal nový kus pergamenu či pečeti. Nic jim neodpustil. Musili sníst list do posledního ústřižku. Žvýkali a překusovali, polykali a zapíjeli. Nejčastěji zapíjeli. Čekali, že to bude jejich smrt. Konečně měli celou listinu i s pečetí v sobě. Oddychli si.

„No, vidíš,“ řekl Janovský. „Nekřivdil jsem vám, spravedlivě jsem vás rozdělil o papír i o pečeti.“ A pak zaburácel: „A teď ven!“ Jeho hafan opět výhružně zavrčel. Poslové nečekali, až se jim zahryzne do lýtka. Stačilo jim Heřmanovo pohoštění. Venku si jen statnější z poslů povzdychl: „Pane Bože, rač mi odpustit, že jsem musil sníst pečeť svatého Václava.“

Po vyhnání poslů bylo v Janovicích všechno v pohotovosti, neboť odepření poslušnosti nejvyšším zemským úřadům znamenalo, že šlo o statky, o čest i o hrdlo. Heřman ovšem mohl spoléhat, že se s královou vyšší spravedlností, jež se již jednou osvědčila, domůže svého práva proti nepřízni Zdeňka Lva z Rožmitálu a ostatních. Spoléhal i na Libáka z Radovesic, který – jak věděl – nebyl právě v Praze, i na osvědčeného konšela Jana Hlavsu. Zatím se však v Praze proti Janovskému nic nedělo. Přišla odtud jen zpráva, že se prý mnozí páni a rytíři ze zemského soudu s chutí zasmáli Heřmanově bujaré smělosti, s níž vyčastoval posly nezvyklou krmí. Sotva však bylo možno pochybovat o tom, že Zdeněk Lev, Albrecht Rendl a Chrt ze Rtína nezapomenou. Bylo třeba se připravit.

Heřman z Janovic poslal do Prahy vylíčení celého svého sporu s důtklivým přípisem, aby bylo čteno o příštím sněmu. Sám se obával jet do Prahy, aby nebyl uvězněn.

„Urozeným pánům a rytířům, shromážděným na sně-, mu na Hradě pražském,“ psal Heřman Janovský. „Pánům a přátelům milým. Vzkazuji svůj pozdrav Vašim Milostem. Psal už jsem Vašim Milostem a znovu Vás prosím pokorně pro Pána Boha, abyste rozkázali mě listy číst nahlas přede vším sněmem. Věřím Vašim Milostem, že tak učiníte pro spravedlnost a pro Pána Boha.“

Na sněmu byly jeho listy opravdu čteny a rokovalo se o jeho záležitosti, nedospělo se však k žádnému výsledku, zřejmě pro trvalý rozpor mezi městy, která se stavěla za svého spojence Janovského, a pány a rytíři.

Přicházely však nové zvěsti. Pan nejvyšší purkrabí Zdeněk Lev z Rožmitálu a na Blatně začal sbírat vojsko jako svého času proti pánům z Gutštejna a povolal plzeňskou krajskou hotovost. Tentokrát měl namířeno proti loupežnému rytíři Dobrohostu z Ronšperka a na Herštýně, tedy do blízkého sousedství Janovic. To znamenalo, že Heřman se mohl dostat brzy na řadu a musil se připravit na obranu. Sbíral tedy také Janovský opět vojsko a městečko Janovice se zase zaplnilo dráby jako tenkrát, když Janovičtí po vypálení svých tří vesnic chystali odvetnou výpravu. I schopnější sedláky a sousedy z městečka Janovic cvičil Heřman opět ve zbrani. Vojsko se však scházelo pomaleji. Nebylo naděje na kořist – spíše obavy ze silného vojska pana nejvyššího purkrabího. Štěstí že tu byly hluboké, vodou naplněné příkopy a pevné hradby hradu Janovic i nové dělo, které postavil na baště.

Pak již každého dne donášely hlídky Heřmanovi zprávy o postupu vojska pana Zdeňka Lva. Přitrhlo nejprve k Ronšperku, kterého po chabé obraně, dobylo. Pan nejvyšší purkrabí dal jej osadit ke králově ruce a sevřel loupežného rytíře Zdeňka Dobrohosta na Herštýně. Posádka hradu, který byl jako skalní hnízdo chráněn strmými svahy, se pokusila o odpor. Tři dny se bránil Zdeněk Dobrohost na Herštejně. Tři dny se Rožmitálovo vojsko marně snažilo přilnout k hradbám, z nichž byli obléhající zasypáváni šípy a sprškou kamení. Pak však počala působit střelba z pušek, které nejvyšší purkrabí přivezl s sebou. Dřevěné podsebití na hradbách se měnilo v třísky a přestalo chránit obránce, kteří se bili o svůj život. Upadnout do zajetí znamenalo pro loupeživou sebranku rovnou cestu na šibenici. Na vyjednávání nebylo také ani pomyšlení, když pan nejvyšší purkrabí měl již úspěch v ruce. Ještě den střelby z pušek, a bude hračkou zlézt rozvalené herštejnské hradby.

Loupeživý rytíř Zdeněk Dobrohost z Ronšperka a na Herštejně nečekal, až k tomu dojde. V noci utekl se svou posádkou tajnou podzemní chodbou a dostal se šťastně do Bavor. Ráno padl opuštěný hrad bez boje do rukou Zdeňka Lva z Rožmitálu, který nařídil, aby byl rozbořen. Zasypali příkopy, strhali zbytky dřevěných ochozů a nanesli dříví s roštím do věže, kterou zdola probourali. Srazili její střechu i dřevěná patra a pak podpálili nanesenou hranici. V kulaté věži měl oheň tah jako v komíně. Rozhořel se hltavými plameny; netrvalo dlouho a kamenné zdivo počalo žárem praskat a rozestupovat se. Už hořely i střechy a několik dřevěných staveb v předhradí. Odpoledne, když už byl Herštejn obrácen v doutnající zříceninu, z níž trčely jen zubožené trosky sesuté věže, dalo se vojsko na pochod k Janovicům.

Takové byly poslední zprávy, které do Janovic přinesli jezdci, jež Heřman rozeslal na hlídku. Druhý den po vypálení Herštejna byl už janovický hrad sevřen ze všech stran vojskem pana nejvyššího purkrabího Zdeňka Lva z Rožmitálu a na Blatné. Městečko Janovice, ohrazené chabými plaňkami, nemohl Heřman hájit proti přesile. Vzal do hradu pouze několik sousedů, kteří věděli, jak zacházet se zbraní, a několik selských chasníků. Celkem čítala rozmnožená hradní posádka na čtyřicet mužů. Pro víc by nestačily zásoby potravin. Hrad byl dobře opevněn a chráněn příkopy naplněnými vodou z Úhlavy, která ztěžovala obléhajícím přilnutí ke hradu širokým řečištěm, jež se tu rozbíhá v několik ramen. Nadto Heřman pamatoval včas na dobrou střelbu, takže se mohl i proti značné přesile Rožmitálova vojska dlouho bránit a snad i ubránit. Protáhne-li se obležení, bude pan nejvyšší purkrabí zajisté ochotnější k jednání o přijatelný smír.

Zatím pan Zdeněk Lev nechtěl přistoupit na žádné podmínky. Dal svými posly, kteří předjeli až ke zdviženému mostu v bráně předhradí, vyzvat Heřmana z Janovic, aby se mu vydal na milost a nemilost jako vykonavateli královské moci a vůle zemského soudu.

„Nejsem loupežník jako Herštejnský. Nemáte práva dobývat se mocí do mého hradu,“ volal na ně z bašty Heřman.

„Naposledy tě vyzýváme jménem Jeho Milosti, pana nejvyššího purkrabího,“ odpovídaly zdola hlasy poslů.

„Vyřiďte jeho Milosti, že se nebojím ani chrta, ani lva,“ pokřikoval s výsměchem Janovský.

Poslové obrátili koně. Obléhání Janovic začalo.

Z ochozu věže měl rytíř z Janovic možnost, aby dokonale pozoroval pohyby vojska, které rozbíjelo stany a šikovalo vozy a hned také počalo zřizovat sruby a rozkládat pušky a obléhací stroje. Také Janovský se připravoval. Střechy, které byly nejvíce vystaveny nebezpečí požáru, dal chránit syrovými kožemi, všude byla připravena voda k hašení, kamení a rozpálená smůla k uvítání odvážlivců, kteří by se pokusili dostat se k hradbám. Puškaři již také zaměřovali své kusy, střelci napínali kuše.

Janovský nečekal, až nepřítel zahájí střelbu. Předešel je, dokud ještě obléhající nebyli skryti za ochrannými sruby, záseky a košatinami, naplněnými pískem. Na jeho rozkaz na všech baštách zároveň poslali puškaři pozdrav do středu Rožmitálova vojska. Hned napoprvé dosáhli několika dobrých zásahů. Sotva hlavně poněkud vychladly, Heřman dal znovu a znovu střílet a radostně pozoroval v nepřátelském táboře převržený vůz, rozmetaný srub i padající dráby. Poznají brzy, že Janovice nejsou ani Ronšperk, ani Herštejn, myslil si a přemýšlel o tom, má-li se již v noci pokusit o prvý výpad. Uslyšel, jak někdo přichází za ním na věž. Ohlédl se a spatřil Markétku. Usmívala se, když viděla, že je Heřman spokojen. S ní se věru nemusí bát obléhání!

Prvé rány proti hradu dopadly teprve odpoledne, nezpůsobily však větších škod. Podsebití, na nejohroženějších místech zpevněné kamennými nástavci, dobře drželo. Nadto většina pušek nebyla proti hradu ještě dobře zaměřena. Kule padaly před hradby nebo přestřelovaly. Heřman sledoval chabé účinky nepřátelské střelby a zůstával spokojen. Ještě více ho však zaujal zvláštní oddíl, vyzbrojený lopatami, který se zřejmě měl pokusit, aby vykopáním strouhy odvedl vodu, napájející janovické příkopy. To byl podnik, jak Heřman dobře věděl, na několik týdnů, a nadto pracující četa skýtala výborný cíl střelbě z janovických hradeb. Pan nejvyšší purkrabí se zřejmě chystal na dlouhé obléhání a byl připraven na velké oběti. Heřman z Janovic se však nezalekl: i on se včas připravil na dlouhé obléhání. Hradní sklepy byly dostatečně naplněny potravinami i hroty šípů a prachem i kulemi pro děla a ručnice.

Pomalu nastával soumrak a klidná večerní pohoda byla stále méně rušena palbou. Tím více zaléhal z tábora obléhajících trvalý šum. Pomalu se rozsvěcovaly táborové ohně. Na janovických hradbách nastoupily noční stráže. Heřman však byl stále na pochůzce a teprve k půlnoci si šel na chvíli lehnout, aby byl ráno zase čerstvý. Na svém místě nechal Janka, desátníka svých jezdců z bavorské služby, v jehož vojenské schopnosti měl největší důvěru.

Nemohl usnout a netrpělivě se přehazoval na loži, zatímco paní Markéta a děti klidně oddychovaly ze spánku. Náhle až do tiché ložnice zalehl prudký hluk a již se ozývají spěšné kroky na chodbě a rány na dveře. Heřman, který spal polooblečený, byl hned na nohou u dveří.

„Co je?“ volal na Ondřeje, který vrazil do ložnice.

„Je zle,“ oznamoval udýchaný stařík. „Dostali se do předhradí. V bráně do hradu se bojuje.“

„Jak se to stalo?“ křičel Heřman, zatím co mu Ondřej pomáhal připnout pláty.

„To jedině zradou…,“ řekla zamyšleně paní Markéta, povstávajíc z lože. Také Heřman myslil na zradu. Zrada! Na všechno pamatoval, na všechno byl připraven, ale proti zradě byl bezmocný. Nebo snad přece bylo jeho osudnou chybou, že příliš věřil svým lidem? Ondřej ho přece varoval, že kastelán Nikodém a Petr Packovic byli ve spojení s Petrem Sudou z Řenec!

Na to všechno bylo však teď sotva čas myslit. Heřman políbil Markétku, která zůstávala klidná a jen utěšovala děti, jež se probudily a počaly plakat. Vyběhl z paláce přímo na hradbu, aby přehlédl stav boje. Hořící čeledník v předhradí osvětloval celý hrad. Zapálil buď nepřítel, který se zradou dostal do předhradí, nebo ustupující Heřmanovi lidé, kteří snad doufali, že se při požáru budou moci lépe bránit než ve tmě.

Na prvý pohled bylo patrno, že předhradí je ztraceno. Brána, vedoucí z předhradí do vlastního hradu, byla ještě v rukou Heřmanova mužstva, avšak bylo zřejmé, že se tu sotva ubrání. Padací most byl spuštěn přes příkop a jeho řetězy přeťaty, takže nebylo možno most opět zdvihnout. Také zařízení k spuštění mříže, kterou se brána v případě vpádu mohla uzavřít, bylo zrádci asi zničeno, takže přístup z předhradí do hradu byl otevřen. Heřmanovi lidé se ovšem pokoušeli zatarasit bránu kládami a nábytkem narychlo snášeným, zatímco střelci z ochozů udržovali nepřítele v náležité vzdálenosti ručnicemi, samostříly a metáním kamenů. Takový zoufalý stav přehlédl Heřman v několika okamžicích, jak vyběhl z paláce na hradbu. Bylo mu jasno, že Janovice jsou pro něho ztraceny. Byla tu vůbec možnost záchrany? Ohlédl se a spatřil za sebou opět Markétku. Její obličej, ozářený plameny, byl stále klidný, beze stopy strachu. „Musíš se zachránit,“ řekla s důrazem.

„Dostaneme se z hradu podzemní chodbou,“ odpovídal Heřman. Tak se zachránil Herštejnský.

Paní Markétka zavrtěla hlavou. „Všichni bychom chodbou neunikli, a nemůžeš přece utéci a nechat tu lidi…“

„Mohli bychom se pokusit probít se,“ doplňoval její myšlenku Heřman. „Ale…“

Vzhlédla na něho tázavě.

„Ale s dětmi by to nebylo možné.“

„Neměj strach, zůstanu s dětmi zde.“ Heřman chtěl odporovat, ale ona řekla sebevědomě: „Neboj se. Jsem Chříňovská. Neodváží se.“

Obdivoval její klid a statečnost. Měla pravdu, ale nikdy by byl nečekal, že žena bude v podobné chvíli tak rozumná. „Odjeď do Merklína. Přijedu tam,“ sliboval, líbaje ji na rozloučenou. Nebylo času nazbyt. „Kdyby se nám podařilo dostat se ke koním…,“ obracel se již k desátníku Jankovi, který za ním přispěchal na hradbu. Rychle vykročili ke schůdkům, vedoucím z hradby do dvora.

„Na shledanou!“ volala za ním Markétka a teprve teď, když ji neviděl, zalily se jí oči slzami. Heřman si ji zatím představoval, jak stojí před oltářem v bílém šatě nevěstině a říká po knězi: Slibuji, že se svým chotěm budu snášet dobré i zlé. Dobré i zlé… Bylo dobře, je zle, ale bude zase dobře! Však se Heřman probije a dostane pak Janovice zase zpátky!

S mečem Smila z Janovic vedl výpad do předhradí obsazeného nepřítelem, a s několika druhy kryl své muže, kteří se pokusili dostat se ke konírně. Z brány a hradeb podporovali jejich výpad zostřenou střelbou. Nepřítel se však nezalekl, vyrazil proti nim, střetli se. Heřmanův meč dobře pracuje. Dva drábové už leží u jeho nohou.

Podařilo se. Heřmanovi lidé se probili do konírny a již vyvádějí koně, bleskurychle osedlané. Nepřítel byl odražen se ztrátou. Ustupuje. Využili toho okamžiku a už jsou v sedle. Rytíř z Janovic vyráží opět první za ním tucet jezdců a hrstka pěších. Dva žoldnéři v bráně, vedoucí z předhradí, se jim pokusili zahradit cestu. Heřmanův meč si však dovedl vynutit volný průchod. Už se nikdo neopováží postavit se jim do cesty.

V nepřátelském táboře, kterým musí projet, chrání je překvapení, jež způsobil jejich nenadálý výpad. Chrání je také tma noci, neboť zář z požáru na předhradí sem už tolik nedoléhá. Nadto Heřman z Janovic vede své lidi obezřetně onou částí tábora, kde byly špížní vozy a dobytek; kde bylo méně vojáků schopných zahradit jim cestu, zato však více příležitostí vyvolat zmatek, jenž jim je pomocníkem při útěku. Ještě srazí jednoho či dva muže, kteří se před ně postaví s napřaženou zbraní, a již se stáčejí k okraji známého lesa. Tam v lese se Heřman dobře vyzná. Pan nejvyšší purkrabí ho může honit třeba s celým vojskem a nenajde ho. Ani Chrt ho tu nevyslídí a nedohoní!

Na kraji lesa se zastavili. Ještě jednou se Heřman otočil k janovickému hradu, jehož věž, budovy, hradby a bašty se rýsovaly na obloze, osvětlené dohasínajícím požárem z předhradí. Sesedl s koně a poklekl na zem, obrácen k svému hradu, z něhož byl vyštván. „Přísahám Pánu Bohu,“ ozval se jeho hlas, „že to, co se tu stalo, nikdy neodpustím a vrátím se do Janovic, i kdybych měl čekat deset let.“

XIII

OPOVĚDNÍK

„Urozenému pánu, panu Zdeňkovi Lvu z Rožmitálu a na Blatné, nejvyššímu purkrabímu, ostatním pánům a rytířům na soudě zemském a dvorském, slovutnému Albrechtu Rendlovi z Oušavy a statečnému Bohuslavu Chrtovi ze Rtína, pražskému purkrabímu: Píši Vám, já, Heřman z Janovic, že tímto listem chráním svou čest a chci být Vaším i Vašich poddaných nepřítelem, já sám i se všemi svými služebníky, poddanými a pomocníky. Budu brát, zajímat, žádat výkupné a jinak se na Vás mstít jako na nepříteli. Svou ctí Vám pak nejsem ničím povinen se všemi svými služebníky, pomocníky a poddanými tak dlouho, dokud se mi od Vás nedostane spravedlnosti.“

Tak zněl opovědný list rytíře Heřmana z Janovic. Stal se znovu opovědníkem, tentokrát však nikoli jen na zkoušku, jako když zajal Libáka z Radovesic. Vyrostl v nejproslulejšího opovědníka své doby. Překonal

Všerubského i Kaufunka, pány z Gutštejna i Kopidlanského. Když se vraceli pražští poslové od krále z Budína, vyprosili si doprovod sto jezdců. Takový strach měli z Janovského!

„Při témž času,“ zapsal si starý letopisec, „Janovský pálil tvrze, dvory, vesnice pánům a zemanům“ Tak tomu bylo rok po roce. Heřman z Janovic obíral kupecké vozy, zajímal pro výkupné, kazil rybníky a dával osady v požeh. Zajal pana Alše ze Sobětic, syna pana Jeptišky na Bělčicích, syna pana Boříkovského, syna pana Vilímka z Buzic, Alše Karlíka, Markvarta Soběhrdského, Kozelku z Hamru a jiné a jiné, takže se mu na výkupném scházely pěkné peníze. Buriana Fremuta přepadl v noci a pobral mu, co si vysloužil v mladosti. Některé zajaté zemany, kterým bylo možno věřit, neuvěznil, ale propouštěl je na slovo. Zavázal si je však, že se k němu musili kdykoli dostavit, když je obeslal.

Nejvíce zakusilo od nájezdů rytíře Janovského panství Zdeňka Lva z Rožmitálu a na Blatné. Zde se v mírně zvlněném kraji s lukami a rybníky v údolích, s malými lesíky na protáhlých návrších, s košatými lipami na návsích a veselými břízkami podél cest objevovala chasa Heřmana z Janovic nejčastěji. Neminulo léta, aby nevzplál některý dvorec nebo celá ves. Rytíř Janovský se však pouštěl i na statky pánů, spřízněných se Zdeňkem Lvem. Navštívil Švihovského v kraji, kde bystrá Otava, plná pstruhů, spěje od Šumavy mezi lučinami, lesy a háji, a kde okolí vévodí mohutný hrad Rábí. A jednou zase málem vypálil Roudnici, když se tu šlechta sjela k sněmování proti městům.

Požáry, zvěstující přítomnost Heřmana z Janovic, vzplály i na panství Šternberků v západních a jižních Čechách. Nemohl zapomenout Zdeňkovi ze Šternberka, že mu nedodržel smlouvu, před ním v Praze sjednanou. Proto také Janovský těžce poplenil zboží panu Haškovi Zvířetickému na Smidařích, který byl podle této dohody ručitelem za sedm set kop grošů českých v jeho prospěch. Heřman z Janovic ho vyzval, aby mu odvedl peníze, za něž ručil, jestli tak neučiní, že o něm bude psát a mluvit jako o nešlechetném lháři, aby mu nikdo nevěřil. Když se Zvířetický přesto vyhnul povinnosti ručitele, vznítila se na jeho statcích zlověstná zář. V sousedství nezůstal ušetřen ani Smiřický, a došlo i na Kamýckého ze Stropčic.

Zle zakoušely také statky rytíře Petra Sudy z Řenec, Heřmanova úhlavního nepřítele, který se po dobytí Janovic uvázal v jejich držení. Nájezdy trpěly i dvory a statky Sudových přátel v celém okolí. Apolon z Žihobec, Humprecht Markvart z Hrádku, Zdeslav a Vilém Černínové z Chudenic, Petr Čejka z Chlístova, Anna z Hřešovic, Jetřich Zahořanský z Voračova, Bohuslav Rohce z Votova i Jan Jeníšek z Újezda – ti všichni byli postiženi nájezdy a pálením.

Na samotné Janovice se však Heřman nemohl odvážit. Byly příliš pevným hradem. Bylo by třeba dlouhého obléhání a na to jako opovědník s tolika nepřáteli nemohl zatím pomýšlet, ačkoli jinak měl vojenského lidu říc než dost.

Kde sehnal Heřman Janovský tolik lidí? Tam, kde kynula kořist, byl vždycky dostatek ochotných pomocníků. Po kraji se toulala nejrůznější čeládka, která ráda sloužila za plat či jen podíl na kořisti. Cesty byly plné všelijakých zkažených lidí, krčemníků a zadlužených hráčů, zlotřilých a zoufalých mužů, protivících se Bohu a lidem, které k vojančině zlákala příležitost k loupežení, pitkám a kostkám. Však mezi nimi byli i četní zemané. Mnozí rytíři totiž promrhali své statky, když se chtěli vyrovnat pánům, zchudli a dali se do loupení.

Tak se v Heřmanově družině sešli nejrozmanitější chlapíci. Zemané, kteří přišli o všechny peníze; rytíři, kteří prodali chudičké tvrze a dali přednost lépe placené službě a dobrodružství; drábové bez žoldu; psanci z měst; zběhlí sedláci, kteří se protivili nevolnictví; propuštění zajatci z Turecka, které omrzelo žebrat za sebe i za své druhy, držené ještě v Turecku, i pikharti, pronásledovaní náboženskou nesnášenlivostí, rybníkáři, kterým se znelíbilo stavět hráze, a vůbec prostí lotři, vedení jedinou touhou krást, loupit, plenit a pálit. V družině Heřmana z Janovic byl zchudlý zeman Jan Čech z Velislavic, dobrodružný vladyka Jan Ousilovský, vykračující si v suknici a nohavicích, sešitých z pestrobarevných látek, a ve střevících vysokých až po kolena jako korbele, i loupeživý rytíř Zdeněk Dobrohost z Ronšperka, vypuzený Rožmitálovým vojskem ze svého Herštejna před pádem Janovic. Táhl s ním kutnohorský soused Jošt Klaubnar, jemuž hrozilo upálení jako kacíři, i sedlák Prokop, jeden z oněch vzbouřených sedláků, které Zdeněk Lev z Rožmitálu rozprášil u Křivoklátu, když se zdráhali slíbit člověčenství novému pánu. „Když nás do lesů vženou, už nás z nich nevyženou,“ říkával a vždy si přitom uplivl. Byl tu měšťan Jan, řečený Šejnoha, který byl pro nějaký nepořádek na radnici vypověděn z Tábora na sto let, a chalupník Vondrouš, který se svého času vzbouřil spolu s ostatními sedláky proti svému pánu Adamovi Ploskovskému z Drahonic a odevzdal se v poslušenství rytíři Daliboru z Kozojed, později v Praze sťatému.

V družině Heřmana z Janovic byli i lidé, kteří předtím sloužili Kopidlanskému, Gutštejnům i loupeživému Bavůrkovi ze Švamberka, neboť nebylo možno si vybírat. Pod Bavůrkem, kterého Plzeňští vykouřili z Chříňova a jenž za své kořistné nájezdy zaplatil hlavou, sloužívali Homola, široký pacholek s ryšavou bradkou, pobělávou čepicí, v kabátě s velikými knoflíky, i velikán Jíra Mastík z Litoměřic s černou bradou, v rudé čepici a bílých soukenných nohavicích. Největší hrůza šla však z jakéhosi lotra, řečeného Houhahá, provázeného sotva dorostlým pacholetem, kterému říkali Piberle.

Bylo někdy zatěžko tu pestrou sebranku zchudlých šlechticů, drábů, zběhlých sedláků a psanců udržet na uzdě tak, aby loupili jen na statcích pánů a rytířů, kterým Janovský řádně opověděl, a aby nechali na pokoji kupce z královských měst, neboť Heřman z Janovic trval na svém přátelství s městy. Jakmile získal větší kořist a peníze na výkupném, splatil klatovským měšťanům svůj dluh. S penězi jim poslal list, v němž je ujišťoval trvalým přátelstvím a varoval je před spolčováním s Petrem Sudou z Řenec, který se zradou kastelána Nikodéma a Petra Packovic zmocnil Janovic.

„A také co se týče zrádce Nikodéma a Petra Packovíc,“ končil Janovského připiš Klatovským, „těch obou zrádců nešlechetných i s jejich pomocníky, velmi Vás o to prosím, abyste s nimi nepili ani jinak neobcovali, s těmi nešlechetnými zrádci a prazrádci. Zachovali se totiž ke mně jako Jidáš k Pánu Kristu, a proto by za odplatu zasloužili, aby byli s Jidášem v pekle, jak se sluší zrádcům. S tím pak doufám, že mi sám milý Bůh pomůže pro spravedlnost, která mi patří.“

Opovědník Heřman z Janovic neměl v té době stálého sídla. Hned plenil v jižních Čechách, hned zase pálil v Polabí. Šacoval kupce na plzeňské silnici a opět byl spatřen na panství Smiřických v mladoboleslavském kraji. Jeho úspěchy záležely především na rychlosti jeho pohybu. Jsou v hlubokých lesích osamělá místa, myslivny, chýše uhlířů a dřevorubců, v odlehlých údolích zapadlé mlýny, zbytky kostelů a klášterů vypálených za husitských bouří před sto lety, nebo rozvaliny hradů, které již nepovstaly z trosek. Tam všude bylo možno najít dočasný útulek při nájezdech. Byly i krčmy někde na rozcestí, na jejichž majitele bylo možno se za náležitou odměnu spolehnout, i některé tvrze, kde byl Janovský vždy vítán. Na překupovaném zboží, které pobral na silnicích, byl lákavý výdělek pro zemany, hladové po každém groši. A když uhodila zima a cesty byly zaváty sněhem, takže nebylo pomyšlení na jízdu za kořistí a plenem, mohl se Heřman Janovský uchýlit na některý z hradů na bavorském pomezí, kde si dovedl získat přátelskou pomoc: na Pajreku u Jindřicha Kostomlatského z Vřesovic – z rodu husitského válečníka Jakoubka –, který byl později v Praze popraven za Daliborkou i s dopadeným Herštejnským, protože přechovával zemské škůdce, na Landsee u paní Veispracharové, později na Popumhauze, odkud nejčastěji datoval listy do Čech.

S paní Veispracharovou, která u sebe často skrývala nepokojné zemany z Čech, došlo jednou k nemilému nedorozumění. Tenkrát byl Heřman poraněn a měl s sebou jen málo lidí. Protože se po smutných zkušenostech z Janovic obával zrady, sehnal služebníky paní Veispracharové z hradu a nechtěl je vpustit zpátky – ani samotnou hradní paní. Tu rázná paní Veispracharová sebrala sedláky, pokoušela se však s nimi marně dobýt svého hradu Landsee na Janovském a odtáhla s nepořízenou na svůj druhý zámek. Potom za večera se dověděla, že neopatrností zůstala malá branka na Landsee otevřena. Tak se přece dostala se svými lidmi do hradu. Heřman se zachránil jen tím, že se po laně spustil z hradby do příkopu. Všechna kořist i několik zajatců ustali na hradě. Proto dal Heřman později přednost bezpečnějšímu útulku na Popumhauzu, který spolehlivě držel ve svých rukou. A co paní Markétka? Opravdu se jí nic nestalo. Na dceru váženého rytíře Viléma Chříňovského z Chříňova se nikdo neodvážil vztáhnout ruku. S bezpečným průvodem ji odvezli k jejímu otci do Merklína. Heřman podle svého slibu přijel za ní. Přijížděl i později, aby se potěšil s ženou a svými dětmi, k nimž po Oldřichovi, Smilovi a Jitce postupně přibyli Vilém, Jiřík a Jindřich.

XIV

BARTOLOMĚJSKÁ NOC

Kníže Bartoloměj z Minsterberka byl statný muž nevelké, rozložité postavy, s krátkým krkem. V oduševnělé tváři upoutaly chytré oči, zahnutý nos a převislé kníry. Podobal se nápadně svému dědovi, králi Jiříku z Poděbrad slavné paměti, jehož syn, nešťastný kníže Viktorin, byl jeho otcem. Po matce byl vnukem Hynce Ptáčka z Pirkštejna, který se po lipanské bitvě staral o usmíření ve vyčerpané zemi. Kníže Bartoloměj byl tudíž slavného rodu, avšak majetkem neoplýval, neboť slezské knížectví minsterberské nebylo proň více než čestným titulem. Bartolomějův otec Viktorin, dlouholetý zajatec uherského krále Matyáše, byl jím nakonec připraven o všechny své statky. Kníže Bartoloměj byl od mládí ve službách u dvora krále Vladislava a vysloužil si pouze hrad Kumburk a zámek Skály za Trutnovem, který zakoupil od pana Hynka Špetle na Hostinném – a ještě zaň zůstával přes dva tisíce kop dlužen. Král Vladislav postoupil mu náhradou za služby rovněž sto hřiven stříbra na pokutě, kterou byli královské komoře povinni Vratislavští. Ti však pod různými záminkami odkládali zaplacení. Kníže, který měl jen svůj slavný titul a povinnosti plynoucí ze své důstojnosti, nemohl a nechtěl ovšem čekat, neboť peníze opravdu potřeboval. Tak vznikly mezi knížetem a Vratislaví rozbroje, jez vyvrcholily, když rytíř Baltazar z Bischofsheimu ve službách knížete Bartoloměje byl na veřejné silnici přepaden, zabit a oloupen, nejspíše z návodu Vratislavských. Poněvadž pořad práva selhával, kníže se chopil obvyklého prostředku: Opověděl městu Vratislavi a svěřil vedení záškodnické války míšeňskému rytíři Kaufunkovi, který již měl v takovém válčení znamenité zkušenosti jako opovědník vůči některým českým pánům v pohraničí.

O slavné korunovaci Vladislavova syna a uznaného následníka trůnu Ludvíka přijel kníže z Minsterberka poprvé do Prahy. O slušné ubytování byla tenkrát v Praze skutečná nouze. Hrad byl obsazen králem a jeho družinou, jež ho doprovázela z Uher a k níž už kníže Bartoloměj nepatřil. Domy na Hradčanech a Malé Straně ožily českým panstvem. Jeden z nejvýznačnějších hostů, Vladislavův svak braniborský markrabě Fridrich, se s četnou rodinou a doprovodem ubytoval na Staroměstském náměstí ve dvou spojených domech, patřících doktoru Vítovi a kožišníku Svatkovi. „U zlaté trouby“ se usídlil nejmocnější uherský magnát Jan Zápolský, dědičný župan spišský, jenž byl pro Vladislavovu korunu stálým nebezpečím. Jiné význačnější domy, zaujala slezská knížata, jichž přijelo celkem osm – mezi nimi kníže Bartoloměj a jeho bratranec Karel Minsterberský. Bartoloměj se ubytoval v domě „U mouřenínů“, v cípu Ovocného trhu – menšího rynku staroměstského. Dům, patřící lékárníku Mikulášovi, který tu měl svou apotéku, byl z nejznamenitějšich v Praze, v ceně dobrých šesti set kop. Vedlejší dům Hedvikovský s obrazem svatého Václava patřil pražskému konšelu Janu Hlavsovi, který si svého nového dočasného souseda dobře prohlédl. Přemyslel o něm? Nebyl kníže Bartoloměj mužem, kterého potřeboval?

Kníže jako bývalý dvořan měl především vliv u krále Vladislava. Tam by právě jeho pomoc byla nejcennější. Byl nadto znám jako čestný – a také ctižádostivý – muž. Sám ovšem potřeboval rovněž pomoc a hlavně peníze. Ty mu zase mohla poskytnout města. Tak se v Hlavsové čilém mozku počaly rýsovat základy budoucího spojenectví mezi knížetem Bartolomějem a jednotou měst s Prahou v čele.

Ctižádostivého knížete, jemuž záleželo co nejvíce na tom, aby se podobal svému slavnému dědovi, bylo jistě možno získat pro plán obnovy silné královské moci. Hlavsa usiloval o to, aby se král opřel proti zvůli panstva především o svá města a o rytířstvo, jak tomu bylo za krále Jiřího, jenž měl s pány tak špatné zkušenosti. Za krále Vladislava byla královská moc, základ všeho pořádku v zemi, také stále více ohrožována růstem moci panského stavu – nejen v Uhrách magnáty rázu Jana Zápolského. Páni bohatli. Skupovali statky zchudlých rytířů a tak klesal význam rytířského stavu, který kdysi společně s městským stavem držel rovnováhu panské moci. Pokud jde o královská města, páni se všemožně snažili oslabit jejich postavení a význam. Chtěli je připravit o hlas na zemském sněmu, usilovali o to, aby se vyrovnali jejich hospodářské síle zakládáním vlastních měst a zřizováním živností a pivovarů na svých statcích.

Tak jakoby v začarovaném kruhu páni budovali svou moc a král byl nucen stále více jim povolovat, až v zemi nebylo pevné vlády. Nastal rozklad. Jak z něho vybřednout? Pražský konšel Jan Hlavsa viděl před sebou jasný cíl. Královská moc měla být pozdvižena ze svého úpadku obnovením dřívějších pevných svazků s městským stavem. Král měl být opět získán, aby hájil města proti šlechtě, pokud šlo b městská práva a výsady; města by naproti tomu přinesla králi potřebné oběti, aby posílila jeho moc, zejména vybavila korunu z peněžitých nesnází a tím ze závislosti na mocné šlechtě.

Taková byla velká myšlenka, pro niž se průbojný pražský konšel pokusil získat ctižádostivého knížete. Mohl se o to pokusit tím spíše, poněvadž dobře věděl, že kníže ve sporu s Vratislaví hledá také pomocníky a potřebuje peníze na udržování vojska. Ano, kníže by potřeboval pomoc z měst dokonce mnohem naléhavěji než města jeho vlivný zásah u krále. Knížeti Bartoloměji přijde proto Hlavsův návrh spojenectví s městy jistě víc než vhod. Takové byly důvody, proč se Hlavsa odvážil vsadit na kartu knížete Bartoloměje z Minsterberka. Vyžádal si u něho slyšení, navštívil ho a vyložil mu otevřeně plány.

Kníže Bartoloměj blahosklonně poslouchal, neřekl však na Hlavsovy jasné návrhy ani ano, ani ne. Za několik dní si ho však dal sám zavolat a mluvil s ním určitěji. Pak již spolu jednali častěji a přibrali k svým poradám také vlivného Zigu Vaníčkovic, řezníka a perkmistra pražských hor viničných, i chytrého městského kancléře mistra Jana Paska, zběhlého v právech. Jednali a radili. Kníže Bartoloměj mluvil mnoho o vznešeném cíli obnovy královské moci a o svém dědu, králi Jiřím Poděbradském. Hlavsa mu přizvukoval. Ziga Vaníčkovic naznačil, jakou vojenskou pomoc by Praha mohla knížeti postavit, kdyby se jeho spor s Vratislaví přiostřil, a mistr Pasek počal mluvit o peněžitém příspěvku pro knížete, kdyby vzal města pod svou ochranu.

Na slova o peněžní výpomoci zvýšil kníže Bartoloměj svůj zájem: „Rozumí se samo sebou, že bych těch peněz užil jen k dobru měst,“ zdůrazňoval. „Kdybych se opravdu ujal toho úkolu, měl bych, milí páni, různá vydání..

„Právě na to jsme myslili,“ souhlasil Jan Hlavsa.

Při příští schůzce se už mistr Pasek zmínil o vzájemných závazcích a počal načrtávat znění smlouvy. Tak konečně došlo k dohodě jednoty měst, v jejímž čele stála Praha, s knížetem Bartolomějem z Minsterberka. Kníže se zavazoval, že bude městům obhájcem proti nepřátelům, „kteří by chtěli být rušiteli jejich práv“, a města zase slibovala, že se postaví na jeho stranu, jestliže by kdo na něj „chtěl sáhnouti mocí v tomto království“. Kníže se tedy výslovně zaručil, že bude s nasazením hrdla a statků bránit města proti všem, kdo by porušovali jejich práva a výsady. Kdyby došlo k boji, měl na náklad všeho městského stavu postavit a vést vojsko. Města mu zase slíbila pomoc, kdyby byl napaden v Čechách. To bylo důležité vzhledem k nevyřízenému sporu s Vratislavskými. Nakonec mistr Pasek napsal, že smlouva jest uzavřena na deset let; za každý rok se města zavázala dávat knížeti odměnu tisíc kop míšeňských.

Obě strany byly se smlouvou spokojeny. Kníže pro výhody, které mu poskytovala hned, Jan Hlavsa pro veliké důsledky, kterých se od ní nadál. Od té doby tedy kníže Bartoloměj zastával města na sněmích a hájil jejich věci před králem.

Po sjednání úmluvy odjel kníže Bartoloměj ke královu dvoru, který zatím přesídlil opět do Budína, aby tam zapůsobil podle směrnic, sjednaných s pražskými měšťany. Jan Hlavsa přemýšlel, jaký vliv bude mít nová dohoda s knížetem na průběh jednání příštího sněmu, svolaného do Kolína koncem srpna na den svatého Bartoloměje. Za Staré Město pražské odjeli do Kolína purkmistr, dva sousedé za radu a obec a mistr Pasek. Hlavsa zůstal v Praze, kde bylo třeba být stále na stráži, neboť nebylo nikdy jisté, co má za lubem Zdeněk Lev z Rožmitálu nebo jeho pravá ruka, pražský purkrabí Chrt ze Rtína.

Toho roku bylo neobyčejně horké léto a den svatého Bartoloměje byl z nejparnějších. Uličky i náměstí Starého Města byly rozžhaveny srpnovým sluncem a ještě navečer sálalo z nich vedro. Jan Hlavsa seděl ve své pracovně u otevřeného okna, doufaje, že proudící vzduch přinese do dusné místnosti přece jen trochu osvěžení. Ve skutečnosti zanášel spíše lomoz a nejrůznější pachy, které vydávalo rušné město z dílen i z domácností, dvorků, náměstí a ulic, o jejichž čistotu pečovali městští konšelé s chabými výsledky. Umořen vedrem přestál Hlavsa pracovat a svlékl kabátec. Seděl jen v košili, kterou rozepjal u krku, a stíral si pot s čela. Myslil stále na to, jak bylo dnes při zahájení kolínského sněmu a jaké zprávy mu snad již zítra přinese jeho zvláštní posel. Také od knížete Bartoloměje z Uher neměl již delší dobu zpráv. Podle ujednání měl se kníže k sněmu vrátit.

Z myšlenek ho vytrhl dusot několika koní. kteří jako by zastavili před jeho domem. Ze zvědavosti přistoupil k oknu. Spatřil – knížete Bartoloměje s jeho družinou! Právě sesedali s koní… Rychle zapínal košili. Oblékal si ještě kabátec, když mu sluha ve dveřích oznamoval, že Jeho Milost… Kníže Bartoloměj byl už zatím ve dveřích, zardělý a zpocený ve tváři, s vážným výrazem ve svých pronikavých očích. S napřaženou pravicí spěchal k Hlavsovi.

„Vaše Milost odpustí,“ omlouval se Hlavsa, dopínaje si šat, ale kníže ho bodře přerušil: „Jen nech, vždyť i mně je notně horko!“ Již rozepínal plášť a podával jej i baret Hlavsovu sluhovi. Hlavsa si všiml, že je kníže celý uprášený, jistě po dlouhé a pravděpodobně prudké jízdě.

„Jdu rovnou k tobě,“ vysvětloval jakoby na jeho myšlenku kníže. „Jaké máš noviny? Co v Kolíně? A co od Skal – nedošly žádné zprávy?“

„Posel z Kolína přijede snad až zítra, Milosti, a ani o Skálách bych nic nového nevěděl.“

„Pak ti povím já,“ řekl zprudka kníže. „Dostal jsem cestou zprávu, že Vratislavští poslali vojsko, sebrané ve Slezsku, aby oblehlo mé Skály. Dnes, počítám, musili už dorazit k hradu.“

Hlavsa se tuto novinu dověděl teprve od knížete, nebyl jí však překvapen. Ve skutečnosti čekal na ni již dlouho. Jednou musilo dojít k okamžiku, kdy drobné šarvátky mezi Vratislavskými a jejich opovědníkem, knížetem Bartolomějem z Minsterberka, vyvrcholí ve skutečnou válku. Věděl o poslední plenivé výpravě, kterou míšeňský rytíř Kaufunk ve službách knížete Bartoloměje podnikl až k samým vratislavským předměstím, a bylo možno vypočítat si na prstech, že Vratislavští nebudou dlouho čekat s odvetou. Teď byla příležitost pro města, aby svému spojenci osvědčila příchylnost účinnou pomocí.

Kníže se díval dychtivě pátravýma očima na Hlavsu, kterému v tu chvíli opět napadlo, jak se podobá podobiznám svého děda, krále Jiříka. „Tož bude třeba svolat městskou hotovost,“ řekl klidně Hlavsa, „abychom vytrhli Skalám na pomoc.“

Kníže si oddychl s uspokojením. Šlo mu především o přispění Pražanů obleženým Skalám. Nebyl si jist, zdali se jeho městští spojenci nebudou vykrucovat ze svých závazků. Něco jiného byla smlouva a její záruky a něco jiného účinná pomoc, když jí bylo skutečně třeba. Kníže Bartoloměj rád shledával, že se alespoň v Hlavsovi nezklamal.

„Půjdu hned na radnici a dám svolat radu,“ pokračoval rozhodně Hlavsa, který v purkmistrově nepřítomnosti zastával jeho úřad.

„Přijeď po zasedání ke mně,“ položádal, polorozkazoval kníže. Stiskli si ruce. Hlavsa spěšně oblékl konšelskou suknici a za krátkou chvíli kráčel již rychlou chůzí Ovocným trhem k radnici. Její orloj – pražská chlouba – byl už ve stínu, ale věž ještě svítila ve slunci letního podvečera. Naproti tyčily se na sytě modrém nebi vznosné věže Týnského chrámu nad štítem školy. Na kostelním průčelí zářila socha krále Jiřího se zdviženým mečem.

Na radnici uložil Hlavsa okamžitě svolat konšely. Poněvadž se všichni musili zdržovat v místě, kde je bylo možno snadno dosáhnout, mohl Hlavsa zahájit zasedání za necelou hodinu. Kromě těch, kteří byli v Kolíně, chyběl doktor Vít, kterého právě volali k těžce nemocnému. Zato jeho soused, kožešník Václav Svatek, přišel z prvních s Jiříkem Chánickým od Zlatého orla a nožířem Václavem Trubkou. Jiřík Hrdina od Věže a kotlář Jakub se dostavili poslední a netajili se ani svou mrzutostí, že je Hlavsa tak pozdě a nečekaně svolává. Jiřík Hrdina však brzy změnil svůj názor.

„Zámek Skály Jeho Milosti knížete Bartoloměje Minsterberského byl dnes obležen slezským vojskem,“ oznámil z purkmistrovského křesla Jan Hlavsa velkou novinu shromážděným konšelům, hned jak zahájil schůzi. Ta zpráva sousedy náležitě vyburcovala. Kdyby se měla knížeti Bartoloměji dodržet smlouva, bylo by třeba postavit vojsko. Nechal by však nejvyšší purkrabí, pan Zdeněk Lev z Rožmitálu, Prahu v klidu, když by jejich hlavní vojenská síla byla zaměstnána někde na samých hranicích země? Opatrnější z nich, kteří již dříve byli více méně zjevnými odpůrci smlouvy s knížetem, chystali se odporovat Hlavsovi, bude-li žádat, aby byl závazek splněn.

„Snad nebude tak zle,“ pokusil se o námitku kotlář Jakub.

Vzápětí je však Hlavsa omráčil sdělením, že zprávu má přímo od knížete, který je v Praze. Není-li už kníže Bartoloměj v Uhrách, bude již těžší vyhnout se závazku, zvlášť když mu Hlavsa pomoc výslovně slíbil.

„Neměls nic slibovat,“ zamručel Martin Marvan. „Ano, nebylo třeba tolik spěchat, pane Hlavso,“ ozval se hned po něm starý, vážený soused Martin Holec z Květnice. „Myslím, milí pánové, že jsme měli počkat, jak se vysloví ostatní města, především Novoměstští.“ Kotlář Jakub a Martin Marvan souhlasně přikyvovali.

Jan Hlavsa se usmál: „Ano, můžeme čekat, do všech královských měst posly posílat, a až bude Skal dobyto, milostivě knížeti oznámit, že bychom rádi pomohli, ale že už je pozdě.“

„Periculum in mora, milí pánové,“ zablýskl se latinou bakalář Daniel od Fortuny. „Je nebezpečí v prodlení.“

„Ano, musíme dostát v slovu a postavit vojsko,“ stavěl se na Hlavsovu stranu netrpělivě Jiřík Hrdina od Věže.

„Milí pánové, nesmíme se ukvapit,“ namítal naopak erbovní měšťan Martin Holec z Květnice. „Nezapomeňme, že se pouštíme do velkého dobrodružství. Je tu nebezpečí pro celou obec. Myslete na pana nejvyššího purkrabího, na pana Zdeňka Lva z Rožmitálu. Bez jeho vědomí a souhlasu sotva k nám vtrhlo slezské vojsko. Vždyť je tu úmluva o vzájemné pomoci při stíhání opovědníků, kterou pan z Rožmitálu jistě dodrží. Vytáhneme-li na pomoc Skalám, znamená to,“ končil důrazně, „že se pouštíme do boje nejen se slezským vojskem, ale se samotným panem Zdeňkem Lvem.“

„Tak je, tak je,“ přizvukovali kotlář Jakub a Martin Marvan.

„Caveant consules,“ prohodil opět latinsky bakalář Daniel. „Ať se konšelé mají na pozoru.“

„Bojím se války v zemi, rozvratu, nepořádku,“ potřál hlavou stařičký erbovní měšťan.

Tu se zase ozval lahodný, zvučný hlas předsedajícího na Hlavsy: „Pořádek, klid a bezpečnost jsou, milý pane z Květnice, založeny na právu. Právo, to znamená především dodržovat smlouvy, dostát závazkům a danému slovu. Věděli jsme přece dobře, jaké závazky na sebe bereme, když jsme Jeho Milosti knížeti Bartoloměji slíbili za sebe a za celou jednotu českých měst pomoc, kdyby kdokoli chtěl sáhnout mocí na něj, na jeho poddané a na jeho statky. Máme uhnout před důsledky daného slova? Má přestat platit to, co bylo slavně odepsáno?“ končil vzletně řečnickou otázkou.

„Litera scripta manet,“ uplatňoval svou latinu opět bakalář. „Co bylo napsáno, trvá.“

„Tak je to. Nastal by rozvrat, kdyby neplatily smlouvy a závazky. Pak by byl všeobecný nepořádek a konec práva, milý pane z Květnice,“ dodával Hlavsa.

„Pamatuji jen na zájem obce,“ hájil se opatrný Martin olec z Květnice. „Moudřejší by bylo vyčkat, až budeme mít určitější zprávy ze Skal a jak se zachová pan Rožmitálu. A také se napřed dohodnout s ostatními městy.“

„Ceterum autem censeo, jak by řekl pan bakalář,“ obíral si polohlasem jeden z konšelů, Jiřík Chánický, zároveň Daniela od Fortuny i pana z Květnice. Nálada počínala být zakyslá, rozbouřená. Jiřík Hrdina se dostal do sporu s kotlářem Jakubem, kožešník Svatek s Martinem Marvanem.

„Ptám se vás, splníme-li závazek knížeti Bartoloměji,“ ozval se do hádky rozvaděných konšelů působivě kovový Hlavsův hlas. „Ptám se vás, postavíme-li neprodleně hotovost na pomoc Skalám?“

Konšelé se po řadě vyslovovali: Z patnácti přítomných bylo jich sedm pro splnění závazku a pomoc obleženému hradu, sedm žádalo, aby se podle vývodů Martina Holce z Květnice vyčkalo, jak se zachová nejvyšší purkrabí, a mezitím se jednalo s Novoměstskými a ostatními městy jednoty. Zbýval Jan Hlavsa, aby při rovnosti hlasů rozhodl sám. „Pošleme vojsko ke Skalám,“ řekl prosté a zmařil tím pokus Holcovy skupiny nedostát závazku knížeti Bartoloměji.

Hned nato začali jednat, kdy a kolik vojska postaví. Někteří opatrní konšelé se opět pokoušeli o odklad. „Jak se máme rozhodnout, když ani nevíme, jak silné vojsko obléhá Skály?“ bouřil Martin Marvan.

„To se brzy dovíme,“ ujišťoval ho Hlavsa, ale ještě rázně ji zasáhl Hrdina. „Jaképak průtahy? Usneseme se, že pošleme tolik mužů, kolik se dovíme, že čítá vojsko před Skalami.“

Jednoduchý návrh se líbit a byl přijat. Bylo rozhodnuto, že Jan Hlavsa spolu s Hrdinou a kožešníkem Svátkem se dohodnou s hejtmanem Kavanem o všem, co se týká vypravení pražské hotovosti, a zařídí vše potřebné. Bylo již tma, když se konšelé rozcházeli z radnice, odkud Hlavsa spěchal přímo ke knížeti Bartoloměji do jeho příbytku „U mouřenínů“, aby mu oznámil výsledek porady.

Zastal knížete s chlapíkem vojenského vzezření v plášti a koženém kabátci, na němž bylo na prvý pohled patrno, že přijel zdaleka a jistě koně nešetřil. „Kaufunkův posel ze Skal,“ oznamoval kníže.

„Jak je?“ vyhrklo nedočkavě z Hlavsy.

„Asi dva tisíce jich táhnou ke Skalám. Dnes tam již musí být,“ opakoval posel Hlavsovi zprávu, kterou už kníže znal. „Vezou s sebou veliká děla.“

Hlavsa se podíval tázavě na knížete.

„Na hradě je posádkou přes šedesát mužů. Zásob a střeliva mají dost,“ vysvětloval Bartoloměj Minsterberský.

„Jak dlouho se udrží?“ ptal se napjatě konšel. Kníže pokrčil rameny. Posel promluvil místo něho: „Vaše Milost dovolí, ale pan rytíř Kaufunk se směje, že hradu nikdy nedobudou, že si spíš rozrazí hlavu o Skály.“

„A co střelba?“ ptal se starostlivě kníže.

„Naše je dobrá, ale děla, která vezou proti Skalám, jsou prý stará, k nepotřebě – říká pan rytíř.“

Kníže byl Kaufunkovou důvěrou, o níž se přesvědčivě zmiňoval posel, zřejmě poněkud uklidněn.

„Jak bylo na radnici?“ obrátil se k Hlavsovi.

„Jeden hlas rozhodl. Do týdne vyrazíme.“

„Byl to jistě tvůj hlas,“ řekl uznale kníže Bartoloměj. Hlavsa se zdvořile uklonil. Byl rád, že kníže dovedl ocenit jeho zásluhu. „Kolik mužů postavíte?“ vyptával se řízně kníže.

„Tolik, kolik je obléhajících.“

„Tedy dva tisíce?“

„Bude-li třeba, dva tisíce,“ souhlasil Hlavsa, zároveň však naznačil stín nedůvěry vůči poněkud přepjatému hlášení posla ze Skal. Kníže to postřehl, nenechal však na sobě nic znát. Obrátil se jen k poslovi: „Dobře, můžeš už jít. A ať se o tebe dobře postarají,“ volal za ním ještě. „Ty zůstaň,“ zdržoval Hlavsu, jenž ze zdvořilosti rovněž povstal. „Budu ti ještě vypravovat, jak bylo u dvora.“

Na tyto zprávy byl Pražan nejzvědavější, avšak trpělivě čekal, až začne sám kníže. Bylo třeba, aby Bartoloměj z Minsterberka měl dojem, že starost o jeho Skály je daleko přednější. „Myslím, že jsem dobře pochodil, že budete spokojeni,“ začal kníže Bartoloměj. „Jeho Milost král mě několikrát přijal a správně pochopil, oč nám běží, a bude nás, soudím, podporovat. Vyložil jsem Jeho Milosti, jak země hospodařením Zdeňka Lva upadla do velikých dluhů. Bude-li to tak pokračovat, nebudou je moci zaplatit ani král, ani jeho dědicové a celou zemi z toho stihne pohroma. Proto se města – vysvětloval jsem mu – staví proti pánům správcům, a chtějí, aby král rázně užíval své moci i svých důchodů, jak tomu bylo dříve.“ Kníže se zamlčel a pak dodal vesele: „Dvě věci mě u krále zvlášť příjemně překvapily.“

„… a to?“ projevoval živý zájem Hlavsa.

„Především, že se rytíř Rendl kloní k naší straně. Kam vítr, tam plášť. Víme tedy, jakou silou vane náš vítr.“

Konšel se usmál. „Slyšel jsem už, že se Rendl nepohodl s panem nejvyšším purkrabím. Vyčítá mu, že strpěl, aby ho připravili o úřad zemského písaře, který si koupil za dva tisíce míšeňských kop.“ Řekl to, aby dal najevo, že není novinkou tak překvapen, jak. si snad kníže Bartoloměj myslil. „Jak činil jiným, stalo se i jemu,“ podíval se zvesela na knížete. „A druhá zpráva Vaše Milosti?“

„Pokoušeli se již získat mě pro svůj tábor. Měls slyšet, jaké výhody mi nabízeli – statky, hodnosti, peníze.“ Jan Hlavsa tušil, že to kníže říká jen proto, aby dal Pražanům pocítit svou cenu. „Pochopitelně jsem odmítl,“ potvrdil kníže Bartoloměj, „protože od smlouvy neodstupuji a jde mi o čest a prospěch země. Zato mě pomlouvají, jaký podivný nový pořádek prý chceme zavést, když pro mou soukromou při uvádíme celou zemi do zmatků.“

Řeč knížete Bartoloměje teď zněla upřímně. „I my držíme, co jsme slíbili,“ zdůraznil Pražan.

Kníže znovu nalil víno do pohárů. „Na dnešní noc, na noc bartolomějskou, která potvrdila naše spojenectví,“ pronesl se spokojeným úsměvem. Hlavsa ho pozorně zkoumal: muže menší rozložité postavy, krátkého krku, bystrého pohledu, zahnutého nosu a převislých knírů. Jen rýhy okolo úst minsterberského knížete dávaly jeho tváři unavený výraz. Kníže se napil a podal svou číši Hlavsovi.

„Na šťastný úspěch Vaší Milosti,“ řekl konšel a dopil naráz pohár. Pak se s ním kníže Bartoloměj co nejsrdečněji rozloučil. Jak vyšel z domu, zmocnila se Hlavsy znovu hřejivá síla letní noci – bartolomějskou ji případně nazval kníže. – Jak bylo dnes, o svatém Bartoloměji, na sněmu v Kolíně? – vzpomněl si opět. Z dálky zaznělo hřímání a dusná obloha se rozevřela bleskem.

Jak bylo v Kolíně, dověděl se Hlavsa druhý den v poledne, kdy přijel jeho posel. Vrazil udýchán do Hlavsovy světnice a kolem úst mu hrála veselost. Hlavsa si toho dobře povšiml. „Jak bylo?“ pobízel nedočkavě Hlavsa.

„Sněm se vůbec nekonal – a už se nebude konat, pane Hlavso,“ vyrazil ze sebe posel, hrdý na dojem, jejž zřejmě vyvolal svou zprávou. Vyvedl skutečně Hlavsu z rovnováhy. „Jak to, nekonal?“ ptal se zmateně.

„To bylo tak, pane Hlavso,“ vykládal horlivě posel z Kolína a okolo úst mu stále hrál posměšek. „Ještě než byl zahájen, přišla do Kolína zpráva, že slezské vojsko vytrhlo proti Skalám knížete Bartoloměje – snad již víte?“ přerušil se.

„Vím, vím,“ ujišťoval ho netrpělivě konšel.

„Hned nato se však roznesla po městě nová zpráva, že z Prahy vytrhlo ke Skalám vojsko, že cestou loupí a pálí na šlechtických statcích a že prý směřuje ke Kolínu.“

„Ale to přece není vůbec pravda!“

„Také již vím, ale v Kolíně uvěřili. Rozprchli se jako holubi před orlem. Mezi prvými odjel sám pan Zdeněk Lev z Rožmitálu. Z opatrnosti před Prahou odbočil – dověděl jsem se to cestou – a celé město opatrně objížděl, aby se dostal přímo na Hrad k Chrtovi. Někteří páni měli tak naspěch, že dokonce zapomněli zaplatit v hospodě. Ke všemu ještě, když se páni rozjížděli, strhla se po jasném dni taková vichřice a bouře, jako by se čerti radovali.“

Teď již Hlavsa chápal, proč posel sotva zdržoval úsměv. Včera stařičký Martin Holec z Květnice měl obavy, co bude, odváží-li se Praha postavit vojsko, a zatím stačila jen zpráva o něm, a již šlechtici utíkali! Nejrychleji ze všech sám Rožmitál, jímž Holec nejvíce hrozil. Lepších zpráv z Kolína si opravdu nemohl přát! Kolínská bartolomějská noc musila už stát za to!

„Kde se jen v Kolíně vzala ta zpráva? Vždyť teprve včera večer jsme se rozhodli na radnici, že snad za týden postavíme vojsko,“ divil se Hlavsa.

„To nikdo neví,“ mluvil zase horlivě posel. „Říká se však…,“ zarazil se.

„Co se říká?“ pobízel konšel.

„Říká se, že to rozhlásil ze žertu pan Ziga.“

Podšitému perkmistru hor viničných Zigovi Vaníčkovic nebylo by to nepodobné – pomyslil si Hlavsa. Tušil by však za tím spíše samotného purkmistra Bohuslava Legáta, jehož horká krev se ještě neutišila od dob, kdy vyvolal v Praze krvavou bouři.

„Jiní zase říkají,“ vykládal stále posel, pyšný na své vlastní zprávy, „že ho navedl mistr Pašek. Chtěl prý se přesvědčit, jaký účinek by to způsobilo.“ Ale Hlavsa byl již na odchodu, aby velkou novinu o rozprchlém sněmu, který měl o svatém Bartoloměji zasednout v Kolíně, oznámil knížeti Bartoloměji.

O týden později byly už na Staroměstském rynku vztyčeny čtyři sloupy a k nim připevněny korouhve čtyř městských čtvrtí, aby se pod nimi seřadilo dvanáct set mužů městské hotovosti pod vrchním hejtmanem Kavanem z Dědibab. Sousedé byli obesláni, aby každý nastoupil ke korouhvi své čtvrti, jakmile by se na radnici zvonilo. Měšťané si připravovali zbraň a zbroj, pláty, přilbice, meče, kopí, kuše, ručnice a štíty.

Bylo však určeno, že vojsko, o němž pouhá zpráva stačila rozehnat bartolomějský sněm z Kolína, vůbec z Prahy nevytrhne. Od Skal se ke knížeti Bartoloměji přihnal nový posel se vzkazem rytíře Kaufunka. Kníže s ním ihned odkvapil na radnici, kde zasedal Hlavsa s Jiříkem Hrdinou a kožešníkem Svátkem, radíce se o posledních pokynech pro hejtmana Kavana, který měl vytrhnout hned po poledni.

„Z výpravy nebude nic!“ hlásil vítězně kníže a smůl se překvapení konšelů. „Obléhajícím se nepodařilo. Jejich děla se roztrhla a nadělala více škody vlastním lidem než hradbám Skal. Jak se dověděli, že z Prahy vytrhne vojsko, dali se na útěk jako sněmovníci z Kolína a nakonec se cestou poprali o kořist. Nyní je jim Kaufunk v patách a dá jim s sebou notnou výslužku.“

Pražská hotovost tedy nevytrhla. Nebylo už třeba hýbat lidem, a tak ta celá vojna shořela. Byl nakonec spokojen i opatrný Martin Holec z Květnice, který si nepřál, aby se z Prahy posílalo vojsko, i Jan Hlavsa, jenž proti jeho vůli rozhodl o pomoci Skalám.

XV

POKUS O SPIKNUTÍ

Uher přicházely povážlivé zprávy. Hrozila válka proti Turkovi, proti sultánu Selimovi. Arcibiskup ostřihomský přijal úřad legáta, aby hlásal kříž proti nevěřícím. Sebral již několik tisíc křižáků, hlavně uherských sedláků, když se králi Vladislavovi podařilo se sultánem uzavřít příměří. Nezbývalo než křižáky rozpustit. Ale uherským křižákům – kuruci jim říkali – se nechtělo složit zbraně a vrátit se k selské dřině. Místo proti Turkům obrátili se proti magnátům a počali plenit a pustošit. Zvolili si dokonce svého krále Jiřího Dóžu a jejich počet brzy vzrostl do ohromné výše. Kupci, přijíždějící z Uher a Vídně, tvrdili, že jich bylo půl sta tisíc. Páchali strašné ukrutnosti, zajaté nabodávali na kůl a celá města dávali v požeh. Již se zmocnili kolika pevných míst, Varadínu i Segedínu, a nebezpečí hrozilo samotnému Budínu, kde sídlil král.

Vzápětí po prvých poplašných zprávách přišly do Čech královské listy s prosbou o pomoc: knížeti Bartoloměji z Minsterberka, panu Vilému z Pernštejna, a rytíř Albrecht Rendl z Oušavy, který se už otevřeně přiklonil k městské straně, poslal do společného shromáždění všech tří pražských obcí na Staroměstské radnici zvláštní list, jímž měšťany zapřísahal, aby neopouštěli krále v jeho velké nouzi.

Tak jako při obležení Skal mohli Pražané dokázat svou cenu knížeti Bartoloměji, tak nyní měla všechna města příležitost osvědčit se králi a získat ho, aby se ve stavovských rozepřích postavil na jejich stranu. Proto se královská města ochotně podrobila výzvě, stavěla hotovost a sbírala žoldnéře, kteří měli pod nejvyšším velením knížete Bartoloměje vytrhnout do Uher na pomoc králi Vladislavovi proti vzbouřeným kurucům.

Vojsko, postavené městy pod rozkazy knížete Bartoloměje, se scházelo mezi Kutnou Horou a Čáslaví. Zde na několika.lukách a strništích byly postaveny stany a boudy i ohrady dobytka; zde byly seřazeny válečné i špížní vozy, plápolaly táborové ohně a vojáci se toulali po okolí, odpočívali, čistili zbraně, zpívali, starali se o koně, hráli v kostky a karty a těšili se s vojačkami. V kožených kabátcích a jezdeckých botách se zvonivými ostruhami, v plátech a plechách, s přilbami na hlavě nebo v pestrých úborech po německém vzoru, s nadutými provláčenými rukávy a kalhotami, s širokými, peřím zdobenými barety na hlavách, tvořili rušný ostrov uprostřed čáslavské roviny, kde doznívaly žně.

V letním vedru ležení páchlo a na koně i na lidi se snášela hejna ovádů a jiného hmyzu. Do tábora už přibyl pěkně vypravený oddíl Plzeňských i zvláště silný houf Klatovských, jemuž v čele stál rázný kupec Martin Lichvice, byli tu žoldnéři z Mostu, Kadaně i z Žatce, z Loun i ze Slaného, Staroměstští pod rotmistrem Pavlem a Novoměstští pod Janem Škrábkem. Ještě den dva dny, a již vytrhnou od Čáslavi k Vilémovu – tam, kde král Jiřík, slavné paměti, obklíčil Matyáše Korvína – a odtud dále na Moravu a do dalekých Uher.

Nejvyšší velitel, kníže Bartoloměj z Minsterberka, nebyl v táboře městského vojska, nýbrž ubytoval se pohodlněji v Kutné Hoře, v Kamenném domě, bohaté měšťanské budově nedaleko Rejskovy kašny u Pražské brány. Byl z nejpěknějších kutnohorských domů, zdobený na průčelí i na zahroceném štítu ratolestmi, podivnými zvířaty i dračími hlavami. Dva jezdci na koních ve zbroji strojí se k boji a nad okny pod rajským stromem rozmlouvá Adam s Evou mezi znaky havířů a šmelcířů. Tam se tedy ubytoval kníže Bartoloměj.

Dozor nad vojskem v táboře ponechal kníže hejtmanu Prokopu Žaludovi, na nějž se mohl spolehnout, neboť osvědčený válečník byl synem Klimenta Žaluda, hejtmana ve vojsku Bartolomějova slavného děda Jiřího Poděbradského. Do tábora kníže zajížděl jen občas a spíše se staral, aby získal nové přátele ve městě mezi bohatými měšťany. Scházíval se s mincmistrem, veselým Jindřichem Tunklem z Brníčka, i s Kryštofem Smíškem z Vrchoviště, jenž bydlil za Vlašským dvorem ve výstavném šlechtickém domě zvaném Hrádek. Kníže Bartoloměj již poznal, co znamenají dobré styky, a dovedl si dělat přátele.

I tak měl kníže s vojskem dost starostí. Měšťané ve zbrani se špatně snášeli s řemeslnými dráby a ještě hůře jednotlivá města mezi sebou. Největší kyselost vyvolal Martin Lichvice mezi Klatovy a Plzní, když tvrdil, že on s Klatovskými má právo táhnout před Plzní. Plzeňští si stěžovali a kníže jim dal za pravdu. A tu se zase Lichvice posmíval, že před nepřítelem se pořadí jistě změní. Plzeňští se schovají za Klatovské… Věčné hádky a spory!

Bylo to v kutnohorském Kamenném domě, kde se sešel Bartoloměj z Minsterberka s rytířem Heřmanem Janovským z Janovic. Byla to nečekaná návštěva. Ale Janovský se přihlásil s doporučením samotného Jana Hlavsy, a nadto byl kníže skutečně zvědav, aby poznal opovědníka, o jehož odvážných výkonech tolik slyšel Proto přijal Heřmana bez odkladů. Stanuli tak proti sobě dva šlechtici, kteří oba vsadili na kartu měst, ovšem každý trochu jiným způsobem: kníže, menší rozložité postavy se sklonem k tloušťce, se zamyšleným výrazem, který byl zesilován převislým knírem; proti němu vytáhlý, nohatý: Heřman, s hladkou osmahlou tváří a jiskrným pohledem, ba o sobě již mnoho věděli a zvědavě se prohlíželi, oceňovali prvý dojem podle tváře i slov.

Kníže pročítal Hlavsův list, jímž se rytíř vykázal, a občas zvedal oči, aby se zkoumavě podíval na Janovského, netrpělivě čekajícího na začátek rozmluvy. Kníže se domníval, že Heřman bude žádat o jeho přímluvu dvora – tak jako před lety si dovedl získat podporu prokurátora Libáka z Radovesic. Napadlo mu také, zdali snad Janovský nezamýšlí ucházet se svou rotou službu v jeho vojsku. Ať tomu bylo jakkoli, k Heřmanově návštěvě bylo třeba značné odvahy, když tolik pánů lačně číhalo na příležitost, aby dopadli svého škůdce a opovědníka. Proto byl důvod Heřmanovy návštěvy jistě závažný.

Konečně dočetl kníže Bartoloměj Hlavsův list a položil jej před sebe na stůl. Ještě chvíli mlčel, aby zvýšil dojem, a pak teprve začal pomalu mluvit, odděluje po svém zvyku jednotlivá slova jasně od sebe: „Dobře, rytíři z Janovic, vítám tě tady ještě jednou jako přítele konšela Hlavsy. Jsem opravdu zvědav, s čím ke mně přicházíš, a jsem ti také podle svých možností k službám, bude-li to k dobrému.“

Heřman se jen lehce uklonil, jako by děkoval za knížecí ochotu. ,,Nevím, pokud Vaše Milost zná můj případ… Jsem sice opovědník, ale pravda je taková, že jsem si přál žít v klidu na svém hradě s ženou a dětmi. Žádal jsem jen o spravedlnost. Na všechno, oč jsem žádal, měl jsem plné právo a spravedlivý nárok. Ale pro pány u soudu patrně spravedlnost neplatí. Alespoň moje námaha byla tak málo platná, jako lžíce po obědě,“ rozhorloval se Janovský. „Byl jsem přímo donucen, abych stal opovědníkem a vymohl si násilím, co mi právem tří. Vaše Milost ví, že jsem přišel o Janovice zradou, a musím je dostat zpátky.“

„Rozumím-li dobře,“ hovořil uváženě kníže, „jde ti to, abych se u krále…“

„Ach, o to mi už vůbec nejde,“ přerušil ho docela nevybíravě Heřman. „Vždyť už jsem to jednou zkusil královským prokurátorem, rytířem Libákem.“

„Pak tedy nevím…,“ divil se kníže. Avšak Heřman měl právě chvíli, kdy mu v rozhorlení řeč prudce plynula. takže si ani nevšímal poznámek knížete Bartoloje.

„Vaše Milosti, jistě nejlépe víte, jaký je stav věcí zemi,“ zahovořil rychle. „Proto jste přece uzavřel spolek s městy. Dnes máte v rukou moc, dnes máte v rukou vojsko. Jde prostě o to, abyste své moci použil a zavedl zemi pořádek.“

Kníže se díval na Janovského s opravdovým překvapeni v očích. Něco podobného nečekal. „Vojsko musí řece táhnout do Uher – proti kurucům,“ řekl rozhodně.

Heřman mávl jen opovržlivě rukou? „To je uherská záležitost. Ať si jen snědí, co si navařili.“

„Jde přece o krále!“ namítal s důrazem kníže Bartoloměj.

„Jde o nás,“ opáčil Heřman Janovský.

„Pomůžeme-li králi, získáme ho spíše pro svou věc. Pak bude naděje, že se i tvůj spor šťastně vyřeší, rytíři z Janovic,“ zdůvodňoval kníže rozvážně své stanovisko.

„Pomůžete,“ zaznělo opovržlivě z úst Janovského. „Pomůžete – a páni se pak postarají, abyste musil vojsko rozpustit. Bez vojska ztratíte vliv a přijdete nakonec o všechno. Copak Vaše Milost neví, jaké obavy už teď mají páni z moci, která je ve vašich rukou? Použijte jí!“

„Ví o tvém nápadu Hlavsa?“ zeptal se opatrně kníže.

„Neví.“

Oč dále se Janovský odvažuje než pražský konšel, přemýšlel kníže z Minsterberka. Ne, nesmí lehkověrně podlehnout!

„Děd Vaší Milosti, král Jiří Poděbradský, měl odvahu sáhnout po moci, když se mu nabízela,“ přemlouval Janovský, dotýkaje se úmyslně citlivých míst knížete minsterberského. „Odvážil se vztáhnout ruku i po koruně. Protože měl odvahu a dovedl ji v pravý čas ukázat, mohl vždy počítat s podporou rytířů, měst i části panstva,“ pokračoval.

Myslí Janovský skutečně tak daleko? zalekl se ve svých myšlenkách kníže, jehož ctižádostivost dosud nikdy nezalétala až ke trůnu.

„Král musí vládnout, spravedlivě vládnout – a nevládne-li, pak kníže z Minsterberka může v Čechách znamenat tolik, co Jan Zápolský v Uhrách. Snad budoucího správce země, snad uchazeče o korunu,“ domluvil rytíř Heřman z Janovic.

„Mnoho se odvažuješ,“ zmohl se konečně na odpověď kníže. Ještě stále se bránil proti smělým návrhům Janovského. Jeho ctižádostivost však již byla zasažena.

Heřman pokrčil pouze rameny. „Myslím jen na skutečnost,“ řekl.

Vtom bylo zaklepáno na dveře a do pokoje vstoupil komorník. „Je zde posel. Vaše Milosti, z Uher, od jeho Milosti krále,“ oznamoval.

„Dovolíš,“ řekl prostě kníže a vyšel s komorníkem. Po chvíli se vrátil s královým listem, zabrán do jeho čtení. Jeho tvář se zamračila a se zřejmou zlostí odložil list. Opřel si ruce v bok, podíval se zpříma na Janovského a pravil: „Z uherské výpravy nebude nic. Kuruci byli potřeni. Část hejtmanem Pavlíčkem, část Janem Zápolským.“

Bylo po velkých plánech knížete Bartoloměje, že se zavděčí králi svou vojenskou pomocí. Sesypaly se jako domek z karet. Avšak právě toto zklamání bylo vodou na mlýn Heřmanových návrhů.

„Rozpustí teď Vaše Milost vojsko?“ zeptal se jakoby s výsměchem, že se výpočty knížete z s Minsterberka zhroutily.

„Co jiného mi zbývá?“ řekl trpce kníže.

„Co jiného!“ vyrazil Janovský. „Ponechat si vojsko! Sebrat ještě víc a vynutit si vladařství. Stačila pověst, že vytrhlo pražské vojsko, a páni se rozprchli z Kolína. Stačila zpráva, že pražská hotovost vytáhla, a bylo po obležení Skal. Stačí zvednout prapory a pan Zdeněk Lev přijde k Vaší Milosti, aby se ucházel o její přízeň. Obrátí se, jako již obrátil Albrecht Rendl a jiní.“

Kníže naslouchal jakoby zpola přesvědčen. Opravdu, nechtělo se mu rozpustit krásné vojsko, které se sešlo v takové síle. Viděl je v duchu opět před sebou: vzorné šiky Plzeňských, Pražany pod rotmistry Pavlem a Janem Škrábkem, hejtmana Žaluda v čele jízdy, vozy a polní pušky. Krásné vojsko! Mít dvakrát tolik lidí a hlavně koní… „Kde vzít peníze?“ podléhal již Heřmanovi.

„Za vámi, Vaše Milosti, půjdou na dluh, na podíl z kořisti. Já sám postavím dvě stě, tři sta koní,“ sliboval rytíř z Janovic.

„Dobře,“ váhal ještě kníže. „Řekněme, že města by šla se mnou, snad i rytíři, alespoň větší část – ale páni, páni jsou proti mně. Proti jejich jednotě nesvedu prostě nic,“ dokončil sklesle. Stíny minulosti ho ještě strašily. – Páni! Kolikrát panská jednota zmařila dílo Jiřího z.Poděbrad! Jak se má odvážit on, jeho vnuk, který nemá ani zlomek vlivu a moci, kolik měl Jiřík jako zemský správce?

„Vaše Milost by musila chtít, musila by se odvážit,“ naléhal úporně Janovský. Kníže se již skutečně rozhodoval: „Kdyby byla naděje, že alespoň někteří páni se postaví na mou stranu,“ uvažoval nahlas, „snad bych se pokusil.“

Heřmanovy oči zazářily spokojeností z úspěchu. „Nerozpouštějte tedy, kníže, vojsko a jednejte s pány, snažte se některé získat!“

Kníže opět chvíli přemýšlel. Rozhodl se: „Zítra zajedem k panu Vilémovi z Pernštejna do Pardubic.“ Povstal vítězoslavně, jako by Heřmanova myšlenka byla jeho velikým nápadem, a podával Janovskému ruku.

„Já ovšem…,“ usmál se rozpačitě Heřman, ale kníže tentokrát hned pochopil: „Nestarej se, pane rytíři, pojedeš se mnou. Dám ti vystavit bezpečný list.“

XVI

VELMOŽ

Pan Vilém z Pernštejna, k němuž se kníže Bartoloměj ozhodl zajet na pardubický zámek s Heřmanem z Janovic na poradu, byl nejbohatším a nejváženějším pánem v celé zemi. Všechen jeho majetek byl snad třikrát tak veliký jako jeho panství do té doby nejmocnějšího rodu – jihočeských Rožmberků. Zámožností předčil slezská, ba i mnohá říšská knížata a hrabata. Vždyť v Čechách mu patřily Pardubice s rozsáhlým panstvím a hradem na Kunětické hoře, v zeleném povodí Orlice hrady Litice a otštýn, Rychnov a Brandýs; patřil mu Landškroun s Landšperkem. a v jižních Čechách Hluboká, obklopená rybníky. Na Moravě držel rodový Pernštejn, Třebíč, Židlochovice, Plumlov s Prostějovem, Tovačov, Přerov, hrad Helfenštejn s městečkem Lipníkem, Hranice, Louku, Sádek i Kunštát.

Kolik z těchto hradů, měst a panství patřilo dříve rodu zchudlého knížete z Minsterberka, jehož předkové se psali z Kunštátu a drželi Pardubice, Kunětickou horu, Litice i Potštejn! Dnes nad branami těchto zámků byl vytesán pernštejnský znak – zubří hlava a na veškerých panstvích se uplatňovala rozšafná správa pana Viléma z Pernštejna.

Velmož si hleděl především rozkvětu hospodářství a stále zaokrouhloval svou državu. Zakládal rybníky, těžil rudy, stavěl pivovary, osazoval nové vsi, zaváděl pečlivé lesní hospodářství, ve všem měl přísný pořádek a o všem dokonalý přehled. Všechno, co se mu v přírodě a na statcích naskytlo, dovedl obrátit ve svůj užitek a v nové zdroje obživy a výdělku svých poddaných. Sám král, kte-; rý býval hostem na skvělém pardubickém zámku, přestavěném z dřívějšího tvrdého hradu, použil několikrát věřitelských služeb pána v Čechách.

Jako nejvyšší hofmistr a předseda komorního soudu na králově místě získal si Pernštejn nevšední vážnost svou nestranností, spravedlností a rozvahou. Když se blížil již osmdesátce, vzdal se Vilém z Pernštejna svých úřadů a statky rozdělil mezi své syny. Jeho jméno, moc a vážnost znamenaly však stále tolik, že stálo opravdu za pokus získat ho pro dalekosáhlé návrhy, jimiž se Heřmanovi z Janovic podařilo zlákat knížete minsterberského.

Jeli přes Nové Dvory, přes návrší Železných hor a projeli mimo zdechovickou tvrz – královské zboží, jež bylo zastaveno Zdeňkovi Lvu z Rožmitálu. V Přelouči se zdrželi na oběd a nechali odpočinout koním, zatímco posel jel napřed do Pardubic, aby ohlásil příjezd knížete Bartoloměje. Z Přelouče není ostatně daleko do Pardubic, jejichž věže bylo. již vidět z půli cesty.

Na nádvoří honosného pardubického sídla uvítal je sám pan Vilém z Pernštejna, stařec vysoké vzpřímené postavy. Opíraje se o hůl, pohyboval se těžce na nohou, stižených dnou, jeho vlasy byly bílé, ale obličej byl hladký a pěkně zarůžovělý a v oku hrála živost. Tvář byla jemných rysů, hlas zněl až sladce, každým pohybem jako by prozrazoval ušlechtilou výchovu a vrozený vkus. Velmož dovedl zapůsobit svou jemnou vybraností a hledanou zdvořilostí více než svým požehnaným věkem.

Také pan Vilém z Pernštejna se zarazil, když mu kníže Bartoloměj představil Heřmana z Janovic – opovědníka. Jeho překvapení nezměnilo však nic na laskavém uvítání. Vedl hosty do velké síně, zařízené bohatě, ale bez nádhery, kde je usadil k občerstvení a častoval lahodným italským vínem.

Po úvodních zdvořilostech se sám pan z Pernštejna dotkl jádra věci: „Hádám-li správně, Vaše Milosti,“ obracel se ke knížeti Bartoloměji, „pak jste přijel ohledné uherské výpravy. Dostal jste, tuším, jako já zprávu, že nebezpečí je – chvála Pánu Bohu – zažehnáno. Že máme rozpustit vojsko, protože Jeho Milost král šťastně vyvázl z kuruckého nebezpečí.“

„Je tomu tak, Vaše Milosti,“ potvrzoval kníže Bartoloměj. „Jde skutečně o vojsko, o jeho rozpuštění, či vlastně…“

Velmož poslouchal klidně, díval se však na knížete ještě upřeněji, když řekl: „Myslím, že králův rozkaz zní jasně.“

„Je jasný,“ souhlasil kníže. „Jenže vojsko se obtížně sbírá, a proto také obtížně rozpouští.“

„Král jistě Vaší Milosti a všem ostatním nahradí, co jste vydali na sebrání vojska,“ mínil Pernštejn.

„Zajisté,“ řekl kníže z Minsterberka a shledával, že pan z Pernštejna patrně něco tuší z přítomnosti Janovského. „Jde tu však o jiné možnosti. Cítím tu příležitost.“

„Příležitost? Příležitost k čemu?“ divil se stařec a jak kníže, tak i Heřman měli dojem, že v jeho údivu je cosi strojeného. Starý pán četl v jejich myšlenkách jistě víc, než chtěl dát najevo; proto asi předstíral udivení.

„Za příležitost mám vojsko. Je volné. Zmizel účel, pro nějž bylo postaveno. Proč bych ho nepoužil? S jeho pomocí by bylo možno ledacos dokázat. S mým vojskem by bylo možné učinit pokus, aby byl stav věcí v Čechách doveden k lepšímu,“ řekl prostě a otevřeně kníže, který neshledával, proč by měl před panem z Pernštejna cokoli skrývat.

Velmožova tvář ještě více zvážněla. „Tušil jsem něco podobného,“ řekl i on upřímně. „A bál jsem se toho,“ dodával s úplnou otevřeností, kterou si vždy dovedl získat tolik vážnosti.

Heřman z Janovic byl připraven, že nebude snadné získat velmože pro návrh, jímž pochopitelně mohl být zlákán mnohem lehčeji mladší, ctižádostivý kníže. Avšak otevřený odpor, na nějž hned zpočátku narazili, byl pro něj přece jen značným zklamáním.

„Vaše Milost souhlasí jistě s tím, že ve správě země není mnohé tak, jak by mělo být,“ řekl opatrně kníže Bartoloměj.

„Souhlasím, milý kníže,“ odpovídal rozvážně pan z Pernštejna, odkládaje i v oslovení zbytečnou obřadnost. Vždyť jako muž o tolik starší mohl si to dovolit. „Souhlasím, ani já nejsem spokojen a snažím se, kde jen mohu, o nápravu.“

„Nuže?“ domáhal se pravého důvodu kníže. Seděl zřejmě rozčilen, opíraje se rukama o kolena.

„Ale nápravy se domůžeme jen cestou práva – ne mocí, násilím a vyvoláváním hádek. Však se opravdu v zemi nic užitečného neděje. Upadá stále více a není už žádné svornosti. Ano, naše země hyne a lidé v ní. A bojím se, aby země neupadla úplně do zkázy, nedojde-li k nápravě. Musíme se naučit jít cestou kázně a práva,“ dodával znaveně.

„Vaše Milost dovolí,“ vpadl do rozhovoru Heřman z Janovic, jenž si dosud při rozpravě knížete s Pernštejnem ukládal mlčení. „Sám jsem nejlépe zkusil, že se spravedlností nedosáhne nic, dokud je moc v rukou pana Lva, Chrta a Rendla.“

„Čert aby vzal Rendla!“ vzkřikl nečekaně prudce velmož. „Zapisuje do desek věci, kterých ani na sněmu neoznámí. Opravdu, jak máme potom být bezpečni svou ctí a svými statky, když se tak děje? Mluví se o Rendlovi velmi špinavá slova a on tomu nedovede udělat konec. Jeden den nařkne někoho z lotrovství a druhý den s ním sedí v radě, bez vysvětlení. Víc o tom ani nechci mluvit. Však jsou-li na Rendla všichni tak laskaví jako já, měl by se raději vidět v páté zemi než zde.“

„Nu, Vaše Milost tedy vidí,“ byl povzbuzen Janovský, „že není možno dočkat se spravedlnosti.“

Pernštejn přijímal Janovského slova vážně. Chvilku se zamyslil než odpověděl. „Je a není tomu tak zcela. Já jistě bych si přál, aby se každému dostalo spravedlnosti, pokud je sám spravedlivý. Kdo se právu protiví, jako by se Bohu protivil. Ale čehos dosáhl, rytíři z Janovic, když ses vzepřel a opověděl? Nepotýkáš se spíše jako vichr s plevou?“

Otázka, pronesená sladkým přízvukem, Heřmana pobouřila. „Po celé století se v naší vlasti bojovalo o moc,“ rozhovořil se zatím starý pán. „Bojovali páni s králem a měšťané a rytíři proti pánům. Pak se zase šlechta obrátila společně proti městům. A po celou tu dobu se mezi sebou pro náboženství hubili podjednou a podobojí. Jaký byl výsledek? Země, která za císaře Karla byla nejbohatší a nejmocnější, octla se na pokraji úpadku. Nic nepotřebuje teď tolik jako mír a snášenlivost. Nerušte ji znovu žádnými ctižádostivými pokusy, kníže,“ končil důtklivě. „Myslete raději na to, abyste uváděli lidi ve svornost, ne abyste popouzeli jedny proti druhým!“

Při zmínce o ctižádostivosti vehnala se krev do tváře knížete Bartoloměje z Minsterberka, který zamyšleně sledoval mírný výklad Viléma z Pernštejna. Povstal a založil si ruce v bok. „Vaše Milost jistě odpustí,“ ohrazoval se s prudkou upřímností, „ale nic mi není vzdálenější než ctižádostivost. Myslil jsem jen na prospěch země. Proto jsem si dovolil přijít k Vaší Milosti o radu a pomoc. Víte nejlépe, že můj děd i můj otec vždy jednali jen v zájmu země. Otec proto upadl i do zajetí a přišel o všechen majetek. Ani já bych nikdy nechtěl jednat jinak,“ hájil se horlivě. Pak se zase posadil a kousal se do prstů.

Vilém z Pernštejna se jen mírně usmíval. „Znal jsem vašeho otce i vašeho děda, kníže. Vždyť jsem se před Jeho Milostí, králem Jiřím slavné paměti, jako mladý muž bil v několika kolbách. Správně jste připomněl jejich památku. Král Jiří hledal vždy mír a potíral všechny, kdo se stavěli proti usmíření. Místo aby se ctižádostivě snažil uchovat korunu svému rodu, dal přednost prospěchu zené.“ Zřejmě se úmyslně dotýkal bolavého místa knížete Bartoloměje. Tu však jeho výklad opět prudce přerušil Janovský.

„Bylo to opravdu zemi na prospěch, že korunu získal Jagellovec Vladislav, náš pan král Dobře? Král, který jako holub sezobe všechno, co se před něj nasype? Jakou výhodu máme z jeho vlády? Jen z přílišné shovívavosti krále Jiřího postavili se proti němu páni a stejně tak dnes těží z královské slabosti. Kdyby tenkrát z přílišné touhy po klidu a míru nepropustil král Jiří Matyáše ze sevření u Vilémova… Či i to bylo zemi na prospěch?“ útočil Heřman z Janovic, který znal z vypravování dobře časy Jiříka Poděbradského, za nichž jeden z jeho předků, rytíř Racek z Janovic s Klatovskými a Domažlickými rozprášil křižáky, odváživší se vpádu do země.

„Nebudu o tom rozhodovat,“ mírnil opět Janovského Pernštejn. „Záleží především na tom, že král Jiří dovedl. potlačit svou ctižádostivost v přesvědčení, že jde o prospěch země.“

„Prospívá tedy opravdu zemi, aby nejvyšší úředníci pro královu slabost strhli všechnu moc na sebe, odepírali městům práva a spravedlnost ostatním? Jen svým bezpravím učinili ze mne opovědníka,“ nenechal se odrazit Heřman. Sám dorážel.

Rozhovor, opatrně zahájený mezi pánem z Pernštejna a knížetem, měnil se v prudký souboj mezi velmožem a Janovským.

„To, co jsi řekl, rytíři, jistě neprospívá zemi,“ uváděl Pernštejn na pravou míru tvrzení Heřmana z Janovic. „Sám jsem vždy králi radil, že je třeba tak kralovat a rozkazovat, aby lidé věděli, že mají krále. Král má být takovým pánem, aby když řekne ‚Tak chci, aby tak skutečné bylo. A když ‚Nechci\ aby tak nebylo. Radil jsem králi, aby psal všem stavům důtklivé listy, aby se mezi sebou srovnali. Zatím to, pravda, nepomohlo. Vím, že král si pro svou dobrotu činí mnoho zlého. Ale neprospělo by přilévat oleje do ohně. Nesmíme stupňovat rozbroje. Nikdo „nám tolik neškodí, jako my sami sobě škodíme. Opakuji, že země potřebuje klid a snášenlivost. To platí i o náboženské snášenlivosti. Já alespoň s římany věřím, s Čechy podobojí držím a s bratřími umírám,“ řekl téměř žertovně. Zřejmě nebyl uražen horlivostí Janovského. „Jak je tomu dlouho,“ pokračoval pan z Pernštejna, „co se země po ustavičných válkách poněkud povznesla. Ještě před deseti, dvaceti lety bylo celé pražské Menší Město i Hradčany jediným spáleništěm. Co lidí zahynulo, co klášterů s knihovnami a uměleckými poklady bylo vypáleno! Muži si navykli vojančině a loupežení, místo aby hospodařili.“

V těch slovech ucítil Janovský přímý osten proti sobě. Zatím však ještě čekal na svou příležitost a nechal pana z Pernštejna, aby se vypovídal. „Nejste snad spokojeni s Jeho Milostí králem Vladislavem?“ ptal se velmož. „Jen si uvědomte, jak pokojně spravuje zemi a působí jí mnoho dobrého, více než jiní králové dovedli výboji a válkami. Postaral se, pokud mohl, o náboženské usmíření, o pokoj a pořádek. Však je po matce ještě z krve císaře Karla IV. slavné paměti.“

„Nedostál však svému slibu, že vyplatí mého otce ze zajetí,“ uplatňoval kníže nový důvod.

Pernštejn si ho však – snad úmyslně – nepovšiml. „Hledět si své práce a svého hospodářství,“ zdůrazňoval, „v tom vidím prospěch země. Jen proto se tolik starám o rybníky, hornictví, lesy a pole i městské živnosti – až mi to často vyčítají.“

Teď se Heřman dočkal své příležitosti: „Kam to však povede, když se na panských statcích bude vařit pivo na prodej a obchodovat s vínem místo v královských městech? Když budou rybníky a panské obory tam, kde dříve hospodařili zemane?“ Však měl Heřman dosti času za dlouhých zimních večerů na Popumhauze, aby o těch věcech důkladně přemýšlel!

Kníže Bartoloměj se poněkud zalekl opovážlivosti Janovského, sám velmož však nedal ničím najevo, zda se ho bezohledný útok skutečně dotkl. „Díky za upřímnost, rytíři z Janovic,“ řekl jen o malé poznání chladněji, avšak se stupňovanou zdvořilostí. „Máš pravdu, že města i někteří zemani neradi vidí, jak se mi daří. Má vsak mít jen dvacet či třicet měst navždy výsadu vaření piva, všeho obchodu i živností?“ Jeho slova zněla přesvědčivě. Heřman jen mrzutě pokrčil rameny. Dostali se zřejmě příliš daleko.

„Vaše Milost odpustí, rytíř z Janovic je tolik roztrpčen nespravedlností, která se mu stala,“ pokoušel se kníže Bartoloměj zmírnit nepříjemný dojem z Janovského výpadu.

Vilém z Pernštejna se jen shovívavě pousmál a uchopil knížete za ruku: „Ovšem, chápu to přece. Dovedu si vážit upřímnosti. Sám jsem se neučil ve škole jinak mluvit a jinak jednat. Spíše ti, kteří to snad o mně tvrdí, se tomu nejen učili, ale dokonce se i vyučili ve škole, kam já jsem nechodil.“

„Tak je to správně řečeno,“ pokoušel se kníže lichotit Pernštejnovi, který trochu samolibě pokračoval: „Vím dobře, že se rytíři z Janovic stala velká křivda. Slibuji proto vám oběma, že se přičiním, aby jeho pře byla řádně srovnána. Takové křivdy mají být napraveny, vždyť z malé jiskry bývá velký oheň. Lidé jdou za svým užitkem a jsou schopni zlého, jen když v tom vidí něco dobrého pro sebe,“ rozumoval zálibně starý pán. Heřman však zůstával nadále zamračen. Pernštejn se zatím obrátil ke knížeti: „Slibuji také Vaší Milosti, že se ještě jednou pokusím o smírné srovnání všech sporů mezi stavy, ale znovu vás, kníže, prosím, abyste rozpustil vojsko podle králova přání.“

Teprve nyní si kníže Bartoloměj z Minsterberka plně uvědomil dosah návrhů Janovského a co všechno by pro něho mohly znamenat a již znamenají. Jak by mohl povolit prosbám pana z Pernštejna? Nebyl jeho výkladem zdaleka přesvědčen. „Chtěl jsem Vaši Milost poprosit,“ řekl s novou dávkou upřímnosti, „abyste se postavil na mou stranu, kdybych se pokusil dostat správu země do svých rukou.“

Vilém z Pernštejna zavrtěl vážně hlavou. „Nemohu,“ řekl smutně a zdál se náhle o mnoho let starší. „Neslouží mi zdraví a cítím, že se již kvapem blíží můj konec. Blíží se čas, který nemůže minout žádného člověka,“ povzdychl si. „Snad jsem už příliš stár, abych věřil, že pomůžeme naší zemi novou vnitřní válkou. Svým synům jsem vždycky říkal, že bych je raději viděl před svýma očima zemřít, než abych se od nich dočkal nešlechetného činu. Také krále jsem prosil, aby neváhal potrestat je co nejpřísněji, kdyby po mé smrti měl některý z nich porušit povinnou poslušnost. Slíbil jsem králi poddanost. Co jsme slíbili, musíme dodržet,“ zdůraznil nečekaně pevně.

Kníže Bartoloměj by ho byl rád přerušil, aby mu vše lépe vysvětlil, avšak tok Pernštejnovy řeči pokračoval plynule dál. „Prosím vás, milý kníže, jen o to, abyste šel pouze za tím, co považujete za prospěch země a abyste odložil všechnu osobní ctižádostivost. Dělejme všichni dobře, ať po sobě zanecháme dobrou památku. Pomáhal bych rád, aby mezi námi byla jen důvěra, pravá láska a svornost, ale nemohu hledat přátelství, kde bych neviděl obecný prospěch.“ Zdálo se, že ušlechtilý muž je opravdu dojat. „I tebe prosím, rytíři,“ obracel se k Janovskému, „i ty odlož všechnu zlobu a záští!“

„Oba Vaší Milosti slibujeme,“ řekl pohnutě kníže.

Pohostinný velmož se snažil je zdržet, avšak kníže Bartoloměj trval, že ještě navečer se musí vydat; na zpáteční cestu, aby dojeli alespoň do Přelouče. Rozloučili se opět se srdečnou obřadností.

„Rozpustí Vaše Milost vojsko?“ zeptal se zpříma Heřman, když opět mohli promluvit mezi čtyřma očima.

„Nevím. Rozmyslím si to,“ pokrčil rameny kníže.

Jak se rozhodnout? Srovnával důvody Pernštejna i Janovského a na obou shledával dobré i špatné stránky. Každá věc má svůj líc i rub, každé světlo vrhá stín. Nechtělo se mu rozpustit vojsko, protože dobře cítil moc, kterou mu poskytuje. Lákalo ho, že by mohl dosáhnout ještě větší moci; avšak pustit se do dobrodružného pokusu bez pomoci panstva, bez pana Viléma z Pernštejna? A co připomínka jeho otce i děda? Kníže Bartoloměj se nedovedl vymanit z protichůdných myšlenek.

Tak to trvalo i druhý den na cestě z Přelouče do Kutné Hory. V Kamenném domě očekával knížete nový list od krále. S napětím jej otevřel. Král mu vzkazoval, aby bez ohledu na předchozí list táhl s vojskem přece jen do Uher, že jeho služeb bude vždy potřebí. Tím bylo rozhodnuto. Nebude se muset rozloučit s vojskem a potáhne do Uher ve věrné královské službě, jak to bylo původně v jeho úmyslu, než ho navštívil a zlákal Janovský. Dal si zavolat rytíře z Janovic a ukázal mu králův dopis. „Potáhneme do Uher,“ řekl již vesele. „Těším se, že půjdeš s námi.“

Herman, dočítaje list, zavrtěl hlavou. „Vyřídím si své věci doma,“ řekl stroze.

„Škoda,“ odpověděl kníže a vzkázal pro hejtmana Žaluda, aby mu dal rozkazy pro nastávající pochod.

„Vaše Milost je tedy opravdu rozhodnuta?“ pokusil se naposledy Heřman.

„Proč bych nebyl?“ ptal se nevlídně kníže.

„Uvážil jste, Vaše Milosti, co list znamená? Dovedu si představit, jak je u krále v Uhrách. Kuruci jsou potřeni, ale kdo je rozprášil? Jan Zápolský je v čele vojska. On je teď nebezpečím pro krále. Proti němu máte vytrhnout!“

„Nu a…“ tázal se kníže, jako by v tom neviděl nic špatného.

„Jen tolik, že Zápolský touží stát se gubernátorem v Uhrách, jako byste se vy, kníže, mohl stát zemským správcem v Čechách. A král vás postaví pěkně proti sobě.“

„Jsem přesvědčen, že král ocení spravedlivě mou službu, a pak budu mít příležitost…,“ řečnil kníže. Heřman již ani neposlouchal. Povšiml si unavených rysů okolo úst knížete z Minsterberka. Jak mohl kníže Janovského přesvědčit?

„Jen aby Vaše Milost nebyla zklamána,“ řekl uštěpačně Heřman. „Král všechno slíbí, avšak pánové se přičiní, aby zůstalo jen u slibů!“

Kníže Bartoloměj opět zaváhal. Shledával, že Janovský má hodně pravdy. Ale také pan z Pernštejna mluvil přesvědčivě. Nejlépe bude nechat rozhodnout události. Král napsal, aby přitáhl. Proč tedy na tom něco měnit? Pozítří tedy kníže z Minsterberka, v lesklé zbroji a pozlacené přilbici, zdobené barevným peřím, vytrhl v čele vojska od Čáslavi. Heřman z Janovic zůstal v Čechách. Kníže ho zklamal. Nevěděl zřejmě kudy kam, jako čáp v konopí.

XVII

PSANEC

Zprávy, které docházely do Čech o uherském tažení knížete Bartoloměje nasvědčovaly, že měl pravdu spíše Heřman z Janovic, že právem zrazoval knížete od podniku, z něhož mu nemohl plynout žádný prospěch. Hned jak kníže vytrhl od Čáslavi, pan Zdeněk Lev z Rožmitálu i pan Petr z Rožmberka, kteří nevěděli o druhém dopisu králově, poslali do Uher spěšnou stížnost na knížete z Minsterberka, že buď chystá válku ven ze země, nebo že připravuje domácí vojnu, když nerozpustil své vojsko. Zdálo se téměř, jako by je byl pan Vilém z Pernštejna upozornil na záměry, o kterých se mluvilo v Pardubicích.

Takové stížnosti nemohly ovšem knížeti příliš škodit, neboť sám král ho důvěrně vyzval, aby táhl do Uher. Horší bylo, že ještě než přitáhl s vojskem ke králi, i vítěz nad kuruci, Jan Zápolský, rozpustil své vojáky, z nichž byl původně strach, aby jich uherský magnát nepoužil proti samému králi. Král Vladislav tudíž už neměl příčiny, proč by potřeboval vojsko, jež mu poslušně přivedl kníže Bartoloměj. Uvítal sice knížete neobyčejně vděčně, avšak nakonec mu jen poděkoval a rozkázal vojsko rozpustit. Celá výprava do Uher se ukázala ranou do vody. Nebylo divu, že kníže Bartoloměj se velmi liknavě vracel na Moravu, kde se měli jeho vojáci rozejít. Snad ještě čekal, zdali se poměry neobrátí. Zatím však čeští páni posílali králi nové výstrahy, že se prý kníže chce spojit s Janem Zápolským a vzájemně si dopomoci k vládě: uherský magnát v Uhrách, kníže z Minsterberka v Čechách. Už také vyhrožovali, že budou sami sbírat vojáky pro nebezpečí převratu, o nějž se chce kníže se svým vojskem pokusit. V rozhodném okamžiku, kdy se snad vnuk Jiřího Poděbradského chtěl opravdu pokusit o uskutečnění Heřmanových myšlenek, došly mu peníze. Posílal žádosti o půjčky na všechny strany, peníze se však nesešly. Zklamal se i v Hlavsovi. Buď se pražský konšel ulekl, buď nic nezmohl. Pražané se asi obávali, že se Zdeněk Lev chystá k válce v bezprostřední blízkosti, kdežto kníže byl daleko na Moravě. Jak jinak by bývalo, kdyby stál s vojskem ještě u Čáslavi, sotva na dva denní pochody od Prahy! Mohl jen litovat, že včas neuposlechl Heřmana z Janovic…

A tak kníže vojsko nakonec rozpustil a sám se vrátil ke královskému dvoru. Nic podstatného se pak nestalo, až jednoho dne přišla do Prahy zpráva, která až příliš výmluvně splnila Heřmanovy špatné předpovědi. Když se kníže Bartoloměj vracel od římského císaře Maxmiliána z Augšpurku do Bratislavy, loď, na níž se kníže převážel u Haimburgu přes Dunaj, narazila prý na skálu a kníže se čtyřmi průvodci utonul.

„Věř tomu, kdo chceš!“ zaklel Janovský, když uslyšel tu novinu. Bylo mu knížete upřímně líto, i když se v něm zklamal, neboť kníže si dovedl získávat přátele. Heřman si ho opět představoval s jeho bystrýma očima, zahnutým nosem a převislým knírem, jak se rozhoduje, přemýšlí, vysvětluje a zase znovu se poddává skutečnostem, které byly silnější než jeho vůle. Nejvíce mu utkvěl v paměti onen unavený rys okolo úst knížete z Minsterberka, který již nebyl mezi živými.

V Praze se konaly ve všech kostelích zádušní mše za zesnulého s mnohým zvoněním. Jan Hlavsa, ostatní Pražané i všichni členové jednoty měst věděli dobře, koho v knížeti ztratili. Avšak páni se netajili míněním, že kdyby byl kníže, ten nebezpečný Bardáš, jak ho zvali, zůstal naživu, hrozila nevyhnutelná válka mezi šlechtou a městy.

„Věř tomu, kdo chceš, že kníže zahynul pouhou náhodou,“ opakoval si Heřman a dal svým lidem rozkaz, aby sedlali. Té noci vzplála opět zlověstná zář nedaleko Rožmitálu i Blatné.

Jiné události však naznačovaly, že v mnohém měl pravdu spíše pan Vilém z Pernštejna než rytíř Heřman z Janovic. Snad toho dosáhl sám nebožtík kníže u krále, snad to bylo výsledkem jednání obratného rytíře Rendla z Oušavy, který podporoval městskou stranu. Ať tak či onak, král přestal ve sporu měst se šlechtou hrát trpnou úlohu a pokoušel se plnou vahou o spravedlivé narovnání mezi stavy. Přispělo nemálo, že páni se naučili správněji oceňovat vzrůstající vliv i peněžní a vojenskou sílu královských měst. Také pan Vilém z Pernštejna dostál slibu a snažil se mezi pány získat všechny, kdo měli smysl pro uklidnění rozbouřených poměrů v zemi.

Několikrát sice hrozilo, že přece jen dojde k otevřenému boji, zejména když se dostali do sebe ve sporu o Polnou rytíř Burian Trčka na Lipnici s panem Hynkem Bočkem z Kunštátu, příbuzným zesnulého knížete Bartoloměje. Páni se postavili na stranu bohatého rytíře, města na stranu pána z Kunštátu – a už se opět sbíralo vojsko. Na kačinských lukách nedaleko Kutné Hory, kde se před sto lety shromažďovala hotovost proti táborům před bitvou u Lipan, řadily se opět ozbrojené šiky pánů a rytířů, kteří chtěli předvést svou brannou sílu městům. Také Pražané svolávali hotovost a vyzývali ostatní města, aby pomohla pěchotou a jízdou, vozy i děly.

K srážce však nedošlo. Spor byl šťastným královým zásahem urovnán, a naopak bylo zahájeno přímé jednání mezi šlechtou a městy. Korunováno bylo smlouvou svatováclavskou, o niž měl největší zásluhu pan Vilém z Pernštejna. Splnil tak slib, daný knížeti Bartoloměji V Pardubicích v přítomnosti Heřmana z Janovic.

Opět vyzváněly všechny pražské zvony, tentokrát však vesele, že se podařil smír mezi pány, rytíři a městy Království českého. Nastalo velké usmíření a bylo slavnostně zapsáno:

„Kdo miluješ řád, pokoj, lásku, svornost, přeješ dobrému, miluješ spravedlnost, sem rychle přistup, zde dobře se koupí, v tom nebudiž skoupý.

Ve jménu svaté a nerozdílné Trojice, Amen. Léta od narození Syna božího tisícího pětistého sedmnáctého, na obecném sněmu, který se konal na Hradě pražském o sv. Václavu, stav panský a rytířský Království českého z jedné strany a Pražané i veškeren stav městský ze strany druhé smluvili se a porovnali o ty všechny různice, nesnáze a veliká záští, které obapolně mezi týmiž stavy, pokud jde o zemská práva, trvaly od dávných časti až do této chvíle, k nemalé škodě krále Jeho Milosti tohoto království i obecného prospěchu. Stalo se tak darem všemohoucího Boha přátelským ujednáním a s dokonalou vzájemnou důvěrou obou stran, které tvoří jediný český národ. Vše bylo zapsáno do zemských desek a je tam stvrzeno. A takto vůbec nalezli za právo…“

Dohodli se tedy o půhonech k soudům zemským a městským, o svobodě trhů, o třetím hlasu, o skončení rozepří a nepřátelských spolčování. Porovnali se i o vaření piva:

„Item, co se týče vaření piva, ta věc mezi stavy panským a rytířským a stavem městským je odložena až do šesti let od nynějšího času, a to bez újmy každé strany a všeliké spravedlnosti. Také všechny zákazy a pokuty plynoucí z toho důvodu, aby se nedodávalo do měst a na jejich trhy, mají pominout, neboť se dály více z nelibosti než ze skutečné potřeby. Pokud pak jde o obecný selský lid při vaření piva na prodej, má se zůstat při nálezu krále Jiřího slavné paměti.“

Dohodli se tedy i o pivu – alespoň na čas. Proč by tedy písař nemohl připsat na konec smlouvy:

„Chval nejvyššího Boha z té milosti,

že nejlepšího pokoje, svornosti

ráčil popřáti; pomniž vděčen býti

to za zdar vzíti.“

Vždyť se dohodli též o společném postupu proti zemským opovědníkům, neboť jedním z hlavních účelů smíření bylo vrátit zemi řád a bezpečnost na silnicích. To se týkalo především Heřmana z Janovic.

Ještě jedna velká událost se stala v duchu svornosti a sjednocení. Podařilo se konečně spojit Staré i Nové Město, doposud rozdělené, v jedinou obec, aby silná Praha stála pevně v čele všech královských měst. Z příkazu obou purkmistrů měl mistr Jan Pasek velikou řeč, kterou zahájil od prvého knížete Přemysla; pokračoval pak zevrubně až do současné doby. Potřásaje hřívou svých vlasů, líčil mohutným hlasem, jak dlouho nebylo v Čechách řádné vlády. Teprve když si Češi zvolili jediného krále a poslouchali jen jeho, byl zajištěn pořádek. Ani mezi oběma pražskými městy nebylo zpočátku jednoty.

„Protož, milí páni,“ končil řečník slavnostní výzvou, „poněvadž je k tomu příhodný čas, přistupme k dobré a svobodné jednotě, aby z dvojího města jedno učiněno bylo: město jedné víry a jednoho práva, spojené přátelstvím a krví.“

Hned potom skutečně začali bourat hradby a zasypávat příkopy, oddělující obě města, která se stala městem jediným.

Nastala doba městům příznivá. Král ustanovil za hofrychtéře královských měst opět měšťana – Jana Hlavsu, předního mezi všemi, kdo se zasloužili o uhájení městských práv. Místo, uprázdněné smrtí knížete Bartoloměje, zaujal jeho bratranec kníže Karel z Minsterberka. Měl královu důvěru a stál ve spojenectví s městy. Když mu královy nepřítomnosti byla svěřena správa země, chtěl nejprve postarat, aby byly ukončeny dávné spory. Vše směřovalo k tomu, aby se dostalo spravedlnosti i rytíři Heřmanu Janovskému z Janovic, opovědníku pánů na soudě zemském. Kníže Karel mu vystavil bezpečný list, aby mohl dostavit k sněmu a domáhat se na něm svého práva:

„My Karel z boží milosti kníže minsterberský a hrabě idský oznamujeme tímto listem všem, že jsme dali a mocí tohoto listu dáváme glejt urozenému Heřmanovi Janovskému z Janovic, s průvodem od čtyř do čtyřiadvaceti osob a toliktéž koní, a to od data tohoto listu počínajíc až do příštího sv. Vavřince, tak aby jmenovaný Heřman z Janovic mohl bezpečně přijet na Hrad pražský, své věci pokojně projednat a zase odjet, a svobodně pobýt v Českém království. On Heřman Janovský má se tom čase k obyvatelům Království českého i ke všem oddaným Jeho Milosti krále pokojně zachovat. Kdyby však on nebo kdokoli z jeho služebníků učinil cokoli proti tomuto glejtu, upadnou do hněvu Jeho Milosti královské, a také nemají pod tento glejt brát žádného nepřítele zemského zhoubce řádně vyhlášeného. Na potvrzení zkázali jsme přitisknout k tomuto listu naši knížecí pečeť, které obecně užíváme. Dáno v Kolíně ve středu svatém Petru a Pavlu..“

Vyzbrojen bezpečným listem od knížete Karla z Minsterberka, přijel opovědník rytíř Heřman Janovský z Janovic jaksepatří okázale do Prahy v průvodu dvaceti čtyř jezdců, pro něž byl glejt vystaven. Vzal s sebou svou choť a nejstaršího synka Oldřicha. Bylo třeba srn v Praze ukázat, že Heřman z Janovic není snad jen ledajaký zchudlý zemánek, který kradmo číhá na kupce v ohbí silnice, nýbrž poctivý a na cti opatřený rytíř, který řádně opověděl, aby dosáhl práva a spravedlnosti, jež mu náleží.

V tmavě modrých šatech, barevně provláčených, se zlatým řetězem okolo krku a s baretem, ozdobeným drahocenným chocholem, procházel se rytíř Heřman z Janovic Praze a navštěvoval své přátele, především konšely la Hlavsu i mistra Jana Paska, nyní již oba erbovní měšťany – prvého z Liboslavě, druhého z Vratu. Navštívil známé Klatovany, kteří přijeli k sněmu, tlustého řezníka Pavla Jelítka i vážného kupce Dešenského z Dešenic, který bydlil u svého syna na Staroměstském rynku byl zadobře s Hlavsou. Šel také složit poklonu knížeti Karlu z Minsterberka, který ho vlídně přijal a slíbil, že bude podporovat ve spravedlivých nárocích. S Matějem Libákem z Radovesic se Heřman již nesešel. Nebyl mezi živými. Zemřel, zanechávaje po sobě památku dobrého člověka, věrného služebníka králova a milovníka pravdy boží.

Zasedání sněmu se nejvíce protahovalo jednáním o pivovarskou berni a její vybírání. Konečně se však přece Heřman dočkal chvíle, kdy na pokyn knížete minsterberského, předsedajícího na králově místě, mohl vstoupit vyvýšené řečniště sněmovního sálu, právě tam, odkud před lety – bylo jich deset, dvanáct či více? – slyšel výmluvného Hlavsu a po něm Rendla z Oušavy. Již tentokrát se rozhodl domáhat se svého práva mocí a našel oporu v městech. Nyní mu konečně ti, kdo přáli městům a pořádku v zemi, vymohli slyšení před celým sněmem. Z vyvýšeného řečniště pozoroval sedící řady pánů se zlatými ozdobami, rytířstvo, z něhož se mnozí snažili nádherou oděvu vyrovnat pánům, i posly královských měst, v jejichž skupině převládala čerň a temné barvy suknic a šub, obšitých kožešinou, avšak leskly se také zlaté řetězy a spony.

Rytíř Heřman z Janovic se uklonil obřadně předsedajícímu knížeti, nejvyšším zemským úředníkům se Zdeňkem Lvem v čele, i celému ostatnímu shromáždění, a již začal svým silným, poněkud drsným hlasem: „Nejjasnější kníže, pane z Minsterberka, urození páni, slovutní rytíři i vy moudří a opatrní páni z měst!“

Po oslovení se odmlčel, aby ještě jednou přehlédl shromáždění, které napjatě poslouchalo. Z ptačí tváře Rožmitálovy klouzal Heřmanův pohled k předním lavicím pánů a dáte mezi zástupce měst, kde hledal tvář Jana Hlavsy a obou klatovských přátel, Dešenského a Jelítka. Dívaje se k nim, do středu městského stavu, pokračoval v pečlivě připravené řeči. Vylíčil, jak celý spor povstal, jak král dal příkaz, aby mu ve všem vyšli vstříc, aby se válka nevynášela ze země. Místo toho však nejvyšší úředníci králův slib neplnili, takže byl donucen opovědět jim nepřátelství, aby urychlil chod mdlé spravedlnosti. Až teprve zakročením slovutného Libáka z Radovesic se podařilo dospět k narovnání. „Na místě Jeho královské Milosti, učinili zde v Praze se mnou smlouvu, kterou mi propustili Janovice z manství. Také mi bylo povoleno v Janovicích clo a výroční trhy. Povolili mi také, abych mohl v královských lesích kácet dříví a honit zvěř a ještě čtyři tisíce kop míšeňských grošů jsem měl dostat náhradou. Pan Hašek Zvířetický se mi za ně zaručil před panem Zdeňkem ze Šternberka a Otíkem Kamýckým..

Drsný hlas Heřmana z Janovic zněl stále silněji, odrážeje se od žebrovité klenby sálu, jak se Janovský rozpaloval líčením své spravedlivé pře. „Ale pan nejvyšší purkrabí, Zdeněk Lev z Rožmitálu a na Blatné,“ zaburácelo sálem, „s jinými pány nakonec odmítl přiložit svou pečeť pod průhlednou záminkou, že prý já jsem smlouvy nedodržel. Proto nedávám nikomu jiné viny, že ujednání nebylo splněno, než panu Lvovi.“

Při těch slovech se Heřman opět obrátil k lavicím, kde mezi nejvyššími úředníky seděl sám Rožmitál. Dívaje se na svého největšího odpůrce, pokračoval Janovský v útoku:’ „Já dobře vím, že se pan Lev“ – Heřman již zapomněl na uctivé oslovení – „zasazoval o to, aby nikdo nesměl říci, že mé nároky jsou spravedlivé. Bránil, aby mi byl vystaven glejt a hrozil, že dá vsadit do věže každého, kdo by mě ještě nazval pánem z Janovic. Jemu nestačí, že mě proti všemu právu připravil o smlouvu, o peníze i o můj hrad Janovice. Když mi vzal statky, nejraději by mě připravil ještě o hrdlo. Ale já nestrpím, abych byl někomu méně než ohař!“

Páni, rytíři i měšťané naslouchali užasle prudkým obviněním, jež Janovský metal do tváře obávanému nejvyššímu purkrabímu. Trnuli. Na ostře řezané tváři Zdeňka Lva z Rožmitálu se usídlil ošklivý posměšek, jímž se snažil čelit troufalému opovědníku.

„Já se pana Lva nebojím, ale doufám, že mě Bůh pomůže proti jeho yelké zlobě pro spravedlnost, která mi patří před Bohem i před lidmi. Teď už snad víte, že nejsem zemským zhoubcem, ale že všechno, co dělám, musím dělat pro svou spravedlivou věc Ze škod, které jsem způsobil, nesmíte vinit mne, ale pana Lva a jeho pomocníky. Uvědomte si dobře, páni, rytířstvo i města, že co se děje mně, může se stát jednoho dne i vám. Jsem zemský zhoubce, když jsem svou čest řádně ohradil? Někdo je pro zemi větším zhoubcem a ani na svou čest nepamatoval!“

Stále se díval vyzývavě do očí panu z Rožmitálu, jenž se sotva stačil opanovat, a končil slavnostně: „Proto já, Vaše Milosti, kníže z Minsterberka, urození páni, slovutní rytíři i vy moudří a opatrní, již s nikým jednat nebudu a nechci, dokud mi nebudou dříve vráceny mé Janovice, které proti Pánu Bohu drží Petr Suda z Řenec, ten Suda, který se lhářem do desk zemských zapsal a jest všech lotrů kníže. Teprve až mi pan Lev vrátí mé Janovice, které mi uzmul jidášskou zradou, svolil bych, aby v mé při rozhodl sbor dvou pánů, čtyř rytířů a osmi z měst. Jinak už v panskou a dvorskou spravedlnost nevěřím!“

Skončil a mezi sněmovníky přeběhla vlna šumu, jak si mezi sebou spěšně vyměňovali názory o Janovského smělé řeči. Sám pan Lev z Rožmitálu povstal z křesla a pokročil k předsedajícímu knížeti z Minsterberka a krátce s ním potichu hovořil. Hned nato promluvil kníže minsterberský k celému shromáždění:

„Slyšeli jste řeč slovutného rytíře Heřmana z Janovic, který opověděl pro domnělou křivdu, jež se mu stala. Obvinil z neslýchaných věcí Jeho Milost, pana nejvyššího purkrabího. Nechali jsme rytíře mluvit bez napomínání, poněvadž jsme mu dali bezpečný list, aby svobodně přednesl svou stížnost sněmu. Stalo se tak, a Jeho Milost, pan nejvyšší purkrabí ví, jak učinit zadost své napadené cti. Já se jen ještě jednou ptám slovutného rytíře, trvá-li na tom, aby mu byly vráceny Janovice a aby v jeho při rozhodl sbor dvou pánů…“

Jeho další slova byla přehlušena projevy odporu z řad pánů a rytířů. Nemohli přece připustit, aby v záležitosti zemského opovědníka rozhodoval sbor, v němž by osmi zástupci měla naprostou převahu města. Pak by přece bylo již předem rozhodnuto ve prospěch Janovského!

„Trváš na osmi zástupcích městského stavu?“ ptal se přísně kníže.

„Trvám,“ odpovídal pevný hlas rytíře Heřmana z Janovic.

„A zamítne-li sněm tvé podmínky?“

„Pak budu pokračovat v jímání, šacování a pálení pole svého opovědného listu,“ zůstával Heřman neústupým.

„Dobře, ty sáms tak rozhodl,“ prohlásil úsečně kníže, zřejmě rozhořčen chováním Janovského. „Nezbývá, než bych požádal urozené pány, slovutné rytíře i vás, královy věrné milé z měst, abyste se každý stav zvláště poradili ve svém sboru o odpovědi slovutnému rytíři, ty pak, urozený rytíři, sečkej v kapli na modlitbách, jak sněm o tobě rozhodne.“

Na výzvu knížete rozcházeli se již stavové, aby se každý ve vlastním shromáždění poradil o odpovědi Janovskému. Také Heřman z Janovic uposlechl, poklekl před oltářem sněmovní kaple a vroucně se modlil, aby se mu dostalo spravedlnosti, než ho opět zavolali do společného shromáždění všech tří stavů. Vzrušeně čekal na výsledek rokování.

„Stavové, shromáždění na sněmu,“ promluvil kníže Karel z Minsterberka, „nepřijali tvou žádost, slovutný rytíři. Nabízejí ti však, aby o tvém sporu rozhodl sbor čtyř pánů, čtyř rytířů a čtyř měšťanů.“

„A Janovice?“ zeptal se nedočkavě Heřman.

„O Janovicích stejně jako o všech jiných sporných věcech by rozhodl právě tento sbor. Je to rozšafná nabídka.“

„Řekl jsem přece, že nesvolím k rozhodčímu výroku, dokud mi nebude vrácen můj hrad,“ vzdoroval Heřman.

„Sněm tuto žádost odmítl, pane rytíři,“ zněla odpověď.

„Pak nesvolím k žádnému rozhodování. Vím dobře, jak by rozhodli páni a rytíři. Jsou proti mně. Ze strachu drží všichni s panem Lvem,“ řekl vzpurně Janovský.

„Odmítáš tedy naposledy uváženou nabídku sněmu?“

„Odmítám. Žádám Janovice, které mi vším právem náleží!“

„Pak tě, slovutný rytíři, musím upozornit, že se stavové usnesli pro případ, že odmítneš, dát tě zapsat do zemských desk jako škůdce a psance.“

Sdělení působilo jako rána. Heřman zůstal na chvíli neschopen slova. Mihla se mu hlavou myšlenka na Markétku a na děti. Pak však zvolal tím mocněji: „Slyšíte dobře, páni, rytíři a měšťané! Vyhrožujete mi, že mě prohlásíte psancem. Nu dobrá, však jsem vám řekl, že panu Lvu nestačí, že mě připravil o právo a statek. Chce mě zbavit i cti a hrdla. Vy jste se tedy před ním zalekli a postavili se proti mně. Také dobře. Však já si dovedu obhájit svou spravedlnost. Teď teprve poznáte, kdo je Heřman z Janovic. Poslouchejte pozorně! Dvakrát, třikrát, desetkrát tolik škody vám natropím, než jsem dosud učinil: tobě, pane Lve, i tobě Chrte, i vám všem bez rozdílu, kdo jste se proti mně postavili. Nikoho nebudu šetřit. Provedu nad vámi takovou pomstu, že se bude čertu líbit.“

Stál proti celému sněmu, v tváři zrudlý hněvem, oči mu svítily a zuby se leskly v snědém obličeji. Byl to opět ten Heřman Janovský, který ztrestal doktora Řezaře, posekal Ježovského z Lub a zbil Petra Sudu z Řenec. Ten Janovský, který na Klenové prohlásil, že se bude domáhat svého práva mocí, který pak dal sníst listy i s pečeťmi Chrtovým poslům a postavil se proti mocnému Zdeňku Lvu se zbraní v ruce. „Všem vám zboží a dobytek poberu, lidi pobiji, statky, včelstva a úrodu zapálím a rybníky vypustím,“ vyhrožoval v nezkrotné zlosti.

Ze shromáždění se ozval hluk pro ty neslýchané urážky a výhrůžky. Kníže z Minsterberka povstal a ze všech stran voláno: „Ticho! Poslouchejte! Mluví Jeho Milost kníže z Minsterberka! Ticho!“

Shromáždění pomalu tichlo. Zarazil se i Heřman. „Rytíři z Janovic,“ promluvil kníže, „jen bezpečný list, opatřený mou pečetí, tě chrání před horším. Urazil jsi celý sněm a všechny stavy na něm shromážděné, urazil jsi mne i nejvyšší úředníky zemské. Odepřel jsi přijmout rozumnou nabídku, kterou ti sněm učinil, aby tvá pře byla konečně srovnána, odpuštěna a zapomenuta. Odepřel jsi a sněm se usnesl, že budeš zapsán do zemských desek jako psanec. Na tomto rozhodnutí nelze nic měnit. Tvá nestoudná slova nic nepomohou. Radím ti, abys odešel ze země, dokud platí glejt, protože na tvé dopadení bude vypsána cena…“

„Jak bude velký ten koláč, smím-li se ptát,“ přerušil ho posměšně Heřman.

„Tisíc kop grošů odměny dostane za svou chvalitebnou práci ten, kdo tě dopadne,“ volal na něho s opovržením Zdeněk Lev z Rožmitálu.

„Opravdu, málo si, páni, ceníte mé hlavy. Ale to mi věřte, že vás přijde draho. Mnohem dráže. Jen abyste ještě jednou nelitovali, že jste mi odepřeli spravedlnost.“ To byla jeho poslední slova sněmu, neboť již vybíhal ze sálu. Na hradním nádvoří zavál mu do rozpálené tváře chladný vzduch.

Psanec? Nu dobrá, tedy psanec!

XVIII

ZAJATEC

Jak ten čas ubíhá!

Starý král Vladislav zemřel. Kraloval v Čechách čtyřicet pět let, v Uhrách dvacet šest. Bylo se opravdu co divit, že po jeho smrti nedošlo k žádnému pozdvižení, po těch všech roztržkách a rozbrojích, jež se nakupily mezi stavy za jeho živobytí. Král byl pohřben v Uhrách, avšak také v Praze se konaly smuteční slavnosti. Na Starém Městě po zádušní mši v Týnském chrámu vyšlo smuteční procesí na rynk. Napřed kráčeli obecní starší, pak kněží, za nimi nesli konšelé královské odznaky: Ziga Vaníčkovic královskou korouhev, mohutný mistr Jan Pašek dřevěný postříbřený leč, purkmistr korunu, Jan Hlavsa žezlo a Jan Nastojte zlacené jablko. Pak šli čtyři černě oblečení mládenci hořícími svícemi a za nimi dvanáct pánů neslo máry, Dokryté černým aksamitem a ozdobené křížem a erby ze zlatohlavu. Obešli náměstí a vrátili se zase do Týnského chrámu, kde pak byly smuteční obřady ukončeny.

Po zesnulém králi nastoupil na trůn sotva desítiletý synek Ludvík, který zatím zůstal v Uhrách, takže páni Čechách měli docela volnou ruku. Vydávali bohatě peníze na účet krále a poskytovali královské komoře stále nové půjčky za pěkný úrok a zastavovali si královské statky.

Smlouvou svatováclavskou se napětí mezi stavy utišilo jen přechodně. O pořádku a bezpečnosti v zemi nebylo mi řeči. Přepadání kupců, zajímání šlechticů pro výkupné a vypalování osad bylo na denním pořádku. Obětí založeného požáru se staly Domažlice a Stříbro, největší pohroma postihla však Plzeň. Oheň tam byl založen na několika stranách. Vyhořelo sto třicet domů ve městě, na Stříbrském předměstí sedmdesát a několik lidí zůstalo v plamenech nebo se zadusilo kouřem. Říkali, že je to prst boží za všechny nepravosti, ale jistě v tom měl prsty Bohnický.

Zeman Jindřich Bohnický škodil nejvíce Pražanům, kterým opověděl z nejbližšího sousedství. Podařilo se ho sice jednou dopadnout, avšak páni a rytíři se dohodli, že má být propuštěn na slib, že se s Pražany srovná. A už druhého dne hořely stodoly za pražskými hradbami! Škůdcům měst se dařilo. Táborské kupce přepadl a osekal Zdeněk Malovec z Chýnova. Opověděl jim pro spor, který začal tím, že mu zabili malého psíka, vyžle. Bylo slyšet také o Janovském, který na své výpravy s sebou brával nejstaršího synka Oldřicha.

Zvlášť velké nesnáze měli Klatovští. Neminulo snad měsíce, aby nebyly vybrány jejich vozy, jedoucí do města či z města. Dvakrát přitom pacholky pobili a kupce osekali, až jeden na rány umřel. Rybník u dvorce konšela Jelítka zkazili a kolik dobytka již pobrali na statcích patřících klatovským měšťanům! A jako k dovršení vypukl požár v klatovském předměstí a dvě stě čtyřicet domů lehlo popelem.

Klatovští hledali viníka. Začali vyšetřovat zemany z okolí, zdali nejsou ve spojení se záškodníky, a dva nejpodezřelejší, zemana Vlčického a Apolona z Žihobec už kolik týdnů drželi ve vazbě na radnici. Nadarmo. Nic se od nich nedověděli. Pleny pokračovaly dál a nakonec je musili propustit na přísné pokárání z Prahy, že si vůbec dovolili sáhnout na šlechtice.

Z Prahy přišel i jiný připiš – tajně – od Rendla z Oušavy. Ať prý hledají původce v Janovicích. Toho se ovšem neodvážili. Nenávist proti okolním zemanům však vzrůstala. Jednou se rytíři Kryzostan z Kestřan a Jan z Bobrovic zdrželi trochu déle na víně u sousedky Korálkové, Nápoj jim stoupl do hlavy. Když odjížděli, rytíř Kryzostan zasadil svému koni tak hrubě ostruhy, že se zvíře vzepjalo a upadlo i s jezdcem jemuž se však jako zázrakem nic nestalo. Počali se sbíhat lidé a tu jakýsi sedlák nesoucí trám, uhodil jím nerad rytíře Bobrovce do nohy. Rytíř si postěžoval svému druhovi, a tu nachmelený Kryzostan Kestřanský začal zevlujícím lidem spílat a hnát se po nich s koněm. Hned bylo zle. Z radniční věže zvonili na poplach a zavřeli městské brány. Tulichem donutil Kestřanský branného, aby zvedl mříž. Tak se jim podařilo uniknout na předměstí, kam je pronásledovala chasa ozbrojená cepy a vidlemi.

„Zrádci, jste-li dobří, obraťte se!“ volali za prchajícími zemany. Kestřanský se obrátil a již měl šíp v hrdle. Svalil se na zem a zůstal ležet v louži krve. Tak to posezení u Korálkové spojené s výtržností zaplatil životem. Nenávist v Klatovských zůstala.

„To musí přestat!“ tloukl pěstí do stolu řezník Jelítko, celý zarudlý v tlusté tváři. „Jak si jen pomoci,“ hořekoval smutně jirchář Šalše. „Co však? Poraďte!“ vybízel dlouhán Líbadlo, který právě zastával purkmistrovský úřad. „Mozek bych si obrátil naruby samým přemýšlením.“

„A přece se musí něco stát!“ řekl zarputile bojovný kupec Martin Lichvice.

Seděli na radničním mazhausu, pojídali klobásy a zapíjeli je pivem. Nad hlavami zářil jim nově vymalovaný nápis:

Pravdu synu uč se znáti

mysli, na žvast nesmíš dáti

není všechno zlato, co se leskne,

není všechno pravda, co se pleskne.

„Ono se řekne – poraďte. Jen kdybychom věděli jak,“ zahořekoval zase jirchář, otíraje si omastek, který mu stékal po bradě. „Však bychom jistě rádi poradili,“ přidával se kupec Dešenský a napil se zhluboka z korbele. „Já bych radu věděl,“ škrabal se za uchem řezník. „Jenže…“

„Jenže?“

„… jenže by to stálo peníze,“ dokončoval za všeobecného napětí Jelítko.

„Snad i peníze by se sehnaly,“ povzbuzoval purkmistr.

„Pak bychom mohli najmout tolik drábů, aby číhali na všech silnicích,“ vyklopil svůj nápad řeznický mistr.

Ten návrh se zalíbil. Pouze lakotný jirchář Šalše namítal, že by bylo levnější vyzbrojit tovaryše. Ale purkmistr Líbadlo už počítal, kolik peněz by se sešlo, kdyby z každého domu zaplatili po groši, a kolik drábů by bylo možno vzít do žoldu.

„Milí páni, já bych měl ještě jiný nápad,“ uplatnil ho nečekaně Martin Lichvice. Všichni se obrátili ke kupci, který byl znám svou chytrostí a rozuměl vojně. Vždyť se svého času zúčastnil tažení knížete Bartoloměje do Uher. „Navrhoval bych nastrojit léčku,“ vykládal Lichvice. „Mohli bychom poslat třeba několik vozů do Plzně a rozhlásit, že vezou drahé zboží. Zatím pod plachtou by byli skryti drábi…“

„To je myšlenka!“ pochvaloval si purkmistr a podíval se zálibně na nápis, který byl vymalován na stěně z jeho podnětu.

„Ach, lupiči nesednou na takovou léčku,“ odporoval jirchář. „Budou-li vozy doprovázet jezdci, neodváží se přepadnout takový ozbrojený oddíl. A budeme-li mít ve voze jen pěší dráby, jak se loupežným rejtarům ubrání a budou je honit?“

Námitka byla bez podstaty. Pavel Jelítko přestal zálibně mlaskat a podíval se na Lichvice, co řekne. „I to by bylo možno zařídit,“ trval na svém návrhu Lichvice.

„Ale jak?“ zapochyboval řezník Jelítko, který jinak věřil kupcovu důvtipu.

„Tam, kde bychom nejspíš očekávali přepadení, nastražili bychom zálohy, aby zadržely prchající rejtary. Stačilo by chytit jednoho či dva a tázat se jích potom útrpným právem, k čí rotě patří a kde má sídlo.“

S takovým doplněním mohl chytrý návrh kupcův zvítězit proti jirchářovým pochybám.

„Souhlasíte, milí páni?“ zeptal se purkmistr Líbadlo, kterému se Lichvicův návrh rozhodně líbil.

Nápad s léčkou byl přijat velkou většinou. Ani jirchář se nakonec nevyslovil proti němu. Když se pak rozcházeli ze schůze, broukal si ještě Jelítko, ale již spokojeně: „Musíme to opravdu rázně skoncovat.“ Nemohl přece strpět, že mu zkazili jeho rybník. S tou zálohou to byl znamenitý nápad. „Počkáme si na lupiče jako rybář na parmu.“

Domluvili se, že o připravené léčce zachovají hluboké mlčení. Zato se tím více starali, aby se po všech hospodách a po celém okolí rozhlásilo, že do Plzně pojede několik kupeckých vozů z Klatov s drahocenným nákladem.

V smluvený den bylo všechno zařízeno podle návodu kupce Martina Lichvice, který sám jel s vozy, v nichž se pod plachtou skrývali drábi. V náležité vzdálenosti je provázely v skrytu ozbrojené sbory měšťanů a tovaryšů. Měly se položit zálohou, jakmile by od vozu zazněl výstřel na znamení, že došlo k srážce.

Jeden z těchto sborů, v němž byli řezničtí tovaryši, vedl konšel Pavel Jelítko. Řeznický mistr byl ozbrojen velkou sekyrou a usilovně si přál, aby dostal do svých rukou škůdce, který mu zmařil jeho rybník. Bylo vpodvečer, již dosti šero, když Jelítko kráčel se svými muži lesem podle silnice. Vozy, v nichž byli skryti žoldnéři, jely o hodný kus cesty napřed. Jelítko netrpělivě čekal, ozve-li se rána. Pak bylo jeho úkolem postavit z obou stran cesty ozbrojené tovaryše do zálohy pro případ, že by se objevili rejtaři, odražení od vozů.

Řeznický mistr se dočkal. Uslyšel ránu. Padla však blíže a z jiné strany, než čekal. Rychle dal povel svým mužům, aby přehradili silnici silným lanem a ukryli se na příhodném místě. Sotva byl rozkaz vykonán, bylo vidět skupinu čtyř jezdců, vyjíždějících v prudkém cvalu ze zatáčky cesty. Za nimi se ozývaly nové výstřely. Zdálo se, že se všichni v nezadržitelném trysku vřítí na napjaté lano, jež je vyrazí ze sedel. Vtom však přední z jezdců zakřikl na své druhy, kteří zarazili a obrátili koně. Také přední jezdec se zřejmě snažil zadržet pádícího koně. Tvrdohubý kůň se v prudkém cvalu nenechal zastavit a nalítl na napjaté lano. Nárazem na nečekanou překážku upadl a jeho jezdec přeletěl mu velikým obloukem přes hlavu a zůstal ležet bezvládně na zemi, zatímco kůň namáhavě vstával a odfrkával. Ostatní jezdci, kteří již obrátili, se opět zastavili, když viděli, co stihlo jejich velitele. Jakmile se však objevila skupina Klatovských, jež je pronásledovala střelbou, odcválali rychle z dohledu postranní lesní stezkou.

Mezitím už Jelítko sbíral se země poraněného jezdce, který prudkým nárazem při pádu upadl do bezvědomí. Když ho obrátil tváří k sobě, poznal Heřmana Janovského, psance, na jehož dopadení byla do zemských desek vypsána odměna tisíce kop grošů. To byla opravdu vzácná kořist!

„Je to Janovský! Je to Janovský!“ volal nadšeně tovaryš z dobíhající skupiny a mával divoce krátkou ručnicí nad hlavou. „Poznal jsem ho a vystřelil jsem. Já první ho uviděl a poznal,“ hlásil se o podíl z vypsané odměny. Řezníkovi Pavlu Jelítkovi bylo nyní všechno jasné. Janovský, když se chystal se svou družinou přepadnout vozy, narazil nečekaně na jednu ze skupin Klatovských, postupujících lesem tak jako skupina Jelítkova. Tu ho zahlédl a poznal tovaryš Čeněk, a v naději na odměnu nebo z rozčilení vystřelil. Nečekal, až záškodníci dojedou až k vozům. Tím Janovského a jeho druhy předčasně poplašil a málem pokazil celou nastraženou past. Nebýt Jelítkovy pohotovosti a nezadržitelného cvalu tvrdohubého koně, byli by všichni záškodníci jistě upláchli. Naštěstí náhodou, nebo spíš zásluhou, kterou si mistr Jelítko připisoval, padl do rukou právě jejich náčelník“, rytíř Heřman z Janovic, před jehož tlupou se třáslo půl země.

Nyní tedy řeznický mistr věděl, kdo mu vypustil rybník, takže všichni kapři i s násadou byli zničeni. Nyní tedy věděli i ostatní Klatovští, kdo byl jejich největším škůdcem. Kdo by si byl vůbec pomyslil, že je to právě Janovský, kdysi jejich dobrý soused a přítel! Na onom památném pražském sněmu však dobře slyšeli, jak Heřman volal, že se bude mstít všem – bez rozdílu.

Heřman přišel poněkud k sobě až v klatovském radničním vězení. Probral se z mdloby s temnou hlavou a palčivou bolestí v levém rameni. Poslední jeho vzpomínka byla, jak byl napaden ze zálohy a jak mu kulka hvízdla okolo ucha a div nezasáhla Oldřicha, který jel vedle něho. Doufal, že ujeli. Ale co se stalo s ním? Podle pronikavé bolesti, která se rozlézala do celého těla, napadlo mu, že ho snad už mučili. Ale na nic se nepamatoval. Prohlížel zvědavě vězení, v němž ležel na prostém loži. Vedle lůžka byla tu ještě jen lavice, stůl a malá kamna. Nu, rytíři mohli dát lepší jizbu. On je však psanec, dopadený psanec. Jak hloupě se dostal do zajetí!

Pokoušel se právě bolestně povstat shledávaje, že není spoután, když v zámku zarachotil klíč a žalářník pustil dovnitř jakéhosi hubeného muže. Heřman se na něj zadíval. Připadal mu tak známý v dlouhé, černé suknici. Ovšem, byl to on, doktor Kryštof Řezař, který před lety svým léčením málem umořil Heřmanovu matku hlady. V pěkných rukou se octl!

„Raději bych viděl čerta než tebe!“ zaklel Heřman, aby bylo patrno, že neztratil odvahu, a vyzval doktora, aby ho políbil v místo k líbání nepoctivé.

„Na čerta snad už nebudeš dlouho čekat, pane rytíři,“ řekl jizlivě doktor a přistoupil k Heřmanovu loži. Uchopil Janovského za ruku, ale ten mu ji zprudka vytrhl.

„Necháš mě!“ křičel.

„Jen se neboj, pane rytíři,“ usmíval se potutelně doktor. „Teď už mě nebudeš bít.“

„Co mi chceš?“ zasykl bolestně rytíř, když shledal, že je opravdu příliš potlučen, aby mohl doktora uhodit.

„Léčím tě,“ řekl k Heřmanovu překvapení doktor.

„Což je to se mnou tak zlé?“ zeptal se mírněji Heřman. – Zmučili ho tak nebo…

„Teď už ne,“ pravil samolibě doktor Rezař. „Pomohl jsem ti. Raději bych sice viděl, jak tě za hradbami věší kat, ale páni konšelé zaplatili, abych léčil. Léčím tedy.“ A pak dodal zlověstně: „Chtějí si s tebou pěkně promluvit.“

„Ty bys spíše psa připravil pro rasa, než uzdravil rytíře,“ hromoval Heřman, aby se nezdálo, že se bojí. Snad by bývalo pro něho opravdu lépe, kdyby ho trefila kulka, než aby se podíval do klatovské mučírny a pak ho vedl kat na popravu. „Jak se mi to vlastně stalo?“ zeptal se.

„Naletěls do zálohy, kůň upadl přes napjatý provaz a shodil tě přes hlavu,“ vykládal doktor Řezař a Janovský četl v jeho pohledu, jakou má radost z jeho neštěstí. Ano, připomněl si, jak se marně pokoušel zadržet svého koně. „A co ostatní?“

„Ujeli,“ řekl doktor.

Janovský si oddychl: Oldřich byl tedy mimo nebezpečí.

„Koni se nic nestalo, ale o tobě si mysleli, že sis přerazil všechny hnáty,“ vypravoval ochotně doktor. – Tedy proto ho bolelo rameno a celé tělo! Zatím ho ještě nemučili. To ho teprve čeká…

„Teď už ti nic není. Počítám zítra nebo pozítří už se tě budou moci tázat,“ připomněl jedovatě doktor a odcházel.

„Pse!“ vyprovodil ho Heřman.

Ležel bezmocně na loži, neschopen většího pohybu, užíral se vzteky a představoval si, jaké to bude, až ho svedou do mučírny a potáhnou za sucha. Zase zaskřípal zámek. Snad už si jdou pro mne, kmitlo mu hlavou.

Do vězení vstoupili klatovští měšťané. Však je poznával všechny. Za ta léta se ani nezměnili: vypasený řezník Jelítko, vyčouhlý kameník Líbadlo, kupec Lichvice, bělovlasý Dešenský, jirchář Šalše. „Dej Bůh dobré jitro,“ zdravili konšelé.

„Dej Bůh,“ odpovídal Heřman. „A vás, troupové, aby čert spral. Zachtělo se vám peněz – od pana Lva!“

Konšelé se tvářili rozpačitě, dokonce překvapeně. Konečně se odvážil Lichvice: „Ne nám, pane rytíři, nám se nezachtělo peněz, ale tobě našeho zboží.“

Heřman se opět bolestně pohnul. „Pliji vám na vaše zboží, šelmy! Aby vás kat…“

„Proč jsi tedy pásl po našich vozech?“ vyptával se jirchář.

. „Co je mi po vašich vozech?“ divil se Heřman.

„Nevytočíš se, pane rytíři, víme dobře, že jsi šel po našem zboží,“ radoval se chytrý kupec Lichvice, že se mu léčka povedla.

„Čerta se starám o vaše vozy, psi!“ klel Heřman.

„Proč jsi tedy za nimi slídil?“ opáčil kupec a hned se přidával Jelítko: „Rybník jsi mi zkazil!“

„Statky jsi nám pálil,“ dokládal smutným hlasem kameník Líbadlo, který byl purkmistrem. „Celé předměstí shořelo.“

„I lidi jsi pobil a dal osekat,“ pronesl s výčitkou Dešenský.

Heřman žasl: „Hlupáci! Kdo vám to napovídal? Přes nos si nevidíte!“

„Neurážej!“ – „Však na žebříku přiznáš, až se tě kať zeptá!“ – „Marné řeči!“ volali konšelé jeden přes druhého.

„Nevěřte tedy,“ řekl povýšeně Heřman. „Ale hlupáky se na věčné časy zapíšete do knih, věříte-li, že jsem vám škodil.“

„A kdo nám tedy škodil?“ ptali se opět sborem. „Kdo mi zkazil rybník?“ řval zardělý Jelítko.

„Jak jen jste mohli přijít na to, že jsem to byl já, kdo vám natropil všechny škody? Vždyť já jsem vám všechny dluhy pořádně zaplatil a vždycky jsem s vámi byl v nejlepší shodě,“ vyčítal místo odpovědi Heřman.

„Ale na sněmu jsi vyhrožoval, že budeš škodit všem, bez rozdílu,“ připomínal rozpálený řezník.

„Což, ve zlosti se řekne všelicos,“ řekl zamyšleně Heřman a pak dodal téměř slavnostně: „Přísahám, že jsem vás vždy měl za přátele a nikdy jsem se nedotkl vašich statků a lidí.“

Znělo to pravdivě.

„Kdo tedy…,“ ozval se nesměle purkmistr.

„Kdo? Kdo?“ volal Heřman. „Vy se ještě ptáte kdo? Kdo jiný by to mohl být než váš nejbližší soused, Petr Suda z Řenec, rytíř od meče a od huby, všech lotrů mistr a kníže.“ Obvinění zaburácelo mocně malou vězeňskou jizbou. „Na mých Janovicích, které drží zradou, sehnal všechnu sebranku, která katu ušla, a s ní vás okrádá!“

Konšelé se dívali ještě nedůvěřivě, ale napolovic už byli přesvědčeni. „Myslil jsem si to také,“ řekl purkmistr Líbadlo. „Však i z Prahy nám poradili, abychom hledali v Janovicích.“

„A proč jsi slídil po našich vozech?“ zeptal se ještě nedůvěřivě jirchář Šalše.

„Nevím nic o vašich vozech,“ zavrčel rytíř z Janovic. „Jel jsem se synem a dvěma jezdci z Merklína.“

Upadl tedy nevinně do zálohy! – „Jak my tomu máme ale věřit?“ omlouval se otázkou nešťastný purkmistr Líbadlo.

Heřman z Janovic zavrtěl beznadějně hlavou: „Kolik let jsem už opovědníkem, takže se v řemesle jistě dobře vyznám. Copak vám nedá váš rozum, že bych s třemi jezdci, sám čtvrtý, nepřepadal kupecké vozy?“

Jelítko se škrabal za uchem, kupec Dešenský se tahal za vousy, jirchář se tvářil neurčitě, Lichvice něco mručel a purkmistr se zeptal: „Jak je to tedy se Sudou?“

„Na Sudu se ptáte? Každý přece ví, že páše všechna ta lotrovstva, jen vy o tom asi nevíte. Copak jste neslyšeli, že za bílého dne přepadl bratrského kazatele Lukáše, když jel do Janovic? Že ho kolik měsíců věznil, a teprve za výkupné propustil?“

„To pro víru,“ namítal Dešenský.

„Ach, pro náboženství tedy?“ vysmíval se Janovský. „Pro náboženství obral všechny bratry v Janovicích? Pro víru snad má všechny hradní sklepy plné sukna, kožešin a koření? Kdybyste se tak jednou mohli přesvědčit!“

Líbadlo pokrčil rameny. „Pustit tě však přece nemůžeme,“ řekl jakoby na omluvu.

Opravdu nemohli. Heřmanův syn Oldřich nabídl jim sice po poslu hned druhý den po zajetí svého otce za jeho propuštění dvanáct set kop – o dvě stě kop víc, než činila odměna, vypsaná na psance Janovského. Klatovští by tedy nepřišli zkrátka. Avšak v Praze se již dověděli, že je Janovský v rukou klatovských měšťanů, a pan nejvyšší purkrabí Zdeněk Lev z Rožmitálu poslal přísný rozkaz, aby zajatého zemského škůdce přivezli do Prahy. Mohli si jen vymínit, že ho neodevzdají přímo jemu, nýbrž Pražanům.

Jakmile se Janovský jen poněkud zotavil, nezbývalo než uposlechnout rozkazu a vézt zajatce do Prahy. Posadili ho do vozu a purkmistr Líbadlo s třemi klatovskými konšely, střežíce ho jako oko v hlavě, jeli s ním. Dvacet jízdních a osmdesát pěších je doprovázelo do Plzně, kde se o další doprovod postarali Plzeňští. Na cestě do Prahy vystřídali je pak ještě Berounští. Hlídali ho dobře. Nadto musil Janovský napsat svému synu Oldřichovi, aby se nepokoušel dostat ho násilně ze zajetí. Možná že ho hlídali spíše proti Petru Sudovi z Řenec, který byl s to přepadnout průvod a zbavit se nebezpečného Janovského naráz, bez zbytečných soudů.

S podivnými pocity přijížděl Heřman z Janovic ku Praze, kde již třikrát vzal jeho osud náhlý obrat. Nejprve tu uzavřel spojenectví s Hlavsou a s městy, pak Libákovou zásluhou sjednal mír a konečně po marné obhajobě byl prohlášen psancem. Pochmurně zapůsobili na Janovského zejména oběšenci, které zahlédl z vozu na popravišti před hradbami, a potom hlavy, vystavené na kopí z Mostecké věže. Byli to dopadení lotři z Bohnického chasy.

Bylo smluveno, že Janovského neodvezou hned na Hrad, nýbrž že ho odevzdají – město městu – staroměstským konšelům na radnici. Vykázali mu za vězení slušnou jizbu a Heřman čekal, podaří-li se Pražanům, mezi nimiž měl podstatné přátele, zapůsobit u pana Zdeňka z Rožmitálu v jeho prospěch.

Jan Hlavsa z Liboslavě a mistr Jan Pasek z Vratu, oba v konšelských šubách, ho opravdu navštívili ve vězení.

Byli plni ohledů vůči Heřmanovi, který se jen smutně usmíval.

„Tedy už podruhé,“ kýval vážně hlavou Jan Hlavsa, „máš odnést vinu za toho zpropadeného Sudu.“ Jak si Janovský dobře povšiml, Hlavsa značně zestárl. Jeho tvář byla plna vrásek a kaštanové vlasy mu probělávaly.

„Máš proti Sudovi důkazy?“ zeptal se s právnickou opatrností Pasek. „Aby obvinění nebylo založeno jen na bahně.“

„Důkazy! Uvěří někdo tomu, o čem se povídá po hospodách, co vědí zběhové a co povím já?“ zlobil se Heřman.

„Jak jen bylo možné, že se to dělo v nejbližším sousedství Klatovských a oni o tom neměli ani zdání?“ uvažoval Hlavsa. Mluvil již o tom se starým Dešenským. Mluvil s ním i o jiném. Mladý Dešenský, který měl krásný dům na Staroměstském náměstí U zlatého jednorožce, se ucházel o Hlavsovu dceru. A pražský konšel nebyl proti tomu sňatku.

„My, kteří jsme od řemesla, víme mnohem víc o všem, co se kde děje,“ chlubil se žertem Janovský. „Však bych vám mohl leccos vypravovat, že byste se divili. Kdyby tak bylo možné podívat se dovnitř, do Janovic, pak by snad byly důkazy.“

„Počkej,“ zachycoval jeho myšlenku Pasek. „Víš toho skutečně tolik o záškodnících? Je jich teď jako máku. Bohnický…“

„… a Malovec, který osekal táborské kupce,“ doplňoval Hlavsa. „Má prý pomocníky.“

„Všechno vím, milí pánové, ale co bych vypravoval? Zítra se mě už budou tázat Chrt se Lvem. Darmo tedy mluvit!“ Heřman se pokoušel marně o úsměv.

„To ale právě nechceme,“ volal hřmotný Pasek.

„Kdybys nám mohl říci více o Malovcovi a jeho pomocnících…,“ držel se své myšlenky Hlavsa. Ale Heřman mlčel.

„A co když tě panu z Rožmitálu nevydáme?“

„Však vy mě vydáte,“ řekl trpce Heřman. Myslil tu chvíli na Markétu. Ale mistr Pasek řekl zase: „Kdybychom tě chtěli vydat, myslíš si, že by tě Klatovští odevzdali nám? To by tě rovnou vezli k Chrtovi ze Rtína na Hrad.“

„Odepřete mě tedy vydat?“ vrhal se Janovský dychtivě na Paškův příslib.

„Ani to jsem neřekl,“ pravil tajemně Pasek.

„Nenapínej už,“ ozval se Hlavsa. „Pohleď,“ obrátil se k Janovskému. „Zajali našeho opovědníka a škůdce Bohnického. A co s ním udělali? Propustili ho na závazek, že se s námi smíří. Škodí však dál a oni ho nechají. Proč bychom tedy my vydávali tebe?“

„Nevydáte mě tedy?“ opakoval svou otázku Heřman, v němž rostla naděje.

„Kdybychom odepřeli vydat tě,“ vysvětloval právnicky Pasek, „znamenalo by to, že se vzpíráme rozkazu a usnesení sněmu a to nesmíme.“

„Jak tedy…“ přerušoval ho Janovský, napjatý jako struna.

„V tom to právě vězí,“ řekl vítězoslavně Hlavsa. „My tě třeba chceme vydat. Ale nebude naší vinou, jestliže se ti náhodou podaří upláchnout.“

Heřmanovi zazářilo v očích. Uchopil Hlavsu i Paska za ruce, stiskl jim je a řekl prostě: „Děkuji. Ať vám to Bůh odplatí.“ A pak je oba přátelsky objal.

„Jen jednu podmínku máme,“ připomínal ještě mistr Jan Pasek z Vratu. Heřman z Janovic se na něj tázavě podíval.

„Pomůžeš nám proti našim nepřátelům. Víš o tolik víc než my. Řekneš nám především, kdo pomáhal Malovcovi.“

„Slibuji, že pomohu,“ řekl mu Janovský a oči mu ještě svítily. „Byli to přece Otík Sádlo, Boříkovští, Albrecht, Lávův syn…“

Té noci vyklouzl zadním vchodem z radnice muž vysoké postavy, s kloboukem sraženým do čela a s bradou zabořenou do pláště, v němž byl celý zahalen. Zabočil k Menšímu rynku.

XIX

VÍTĚZNÝ POCHOD

Z domu Jana Hlavsy odjel Heřman Janovský druhého dne zrána – ještě než se rozhlásilo, že uprchl z vězení – v krytém voze na tvrz Kvétnici u Oval, kde našel bezpečný útulek u konšela Martina Holce. Opatrný stařec, který se svého času bránil proti každému podniku a tvrdošíjně odpíral, aby Pražané táhli na pomoc Skalám knížete Bartoloměje, byl teď naopak pln podnikavosti. To od té doby, co mu Jindřich Bohnický poplenil statky u Prahy. Nemohl pánům odpustit, že propustili zajatého Bohnického. Cítil se pomstěn, když mohl u sebe skrývat Janovského, po němž páni pásli neméně než on po Bohnickém.

Zdeněk Lev z Rožmitálu pochopitelně zuřil, když se dověděl, že Staroměstští Janovského pustili, neboť ani na okamžik nevěřil, že by Heřman z Janovic uprchl bez jejich vědomí a pomoci. Zatím však byl proti Pražanům bezmocný. Mistr Pasek ho navštívil a oznámil mu, že s Janovským uprchly i stráže. Řekl, že konšelé velmi litují útěku, kterému nemohli zabránit, protože byl bezpochyby pečlivě připraven a stráže podplaceny. Slíbil, že se Pražané vynasnaží, aby uprchlíka znovu dopadli, a že se srovnají s Klatovskými, jimž patřila odměna tisíce kop. Nakonec vyslovil očekávání, že se Janovského podaří dopadnout stejně jako Bohnického. Po tomto zdvořilém projevu nemohl být pan nejvyšší purkrabí již vůbec na pochybách, že konšelé schválně pustili Janovského jako odvetu za propuštění Bohnického. Stáhl jen úzké rty k opovržlivému úsměšku a propustil mistra Paska ze slyšení.

Mezitím se Hlavsa a pražský vojenský hejtman Žalud radili s Heřmanem Janovským, kde by mohli nejprve udeřit. Oba věřili, že Janovský vidí do věcí lépe než oni, a proto spoléhali na jeho radu a vedení. Hlavsa byl již rozhodnut, že Pražané musí vystoupit důrazně proti škůdcům, kteří ze zemanských tvrzí přepadali městské kupce.

Chtěl však začít nějakým snadnějším podnikem, kde by byl úspěch zaručen.

Na říjnovém městském sjezdu se všechna královská města zavázala, že nebudou nečinně přihlížet, jak jim škodí všelicí lotři, kteří – jsou-li dopadeni – naleznou vždy zastání u pánů. Nezůstanou už u slov a slibů, ale přistoupí k činům. Teď bylo na Praze, aby ukázala ostatním městům, že svůj závazek bere se vší vážností a dovede zakročit proti každému, kdo škodí městům, jejich svobodám a starodávným právům.

Bylo ovšem zapotřebí připravit se dobře po vojenské stránce. Zvláště pečlivě zkoušeli děla, kterých už několik desetiletí nebylo použito, i nové pušky, které ulili puškaři Jan z Vodňan, Petr a zvonař Bartoš. Pražku, která pamatovala ještě obležení Karlštejna od Zikmunda Korybutoviče, velitele vojsk husitské Prahy, a Hovorku, z níž vojsko Jiřího Poděbradského pálilo na Roudnici, vyvezli na Špitálské pole, na půl cesty k Libni, a odtud stříleli na zkoušku přes řeku. Z Pražky při prvém zkušebním výstřelu přeletěla kule celý ohyb řeky asi na hon daleko, z Hovorky pak letěla koule ještě výše a přestřelila nejen obě vody, nýbrž i návrší na půl druhého honu. Když nabili podruhé s větší dávkou prachu, koule se u obou děl po výstřelu rozdrobily a za Pražkou se rozštípl dřevěný špalek, o nějž byla opřena. Z třetího pokusného výstřelu už sešlo. Pražané měli přesto z výsledku radost. Dokonce i střízlivý hejtman Žalud uznával, že s takovými kusy se mohou odvážit proti nejpevnějším hradům.

Což teprve když dvanáct párů koní vyvezlo ohromné nové dělo zvonaře Bartoše! Střelbu na zkoušku svěřili zkušenému německému puškaři, který přijel až z Norimberka. Stříleli od rybníku k pusté tvrzi ve Strašnicích. Podvakrát přeletěla železná koule tvrz, takže puškař musil dvakrát snížit. Teprve po třetí udeřila koule do zdi s účinkem, od něhož si hejtman Žalud sliboval opět plný úspěch při příštích podnicích.

Málokdo si povšiml, že střelbě přihlížel z dálky také vysoký muž, zarostlý v tváři, do níž mu ostatně nebylo ani dobře vidět pro klobouk sražený do očí a vysoko povytažený plášť.

Po dlouhém řádění se Jan Hlavsa z Liboslavě s Janovským a hejtmanem Žaludem rozhodli, že se jejich prvá výprava obrátí proti tvrzi Tochovicům nedaleko Březnice, v přímém sousedství Zdeňka Lva z Rožmitálu. Heřman z Janovic totiž s určitostí tvrdil, že se na tvrzi skrývají pomocníci Zdeňka Malovce a že je tam uložena část zboží, které pobral táborským kupcům.

Za sychravého říjnového dne vytáhl z Prahy oddíl o dvou stech pěších a padesáti koních, s dvěma menšími děly nově ulitými a osmdesáti hákovnicemi. Vedl je hejtman Žalud společně s Heřmanem z Janovic.

V Tochovicích neměli nejmenšího tušení o jejich příchodu. Jak vtáhli do městečka, vybíhali sousedé ze vrat, mezi jinými i Václav Pejše, krupař. Dívá se, jak vojáci staví dělo, a tu se k němu přitočí vysoký jezdec, zarostlý v tváři, v níž svítí bílé zuby, a uhodí krupaře mečem na plocho přes plece: „Nu, sousede, pomoz nám přece,“ vyzval ho.

Krupař tedy pomohl drábům postavit dělo. Jedno postavili u kostela, druhé u brány do dvora. Zatím někdo rozezvučel zvon na poplach a ve tvrzi tarasili bránu. To už hořel dvůr. Tochovičtí sousedé jen bezradně přihlíželi. Ostatně, jak pomoci– proti takovému vojsku s koňmi, děly a povozy?

Zarachotily prvé dělové rány. Dřevěné podsebití na hradbách tvrze zvedající se vedle hořícího dvora, se povážlivě zatřáslo. Z hákovnic se sypaly proti tvrzi menší kulky jako ničivé krupobití. Tu se na věži objevil muž, zoufale rozhazující rukama. Zřejmě cosi volal, ale pro rány z hákovnic nebylo slyšet. Žalud dal tedy rozkaz, aby přestali se střelbou, a hned se ozval naříkavý hlas: „Nestřílejte, nestřílejte, vzdáváme se vám všichni.“

„Otevřte bránu!“ rozkazoval Janovský.

„Otevřeme, jen nestřílejte,“ sliboval muž a zmizel z věže.

Za chvíli se skutečně otevřela brána a drábi z pražského vojska vnikli do tvrze. Vyváděli pak odtud zajaté – muže i ženy. Janovský se Žaludem se vyptávali zajatých, kdo jsou. Byla to především majitelka tvrze paní Vranovská, vdova po Oldřichu Vranovském z Valdeka, kdysi ve službách Zdeňka Lva z Rožmitálu. Věru, ať to bylo kdekoli, vždycky se narazilo na pana Lva! Dále tu byli její dva synové a dvě dcery i zeť Vilém Bechyně z Lažan ze zchudlého rodu a také několik pomocníků tohoto loupeživého pána. Neškodné domácí služebnictvo nechali s pokojem, ale panstvo se všemi pomocníky svázali a naložili na vozy. Žoldnéři vynášeli z tvrze kořist, která byla nejlepším svědectvím lotrovských choutek obyvatelů tochovické tvrze: soudky šafránu, pepře a jiného koření, postavy plátna a jiné krámské zboží, vše ve velkém množství. Heřman z Janovic mohl být spokojen, že se nemýlil a nezklamal pana Hlavsu. Vedl Pražany k správnému cíli.

„Zapalte tvrz!“ velel hejtman Žalud, když byla všechna kořist vynesena.

Spokojený Janovský se zatím obracel k sousedům a sedlákům, přivábeným rušnou podívanou: „Hej, sousedé a sedláci, nezevlujte mi tady a srovnejte raději pivovar a sladovnu se zemí!“ volal na ně. Věděl dobře, že se tak nejlépe zavděčí městům, v jejichž službě přitrhl do Tochovic. „Kdo se nejvíc přičiní, může si pobrat za odměnu dobytek paní Vranovské,“ dodával, protože byl v dobré náladě.

Uder proti Tachovicům působil po celém okolí jako blesk z jasného nebe. Rytíř Kerunk z Lomu ráno klidně vstal a sešel ze své tvrze v Lazsku do dvorce, kde se srazil s jakýmsi uříceným člověkem.

„Dobývají Tochovic. Již tam zvoní k šturmu a z děl střílejí,“ volal ten člověk.

Rytíř se spěšně vrátil a z pavlače tvrze uslyšel vzdálenou střelbu z děl, poplašné zvonění a za chvíli uviděl i kouř z hořícího dvora či tvrze. Kerunk z Lomu se znepokojíl.

„Jářku, sousede,“ volá na chlapíka, který mu udýchaně oznámil novinu. „Běž se podívat, co se děje. Zaplatím ti.“

„Již běžím, Vaše Milosti,“ odpovídá člověk a spěchá k Tochovicům.

Rytíř z Lomu se zatím dívá z pavlače a slyší jen lomoz a vidí sloupy kouře. Nemůže se dočkat, až se posel vrátí. Štěstí mu však přeje: zahlédl dva formany, jak jedou od Tochovic. Seběhl zase z tvrze a utíkal k silnici, aby se vyptal, co se vlastně děje.

„Co je v Tochovicích?“ volal z dálky na formany.

Formani se zastavují a hned vykládají zeširoka: „Když jsme jeli k vrchu, slyšeli jsme střelbu a trubače, jak troubí, a lidi, jak křičí, a že se zvoní na poplach.“ Více však nevěděli.

Nedočkavý rytíř vykročil sám k Tochovicům. O kousek dále vidí, že sem přichází jakási žena. Že byl už udýchán, počkal na ni a hned se ptal: „Co se děje v Tochovicích?“

„Vojáci tam vtrhli,“ křičí vyděšená sousedka. „Paní Vranovskou zajali a svázali i s dětmi. A k vám, na Lazsko, prý také potáhnou!“

Kerunk z Lomu se zděsil. To mu tak chybělo! Pokojně si hospodaří na svém statku a teď se přihrnou jacísi drábi, vypálí mu dvůr s tvrzí a odvezou ho do zajetí!

Utíkal zpátky do tvrze, kde se srazil se svou ulekanou chotí. „Je zle!“ volá na ni. „Pálí zemanské dvory a dobré lidi berou do zajetí.“

Paní spráskla ruce a nebyla schopna slova.

„Rychle mou zbroj a koně mi sedlej,“ rozkazoval zatím Kerunk z Lomu svému pacholku.

Již měl na sobě pancíř a připínal si plechy, když se rozmyslil jinak: „Tochovičtí drželi s Malovcem. Ten mladý Bechyně z Lažan se mi nikdy nelíbil. Tancuje a hraje v kostky. Já jsem nikomu nic neudělal. Kdybych ujížděl, myslili by si, že jsem vinen.“ A už ze sebe zase strhal zbroj.

Postavili se se ženou k oknu a viděli, jak vojsko táhne od Tochovic k nim, k Lazsku. Nezdálo se však, že by chtěli na tvrz útočit. Dívali se tedy, jak táhnou okolo nich: Pěchota s děly a vozy a hle, zde drkotá vůz, na němž vezou zajatou paní Vranovskou s dětmi.

Když paní z Lomu spatřila zbědovanou sousedku, vyhrkly jí slzy: „Muži, dovol mi, ať vyjdu ven a polituji ji v jejím zármutku,“ řekla.

„Jen si jdi,“ svolil rytíř Kerunk, když viděl, že vojsko táhne mimo tvrz docela pokojně. Díval se pak, jak jeho paní šla k vozu a chtěla promluvit s paní Vranovskou; oni však jeli dál, ani nezastavili a bylo pouze vidět, jak paní Vranovská lomí rukama. Co však volá, neslyšeli pro hřmot pochodujícího vojska. Kerunk také viděl, jak na obzoru, kde byly Tochovice, vyrazil nový sloup dýmu. To zapálili tvrz.

Po pěších dojeli jízdní a skupina z nich zajela až na dvůr tvrze rytíře Kerunka z Lomu, který nechal bránu otevřenou, aby bylo patrno, že se nechce bránit a že nic neskrývá.

„Jsem hejtman pražského vojska Žalud, pane rytíři,“ představoval se velitel oddílu a hned se ptal, neschoval-li se snad někdo z Tochovických na lazské tvrzi.

Rytíř ho ujišťoval, že nikdo, že mohou tvrz prohledat. „A proč tak zle hospodaříte?“ odvážil se otázky. Žalud jen pokrčil rameny. Zato vysoký zarostlý jezdec s bílými zuby, který si rovněž počínal jako velitel, ochotně odpovídal Kerunkovi: „Co ti mám říkat? Zemane z Tochovic nám dali sami příčinu, když bez řádného opovědění loupili a pomáhali Malovcovi.“

Pak Žalud pozdravil Kerunka na rozloučenou, dal pokyn jezdcům a odklusali za ostatním vojskem.

Nejen v Lazsku, ale všude po cestě, kudy táhlo vítězným pochodem pražské vojsko, vybíhali lidé z tvrzí, dvorů a vesnic, aby spatřili sražené řady drábů s děly a hákovnicemi, jezdce i vozy, na nichž vezli kořist i zajaté z Tochovic. Paní Vranovská, jež nepřestávala lomit rukama, a její světlovlasý synáček Jaroslav budili v lidu útrpnost.

V Mníšku se vojsko zastavilo na noc. Vězně nechali svázané na voze, kde je dobře hlídali žoldnéři, sedící okolo zapálených ohňů. Heřman dbal o to, aby všude byly rozestaveny stráže, neboť bylo nebezpečí, že by se Malovec nebo některý jiný zeman pokusil zajaté vysvobodit nočním přepadením.

Druhého dne dokončili cestu do Prahy. Drábi s ručnicemi obklopili vozy se zajatými, a když šli přes Karlův most, stříleli z ručnic na oslavu vítězného návratu.

Zajatci byli uvězněni na Staroměstské radnici a Vilém Bechyně z Lažan se svými pomocníky byli tázáni útrpným právem, aby prozradili ostatní škůdce. Jejich výpověď na mučidlech potvrdila vše, co o nepřátelích královských měst řekl Hlavsovi a mistru Paškovi Heřman z Janovic.

Když prvý podnik proti záškodníkům skončil takovým zdarem, mohli pokračovat v dalších trestných výpravách. Oslavovali úspěch u Jana Hlavsy z Liboslavě. Konšel zářil uspokojením a povstal k přípitku: „Na zdar našeho příštího tažení!“ Všichni zdvihli poháry.

„A kam to bude?“ zeptal se Heřman.

„K Janovicům,“ odpovídal s úsměvem Hlavsa.

„Na tvůj návrat do Janovic, pane rytíři!“ pronášel hned nový přípitek pohotový mistr Jan Pasek z Vratu.

Heřman z Janovic stál před uskutečněním svého nejvroucnějšího přání.

XX

POSVÍCENÍ V JANOVICÍCH

V Janovicích bylo veselo. Slavili posvícení. Pekly se husy, selátka, koláče. Víno přivezli z Klatov, pivo z Řenec. Bylo po pobožnosti a vystrojení sousedé se procházeli a rokovali po náměstí, zatím co se doma strojil oběd. Z hospody se ozývalo kvílení dud a zazníval zpěv:

Už máme posvícení

za dveřmi v síni;

jděte pro řezníka,

ať zabije svini.

Pak zase nový výskot, cinkot pohárů a jakýsi vysmolený hlas se znovu pokouší o zpěv.

Největší veselí bylo na hradě. Z celého okolí se sjeli zemané s rodinami na pozvání Petra Sudy z Řenec, který byl znám, že umí hostit. Na dvoře se opékaly na rožních celé čtvrtky volů i celí skopci a narážely soudky řeneckého piva. V kuchyni se strojila hostina pro panstvo, nejrůznější masa v kořenných omáčkách, jejichž vůně příjemně dráždila nos, zvěřina lahodně zamřela, drůbež a křehké ryby. Na velkých prknech byly narovnány koláče a pečivo. V jídelně se leskly vyleštěné cínové mísy, talíře a hubatky. Ze sklepa vybral sám rytíř Suda nejjemnější vína a hosté si zavdávali již před obědem. Však bylo v Janovicích všeho dost – cizokrajného koření, vína a jiného kupeckého zboží a nemusilo se ani platit zlaťáky a stříbrňáky, které po kopách ukládal bohatý zeman do okovaných truhel. Opravdu, v Janovicích bylo teď stále veselo. Což teprv o posvícení! Také z hradního nádvoří se ozýval zpěv:

Čtyři ovce a dva skopce,

prase taky k tomu:

Bude u nás posvícení,

děti, pojďte domů.

Najednou pokřik. K Janovicím cválají dva jezdci na uřícených koních. Jsou to jezdci z hlídky, kterou opatrný vladyka z Řenec poslal na silnici, neboť po vybití Tochovic se již necítil tak bezpečně jako dříve. Jeden z jezdců vrazil rovnou do hradu, druhý zabočil na městské náměstí, kde se hned okolo sbíhali Janovičtí.

„Nepřítel! Nepřítel!“ volal. „Zvoňte na poplach!“

Sousedé se zděšeně rozbíhali do svých domovů, ale jen několik se jich vrátilo ve zbroji na náměstí, kam dal rychtář zatím spěšně zarazit korouhev. Z kostela žalostně vyzváněl zvon.

Rychtář měl ozbrojené sousedy, až se všichni sejdou, odvést do hradu. Nebylo ani pomyšlení, že by hájili nehrazené městečko. Nedočkal se však. Než se vyzbrojení měšťané shromáždili pod korouhví, valili se nepřátelští rejtaři ze všech stran. „Za mnou!“ vykřikl rychtář a utíkal k hradu. Za ním běželo sotva půl tuctu sousedů. Ostatní odhazovali zbraně a vzdávali se jezdcům. Na hradě už byli připraveni. Sotva rychtář se sousedy přeběhli po mostě, zdvihli most a spustili v bráně železnou mříž. Vzápětí se z hradeb ozvala střelba z ručnic. Jeden jezdec a dva koně byli zasaženi, ostatní spěšně opouštěli náměstíčko, které ještě před malou chvílí vyzařovalo posvícenskou náladou. Hospoda i domy ztichly, jako by ani nebyly obydleny. To bylo nadělení, právě o posvícení: Pekli vepře, husy, drůbež a koláče pro vojenské žaludky!

Z hradní věže pozoroval rytíř Petr Suda, jak po hloučcích jízdy, která přirazila první, obsazuje městečko a celé okolí hradu pěchota. Později přirazily i vozy a děla. Hrad, chráněný širokými vodními příkopy a pevnými hradbami, jimž vévodila mohutná věž, byl sevřen kolem dokola.

Heřman Janovský z Janovic dobře promyslil útok na svůj hrad Janovice, který mu zradou uzmul Petr Suda z Řenec. Věděl dobře, že po vítězné výpravě Pražanů k Tochovicům všichni zemané, kteří mají něco na svědomí, pilně střeží své hrady a hlídají na silnicích, netáhne-li vojsko z Prahy nebo z jiného královského města.

Jak potom utajit tolik vojska, zmocnit se Janovic úplným překvapením? Přesto se Janovský pokusil s oddílem jízdy přitrhnout k hradu co možná nečekaně. Chtěl zabránit sousedům, aby hájili městečko. To se mu také podařilo.

Hned za jeho rychlým jízdním oddílem táhlo vojsko z nejbližších Klatov a Domažlic. Klatovští pod velením bojovného kupce Martina Lichvice přitrhli s velkým dělem kartounem, který jim slil pražský puškař Petr. Byl tak těžký jako největší kartoun staroměstský, ale ještě o šest loktů delší. Za Klatovskými a Domažlickými pochodovali Plzeňští, jimž velel Václav Kropáč, známý z tažení proti Bavůrkovi, a nakonec přitrhli Pražané s nejtěžšími děly, pěti sty jezdci a osmi sty pěšími dráby a téměř kopou vozů. Bylo třeba velkého vojska, neboť Suda měl v Janovicích nepochybně silnou posádku a musili také počítat s tím, že se alespoň někteří páni a rytíři pokusí pomoci svému druhu, až ho městské vojsko sevře na Janovicích.

Den posvícení v Janovicích, jež připadalo na prvou listopadovou neděli, zvolil Heřman pro přepadení proto, že v posvícenské náladě bylo spíše možno spoléhat na menší bdělost hlídek. Počítal také s tím, že u Petra Sudy budou hosty všichni jeho přátelé a účastníci kořistnických výprav. Snad se jim podaří lapnout všechny ptáčky pěkně pohromadě.

Tak byly Janovice sevřeny ze všech stran. V městečku hospodařili již vojáci. Byli by se nejraději posvícensky najedli, když pečené a omáčky voněly tak pěkně pod nos, až se horlivému Jelítkovi i jiným sbíhaly sliny v ústech. Hejtmani a velitelé však nedali. Rozkaz stíhal rozkaz.

Pro prudkou střelbu z dobře opevněného a vodou chráněného hradu nebylo zatím možno přilnout k němu blíž. Heřman přece znal dobře svůj hrad a sám svého času doufal, že se za jeho opevněním, zdokonaleným klatovským mistrem Líbadlem, bude moci bránit Rožmitálovu vojsku po týdny a měsíce. Ne pro slabost obrany, ale zradou ho připravili o jeho hrad. On se musí pokusit buďto hrad vyležet – tomu však bránila blížící se zima –, nebo rozbořit zdi střelbou a hnát útokem.

Prvé dny se skutečně spojená městská vojska dobře opevnila v ležení, tvořícím okolo hradu neproniknutelný kruh. Janovský dal zejména dobře střežit ústí tajné chodby z hradu. Stříleli z lehčích děl proti bráně a hradbám. Mířili především na zranitelné dřevěné podsebití. Z těžších děl byl to zpočátku jen klatovský kartoun, jehož kule počaly dělat spousty. Pravá střelba však začala teprve čtyři dny po začátku obležení, když se podařilo dopravit z Prahy Pražku a Hovorku. Doprava Bartošova děla byla ještě pomalejší; čekali je do týdne.

Hejtman pražského vojska Žalud spokojeně pozoroval účinky střelby a také velitel Klatovských Lichvice radostně přihlížel, jak dopadají kule na hrad a drtí hradby. Janovskému ovšem krvácelo srdce, když pozoroval, jak pod nárazy kamenných a kovových koulí praská podsebití, otřásá a drobí se zdivo jeho hradu. Avšak co naplatí musí z něho vymlátit Sudu stůj co stůj. Proto Janovský ještě radil, na které choulostivější místo mají mistři puškaři zvláště zamířit, aby palba nabyla účinnosti. Až bude do hradeb vystřílen průlom, sám Heřman povede jím útok, aby vyhnal prolhaného škůdce ze svých Janovic.

Heřman se nemýlil, když předpokládal, že se vlivní přátelé Petra Sudy pokusí zachránit loupežného rytíře z klepet městského vojska. Hned druhý den po janovickém posvícení, které bylo tak náhle přetrženo, poslal nejvyšší kancléř Ladislav ze Šternberka výstrahu Klatovským a zrazoval je, aby si nemyslili nic zlého na jeho služebníka, rytíře Petra Sudu z Řenec. Kdyby proti Sudovi pokračovali, pak prý ho pan kancléř nemíní opustit. Klatovští se výstrahy nezalekli. Jejich velitel kupec Lichvice hořel bojechtivostí, řezník Jelítko měl se Sudou osobní účet, že mu zkazil rybník. To se spíše za hlavu chytal kameník Líbadlo, když přihlížel, jak děla boří hradby a podsebití, jež svého času opravoval ještě pro rytíře z Janovic. Když mu před očima ničili jeho dílo, měl podobný pocit jako Janovský.

Kancléř Ladislav ze Šternberka byl prvý z pánů, kteří se hlásili na pomoc Sudovi. Brzy k němu přistoupili další. Zdeněk Lev z Rožmitálu však mezi nimi nebyl. Pro nebezpečí morového povětří odjel z Čech do Slezska. Byla to prý jen záminka, aby se nemusil pustit sám do otevřeného boje s městy. Jako zástupce ustanovil v Čechách Hynka Bořitu z Martinic. Na toho a na svého zvláštního příznivce, Rožmberka, se obrátil – jak se dověděli Hlavsa a Janovský – Sudův švagr Aleš ze Sobětic. Prosil, aby rytíře z Řenec neopouštěli v jeho tísni. Pánům se však zatím mnoho nechtělo. Radili se, slibovali pomoc, vyhrožovali – ale skutek utek. K činu se rozhoupal zase jen Ladislav ze Šternberka – Piknoska, jak mu posměšně říkali; vyzval všechny pány a rytíře ze západních Čech, aby se dostavili k Rožmitálovu hradu Velharticům a odtud vytáhli napadenému druhovi na pomoc proti městskému násilí.

V ležení měšťanů napjatě čekali, jak výzva dopadne. Dopadla nevalně. Vojsko, které se sešlo u Velhartic, nemohlo se měřit s vojskem Pražanů a ostatních měst, ležícím u Janovic. Mnoho nevydala ani vlastní hotovost Šternberkova a tak v táboře okolo Sudova hradu panovala veselá nálada. Koule, vystřelované na janovické hradby, dopadaly již týden se stále zhoubnějšími účinky. Počet obléhajících rostl. Připojily se další sbory se Sušice, Písku, Budějovic, Tábora, Loun. Věru, to již bylo vojsko, s nímž by bylo možno leccos podniknout!

Ze všech stran hrnul se do ležení také selský lid. Janovský znal dobře ty zběhlé sedláky, kteří se bránili nevolnictví, vzrůstajícím poplatkům a robotám a toužili pustit se s městy „proti pánům“. Ve své vlastní rotě měl z nich nejodvážnější bojovníky, a proto vítal, když je přibírali na žold do vojska. Neviděl to však rád Jan Hlavsa z Liboslavě, který přišel s pražským vojskem. Konšel trval na tom, aby byl zachován řád a kázeň, aby zemští úředníci nemohli obvinit města, že svádějí sedláky, aby zbíhali z panských vesnic. Janovský se proto dostal s Hlavsou do ostré rozepře a ještě více potom, když Hlavsa naopak dovolil Žaludovi, aby přijal do služby zemany Ježovského z Lub a Měsíčka z Výšková, kteří se nabodli se svými lidmi proti Sudovi. Janovský o Ježovském věděl, že byl spřátelen se Sudou, který si ho brával i za svědka, a proto mu nedůvěřoval. Ani chudého Měsíčka, který přišel sloužit pro peníze, neměl rád. Zeman z Lub však tvrdil, že se před časem se Sudou znepřátelil, a Hlavsovi se také zamlouvalo, když si rytíři hledali službu v městském vojsku. Záleželo mu na tom, aby se ukázalo, že obležení Janovic není jen věcí městského stavu, nýbrž že také zemané považují Sudu za škůdce. Vždyť Ježovský tvrdil, že i jemu Suda škodil na majetku.

Když vojsko městské jednoty před Janovicemi rostlo a pokus o sebrání hotovosti panského a rytířského lidu u Velhartic se nesetkal s valným úspěchem, pokusil se kancléř Ladislav ze Šternberka o Sudovu záchranu vyjednáváním. Neměl však štěstí ani tentokrát. Velitelé městského vojska dobře prohlédli jeho záměr získat vyjednáváním čas, aby se páni lépe připravili a obléhající zaskočila u Janovic zima. Vždyť poslové, které Šternberk poslal do Prahy k Rožmitálovu zástupci Bořitovi z Martinic, byli cestou zdrženi jejich hlídkami. Ochotně vypovídali, že se u Velhartic sešlo jen asi přes tisíc pěšího lidu a dvě nebo tři sta jízdních. Mezi šlechtici jsou prý nadto neshody, mnozí vůbec nechtějí táhnout na pomoc Sudovi, poněvadž ho dobře znali, jaký opravdu je. Tak vypovídali poslové. Strach z pánů tedy nebyl. Avšak spravedlivý Hlavsa trval na tom, aby vyjednávání jen tak neodmítali. Velitelé spojených vojsk před Janovicemi přistoupili tedy na to, aby se jednalo, ale povolili pouze třídenní příměří. Šternberkovi vyjednávači, doprovázení stovkou mužů, se měli sejít k vyjednávání se zástupci vojska, svírajícího Janovice, s branným doprovodem v témž počtu v krčmě na rozcestí, asi na poloviční cestě mezi Velharticemi a Klatovy. Města vyslala Jana Hlavsu z Liboslavě, hejtmana Žaluda a velitele Klatovských Martina Lichvice, za pány a rytíře přijeli Volf Dobrohost z Ronšperka a Vilím Kfelíř ze Zakšova, krajští hejtmane.

Děla u Janovic k Heřmanově zlosti se na tři dny odmlčela. Janovský netušil nic dobrého z vyjednávání. Byl by stačil den, dva dny střelby a mohli by se odvážit útoku. Zvláště Bartošovo pražské dělo konalo divy. Zatím se však jednalo.

Když se poslové pozdravili a zasedli v krčmě, promluvil jako prvý Volf Dobrohost z Ronšperka. Vykládal sáhodlouze, jak je kraji třeba klidu a míru a jaký špatný příklad dávají násilné počiny měst. „Kéž byste, pánové, myslili více na krále, řád a právo,“ končil slavnostně.

Sotva domluvil, ujal se slova Jan Hlavsa z Liboslavě: „My, pane hejtmane, jsme královská města, a proto vždy myslíme nejprve na krále. Pokud však jde o řád a právo, nejvíce po nich šlapou zemane, kteří olupují ze svých tvrzí kupce. My se jen bráníme proti takovým zlodějům královské komory. Vždyť už se ani nikdo nemůže odvážit vyjet na silnici pro vraždění, osekávání a jiné takové zlé věci. Co činíme a co jsme už učinili, musili jsme učinit. Důkazem je, že jsme na tvrzi v Tochovicích našli věci, o které byli obráni táborští kupci.“ Pražský konšel se zase rozpaloval. Byl ve svém živlu. „Dosti dlouho jsme žádali o ochranu, ale dočkali jsme se jen slibů a slov. Proto se teď domáháme svého práva ne u soudu, ale činem.“

„Tak jest,“ přisvědčoval hejtman Žalud. „Tak a nejinak,“ projevoval plný souhlas také Lichvice. „Jen pro svou kratochvíli a posměch objíždějí loupežní zemané okolo měst a vyhlížejí, zdali by mohli někoho pobít nebo oloupit. Předměstí nám vypálili,“ dokládal. „Však má pravdu rytíř z Janovic, že je Suda z Řenec všech zlodějů mistr a kníže.“

„Slyšeli jsme už, že jste si vybrali za pomocníka Heřmana Janovského, který je zemským psancem. Musíme vás varovat…,“ zachytil se Vilím Křeltíř Lichvicovy poznámky.

„Dovol, pane hejtmane,“ vskočil mu do řeči Žalud, který měl Janovského rád od společné výpravy k Tochovicům. „My dobře víme, kdo je Heřman z Janovic. Právě on nám prozradil, kdo je pravý škůdce a přitom vinu svalil na něho. Proto s těmi psanci opatrně, vždyť bychom mohli vzpomenout i na Hernštejnského.“ Podíval se přitom na druhého z hejtmanů – Volfa Dobrohosta z Ronšperka. Psanec Zdeněk Hernštejnský, kdysi Janovského pomocník, byl totiž jeho bratr.

Napadený Volf Dobrohost však ani nemrkl a řekl věcně: „Nabízím vám, pánové, aby všichni krajští škůdci byli vydáni do našich rukou jakožto krajským hejtmanům a my se zavážeme a vynasnažíme, aby byl Petr Suda z Řenec postaven před řádný královský soud,“

Jan Hlavsa z Liboslavě se podíval na oba své druhy, co soudí o návrhu. Žalud pokrčil rameny, Lichvice zavrtěl hlavou. „Odpusť, pane hejtmane,“ odpověděl proto Hlavsa, „ale jsme už rozhodnuti jinak. Víme totiž, jak to dopadlo se soudem nad Jindřichem Bohnickým.“ Podobně jako předtím Žalud, ani Hlavsa si neodpustil jizlivost. Vytkl krajským hejtmanům otevřeně, že páni již jednou propustili polapeného škůdce měst – Bohnického.

Kfelíř zčervenal na tu poznámku zase jako rak, Volf Dobrohost z Ronšperka zůstal však opět chladný, jen mírně se kousl do rtů. „O čem tedy chcete jednat?“ zeptal se stroze.

„Jedině o vzdání Janovic,“ řekl vojensky řízně pražský hejtman Žalud.

„O tom zase my nejsme zmocněni jednat,“ namítl Kfelíř.

„Pak by ale nemělo smyslu…,“ ozval se Lichvice.

„Opravdu, pánové, myslím, že se zase rozejdeme,“ řekl mrzutě pan z Ronšperka a povstal. Opět se rozloučili se vší obřadností a rozjeli se, provázeni jízdními četami: Krajští hejtmané zamířili k Velharticům, Hlavsa, Žalud a Lichvice k táboru před Janovicemi.

„Pan Zdeněk Lev nebude spokojen, že jsme nepořídili. Psal Šternberkovi, abychom Sudu zachránili jednáním, a nepůjde-li to, vojskem,“ uvažoval smutně pan Kfelíř při návratu k Velharticům. „Ach, jemu se to ze Slezska vzkazuje,“ mračil se Dobrohost z Ronšperka. „Vytáhneme s vojskem a měšťané nám za zády vypálí naše statky, ponechané bez ochrany. Neradil bych pálit si prsty za cizí. A potom ten Suda…“ Snad neměl sám čisté svědomí.

Zatím se před janovickým hradem radili všichni městští velitelé s Heřmanem z Janovic o útoku na hrad. Zítra v poledne vyprší příměří. Pak mohou zahájit palbu a sesuje-li se bašta, která se již povážlivě bortila, pokusí se Janovský vskočit do hradu. Přes vodní příkop položí můstek. Měli připraveny i prámy. Po poradě se rozešli každý k svému oddílu, aby vykonali poslední přípravy a udělili rozkazy podvelitelům. Heřman z Janovic se dal vyzpovídat od kněze, který byl při vojsku, a přijal svátost. Pak se modlil ve stanu a dlouho se zamyšleně díval na svůj meč, na němž bylo vyryto: Smil z Janovic 1414. Spal však klidně a dobře.

Druhý den v poledne bylo vše připraveno k střelbě a k útoku. Bartošovo dělo, klatovský kartoun, Pražka i Hovorka byly zaměřeny proti zborcené baště. Janovský stál u svého oddílu rozpálený očekáváním, když nadešel okamžik, kdy měl zase vkročit do svého hradu. Vzpomínal na onu strašnou noc, kdy nepřítel zradou pronikl do předhradí a jak se pak probíjeli Rožmitálovým táborem. Klečel potom u lesa a přísahal, že se vrátí do Janovic, i kdyby měl čekat deset let…

Konečně se dočkal. Zahoukala prvá rána, druhá, třetí. Kartoun, Hovorka, Bartošovo dělo, Pražka pracovaly. Zdi se otřásaly, dříví a kamení odletovalo. Konečně! Konečně se hroutí bašta.

Janovský svírá v pěsti vytasený meč. Chce dát povel k útoku, avšak na obnažené hradbě se objevuje postava muže. Volá do ležení. Zřejmě chce vyjednávat. Kdo je to? Ne, není to sám Petr Suda. Heřman poznává v něm zřetelně – dobráckého pana Prostiborského. Jak ten se k tomu dostal?

Žalud dal pokyn, aby zastavili palbu. Bylo třeba vyslechnout pana Prostiborského. „Nestřílejte, nestřílejte,“ doléhal z janovické hradby jeho úzkostlivý hlas. „Vzdáváme hrad.“ Stejně volali z tochovické tvrze.

Hlavsa z Liboslavě a hejtman Žalud pobídli koně, aby zajeli blíže k hradu a mohli vyjednávat. Za nimi spěchal Janovský pěšky, jak byl připraven vést útok. Z druhé strany přibíhali Lichvice a velitelé Domažlických, Plzeňských a ostatních měst. „Vzdáváte se s celou posádkou?“ tázal se svým mohutným hlasem hejtman Žalud pana Prostiborského.

„S celou posádkou,“ přikyvoval horlivě zeman z hradby.

„Na milost a nemilost?“ tázal se opět Žalud a otázkou kladl tuto nejtěžší podmínku.

„Na milost a nemilost,“ opakoval usouzený pan Prostiborský.

„Dej tedy otevřít bránu a všichni z hradu ať vyjdou ven a odevzdají zbraně!“ rozkazoval hejtman městských vojsk.

„Podle tvého rozkazu, pane hejtmane,“ vzdychl pan Prostiborský z Prostiboře a zmizel z hradby.

Janovice se vzdaly bez závěrečného boje.

S oddílem, který měl Janovský vést útokem proti hradu, zamířili velitelé před bránu, vedoucí do hradního předhradí. Připravili se přijmout zajatce. Za malou chvíli to zaskřípělo a most se zvolna sklápěl. Pak zdvihli železnou mříž v bráně a posádka, která se vzdala na milost a nemilost, vycházela z hradu. V čele starý, zkroušený pan Prostiborský z Prostiboře, za ním podle obleků tři jiní zemane, pak zemanky s dětmi, janovický kněz, služky, několik sluhů a konečně hlouček drábů a ozbrojených mužů, s nimiž šli opět dva rytíři. Heřman je přehlížel. Poznával Apolona z Žihobec, Sudovu choť, rytíře Boříkovského Vydunu z Obytec. Poznával také oba jidášské zrádce, kastelána Nikodéme a Petra Packovic. Marně však mezi vycházející posádkou hledal samotného Petra Sudu.

Když průvod došel až ke skupině velitelů, pan Prostiborský je důstojně pozdravil a odevzdal klíče od hradu do rukou hejtmana Žaluda. Pak sáhl ke kordu, aby jej jako zajatec rovněž odevzdal hejtmanovi, ten ho však zadržel. Pan Prostiborský se vděčně uklonil a zvědavě pohleděl na Heřmana z Janovic. Mužstvo z hradní posádky, mezi nímž bylo několik raněných, jen hrubě ovázaných, musilo však zbraně odevzdat.

„Kde je Petr Suda z Řenec?“ zeptal se Hlavsa přísně pana Prostiborského. Janovský visel na jeho rtech.

„Zmizel,“ odpověděl pan Prostiborský, jakoby oživen. „Utekl. Ještě s jinými sedmi, sám osmý – dnes v noci.“

Bylo po pomstě!

„To jistě byl smluven s Ježovským z Lub nebo s Měsíčkem!“ vybuchl Janovský. Všiml si, jak se Hlavsa rozpačitě začervenal. Však Heřman dobře věděl, proč Hlavsu varoval před lstivým Ježovským!

„Hned pošlete pro rytíře Ježovského z Lub,“ rozkázal pražský konšel trochu nejistým hlasem. Dva jezdci odcválali od brány do tábora.

„Však v tom bude mít ruce i Měsíček,“ vzkřikl Pavel Jelítko, který s výjimkou Janovského neměl rád žádného ze zemanů v klatovském okolí. Vzápětí spěchal s několika jinými ozbrojenými měšťany k místu, kde stál se svými lidmi rytíř Měsíček z Výšková.

„Jak se všechno přihodilo? Vypravuj, pane Prostiborský,“ vyzýval zatím Janovský starého zemana, který byl zřejmě hotov se silami i s rozvahou. Hořel zvědavostí dovědět se podrobnosti o Sudově útěku. Tajnou chodbou se zachránit nemohl. Tu dal přece sám Janovský pečlivě střežit. Ale s panem Prostiborským nebyla rozumná řeč. „To je, milí pánové, příliš dlouhá historie,“ řekl úplně vyčerpán. S jinými z posádky ovšem Heřman mluvit nechtěl a ani nemohl.

Žalud se postaral, aby dobře ohlídali zajaté, a pak velitelé s dostatečným doprovodem žoldnéřů vstoupili do hradu. Po více než deseti letech překročil Heřman Janovský z Janovic opět práh svého rodného sídla. V jakém zuboženém stavu nacházel svůj hrad! Od prudké dělostřelby byly hradby a bašta napolo zbořeny. Stejně byla rozbita i dřevěná stavení a krovy kamenných budov ve vlastním hradě. Aťsi! Bude zase dobře, když může svobodně vstoupit do svého hradu. Všechno se uvede opět do pořádku.

A Markétka a Oldřich…

Nedomyslil. Zazněla ohlušující rána a zeď z hlavní věže, před níž stáli, se jim před očima rozeskočila a sesypala se s hromovým lomozem. Vojáci, kteří je doprovázeli, utíkali splašeně na všechny strany, jako když hodí kamenem mezi ptáky. Nastal zmatek a tlačenice v bráně.

„Klid, klid! Pro smilování boží, klid!“ řval vztekle hejtman Žalud. „Nic se přece neděje!“ Snažil se uvést je do pořádku, aby klidně ustupovali z hradu, kde se po nečekaném výbuchu nadál nástrahy. Konečně se ve zmatku doklopýtali do předhradí a odtud ven před hradby. Heřman poslední. Jak vyběhli, vyvalil se z předhradí na několika místech černý dým a za chvíli vyskočily plameny z dřevěných stavení. Janovický hrad opět hořel, jako tenkrát…

„To mi pan Prostiborský pěkně zaplatí!“ řval Žalud. Heřman se jen sklesle díval, jak plameny stravují jeho zubožený hrad. Vzchopil se však: „Rychle, hasit!“

Vody bylo po ruce dost. Vždyť celý hrad byl obehnán vodním příkopem. Sehnali i džbery a syrové kůže. Zasáhly stovky rukou. Do večera se jim podařilo uchránit hrad, ačkoli několikrát chytaly krovy od jisker. Předhradí bylo však celé vypáleno. Když byl konečně oheň zdolán, vstoupili znovu do vnitřního hradu a opatrně prohlíželi všechny místnosti a sklepy. Nenašli nikoho. Ve sklepích bylo ovšem uloženo plno soudků vína a koření i truhel s kožešinami, sukny a jiným pobraným zbožím, které jasně usvědčovaly Petra Sudu z Řenec z jeho lotrovství. Nejlepším důkazem viny zlodějského rytíře i zemanů, s nimiž byl spolčen, bylo několik listin, které Jan Hlavsa našel v Sudově ložnici. Loupežný rytíř je patrně zapomněl zničit jako jiné zápisy, jejichž oharky našli v kamnech. Petr Suda zřejmé spěchal, neboť na hradě nechal téměř všechno – svou ženu, své děti i truhly plné lesklých grošů.

Bylo již šero, když se vraceli z vypáleného hradu, kde se nezdálo bezpečným zůstat na noc. V celém táboře hořely už ohně a také v městečku, které po skončeném obležení jako zázrakem ožilo, bylo veselo. Náměstí bylo plno sousedů, sousedek, drábů a děvčat, i několik ohňů tu rozdělali. Vyskytli se i dva dudáci a pištec a za chvíli se jejich nástroje bujně rozehrály. Žoldnéři se dali do tance s děvčaty a náhle někdo zanotoval:

Dvanáct liber hovězího

masa vařit dám,

sedm liber skopového

do zelí už mám!

Skutečně se mohlo zdát, jako by se tu radostně pokračovalo v posvícení, které bylo před dvěma týdny drsně přerušeno vpádem vojska a obležením hradu. Jen jeho sesuté trosky výmluvně připomínaly zvrat, k němuž tu v oněch dvou týdnech došlo.

XXI

POMSTA

Všichni velitelé spěchali do ležení, aby se konečně tázali pana Prostiborského, kam se poděl Suda a proč je vlákal do léčky. Šel s nimi i Janovský. Shromáždili se všichni v Hlavsové stanu – hejtman Žalud, klatovský Lichvice, domažlický Vrba, plzeňský Kropáč, táborský Jošt a ostatní městští velitelé. Pak přivedli dva drábové zbědovaného pana Prostiborského, tentokrát bez kordu a pevně spoutaného na rukou.

„Mluv!“ křikl na něho hrubě Žalud.

„Při všem svatém se vám, pánové, zaklínám, že jsem to neudělal, že o ničem nevím,“ naříkal starý zeman.

„Kde je Suda? Pročs dal vyhodit věž a zapálit předhradí? Mluv!“ řval Žalud. Heřmanovi bylo Prostiborského až líto.

„O Sudovi povím, pane hejtmane, ale o výbuchu nevím víc než vy sami, věřte mi, pánové,“ doprošoval se Prostiborský. Nechali ho tedy, aby zatím vypovídal o Sudovi, a pan Prostiborský z Prostiboře se rozhovořil, jak byl pozván k rytíři Sudovi z Řenec s jinými zemany na posvícení a jak byli všichni jako omráčeni příchodem městského vojska. Suda prý hned prohlásil, že mu všichni hosté musí pomoci proti útočníku.

„Hm,“ vydechl nedůvěřivě Žalud, ale Hlavsa naopak povzbuzoval pana Prostiborského, aby jen upřímně všechno vylíčil.

„Pánové, při své rytířské cti vám pravím, že jsem odmítl: Já a rytíř Vyduna z Obytec. ‚Petře,‘ řekl jsem Sudovi, ‚co máš s městy a s Janovským, je tvoje věc. Mně po ní nic není. Braň se, myslíš-li, že se ubráníš. Ale mne a Vydunu pusť domů. Jsme tu hosty a jako hosté chceme odejít. „ Podíval se zkoumavě na shromážděné velitele, jak přijímají jeho slova, a když u nejednoho z nich shledával pochopení, s úlevou pokračoval. „Petr – jako Suda z Řenec – se rozlítil, že to jsme pěkní rytíři, když ho nechceme bránit proti městskému vojsku. Byla s ním marná řeč. Dal nás i s Vydunou a jeho ženou a dětmi zavřít do malé jizby a tam nás držel po čtrnáct dní a velmi bídně krmil. Slyšeli jsme jen střelbu, ale jinak jsme nic víc nevěděli, co se děje.“

Vypravování znělo z úst dobrého pana Prostiborského věrohodně. Alespoň Heřman, který ho znal, byl přesvědčen o pravdivosti jeho slov. Zdálo se, že mu věří i ostatní, až na hejtmana Žaluda, který se tvářil ještě stále přísně.

„Tři dny bylo pak ticho. To bylo příměří, jak jsem se potom dověděl. Dnes dopoledne,“ vypravoval chvatně pan Prostiborský, „otevřeli náhle dveře, a vrazili ke mně rytíř Apolon z Žihobec s rytířem Loskotem, celí rozčilení. ‚Co je?“ ptám se. ‚Dnes v noci,‘ odpovídá Apolon, ‚Suda utekl. Ještě se sedmi jinými a nás tu nechal, pes. Byl smluven s Ježovským povídá.“

„Vidíš,“ přerušil ho Heřman a podíval se vyčítavě na Hlavsu.

„Ježovský z Lub opravdu zmizel,“ doznával rozpačitě pražský konšel.

„Neměls ho brát do vojska,“ mručel Janovský. „Varoval jsem tě.“

„A co Měsíček?“ zeptal se Hlavsy klatovský velitel Lichvice.

„Měsíček z Výšková zůstal. Ten jistě Sudovi nepomáhal. Ale Jelítko a ještě někteří z vašich se poprali s jeho lidmi,“ vyčítal Hlavsa klatovskému kupci nekázeň sousedů z Klatov.

„Ne, Měsíček o tom asi nevěděl,“ hájil zemana z Výšková také pan Prostiborský. „Apolon z Žihobec mluvil alespoň pouze o Ježovském. Dorozumívali se prý se Sudou lístky, které na šípech stříleli do hradu a z hradu. Jenže utekl jen Suda a Sádlo z Kladrubec a Přech z Češtíc s několika pomocníky, kdežto Apolona z Žihobec, Loskota a Boříkovského nechali v Janovicích. Apolon z Žihobec byl proto na Sudu velmi rozezlen a spílal mu psů a šelem. ‚To máte za to, že jste s ním drželi,‘ povídám já. A oni: ‚Poraďte nám, pane Prostiborský.‘ – ‚Vzdejte se,‘ já na to. Oni však nechtěli, že se ještě rozmyslí a že by se v zajetí měli špatně, když pomáhali Sudovi. Radili se a čekali. Pak jste začali střílet…“

„… a tys hrad přece jen vzdal, pane Prostiborský,“ dokončoval netrpělivě Jan Hlavsa z Liboslavě. „Ale kdo vyhodil do povětří věž a kdo zapálil?“

„Ano, kdo zapálil?“ křikl zase svým mocným hlasem hejtman Žalud.

„Kdo jiný než lidé Ježovského z Lub?“ ozval se Janovský. „Dostali se nepozorovaně z ležení do hradu, zapálili prach a včas zmizeli ve zmatku, který nastal výbuchem.“ Hlavsa mlčel. Uznával, že má Janovský asi pravdu. Heřman ještě trpce dodával; „Zkazili hrad, když se nám měl dostat do rukou.“

„Ano, tak to nejspíše mohlo být,“ hlásil se pan Prostiborský, celý rozradostněn, že je tak zbaven obvinění.

„Nu, zeptáme se ještě ostatních,“ řekl o něco méně příkře Žalud. Drábům, kteří přivedli pana Prostiborského, rozkázal: „Odveďte ho, rozvažte mu ruce a slušně s ním nakládejte. Ale dobře ho hlídejte,“ dodával s nedůvěrou, které se nemohl zbavit.

Pan Prostiborský pěkně poděkoval a upřímně se rozloučil. Tvářil se už méně usouženě, neboť se nadál, že to s ním již dobře dopadne. Odvedli ho a pak se zdvihli i ostatní. Měli dnešního rozrušení až nad hlavu a na další výslechy zbývalo dost času zítra. Hlavní již věděli. Ve stanu zůstal jen konšel Hlavsa s rytířem Janovským.

„Co podnikneme teď, pane Hlavso?“ zeptal se Heřman zpříma. Nač také chodit okolo horké kaše?

„Zdvihneme obležení a vrátíme se domů.“

„A Ježovského z Lub necháš?“ naléhal Janovský.

„Snad se zastavíme u jeho tvrze nebo ještě u některých jiných. Až podle toho, jak dopadne zítřejší výslech,“ odpovídal unaveně a jakoby s nechutí Hlavsa.

„A co bude s Janovicemi?“

„Neradil bych ti,“ odpovídal erbovní měšťan, „abys tu zůstal. Rozvalený hrad bys ani nemohl hájit. A pak by snad ani nebylo dobře, abychom už teď veřejně přiznávali své spojenectví. Nezapomínej, rytíři z Janovic, že před zemským soudem jsi stále ještě psanec.“

„Vím,“ odpověděl suše Heřman a v jeho hlase byla stopa trpkosti. Byl jim dobrý, aby je vedl do Tochovic a řídil obléhání svého hradu. Když splnil svůj úkol, nejradši by ho odbyli zase jen sliby, že se pro něho zasadí o spravedlnost, když je dokázáno, jaká lotrovství páchal z Janovic Suda. To se mu ovšem zdálo trochu málo. „Jen si pomysli, pane Hlavso,“ řekl, „co všechno by mohlo být! Byli jsme tu nejdříve jen ze čtyř měst. Praha, Klatovy, Domažlice a Plzeň. Přitáhla však na pomoc další města: Tábor, Budějovice, Písek, Vodňany, Sušice.

Na pochodu jsou ještě další sbory. Zítra tu budou Kouřímští. Sedláci se sbíhají a hlásí do vojska. Můžeš snadno postavit pět, deset tisíc mužů…“ Ano, snad byl Janovský pouhý psanec, ale viděl daleko. Již jednou dohlédl dále než nešťastný kníže Bartoloměj. Snad se mu nyní podaří s Hlavsou to, oč před lety marně usiloval u knížete z Minsterberka.

„Pravda, ale co bych s nimi pořídil?“ zeptal se přísně Pražan.

„Všechno! S takovým vojskem máš vládu v zemi na dosah ruky,“ vyzýval Janovský. „Viděls přece, jak pánům selhal pokus postavit krajskou hotovost. Nikdo by se neodvážil čelit takovému vojsku, spojené síle měst, kterým bys stál v čele…“ A dále, se stejnou výmluvností, jako kdysi knížeti Bartoloměji, dokazoval Heřman z Janovic, čeho by mohl dosáhnout Jan Hlavsa z Liboslavě, kdyby se odvážil použít moci, kterou mu dávalo vojsko, jež se sešlo před Janovicemi.

Hlavsa mu pozorně naslouchal. Když však Janovský nastínil svou odvážnou vidinu, napřímil se a řekl rozhodně. „Ne, rytíři z Janovic. Naše země zkusila už dost vnitřních válek. Snažme se konečně užít míru, když ani za hranicemi nemáme nepřátel. Dosáhli jsme toho, oč jsme usilovali. Stačí, když jsme jednou provždy důrazně ukázali, že si dovedem vydobýt svá práva, Janovice nám k tomu poskytly příležitost. Nesmíme však zneužít moci, nechceme-li, aby jí zneužívali druzí.“

Hlavsa mluvil rozšafně svým lahodným hlasem, v Heřmanovi však vzrůstalo zklamání, že opět nenalezl pochopení pro svou velkou myšlenku. „Beztoho už začínají nepořádky a nekázeň,“ stěžoval si trpce konšel. „Vojáci se rozbíhají po okolí a loupí a víš přece, že i v samotném našem táboře dnes došlo ke srážce, když horkokrevný Jelítko napadl bez dobré příčiny zemana Měsíčka a pobral mu zbraně.“

„Ach, Jelítko měl dobrou příčinu,“ namítal Janovský. „Já sám bych nedal nic za to, že Měsíček pomáhal zrádci Ježovskému a Sudovi.“

„Máš důkazy, nebo jde pouze o lichá podezření a osobní kyselosti?“ ptal se přísně Hlavsa. A potom: „My musíme být opatrní, protože můžeme tolik ztratit. Ty bys mohl jen získat, a proto vidíš věc jinak. A přece i ty můžeš být spokojen, rytíři z Janovic. Sudu jsme vyhnali a tvůj podíl na kořisti nebude malý.“

Hlavsová slova zpočátku Janovskému připomínala řeč pana Viléma z Pernštejna v pardubickém zámku, závěr však ukazoval, že pravý smysl Heřmanových myšlenek konšel nechápal. Působilo téměř urážlivě, když mu Hlavsa připomínal podíl na kořisti – z jeho hradu. Ani Janovice mu nevydají! Alespoň prozatím. Hlavsa má jen výmluvy a vytáčky. Jako by šlo jen o peníze, jen o hrad! Ovšem, Heřman chtěl především spravedlnost pro sebe, ale viděl již dále. Chtěl právo a pořádek pro všechny. Dvakrát se už domníval, že se mu podaří to, nač v zimě myslíval u krbu ve svém útočišti Popumhauzu. Podvakrát se však těžce zklamal – v knížeti Bartoloměji á nyní v konšelu Hlavsovi z Liboslavě. Knížeti Bartoloměji se nevyplatilo, že Heřmana neuposlechl. Aby také Hlavsa jednou nelitoval, že se neodvážil sáhnout po moci! Snad kdyby tu byl na jeho místě druhý pražský konšel, mistr.

Pasek z Vratu, který nebyl tak střízlivě opatrný, spíše by se odvážil vsadit na velkou myšlenku Janovského.

Heřman z Janovic už neseděl. Nevydržel sedět. Přecházel dlouhými kroky po Hlavsové stanu. Zoufale mu unikala naděje, že Hlavsu přemluví, ale přece se ještě pokoušel získat ho. „Copak nechápeš, že mi nejde o kořist,“ řekl s celou hořkostí zklamání.

„A oč tedy?“

„Již jsem ti řekl.“

„O nic jiného?“

„Snad ještě o pomstu – nad Sudou. Musím ho dostat, i kdyby byl uprostřed moře. A kdyby měl železné hrdlo a kat ho nemohl stít, dám udělat pilníky, aby mu hrdlo upilovali!“ rozlítil se Heřman. – Ano, pomsta, to bylo to jediné, co mu zbývalo, když u Hlavsy narazil na úplné nepochopení.

„Těžká věc, když Suda utekl,“ povzdychl si smutně Hlavsa.

Janovský se na něj pronikavě podíval: „Někdo mu však pomohl.“

„Vím. Je to moje chyba. Ježovský z Lub,“ přiznával Hlavsa se svým zvláštním smyslem pro spravedlnost. Nebyl to právě tento jeho cit, který mu podlamoval nohy, kdykoli se měl odvážit velkého činu?

„Ano, Ježovský z Lub. Tomu se pomstím nejdříve,“ řekl Heřman a jeho zamračená tvář se poněkud rozjasnila. Říkají, že kdo neokusil kyselých věcí, není hoden ani sladkých. Kyselého okusil až příliš mnoho; pomsta prý však chutná sladce. Před lety, když ještě jezdil do Klatov do hospody „U kameníků“, dovedl snadno zapomenout, že ho při daremné hádce Ježovský napadl kordem. Spíše Ježovský nezapomněl, že byl tenkrát Janovským neslavně poražen, a mstil se mu spojenectvím se Sudou. Nikdy však Janovský Ježovskému neodpustí, že ho úskočně připravil o pomstu nad Sudou, která mu jedině zbývala, když pro Hlavsovo neporozumění ztroskotaly jeho velké plány.

Už druhého dne po vydání hradu se rozjížděly vojenské oddíly shromážděné před Janovicemi. Heřman z Janovic smutně pozoroval rozchod městských vojsk. Veliká myšlenka se rozplynula. Včerejším rozhovorem s Hlavsou byla pohřbena naděje, že vítězný pochod, nastoupený u Tochovic, bude od Janovic pokračovat k nejvyšší metě. – Hlavsa! Libuje si ve své šlechetnosti, myslí, že sklidí obdiv, a zatím se jen obalil hlubokými rozumy jako medvěd do hrachoviny!

Právě se před Janovským řadili Táborští a z jejich šiku se ozval zpěv. Byl to posměšný popěvek proti pánům, jak Heřman porozuměl ze zachycených slov:

Povstali páni na města královská,

poslali na ně vojska lotrovská,

chtíce je zkazit,

zrádce na ně navedli, když je chtěli bránit.

Chtěli je kupectvím zhubit,

potom piva vařením, berní zchudit,

púhony ztrápit:

už se pokusili na cestách loupit.

Hermanův zájem byl podchycen obsahem písně, kterou kdosi z Táborských vtipně složil zřejmě k obležení Janovic, kam městská vojska přitrhla na zrádce Sudu,

který zle jednal beze všeho studu:

Měšťany jímal, krádež přijímal,

v opici, ve lva víc než v Boha doufal…

Přišel však o statek i o čest přišel – nic mu nepomohli! Tak zpívali. Opravdu, Sudovi nepomohl ani ten opičák Bořita z Martinic, ani pan Zdeněk Lev! Dobře to složili! Rozveselen poslouchal Heřman slova písně, jak Suda si chytráčky zachránil útěkem svou hlavu, ale v rychlosti zapomněl s sebou odnést listiny, které prozrazovaly všechna jeho lotrovstva. Od počátku světa nebylo slyšet, že by páni a zemane tolik kradli a mordovali. Kdož by toho neželel, když za krále Ludvíka měla země Česká trápení veliká? Poslední sloka písně byla věnována kancléři Ladislavovi ze Šternberka. Slibovali mu, že jestliže se Táborští jen pohnou, uteče z Bechyně.

Tedy na pikonosého Ladislava ze Šternberka na Bechyni měli Táborští nejvíc spadeno! Ne, Heřman se ještě nevzdal vší naděje. Co odmítl Hlavsa, mohou snad splnit Táborští. Zastavil jejich hejtmana Jošta. „Slyšíš, co zpívají?“

Hejtman se usmál: „To je nová písnička na počest pana kancléře.“

„Nemá pravdu? Když máme tolik vojska pohromadě, měli bychom opravdu vytrhnout proti Bechyni, proti Ladislavu ze Šternberka, proti všem pánům, kteří škodí zemi,“ sypal ze sebe Janovský.

Hejtman Jošt ho však klidně přerušil: „Snad bys takovou hanlivou písničku nebral vážně?“

„A proč ne proti Bechyni?“

„Nu, na několik tvrzí se snad podíváme,“ připouštěl hejtman. „Ale na Bechyni? Víš vůbec, pane rytíři, co taková výprava stojí? Dráby platím po třiceti groších týdně. Dostali s sebou chleba, sůl a pivo. Dohromady mě čtyři desítky lidí přijdou za týden dobře na třicet kop. A ke všemu abych se ještě hádal, když mi nechtěli vydat dvě hákovnice z kořisti. Máme na ně přece právo!“ Zaláteřil, podal Heřmanovi ruku a křikl na své dráby, kteří ještě zpívali.

Byly to starosti! Hejtman Jošt se staral o hákovnice z kořisti, Hlavsa o kuše, které pobral Jelítko lidem Měsíčka z Výšková. Jen on, blázen, chtěl se starat o víc, o obecné dobré, pomyslil si Heřman.‘

Pobořený hrad, jehož zhmožděné obrysy smutně trčely k nebi, zanechalo odcházející vojsko měst k věrné ruce panu Prostiborskému, který si Hlavsu a ostatní dovedl získat svou upřímností a měl také o vydání hradu největší zásluhu. I nedůvěřivý Žalud s tím nakonec souhlasil. Z opatrnosti mu jen přikázali, aby dal vypustit a zasypat příkopy tak, aby vybitý hrad, na jehož obranu zatím nebylo pomyšlení, nelákal někoho nepovolaného. Byl tím snad míněn i sám Janovský!

Ze zajatců propustili ještě rytíře Vydunu z Obytec, za něhož se zaručil pan Prostiborský, několik služebníků, jakož i janovického faráře s janovickými sousedy, kteří z povinné poslušnosti k Sudovi pomáhali hájit hrad. Rodinu Petra Sudy z Řenec, jeho ženu, matku a tři děti, odvezli do Klatov. Mistr Pavel Jelítko si je vymohl jako rukojmí, že mu Suda nahradí všechny škody, z nichž ho stále ještě nejvíc mrzelo, že mu zkazil rybník právě teď, kdy již skoro za měsíc jsou vánoce. Další zajaté odváželi s sebou Pražané, aby přibyli do městského vězení k Bechyňovi z Lažan a ostatním zajatcům z Tochovic. Celkem odvedli z Janovic šestnáct lidí.

Sbory jihočeských měst, mužstvo z Tábora, Budějovic, Vodňan a Písku, vytrhly společně, neboť cestou měly ještě pořízení na tvrzích, o jejichž majitelích se dověděli samé pěkné věci z výpovědi Bechyně z Lažan a jeho druhů, když byli tázáni útrpným právem. Usvědčovaly je také listiny, nalezené v Janovicích, i výpověď pana Prostiborského. Nedaleko Klatov vypálili a pobořili Sobětice rytíři Alšovi ze Sobětic, švagrovi Petra Sudy z Řenec, pak mezi Sušicí a Volyní Mačice s dvorem a vsí Jana Hořčice z Prostého, Kalenice Sádla z Kladrubec, Doubravice Čecha z Čestic a konečně u Netolic Nestanice samotného loupežného rytíře Malovce, který přepadl a osekal táborské kupce.

Rytíř Heřman Janovský z Janovic, když se srdečně rozloučil s panem Prostiborským z Prostiboře, s Janem Hlavsou z Liboslavě, vytrhl k tvrzi Lubům zemana Ježovského, zrádce, který ho připravil o pomstu nad Petrem Sudou z Řenec. Měl s sebou žoldnéře a rejtary, najaté za peníze, jež mu byly vyplaceny z janovické kořisti, i zběhlé sedláky a všelikou chátru, která se připojila k vojsku jen v naději na loupení a plenění, všech“ dohromady asi padesát lidí.

Jan Ježovský se před Janovským zavřel na své tvrzi. Heřman dal všechno připravit k útoku. Ve vsi pobrali žebříky, nadělali ostrví a otepi k zasypání příkopu. Po celý den pilně stříleli z hákovnic i ručnic na obránce a pokoušeli se zapálit krovy a dřevěný ochoz na hradbě. Ještě za světla dal Heřman povel k útoku. Z několika stran se hnali k tvrzi s žebříky a ostrvemi, přistavovali je k hradbě. Už kosily střely prvé raněné a mrtvé. Na všechny však obránci nestačili a sedlákům, vyzbrojeným kosami, sekyrami a jednoduchými oštěpy, se podařilo zlézt hradbu. Odtud otevřeli bránu a Janovský vedl žoldnéře útokem do tvrze. Nenarazili již takřka na odpor. Heřman se vřítil prvý vyraženými dveřmi do věže, kde doufal, že nalezne Ježovského. Věž však byla prázdná. Vyběhl až do nejvyššího patra, k oknu. Byla z něho puštěna lovecká tenata do příkopu.

Podařilo se Ježovskému opět uniknout? Heřman se vyklonil z úzkého okna. Dole v příkopě spatřil bezvládné tělo. Vzápětí sbíhal již Janovský na nádvoří tvrze. „Kořist je vaše!“ zavolal na své vojáky a ozbrojené sedláky. „Všechno odneste! Tvrz vypálíme!“ Přes nádvoří spěchal branou k příkopu pod věží.

„Neutekl. Sestřelili jsme ho!“ volal za ním jeden jezdec. Heřman z Janovic se skláněl nad mrtvým tělem Jana Ježovského z Lub. Alespoň jeden z jeho nepřátel neunikl pomstě.

S několika žoldnéři, které si ponechal, odjel pak Janovský na svůj Popumhauz, kde se shledal se synem Oldřichem a přečkal zimu.

Za mrazivého dne – bylo to v pátek po Božím křtění – vyšel ze Staroměstské radnice pochmurný průvod sedmi spoutaných odsouzenců. Tři z nich byli zemane, kteří brali, loupili a osekávali lidi. Byli to rytíři Boříkovský a Loskot, zajatí v Janovicích, a Vilém Bechyně z Lažan, zeť paní Vranovské, dopadený v Tochovicích. Stejně jako na mučení, znal se ke své vině, když ji biřic hlasitě ohlašoval cestou pražskými ulicemi k popravišti. Znal se k ní vesele. Poskakoval a zpíval si a ani při zastávce u božích muk v Celetné ulici neprojevil žádnou lítost. Další tři odsouzenci byli pomocníci zajatých zemanů: Kašpar z družiny Viléma z Lažan a oba zrádci z Janovic – kastelán Nikodém a Petr Packovic. Ti dva vydali hrad nepříteli a , sloužili pak loupeživému Petru Sudovi z Řenec. Sedmý z odsouzenců byl rovněž dopaden v Janovicích. Byl to jakýsi Hans Spitzel, jenž opověděl nepřátelství Vídeňským, kteří na jeho dopadení vynaložili dva tisíce kop. Všichni byli sťati za Horskou branou. Byla to hlučná poprava. Škoda že jí nemohl přihlížet sám král!

Heřman z Janovic se o popravě dověděl ještě na svém Popumhauze. Byl tedy již pomstěn nejen na Ježovském z Lub, jenž pomohl Petru Sudovi k útěku a byl pak zastřelen, když sám utíkal z Lub, nýbrž i na jidášském kastelánu Nikodémovi a Petru Packovic. Zbýval však stále sám Petr Suda z Řenec.

XXII

PRÁVNÍCI

Petr Suda z Řenec se nemínil vzdát. Měl mocné ochránce. U jednoho z nich, pana Ladislava ze Šternberka, nejvyššího kancléře, našel dokonce útulek na jeho Bechyni. A pan Petr z Rožmberka psal důtklivě Klatovským a jiným městům, aby pustili rodinu Petra Sudy ze zajetí. Také sám Suda psal z Bechyně. Liboval si, že mu milý Bůh pomohl utéci z nepřátelského obklíčení, a královskému maršálku Bořitovi z Martinic, který zastupoval Rožmitála za jeho nepřítomnosti v Čechách, bolestně líčil, jaké násilí se mu stalo od Pražanů a jiných měst, když mu mocí odňali jeho hrad a zajali manželku s dětmi. Žádal proto, aby do čtyř neděl pohnal města k odpovědnosti. Také zemane, kterým vypálilo tvrze vojsko jihočeských mést, vracejících se od Janovic, domáhali se podobného půhonu.

Pan Bořita skutečně pohnal města na začátek února. Pražané a jejich spojenci odpověděli otevřeným listem, kde vylíčili, jaké neplechy prováděl Suda z Řenec z janovického hradu. Vyzývali všechny pány, aby dbali více obecného dobra a svornosti všech stavů, než aby zbytečně litovali trestu, který zaslouženě postihl několik výtržníků. Nebylo to nic platné. Proslulý rytíř Albrecht Rendl z Oušavy, který po smrti krále Vladislava zase obrátil proti městům, přijal řízení žaloby, a když se o suchých dnech postních na sklonku února konečně sešel zemský soud, žaloval na Klatovské, že s jinými městy připravili slovutného rytíře Petra Sudu z Řenec o statek proti právu a řádu a bez jakékoli viny postiženého rytíře.

Města hájil osvědčený právník mistr Jan Pasek z Vratu. Mezi oběma právníky došlo před zemským soudem k ostrému slovnímu souboji. Hubený Rendl zle obviňoval města, vtom mu však silácký Pasek, s hřívou vlasů spadajících do čela, zaburácel do jeho žaloby: „Však je Vašim Milostem dobře známo, kdo je slovutný pan žalobce, rytíř Rendl. Již se všem třem stavům zle zachoval a všechny zradil. On zajisté by neměl mluvit před žádným spravedlivým soudem, a ohánět se právem.“

Rendl zbělel ještě víc v neduživé tváři: „Však já jsem lepší než všechna města i než…“ Zase ho však bojovný Pasek nenechal skončit. Stál proti mdlému Rendlovi jako býk se svým silným týlem a skloněnou hlavou: „Ne, ne, pane rytíři, každý ví, že já sám i ostatní, kdo mluví za města, jsou na cti lepší než ty!“

Pan Bořita z Martinic, jehož plochá tvář s očkama blízko u sebe připomínala opici, napomínal oba řečníky a také ostatní páni se pokoušeli křikem a prudkými posunky uvést soky na pravou míru, aby se u soudu slušně chovali. Písař již pro přílišné a zbytečné mluvení přestal zapisovat, avšak mistra Paska nebylo možno zastavit: „Však já dobře vím, že když jsi, rytíři Rendle, ještě držel s městy, sám jsi Klatovským radil, aby oblehli Janovice. A teď chceš zase Sudovi pomáhat proti městům?“

„Není pravda, není pravda,“ křičel napadený Rendl.

„Zapři tedy ještě, že já sám jsem ti pomáhal, když ses stal podkomořím!“ odsekl mistr Pasek.

„Dost již,“ vpadl do sváry předsedující Bořita z Martinic. „Takhle bychom soud neskončili. Ať vás nedám ztrestat pro nenáležité chování před soudem.“

Oba napomenutí řečníci konečně trochu zkrotli, ale k výsledku se stejně nedospělo. Rozsudek byl opatrně odročen. Páni čekali, jak se poměry vyvinou, až šestnáctiletý král Ludvík, poprvé jako vladař, navštíví Prahu.

Král Ludvík přijel za jasného březnového dne s četným komonstvem. Z Prahy vyšli slavnostně ho uvítat až k Malešicům konšelé, cechy s korouhvemi, kněží a mistři pražského vysokého učení, zbrojnoši na koni i pěší, i skvostně oděné měšťanky. Od Horské brány kolem Králova dvora s Novou věží, uměle vyzdobenou sochařským uměním Rejskovým, Celetnou ulicí a přes Staroměstský rynk projížděl zástupy jásajícího lidu, který doufal, že se mu podaří naklonit si panovníkovu přízeň. Města čekala od krále Ludvíka mnoho. A tak nebylo konce jásotu v pražských ulicích až k mostu, kde sedlář Matěj Kakas s třemi tovaryši uspořádali králi zvláštní divadlo tím, že sedíce na neckách jako na koni, skočili s nimi z mostu do Vltavy. Nic se jim nestalo – jen jeden z nich čtvrtého dne umřel.

Z Hradčan houkala králi na pozdrav děla. Tak byl Ludvík slavnostně uvítán v Praze. A bylo v městě Praze i potom, když král vykonal přísahu a jeho choť, půvabná Marie Habsburská byla korunována, plno slavností, zábav, klání a hostin i tance bez konce. Mladičkým královským manželům se to líbilo. Ludvík se díval na měšťany přívětivě a dva nejznamenitější z nich, povýšené již dříve na erbovní měšťany, Jana Hlavsu z Liboslavě, hofrychtéře měst královských, a mistra Jana Paska z Vratu pasoval na svatováclavské rytíře.

Měšťané se přičinili. Kuli železo, dokud bylo žhavé. Chtěli získat krále, i kdyby to stálo hodně peněz. Půhony proti městům ve při s Petrem Sudou, s Malovcem a s jinými zemany totiž pokračovaly. Už také páni a rytíři, proti smyslu svatováclavské smlouvy, kterou se narovnali s městy, zase zasahovali do městských živností i do vaření piva, bránili svým poddaným, aby nakupovali pivo v královských městech a dodávali tam obilí. Měšťané správně tušili, že král bude od svých měst potřebovat peníze na válku proti Turkům i na vydržování dvora. Noví rytíři – měšťané, Pasek a Hlavsa, tudíž nelenili. Poslali královským manželům darem od všech měst stříbrné koflíky a drahocenná sukna. Byli dobře přijati. Proto se odvážili ze sjezdu měst předložit králi stížnost proti nespravedlivým půhonům. Zároveň si stěžovali, že páni a rytíři obchodují se solí, železem, sukny, s vínem, kořením a jiným krámským zbožím a vaří pivo na úkor městských výsad. Kdyby města byla takto nadále zkracována, nesnesla by nových berní…

Všichni čekali, jak se zachová král. K velké nelibosti pánů a rytířů přijal pozvání k hostině na Staroměstské radnici k obědu s mnoha stoly a množstvím neobyčejných pokrmů. Po obědě byly na

rynku uspořádány kolby, kterých se král osobně zúčastnil. Při klání na koni vydržel sedmkrát náraz a jen jednou byl vyražen ze sedla. Královna se svými dámami přihlížela z domu „U zlaté trouby“, a teprve pozdě večer odjel mladý královský pár na Hrad, velmi spokojen se zábavou, o niž se postarali páni Pražané.

Druhého dne se král dohodl se zástupci měst, že když mu povolí berni na válku proti Turkům a 3000 kop na vydržování dvora, budou města zbavena všech obtíží, pokud jde o žaloby Petra Sudy z Řenec, Malovce a ostatních zemanů. Slíbil se jich také zastat proti porušování hospodářských výsad ze strany pánů a rytířů. Města dosáhla svého.

Co však bude s Petrem Sudou z Řenec? Nebylo možno jen tak ho odbýt, když měl příliš mocné příznivce. Bylo třeba uspokojit ho jinak. Hodilo se právě, že král vyplácel od pana nejvyššího purkrabího Zdeňka Lva z Rožmitálu a ostatních věřitelů zastavené královské hrady a statky. Tak došlo i na hrad Zdechovice, který s příslušným panstvím držel v zástavě po Rožmitálovi Václav Lorecký ze Lkouše. Starý zeman zplodil se svou chotí Annou třiadvacet dětí, samé dobré válečníky. Peníze jim přišly vhod, znamenaly pro ně víc než zastavená tvrz. Dohodli se snadno s králem, který pak Zdechovice zapsal Petru Sudovi z Řenec „za škodu, která se mu stala od stavu městského“, v ceně 3250 kop grošů českých beze všech závad a služebností. Za to se Suda odřekl Janovic a odevzdal je králi, což bylo všechno řádně zapsáno do zemských desk.

Žalobce za Sudu, rytíř Albrecht Rendl z Oušavy, se odškodnění svého klienta už nedočkal. Zemřel několik týdnů předtím a ještě po jeho smrti se o něm mluvilo a psalo jako o „ČLOVĚKU NEUČENÉM, NEUPŘÍMNÉM A VE VÍŘE KŘESŤANSKÉ NESTÁLÉM, KTEŘÍ SEPISOVAL A SKLÁDAL NOVÁ NEŘÁDNÁ PRÁVA. PRO TA RENDLOVA PRÁVA SE PAK NADÁLO MNOHO ZLÉHO V ČESKÉM KRÁLOVSTVÍ. OHNĚ, LOUPEME, ZLOČINY A JINÉ VÝTRŽNOSTI“. Budiž mu alespoň připsáno k dobru, že se nikterak svou činností neobohatil a zemřel tak chudý, jak začal svou dráhu co purkrabí Hradu pražského, aby se později stal královským prokurátorem, pak nejvyšším písařem, královským podkomořím a nakonec řečníkem na soudě zemském.

Také pan Vilém z Pernštejna odešel tam, odkud není návratu. Přiblížil se ten čas, jenž nemůže minout žádného člověka, a jeho let bylo víc než dost. Až do své smrti se staral, aby napravil poměry v zemi a aby po sobě zanechal dobrou památku. Avšak městský letopisec o něm jen nevlídně napsal: „PŘED NĚKOLIKA LETY ZAVEDL V ČECHÁCH ŠPATNÝ PŘÍKLAD, KUPČIL V VÍNĚ A V JINÉM KUPECKÉM ZBOŽÍ A ZASAHOVAL DO MĚSTSKÝCH ŽIVNOSTI, MĚL Z TOHO VELKÉ ZISKY; A TAK SE TOHO POTOM CHYTILI JINÍ PÁNI A ZLMANÉ KE ŠKODĚ MĚSTSKÉHO STAVU.“

Když byl smutně proslulý Petr Suda z Řenec uspokojen Zdechovicemi, musil se konečně dočkat své spravedlnosti i Heřman Janovský z Janovic. Král přece prohlásil, že přijel do Čech, aby urovnal různice a spory a obnovil opět řád a pokoj. Nadto se král nepohodl s panem Zdeňkem Lvem, jenž vedle zesnulého pleticháře Rendla byl hlavním odpůrcem narovnání s Janovským, které několikrát zmařil.

Nejvyšší purkrabí, pan Zdeněk Lev z Rožmitálu a na Blatné stal se největším věřitelem nebožtíka krále Vladislava. Když za jeho nepřítomnosti spravoval zemi, vynaložil prý za krále přes 20 000 kop. Rožmitál se však stále zdráhal předložit podrobné vyúčtování a doklady pod záminkou, že byl této povinnosti zproštěn jakousi kvitancí od samotného krále Vladislava. Sněm ovšem ve své většině trval na tom, aby své pohledávky řádně odůvodnil. Však se už všude veřejně tvrdilo, že pan nejvyšší purkrabí společně s mincmistrem Tunklem z Brníčka kazili také kutnohorskou minci, a kde vůbec mohli, šidili. Pan Zdeněk Lev se zle urazil. Prohlásil za sebe a ostatní zemské úředníky, že se při tak malé důvěře raději vzdá úřadu. Král Ludvík jejich rozhodnutí přijal a vzal až na další veškerou moc do vlastních rukou, aby se sám s nejbližšími rádci pokusil o nápravu. Tak byl najednou Heřman z Janovic zbaven svých nejvyšších odpůrců: Rendl zemřel a Rožmitál upadl do nemilosti.

Věc Heřmana Janovského svěřil král Ludvík polskému šlechtici Žibřidovi z Bobolusk, který ještě pro Ludvíkova otce, nebožtíka krále Vladislava, konával důležitá poselství. Také kníže Karel z Minsterberka, za jehož předsednictví na sněmu rozezlený Janovský opověděl králi a celé zemi a byl prohlášen za psance, počal se zajímat znovu o jeho věc, když se poměry obrátily ve prospěch Janovského. Na Popumhauz došel od knížete Karla neobyčejně vlídný list:

„Svůj pozdrav vzkazujeme napřed, urozený vladyko, nám zvláště milý. Když jsem dnes jel na Pražský hrad, potkal jsem se s panem Žibřidem a přeptal jsem se ho na Vaši záležitost, stojí-li to s ní tak, jak jsem byl zpraven, nebo jinak. A pan Žibřid pravil, že opravdu jinak.“

Kníže pak v listu dále rozváděl, co mu o Janovského při řekl Žibřid z Bobolusk a jak by bylo prospěšné pro celou zemi, kdyby byl spor konečně urovnán.

„Proto Vás prosím, abyste vzal ohled na své děti, kterých Vám popřál Pán Bůh, i na nás, když už jsem se dal do věci a s Vámi jednal. Však víte dobře, že když něco začnu, nerad se toho pustím, ale spíše to podle svých možností provedu do konce. Doufám proto, že se necháte přesvědčit. Máte-li takový úmysl, zpravte o tom pana Žibřida, který Vám vystaví glejt. Já se rozhodně chci uvolnit, abychom o všem mohli znovu jednat…“

S listem v ruce přecházel Heřman dlouhými kroky pokojem, až ostruhy řinčely. Tiše zaklel. Vytáhlý Oldřich se na něho zvědavě díval. Zdálo se, že list jeho otce příliš nepotěšil. „Stále smlouvají,“ řekl mu Janovský na vysvětlenou. „Řekl jsem jim přece jasně, že nebudu jednat dřív, dokud mi nevrátí Janovice. Suda již sedí na Zdechovicích a já…“ Vztekle si sedl ke stolu, uchopil brk a začal psát odpověď Jeho Milosti Karlovi, knížeti minsterberskému a hraběti kladskému, že nemíní s nikým o věci jednat, dokud mu nevrátí Janovice, jež mu jidášsky uzmul Petr Suda z Řenec. K listu pak pro lepší jistotu přitiskl svou pečeť.

K opravdovému překvapení došlo na Popumhauze, když v odpověď došel list, že kníže Karel Minsterberský v zastoupení Jeho Milosti krále Ludvíka je opravdu ochoten Janovským vrátit Janovice: ne sice hned Heřmanovi, dokud jeho pře nebude srovnána a jeho vina v nic obrácena, ale jeho synovi, urozenému vladykovi Oldřichovi Janovskému z Janovic. A hned byl přiložen glejt pro jízdu na Pražský hrad.

Mladému Oldřichovi zasvitlo v očích: „Pojedem do Prahy!“ Také snědá tvář jeho otce se rozjasnila. ,.Zdá se, že se přece jen dočkám svého práva.“

Heřman a Oldřich Janovští i paní Markéta, rozená Chříňovská z Chříňova, vyjeli tedy podruhé s bezpečným listem do Prahy, tentokrát však nikoli na sněm, ale přímo do kanceláře Jeho Milosti. Kníže Karel přijal oba Janovské s největší vlídností v přítomnosti rytíře z Bobolusk a svého kancléře.

„Nu, pane rytíři, list jest již vyhotoven. Stačí jen, abyste ty a tvůj syn podepsali. Vidíte, že jsem se přičinil. Čtěte,“ vyzval Heřmana, podávaje mu velkou pergamenovou listinu. Když se usmíval, byl podoben svému bratranci, knížeti Bartoloměji –– týž zahnutý nos, jemná ústa pod převislým knírem, bystrý pohled. Byla to podoba po jejich dědu.

Heřman a Oldřich Janovští četli:

„Oznamujeme tímto listem před všemi, kdo jej budou čisti nebo jej uslyší, bude-li čten, že jsme z moci našeho úřadu rozkázali urozenému vladykovi Oldřichovi Janovskému z Janovic, aby vzal do správy Janovice s příslušným panstvím a je opatroval až do našeho dalšího rozkázání a poručení. Dáváme to proto na vědomí všem obyvatelům Království českého, osobám duchovním i světským, a žádáme, a z úřadu našeho poroučíme, abyste téhož Oldřicha Janovského při té správě, jak je shora psáno, podporovali a bez porušení zachovali. Tomu na svědomí pečeť svou knížecí rozkázali jsme přitisknouti k tomuto listu.“

„Spokojen, rytíři z Janovic?“ zeptal se přátelsky kníže Karel z Minsterberka

„Spokojen,“ řekl prostě Janovský. Oldřich se hluboce poklonil a políbil knížeti, jak bylo zvykem ruku. Teď tedy konečně Heřman Janovský držel v ruce listinu, jíž po tolika letech byly jeho synu vráceny Janovice. Vzpomínal, co vše zakusil a zkusil, než se k tomu dobojoval. Viděl se zase v Kutné Hoře u knížete Bartoloměje, na návštěvě u pana Viléma z Pernštejna v Pardubicích – budou tomu již dva roky, co velmož zemřel – vzpomínal na unavený rys okolo úst knížete Bartoloměje, když se pak vraceli z Pardubic; viděl se opět na sněmu před knížetem Karlem, tenkrát rozhněvaným, na sněmu, jenž pro Janovského tak nešťastně skončil, když byl prohlášen psancem; vzpomněl na zajetí a probuzení v klatovském vězení, když ho vinou tvrdohubého koně polapili; pak v Praze na radnici, u Hlavsy a na Květnici u starého Martina Holce, odkud tajně odjel přihlížet pokusné střelbě děl, určených k obležení Janovic. Pak vedl s Žaludem vítězný pochod k Tochovicům, dobývali Janovic a nakonec ztrestal Ježovského z Lub. Kolik je tomu všemu již let! A co bylo mezitím jiných dobrodružství, když na silnicích jímal zemany a přepadal kupce, vypaloval vsi, dvorce a tvrze a vypouštěl Rožmitálovy rybníky. Janovice! Teď se konečně vrátí na svůj hrad.

XXIII

TŘETÍ NÁVRAT

Janovice stály tak, jak je opustil po zdvižení obležení, když Jan Hlavsa odmítl táhnout s městskými vojsky proti Zdeňku Lvovi a ostatním pánům a když se ve správu hradu uvázal prozatímně milý pan Prostiborský. Byla to spíše zřícenina než hrad. Zkomolená věž, sesutá výbuchem, zvedala se smutně k letnímu nebi. Hradby byly pobořeny, krovy rozbity, dřevěná stavení na předhradí vypálena, příkopy zasypány. Co nebylo zničeno při obléhání, pokusil se zničit zrádný Ježovský z Lub a co nestačil sám zkazit, bylo zkaženo z opatrnosti, aby se tu nemohl hájit nikdo nepovolaný, kdo by se snad pobořeného hradu zmocnil násilím.

Pan Prostiborský uvítal s největší srdečností Heřmana a celou jeho rodinu, když se vraceli do Janovic. Byl zřejmě rád, že se zbavil starostí se správou pustého hradu, kde od nedobrovolného pobytu za obležení nezkusil nic dobrého. Také měšťané a sedláci ve svátečních úborech vyšli přivítat své staronové panstvo a přinesli mu poctu. Z věže kostelíku, kde byli pochováni všichni předkové Janovských až po Heřmanova otce Oldřicha, bratra Jindřicha a matku Jitku rozenou z Nečtin, vyzváněl na uvítanou jasný hlas zvonu.

S jakými pocity se vracel Heřman? Byl to jeho třetí návrat. Poprvé se vracel z bavorské služby, s kořistí a hlavou plnou plánů, když měl s bratrem Jindřichem po zesnulém otci spravovat hrad se všemi vesnicemi, které k němu patřily. Návrat se mu však pokazil, když nalezl matku nemocnou a pomatenou a nedlouho potom nastaly spory o peníze, které se staly pramenem všech pozdějších nesnází, za nichž Jindřich přišel úkladně o život a Heřman o svůj hrad.

Podruhé se vrátil, aby se pokusil dostat z Janovic Petra Sudu z Řenec, jenž si z nich udělal lotrovskou peleš. Janovic sice dobyli, ale Heřmanovi se ještě nepodařilo získat hrad pro sebe. Zase se musil vrátit na Popumhauz, skrytý v pohraničních hvozdech.

Nyní se vrací potřetí, aby vlastně začal tam, kde před tolika lety skončil po prvém návratu. Bože, jak je tomu všemu už dávno! Když spory začaly, byl Oldřich ještě docela malý chlapeček, kdežto nyní vyrostl v mladého muže, který po jeho boku opověděl, vyjížděl s ním na přepady a naposledy se listem knížete Karla z Minsterberka stává vlastním držitelem Janovic.

Tentokrát se Heřman nevrací na Janovice sám, ale s celou rodinou: s Markétkou, která si dovedla zachovat svou svěží roztomilost, se syny Oldřichem, Smilem, Vilémem, Jiříkem, Jindřichem i dcerou Jitkou.

S chutí se pustili do práce. Bylo jí opravdu mnoho. Pomalu se pokoušeli zdvihnout hrad ze sutin. Heřmana i mladé Janovské bylo často vidět ve dvorci, ve vsích i na poli. Na podzim ovšem Heřman nezapomněl ani na svou oblíbenou honitbu. Z okolí přijížděli na Janovice návštěvou hosté: pan Prostiborský, Václav Vyduna z Oby tec, který s ním sdílel osud za obležení Janovic, Měsíček z Výšková, který se zachoval lépe než Ježovský. Jako je den z prvých přijel z Merklína Heřmanův tchán, starý Chříňovský z Chříňova, stále vlídný, živý a potutelný.

Občas zajížděl Heřman se staršími syny do Klatov a poseděl tu v hospodě „U kameníků“ se zemany nebo měšťany – s mistrem Jelítkem, Líbadlem, Šalšem a kupci Lichvicem a Dešenským z Dešenic. S těmi bylo vždy o čem povídat. Přinejmenším vzpomínat, když nebylo nic nového. Avšak novinky docházely. Zase se vyprávěly různé kratochvilné historky, rovněž o Turku se mnoho mluvilo. Turecký sultán vtrhl do uherské země a napáchal velkou škodu, zvláště v chorvátské zemi, a potom dobyl i Bělehradu. Chystá se nová vojna. Již byla vyzvána města, aby připravovala hotovost. Praha prý má postavit pět set pěších a sto koní, Klatovy sto pěších a třináct koní.

„Pojedeš na vojnu,“ pomlaskával Jelítko vesele na Lichvice. Kupec, jenž vodíval Klatovské, se na Jelítka ani neohlédl. Řekl s klidem: „Ty bys měl jet, abys zase někomu kuše a samostříly pobral jako zemanu Měsíčkoví u Janovic.“ Jelítko zlostně zaklel, ostatní se smáli.

Heřmana Janovského zajímaly zvláště zprávy, které se týkaly obou předních pražských měšťanů, Jana Hlavsy z Liboslavě a mistra Jana Paska z Vratu. Znepřátelili se. Mistr Pasek, který byl v městě u moci, se spojil s bývalým perkmistrem Zigou Vaníčkovic, obvinil Hlavsu, že drží s doktorem Lutherem a s pikharty a že strojil povstání. Konšely, kteří mu přáli, dal uvěznit, nebo je z Prahy vyhnal. I Hlavsu z Prahy vypověděl. Teď prý Hlavsovi nezbývá, než aby se doprošoval v Uhrách u krále Ludvíka přímluvy, zatímco Pasek s administrátorem Caherou stíhá neúprosně všechny odpůrce, vězní, pokutuje a vypovídá je. Starý Jan Dešenský přijímal ty zprávy, jež přivezl z Prahy kupec Lichvice, úplně zdrcen. Vždyť jeho syn Jan, který měl v Praze dům U zlatého jednorožce, měl Hlavsovu dceru za choť a nyní mu hrozilo od mstivého Paska velké nebezpečí.

„Však teď v Praze vypravují,“ vykládal horlivě Martin Lichvice, „že bylo napsáno ve starých pamětech, jak povstane jeden žák, který svými rozumy a svou chytrostí zkazí Prahu. A ten žák není nikdo jiný než mistr Pasek. Jako žebravý žáček přišel do Prahy a stal se pak bakalářem, městským písařem, konšelem a nakonec primasem. Svou výmluvností a zběhlostí v právech a ve zřízení zemském dotáhl to až na prokurátora u soudu, koupil si zámek Toušeň na Labi a jiné statky…“

„Ano, tak tomu je,“ potvrzoval jirchář Šalše, který se s Lichvicem vrátil z Prahy. „Nakonec jistě svou lstí, podvodem a neupřímností připraví pražská města o jejich výsady. Takový dráč chudých!“

„Nikdy jsem Paškovi nevěřil,“ kýval smutně hlavou Dešenský. „Byl sprostého rodu – syn nějaké hokyně z Knína – příliš vysoko se dral, ještě když byl nejvyšším radním písařem. Vzpomínám si, jak mi jednou řekl: Nejsem takový křesťan, abych dovedl odpustit nepříteli. S nepřítelem se také nikdy mnoho nehádej, ale počkej, až půjde přes lávku, a podtrhni mu nohy.“ Heřmanovi to připomnělo, jak jemu Pasek povídal: „Ach, všechna práva mají voskový nos. Je možno ohnout jej napravo nebo nalevo, jak právě potřebuješ.“

„Snad bude lépe,“ utěšoval jirchář Šalše. „Pánu Bohu je všechno možné,“ končil vážně dlouhý Líbadlo.

Heřman z Janovic myslil na Hlavsu. „Měl mě Hlavsa poslechnout, když jsem mu u Janovic radil, aby nepouštěl moc z rukou,“ řekl a sousedé nastavili uši. To bylo něco nového. „Radil jsem tak už knížeti Bartoloměji,“ vykládal měšťanům Janovský. „Neuposlechl a byl pak od svých nepřátel zabit. Já alespoň nevěřím, že se utopil v Dunaji pouhou náhodou. A s Hlavsou je tomu stejně. Nepoužil příležitosti, kterou mu dávalo vojsko u Janovic. Teď je proti nepřátelům bezmocný. Však si jistě Pasek dovedl obratně zajistit pomoc pana Zdeňka Lva, který už je zase nejvyšším purkrabím. Slyšel jsem, že i pan Lev-mluví proti luteránům, zase jen proto, aby měl záminku proti svým nepřátelům. Jen tak se mu podařilo Jana z Vartenberka vypudit z úřadu nejvyššího purkrabího. Očernil ho u krále, že přeje luteránům, král ho sesadil a vrátil úřad Rožmitálovi.“

„Ba, sousedé, povídali mi v Praze,“ chytil se Heřmanovy myšlenky Lichvice, „že prý za krále Jiřího krmili židé ve svém městě lva a lvici a snadno je uživili. Teď prý však aby celá země krmila jednoho Lva – a uživit nestačí.“ Všichni se smáli, nejvíce Jelítko, jen Dešenský zůstával smutný.

„Ano, také jsem o tom slyšel,“ hlásil Šalše. „Jakýsi chudý soukeník Kostroun dal ten vtip veřejně k dobru a pak ho za to z Paskova návodu ubili. Říkali, že byl blázen.“

„Však bláznu a dítěti se podaří nejspíš povědět pravdu,“ vytrhl se z myšlenek Dešenský.

Spíše pro povzbuzení nálady připomněl Jelítko, že naštěstí páni nejsou jednotní, jenže Dešenský hned namítal, že také města táhnou teď každé za jiný provaz. „Co proti sobě stojí Pasek s Hlavsou, bude to ještě horší. Není jednoty mezi městy ani uvnitř měst. Jak bude u nás? Já jsem příbuzný a přítel Hlavsův a náš Podkůvka, víte všichni dobře, že je celý Paškův, protože je spřízněn se Zigou Vaníčkóvic. A také Korálková…“

Heřmana zajímalo všechno, co se dělo ve světě a v Praze. Znal přece dobře Hlavsu i Paska i Lva z Rožmitálu. Sám se pokusil těžit pro sebe ze sporů mezi stavy a pány. Zahlédl tu i vyšší cíl. Rád vypravoval ochotným posluchačům své zážitky z minulosti, ještě více však myslil na přítomnost a novou budoucnost. Co bude s ním? Co bude s Janovicemi?

I toho se dočkal. Jednoho parného červencového dne, kdy slunce sálalo do žlutých ovesných lánů a na jeřábech u janovického hradu se zapalovaly jeřabiny, ohlásil se na hradě rytíř Žibřid z Bobolusk s několika průvodci a žoldnéři. Byl uvítán a uctěn, jak se patří na královského posla. A jak by nebyl, když přinesl list, jímž král Ludvík odpouštěl všechnu vinu Heřmanovi i jeho synu a pomocníku Oldřichovi!

„My Ludvík, z boží milosti uherský, český, dalmatský a chorvatský král, markrabě moravský, lucemburský a slezský kníže a lužický markrabě, oznamujeme tímto listem všem vůbec: V předešlých časech za slavné paměti krále Vladislava, otce našeho nejmilejšího, vznikla různice a nesnáz, takže slovutný Heřman Janovský z Janovic byl po dlouhá léta opovědným nepřítelem Jeho Milosti krále a jeho poddaných. Týž Heřman Janovský se k nám nyní jakožto k svému dědičnému pánu obrátil pro tu vál ku se vší důvěrou a poddaností a chce nám raději sloužit nežli podnikat něco protismyslného. Proto my s rozvahou, dobrým rozmyslem a radou věrných našich milých mocí svou královskou tu válku a ty všechny opovědí rušíme a tímto listem zdviháme, moříme a obracíme v nic. Cokoli se tedy v té válce stalo buď zabitím, pálením, zajímáním, vymáháním výkupného i čímkoli jiným a komukoli z našich poddaných od téhož Heřmana Janovského a jeho syna Oldřicha i všech jejich služebníků, to všechno jim odpouštíme a pomíjíme, takže jim to nyní ani v budoucnosti nemá být ničím zlým vzpomínáno. A on Heřman Janovský i se svým synem Oldřichem a se všemi svými pomocníky a služebníky, kdekoli drží naše poddané ve vězení nebo v závazku, jako například Racka Cukra z Tamfeldu, ty všechny mají bez výkupného propustit a jejich závazků zprostit bez jakéhokoli prodlévání, item…“

Král si tedy činil jen jednu podmínku: propustit všechny zajaté a odpustit výkupné. Racek Cukr z Tamfeldu dlužil sice Heřmanovi na výkupném ještě sto kop, avšak co na tom záleží, když královská přízeň Janovskému slibovala, že se mu dostane nápravy všech křivd!

Jednali o tom s Žibřidem z Bobolusk ještě toho dne dlouho do večera po znamenité večeři, při níž se paní Markéta pochlubila křepelkami v sladké smetaně, mladými kuřaty po uherském způsobu a nadívanou štikou. Jednali i druhý a třetí den. Janovského požadavky nebyly malé. Žádal úměrnou náhradu za všechny škody. Janovice s veškerým panstvím i Veselí, přikoupené Sudou, měly mu být vydány v pravoplatný majetek a propuštěny z manství. Městečko Janovice mělo být vysazeno týdenním svobodným trhem vždy ve čtvrtek, aby tam každý mohl nosit, kupovat a prodávat maso, chleba, sůl, koření, sukna, plátno a jiné věci. Dále se jim mělo dostat dvakrát do roka jarmarku podle klatovského práva. Heřman trval na tom, aby – jak mu již jednou bylo dovoleno – mohl v královských lesích sekat dříví pro svou potřebu a honit zvěř podle libosti. Žádal o clo od formanů, projíždějících Janovicemi, po penízi z koně a z kusu hovězího dobytka. Nakonec pak 7500 kop míšeňských náhradou za příkoří, které utrpěl.

Rytíř z Bobolusk jednal, zapisoval, posílal posly do Prahy. Oves již posekali, jeřabiny dozrály do ruda, když se konečně dohodli. Jeli do Klatov, kde dali dohodu zapsat před svědky klatovským písařem, bakalářem Janem. Písař se tvářil slavnostně a otevřel ohromnou knihu, nadepsanou Liber transactionum I. civitatis regiae Clatoviensis ab anno 1515, do níž počínajíc tímto rokem byly zapisovány všechny důležité prodeje, ujednání a jiné události, týkající se královského města Klatov a všeho okolí. I bylo tu pro věčné časy zapsáno:

„… Jeho Královská Milost má jemu Janovskému postoupit zase Janovice se vším, co k nim nyní patří a co k nim Petr Suda, když byl v držení Janovic, přikoupil, a to všechno zapsat do desek. A ty svobody, o které on Janovský žádal pro Janovice, má Jeho Milost královská Janovskému přiznat, a to propustit Janovice z manství, dovolit v královských lesích sekat dříví podle potřeby a lovit tam a také v městečku vysadit jarmark, trhy a mýto. Rovněž má přidat tři tisíce kop českých. A to se má stát do svatého Václava. A když obě strany k tomu přistoupí, vydá král Jeho Milost tuto smlouvu Janovskému pod majestátem a tak ji potvrdí.“

Předběžná smlouva byla zapsána ve čtvrtek po sv. Vavřinci. Král na ni přistoupil a do sv. Václava stvrdil ji Janovskému svým majestátem. Rytíř Heřman z Janovic dostal všechno, co chtěl – i výroční jarmark, určený na den Všech svatých, v den janovického posvícení.

Téměř po dvaceti letech se konečně rytíř Janovský dočkal svého spravedlivého práva, o které nepřestal bojovat. Pevná víra a vytrvalost dovedly ho k vítězství, i když nebylo bez obětí.

Rukopis tohoto románu, jehož první vydání vyšlo r. 1945 po osvobození pod názvem KREV A PIVO, byl v jubilejní soutěži Máje-Světového literárního klubu porotou, složenou z dr. J. B. Čapka, dr. M. Hýska a V. Mathesia, odměněn druhou cenou. Román je autorem připsán památce jeho otce Bohuslava Šimáčka, nakladatele Sedláčkových HRADŮ A ZÁMKŮ, z nichž je čerpán jeho námět. Rytíř Heřman Janovský z Janovic je totiž historickou postavou a jeho příběh je založen na skutečných událostech.

KDE SE PIVO VAŘÍ

Podle shodného mínění historiků byl král Vladislav Jagellonský panovníkem slabým a svou nerozhodností a povolností vůči bohaté šlechtě přispěl vydatně k rozhádaným vnitropolitickým poměrům v Českém království, když se roku 1491 odstěhoval do Budína a ve správě Českého království ponechával volnou ruku šlechtickým předákům, napětí v Čechách se rychle proměnilo v ostré spory a král neprojevil ani dost autority, ani dobré vůle, by obnovil rovnováhu politických sil a zabezpečil klidnější řešení sporných problémů. Před soudem historiků e těžké hledat pro krále polehčující okolnosti, zato historikové umění byli už dříve nakloněni k větší shovívavosti, protože tento panovník patřil k nejvýznamnějším stavebníkům posledního velkého období gotické architektury. Zásluhy krále Vladislava nelze v tomto směru potrat, protože jsou podepřeny hmatatelnými doklady – vladislavským sálem a dalšími prostorami Pražského radu, v nichž našel možnost uplatnění jeden z největších soudobých architektů, Benedikt Reith. Iniciála „W“, objevující se na některých z těchto děl, se stala značkou vyspělého umění. Stala se ale i významným symbolem umělecké epochy, symbolem celého jednoho významného období našich dějin.

Ze všech bojů jagellonské epochy, jak se toto období vlády krále Vladislava nazývalo, byl zápas královských měst se šlechtou v Čechách nejostřejší a nejnebezpečnější. Z drobných sporů se rychle rozrostl v ohromný požár, který se zdál být chvílemi uhasitelný jen zbraněmi. Vyvolala jej šlechta popíráním platnosti některých městských hospodářských výsad a práv čili privilegií, a když se města začala bránit, přešla šlechta do útoku i proti významným ústavním právům mostského stavu. Bylo ohroženo politické postavení měst a jejich nároky na spoluúčast v stavovské vládě, a pokud se zápas odehrával jen na ústavní půdě, byla města v jasné nevýhodě a nedokázala se účinně hájit. Na zemských sněmech byla menšině (každé město mělo jeden hlas, zatímco šlechty náležel hlas každé jednotlivé šlechtické osobě) vzhledem k vyhrocené situaci neměla naději na získání spojence v rytířském stavu, byla šikanována zemskými úřady, jež byly vesměs v rukou šlechty, a možnosti získat nějakou oporu u královského dvora byly mizivé, kdyby měšťané chtěli použít své největší zbraně, peněz. Všechny okolnosti byly tedy jasně proti městům a každé střetnutí o některou spornou otázku hrozilo městům porážkou.

O co tedy vlastně v tom sporu šlo? Ze všech stížností královských měst na šlechtu zasluhují pozornost především tři věci. Za prvé města protestovala proti tomu, by šlechta omezovala odchod poddaných z vesnic do měst; z hlediska měst byl protest pochopitelný, protože bez přílivu nových obyvatel z vesnice by se města velmi rychle vylidňovala (v žádném ze středověkých měst není možno předpokládat přirozený populační přírůstek, tj. přírůstek vyjádřený převahou počtu narozených nad počtem zemřelých), a brzy by se tu projevil nedostatek pracovních sil. Za druhé se města bránila proti tomu, by šlechta houfně povyšovala různé oblasti na svých panstvích na nová města a městečka se stejnými hospodářskými právy, jako měla města stará; důsledek tohoto postupu šlechty bylo možno ve městech velmi snadno odhadnout, protože se rázem začal drobit velký krajíc dosavadních městských hospodářských výsad na mnoho drobných krajíčků. Nejostřejší reakci ve městech však vyvolala snaha šlechty vařit a prodávat pivo.

Piva se spotřebovalo v Čechách kolem roku 1500 na hlavu asi pětkrát více než dnes a daleko největší část této spotřeby uspokojovaly městské pivovary. Bylo to pivo slabší a řidší než pivo dnešní a pro chudý lid ve městech i na venkově znamenalo doplněk nedostatečné stravy. Výroba piva byla proto od počátků organizovaného městského hospodářství ve 13. století nejvýnosnější a také nejspolehlivější městskou živností a každé město se snažilo získat výsadu neboli privilegium na odbyt piva v určitém, zpravidla mílovém okruhu, dříve než mu začala skutečně hrozit konkurence. Kolem roku 1500 sice už četné vrchnosti vařily na svých statcích pivo ve větších množstvích a rozprodávaly je ve vesnicích, ale opravdový konkurenční boj mezi panským a městským pivem ještě nenastal, protože celkový objem výroby piva na velkostatku nesnesl srovnání s městskou produkcí, a navíc bylo městské pivo mnohem kvalitnější. Stačil však i tento náznak boje a města se cítila ohrožena a měšťané (ve všech městech směli téměř všichni měšťané vařit pivo) předvídali zhoubné následky do budoucna. Nebylo přece možno vyloučit, že se panská výroba piva rozšíří a že šlechta bude soustavně nutit své poddané, aby kupovali její pivo a přestali kupovat pivo městské. Postižených ve městech by bylo příliš mnoho, a proto otázka vaření piva vyvolávala ve městech tu nejbojovnější odezvu.

Čím ostřejší podobu dostával tento zápas, tím více lpěli měšťané na svých výsadách a na rozdělení společenských práv. Vůbec si přitom neuvědomovali, že zatvrzelým trváním na svých výsadách brání vlastně hospodářskému

pokroku, brání městům, aby se vymanila z hospodářské zaostalosti. Přitom bylo zřejmé, že města zápas proti šlechtě nemohou vyhrát a že se dříve nebo později budou muset smířit se ztrátou některých výsad. Panský velkostatek se tedy pustil do rybnikaření, do vaření piva, do obchodu s některými zemědělskými produkty, ale především se stále spoléhal na rentu a panstvo vidělo hlavní cestu k záchraně v jejím rozšiřování. Byla to zcela jednoduchá aritmetika: Kdo měl více vesnic a poddaných, měl i větší příjem z renty. Až do poloviny 16. století všichni bohatí šlechtici (Viléma z Pernštejna nevyjímaje) pamatovali v prvé řadě na to, aby využili každou možnost k nákupu nových statků, i když se při tom krvavě zadlužili.

Tento složitý proces měl však i na straně panského stavu svého velkého poraženého. Bylo jím rytířstvo.

Pokles hodnoty peněžní renty postihl především držitele malých statků, skládajících se jen z několika vesnic a z hrstky poddaných. Byly mezi nimi i zchudlé panské rody, ale naprosto převažovaly rodiny rytířské. Neexistovalo žádné zákonné pravidlo, odsunující nezámožnou šlechtu mezi druhý stav, protože příslušnost k panstvu nebo rytířstvu byla určena starobylostí a významem rodu, ale majetkový rozdíl se postupem doby ustálil tak, že, budil dojem, jako by byl pravidlem. Už dávno před koncem 15. století trpěly mnohé rytířské rodiny ztrátou dědičných majetků a jejich příslušníci si hledali obživu mimo rodnou tvrz – ve vojenské službě (sto let před Heřmanem Janovským se živil jako žoldnéř rytíř Jan Žižka z Trocnova), v církevních úřadech, na dvorech králů a významných pánů. I když šlo o obživu, dbali rytíři na to, aby zastávali jen taková místa, která se slučovala s jejich stavovskou ctí a která nebylo možno považovat za zaměstnání měšťanská, tedy nedůstojná skutečného šlechtice. Ke konci 15. století se však situace ještě zhoršila a dotýkala se samotné existence drobných statků, a tím i existence rytířstva. Stovky rytířských rodin se sice ještě stačily jakž takž obživit, ale nezbývaly jim už téměř žádné peníze na opravu hradů a tvrzí, na stavbu nových hospodářských budov, na nákup zbroje, na udržování dostatečné družiny, na věna pro dcery nebo nákladnější odívání. Pro mnohé držitele slavných jmen a erbů bylo například problémem zajet na krajský sněm, nebo dokonce na zemský sněm do Prahy, protože nemohli sehnat ani těch pár grošů, aby mohli zaplatit útratu za sebe a několik pacholků.

Nechyběly samozřejmě uvážlivé hlavy, hledající východisko v moudrém a opatrném hospodaření. Jestliže mohli jiní vařit pivo a zakládat rybníky, proč by se o to nemohli pokusit rytíři? Obtíž byla ovšem v tom, že na malých statcích se hospodaření nevyplácelo, a vybudovat velké hospodářství – na to zase zchudlý rytíř neměl dost peněz. A pokud se přece jen některý z nich do takového podnikání pustil, výsledky nebyly příliš růžové, rytíř Jan Jeníšek z Ojezda, mladší o jednu generaci než oba Janovští, zkoušel například takto hospodařit na svém statku Svrčovsi, a jak ukazují jeho vlastnoruční záznamy, proměnil se obratem v kupčícího sedláka, počítajícího úzkostlivě každý snop úrody a každou slepicu taková práce sice dávala existenční jistotu, ale nic víc.

Navíc staré cesty hledání vedlejší obživy už nestačily. V církevních úřadech nikomu štěstí nekvetlo, protože utrakvistická církev byla chudá, ve vojenské službě se stále více dávala přednost válečnickým znalostem před urozeným jménem, a navíc si zchudlý rytíř těžko mohl dovolit vyzbrojit za velké peníze vlastní oddíl. A dokonce i u panských dvorů se už nepožadovala takovou měrou čestná služba, spíše se cenila opravdová práce. Důsledek všech těchto změn pak byl, že rytíř, hledající nějaké výnosné uplatnění mimo domov, musel nakonec překročit onu čestnou hranici, kterou mu určoval jeho původ a tradice stavu – a vstoupit na nebezpečnou cestu bezpráví a často i násilí.

Ještě roku 1497 zemský sněm v Čechách přikazoval, že osoby přijaté do rytířského stavu musejí ihned zanechat městských živností, ale v té době byla už prakticky větší část rytířstva předurčena k tomu, aby si hledala obživu, jak se dalo, tedy i v městských živnostech. Desítky rytířů sice zůstaly věrny tradičnímu meči a toulaly se v žoldnéřských službách, ale většina hledala mírumilovnější, a hlavně bezpečnější povolání. Mnoho rytířů prodalo statky a odstěhovalo se do měst, kde uložili svůj majetek v nemovitostech a rozmnožovali jej lichvou, jiní hledali řádnou službu v zemských a královských úřadech, další se ucházeli o místa písařů, správců a hejtmanů na statcích bohatého panstva. Někteří se stali profesionálními politiky (Albrecht Rendl), jiní specialisty na hornické podnikání (Jan z Vítence), teoretik velkostatku (Jan Brtvín z Ploskovic), či dokonce knihtiskaři (Oldřich Velenský). Dokonce i jednota bratrská, jejíž morální zásady byly neobyčejně přísné, musela učinit ústupek těmto proměnám uvnitř rytířského, stavu a dát souhlas k tomu, aby příslušníci chudých rytířských rodů ve městech směli půjčovat peníze na úrok.

A boj rytířů za zachování výsad a tradic jejich rodů i celého rytířského stavu pokračuje. Nedostatek hospodářské jistoty má vyvážit přepjaté stavovské sebevědomí. Rytíři v této době prosazují uznání svých nároků a některé zemské úřady i přísných pravidel pro přijetí rytířského stavu. Soudobé prameny jsou plné záznamů o projevech zvůle, jíž se dopouštěli rytíři na měšťanech. Zemánkové v otrhaných šatech se rozkřikovali městských krčmách na vážené a zámožné měšťany jako na své poddané, tropili výtržnosti a dopouštěli se násilí, a přitom neměli v kapse ani těch pár grošů na zaplacení útraty. Mezi urozenými pány z Nemanic nechyběli dokonce ani provokatéři, podněcující spory, které by jim mohly přinést hmotný prospěch. Byli ochotni se rvát i žalovat a soudit se, využívajíce přitom svého privilegovaného postavení. (Pro města bylo krajně nebezpečné soudit takového výtržníka, protože ho směl soudit jen zemský soud). Stejně hluční a výbojní byli rytíři i na sněmech a jejich postoj proti městům byl často zarputilejší než postoj panstva. Projevovala se tu v podstatě beznadějná zloba nad vlastním špatným postavením, které bylo zřejmě v jasném rozporu s privilegovaností druhého stavu. Pouze výjimečně nacházela v této době města mezi rytíři spojence a i pak bylo toto spojení jen dočasné a často neupřímné.

Nastával soumrak rytířského stavu, drobné šlechty, která si získala v minulosti velká politická práva, dokázala se obrnit jako uzavřená společenská skupina, nakonec však nestačila udržet krok s hospodářským rozvojem společnosti. Tento soumrak však nenastával jen v Čechách. Jeho příznaky, byť méně drastické, jsou patrny na Moravě, ve Slezsku, v Uhrách i v Polsku. V Německu dokonce dochází k ozbrojenému hnutí rytířstva, k rytířské válce, a mnoho rytířů, bouřících se proti společenskému systému, který je odsuzuje k postupnému zániku, neváhá se vzápětí přidat na stranu vzbouřených sedláků ve velké selské válce. A když pak nakonec na český trůn nastoupil Ferdinand Habsburský a zrušil krajské sjezdy, aby se zbavil nežádoucí opozice, politika rytířského stavu v Čechách se rázem zhroutila. Nebylo to samozřejmě jen v důsledku králova opatření, ale především díky celkové slabosti rytířstva, patrné už dříve. Rytířský stav zůstával formálně dál druhým stavem zemským, v jeho středu se i nadále objevovaly významné a cílevědomé osobnosti, jako celek však hrálo rytířstvo už jenom druhé a často i třetí housle.

Král Vladislav Jagellonský zemřel 13. března 1516 v Budíně a už před jeho smrtí se začaly v Čechách projevovat snahy po uklidnění vzrušených zápasů. Nebyla to v žádném případě zásluha krále a ani zásluhy politických předáků šlechty (Viléma z Pernštejna) nelze přeceňovat. Zdá se, že daleko největší měrou k touze po pokojném narovnání všech rozporů přispěl neutěšený vývoj vnitřních poměrů v zemi, který nakonec postihl všechny vrstvy obyvatelstva – tedy i šlechtu. Na jedné straně se šlechta začala smiřovat s tím, že se jí nepodaří zničit politickou moc královských měst, protože města byla ochotna se bránit se zbraní v ruce; na druhé straně města přestávala tak tvrdošíjně hájit některé své staré výsady, mezi nimi i výsady na monopolní vaření a prodej piva. Na sněmu, který se sešel 29. září 1517 na Pražském hradě a trval až do konce října, byla uzavřena smlouva, nastolující v Čechách příměří a zastavující nejostřejší spory. Do českých dějin vešla pod názvem Svatováclavská smlouva (podle doby konání sněmu i po sv. Václavu), a ačkoliv vlastně žádnou z vážných sporných otázek nevyřešila beze zbytku, stala se dokumentem mimořádné ceny. Zastavovala boj a připravovala půdu pro další jednání o jednotlivých otázkách tak, že obě strany mohly považovat smlouvu za čestné narovnání svých požadavků. V Praze, která stála po celou tu dobu v čele měst a nesla největší tíhu zápasu na svých bedrech, „pro takovou věc radostnou Te deum laudamus zpívali a zvonili“, jak zaznamenal starý letopisec. Městským politikům však bylo jasno, že se jim podařilo jen zabránit těžší porážce a že nesporným vítězem zápasu zůstává šlechta. Nespokojení zůstávali i zchudlí rytíři, z nichž mnozí už před tím vstoupili na cestu bezpráví a násilí. Stali se z nich tzv. opovědníci. Opovědnictví bylo vlastně vypovězením války a ve své podstatě bylo nezákonné. Opovědník se domáhal násilím a bez jakéhokoliv ohledu na právní řád uspokojení svých nároků na vyšší instituci – mohlo jít o celou zemi, o královská města nebo jen o město jediné –, která ho poškodila nebo která mu jeho práva upírala. Bral na sebe úděl psance bez domova a bez majetku a při tom si vyhrazoval právo ničit majetek a zabíjet lidi svého nepřítele tak dlouho, dokud nebude jeho křivda napravena. Bez ohledu na hrůzu zločinů, které každý opovědník v krátké době napáchal, bylo opovědnictví odlišováno od sprostého zločinu a šlechta byla ochotna mu v určitých případech

přičítat čestný význam. Opovědník se totiž neskrýval v anonymitě, ale veřejně se hlásil ke svým činům a navíc se domáhal svých práv. Všechny jeho zločiny mohly být zapomenuty, jestliže si vynutil na svých nepřátelích dohodu o nápravě křivdy, která se mu stala. Mohl ho však potkat i jiný osud: kdyby ho polapili dříve, dostal by se do rukou katu.

Snad se v některých případech nedá upřít jednotlivým opovědníkům statečnost, ne-li přímo hrdinství: bojovali sami proti celé zemi o své právo, štváni z místa na místo a nenacházejíce nikde bezpečné útočiště. Stáli sami proti všem. Avšak tito hrdinové se dopouštěli často nejhorších ukrutenství většinou na nevinných lidech, jen aby dosáhli osobního zadostiučinění; pálili sedlákům střechy nad hlavou, otupovali pocestné, mrzačili lidi na památku svého řádění. Dříve nebo později se každý z nich dopustil desítky zločinů, které neměly žádnou souvislost s jeho spravedlivým bojem za právo, a takřka zpravidla to bylo v případech, kdy zemane opovídali městům. Nebyla to samozřejmě žádná náhoda, protože na účet měst se dalo nejvíce loupit, a navíc mohli opovědníci počítat s tím, že šlechta nebude městům pomáhat, aby byli dopadeni. Zásluhou Jiříka Kopidlanského, Heřmana Janovského a jiných opovědníku, a ještě více zásluhou všech pánů, kteří shovívavě posuzovali jejich spory, a všech zemanů, kteří jim ochotně poskytovali všemožnou podporu, se opovědnictví stalo organizovaným lupičstvím. V některých letech byla situace tak divoká, že byl takřka ochromen pravidelný obchod. Ozbrojené tlupy opovědníku přepadaly výpravy domácích i cizích obchodníků, vozy řemeslníků, vezoucí zboží na jarmarky, zabíjely a mrzačily lidi, pálili vesnice patřící městům. Dosah škod byl nedozírný, protože navíc museli měšťané za velké peníze najímat doprovod pro své vozy a ztráceli dobrá obchodní spojení, když se v cizině šířily poplašné zprávy o nebezpečích na českých cestách. Strach a hrůzu však nešířili jen opovědníci sami. Pomáhaly jim desítky zemanů, kteří se neštítili krást a loupit a při tom zůstávali skryti za jmény opovědníku. Na některých rytířských sídlech byly ukryty větší zásoby uloupeného zboží, než bylo uskladněno ve sklepích pražských kupců. Těžko říci, kolik z přepadení provedli tito drobní zločinci na vlastní pěst a na účet Kopidlanského nebo Janovského.

V tlupách opovědníku se sešla nejrůznější sebranka loupežníků a raúbířů, potulujících se po České zemi a snažících se uniknout z dosahu pravomoci městských rychtářů a katů. Objevili se tu i cizinci, hledaní četnými dopisy městské rady v Norimberku, ve Vídni i v jiných městech. Když se oddíly opovědníku rozpadly, loupežnické tlupy zůstaly pohromadě a opět bylo těžko rozeznat, kde je rozdíl mezi sprostým zločinem a bojem o právo. Opovědnictví se v letech 1500 – 1520 stalo bez ohledu na původní záměry některých jednotlivců (např. Heřmana Janovského) strašnou metlou královských měst a současně i podnětem k rozvoji zločinnosti. Ohrožovalo hospodářský život měst a nakonec i celé země, protože bezpečnost na cestách byla v této době už jednou ze základních podmínek rozvoje obchodních styků. Svatováclavská smlouva na této situaci prakticky nic nezměnila a města se musela s nepřáteli veřejného pořádku vypořádat sama.

Koncem října 1520 dobyli Pražané tvrz Tochovice na Táborsku, kde měli sídlo společníci opovědníka Zdeňka Malovce, a o několik týdnů později vytáhlo městské vojsko do pole proti Janovicům. Tento nesmlouvavý postup korunovali Pražané popravou sedmi zemanů dopadených na Tochovicích.

Hrozba městských zbraní vzala až kupodivu rychle chuť do dalších dobrodružství mnoha zemánkům, kteří se skrývali za skutečné opovědníky, a opovědníky samotné přiměla k tomu, aby se starali o hledání cest k soudnímu urovnání svých sporů.

Trvalo to ještě přibližně deset let, než se podařilo veliké trestné výpravě, nařízené samotným králem Ferdinandem, zničit hlavní zločinecké tlupy potulující se v zemi; s hrozbou opovědnictví však skoncovalo v podstatě už janovické tažení. A také tato skutečnost dokreslovala soumrak rytířstva.

Heslo PIVO

Pivo jest kvašený nápoj uměle vyrobený z ječmene a chmele. Pivo podle výroby, podle země, podle místa i podle suroviny pojmenované různě, tak anglické bledé ale, černé porter, stout, belgické lambik, mars, faro, německé Bock, Salvator, Kaiserbier, Tafelbier, pšeničné Weissbier , rakouské švechatské, plzeňské, granát, samec atd. Pivo jest důležitou pochutinou i potravinou; pro člověka tělesně pracujícího s mírou užívané jest bez následků škodlivých. Byť bylo množství výživných látek v pivě poskrovnu, jsou přece všechny obsaženy ve formě velice příhodné. Lehká stravitelnost obsažených bílkovin a uhlohydrátů a trávení povzbuzující součástky chmele jsou velmi cennou vlastností, kdežto alkohol v tak příhodném poměru stává se prostředkem práci svalní povzbuzujícím.

Heslo ALKOHOLISMUS

Prodej lihovin v obchodech se zbožím smíšeným a j. budiž úplně zakázán, poněvadž svádí ku pití kořalky také lepší lidi, kteří se štítí obyčejné kořalny navštěvovati… Při obecné branné povinnosti jest naléhavou potřebou, aby bylo také při vojště pití kořalky úplně zamezeno. Zlý zvyk odměňovat! dělníky neb čeledíny za zvláštní práci kořalkou demoralizuje a měl by býti odklizen.

Při pracích veřejných vůbec nebudiž dělnictvu kořalka prodávána.

Na vyhlazení zhoub alkoholismu nestačí toliko obmezování nemírného pití lihovin, ale také zamezování falšovaných, lidskému zdraví škodlivých nápojů, zvláště kořalek, musí být zákonem zapověděno a přísnými tresty stíháno.

Soukromé i obecné zájmy hospodářské a éthické vyžadují toho, aby byl uvyklý opilec zbaven práv občanských, jakož i čestných práv politických, aby bylo opilství, zvláště když veřejné pohoršení dává, jako skutek nemravný přísně po zákonu trestním stíháno, jakož i aby přestalo býti opití při skutcích trestních okolností zmírňující.

Ottův slovník naučný

F. A. ELSTNER ČÁST XVI

Zapíchej kolíky, na ně přibij číslice!

Sluneční hodiny v letním táboře

Pak spolu s veslařem sedni do kánoe nebo loďky a spouštějte bidlo nebo olovnici ke dnu v pravidelných vzdálenostech, v přímém směru od tyče k tyči, z jednoho břehu k druhému. Zjištění hloubky zapisujte! Potom se vraťte na svůj břeh a zakreslete průřez dna. Úsečku, dlouhou tolik centimetrů, kolik je řeka široká metrů, ohraničíme spuštěnými kolmicemi a poznačíme na ní místa měření. I z těchto míst spustíme kolmice s naměřenými hloubkami. Metr hloubky odpovídá centimetru na kolmici, takže spojením naměřených hloubek vznikne průřez do dna. Je tím správnější, čím kratší byly vzdálenosti měření.

Průřez třeba ukazuje, že je voda šest metrů od břehu hluboká metr. V polovině řeky má hloubku přes dva metry a třináct metrů od břehu dva a půl metru. Pozná se, kam až můžeme vyznačit latěmi nebo bidly koupaliště pro neplavce, kterým směrem můžeme postavit lávku nebo doporučit brod.

Vyzkoušejte to někde v malém, na mělkém potoce, pro zajímavost.

Množství lidí na veřejném shromáždění nebo na stadiónu, nebo plochu, můžeme z dálky pouze odhadnout. Vyřízni si do tuhého papíru čtvercové okénko asi 3x3 centimetry. Napni paži a zahleď se na skupinu lidí, vymezenou okénkem! Snaž se spočítat hlavy. Pak ulož do paměti, jakou plochu z celku asi kryji, a nanášej ji postupně na celé shromáždění. Je to jen přibližné.

Odhady času

Všechny odhady jsou výsledkem zkušeností a zvyku.

Odhad času a doby trvání jé velmi pružný. Někdy se ti zdá minuta věčností; hodiny se vlekou jako příze. Ve hře čas uteče jako voda a v noci, ve spánku, ani nevíme, že plyne.

Rozestavte se do řady!

Dej znamení, pískni, a od toho okamžiku musí každý naměřit jednu minutu. Zavaž jim oči, aby se navzájem neviděli, to bude ještě zajímavější. Kdo se domnívá, že uplynula minuta, zdvihne tiše ruku. Správnost zjistíš na hodinkách s minutovou ručičkou, ale čekej až na toho posledního. Vzniknou velké rozdíly. Lidé si někdy pomáhají při měření vteřin tím, že pomalu počítají: „Jed-na-dva-cet… dva – a – dva – cet..,, tři-a-dvacet…“ Vyzkoušej to podle hodinek s vteřinovou ručičkou!

Na stálém táboře si pořídíme sluneční hodiny nebo gnómon. Gnómony, sluneční sloupy, stávaly kdysi na tržištích nebo před veřejnými budovami, a správný čas se vypočítával podle tabulek z délky vrženého stínu. Půjdeme na to jednodušeji!

Na rovné ploše zabodneme do země dlouhou tyč. U její paty navlékneme provázek a opíšeme na zemi kruh o poloměru trochu menším, než bude polední stín tyče.

Příštího dne, před východem slunce, začneme značit čas na půlhodinách. Za celou hodinu zarazíme na obvodě kruhu delší kolík, za půlhodinu kratší. Čas měříme podle správně jdoucích hodinek a ke

kolíkům zapíchneme tabulky s číslicemi. Sluneční hodiny dobře poslouží, když odejde z tábora ten, kdo měl hodinky, nebo když se hodiny porouchají.

Na starých městských bránách a na kostelních zdech bývají sluneční hodiny se skloněnou tyčí, každému dobře známé. Můžeme si je zhotovit v malém a postavit je před stanem. Stačí obdélníkové prkénko a stín drátu, jehož směr je souběžný se zemskou osou.

Byly doby, kdy sloužily sluneční hodiny, často umělecky zdobené, v městských domácnostech, tak jako hodiny přesýpací.

Můžeme vyzkoušet zajímavé vodní hodiny; vyrobí se ze soudku nebo staré plechovky. Navrtejte ve dně otvor, kterým voda odkapává nebo vytéká tenkým praménkem. Ke stěně nádoby, naplněné vodou, připevněte měřítko a proměřte na něm podle hodinek úbytek vody. Je to obdoba pískových přesýpacích hodin, jen se večer voda znovu naplní po označený bod. Vodním hodinám se kdysi říkalo klepsydry, měřily čas i v noci.

V Číně měli přesné vodní hodiny už dvanáct set let před naším letopočtem, v Egyptě ještě dřív. Spolehlivé klepsydry mají válcovou odměrnou nádobu, dělenou na hodiny zdola nahoru, do ní kape voda z nádoby horní. Jsou pod vodní nádrží nebo pod vodovodem, stejnoměrným přítokem a odtokem se udržuje stálá hladina.

Čas podle kompasu, hvězd a měsíce

Přibližný čas odhadneme podle kompasu, když svítí slunce. Polož si kompas na dlaň a počkej, až se magnetka ustálí. Pak vezmi do ruky stéblo a podrž je přesně svisle tak, aby šel jeho stín středem kompasu.

Vzdálenost vrženého stínu od bodu SEVER, odměřenou na kompasovém číselníku, nanes na druhou stranu od hrotu magnetky. To bude dvanáctá hodina myšleného hodinového ciferníku, a stín stébla nahrazuje hodinovou ručičku.

Zkus to s velkým kompasem, nebo si kompasový kruh nakresli a podle skutečného kompasu ho srovnej!

Zkušený znalec oblohy pozná správný čas podle hvězd, zná doby měsíčního východu a západu. Když měsíc není v úplňku, mohli bychom si jeho průměr pomyslně rozdělit na dvanáct dílů a zjistit, kolik dílů zaujímá osvětlená část. Pak bychom při dorůstání první čtvrti odečtli a při ubývání třetí přičetli zjištěný počet k počtu hodin na hodinkách. Tuto hodinu namíříme na měsíc.

Příroda nám o průběhu času podává i jiné pravidelné zprávy.

V celém světě je budíčkem kohout a slepice se zase starají o skončení dne. Řadí se a jdou spát. Tak si to totiž příroda přeje a tak by to prospívalo i nám, kdybychom měli slepičí mozky, hrabali po dvoře a snášeli vejce.

Znalci lesa poznají jitřní hodiny podle hlasu a zpěvu ptáků. Probouzejí se postupně, můžeme si „ptačí hodiny“ vypozorovat a zaznamenat.

Rudí lovci měřili měsíce á roční doby podle přírodních jevů: leden byl měsícem sněhu, únor smrti nebo hladu vlků, březen vran, duben dešťů nebo trávy, květen sazenic nebo květů, červen růží, červenec bouří, vedra nebo ptáka hromu, srpen zrní, kukuřice nebo jeseterů, září lovů, říjen padajícího listí, listopad bobrů nebo bláznivý, prosinec dlouhých nocí nebo hvězd. Dny v týdnu: neděle – sluneční den, pondělí den práce, úterý hádek, středa volnosti, čtvrtek hromů, pátek slavností, sobota smíření.

Byly to počátky dlouhé cesty lidstva k dnešním chronometrům.

Světové strany

Kompas je prozradí naráz: magnetka ukazuje skoro přesně z jihu k severu. Obrátíme se k severu tváří, po pravé ruce je východ, po levé západ a za zády jih.

Podle toho položíme mapu, sever je na mapách nahoře, jih dole, východ vpravo a západ vlevo. Spolehlivým průvodcem jsou busoly, vyráběné v různém uspořádání, u každé je přesný návod. Busolou přeneseme směr z mapy do terénu, zachytíme směr k nějakému cíli.

Dosti přesně se určí sever podle stínu svislé tyče, když ji přesně zabodneme, podle olovnice. Na dolní konec navlékneme očko provázku a nakreslíme na zemi kružnici o poloměru asi dvou metrů. Dopoledne čekáme, až se konec stínu tyče dotkne přesně kružnice; místo poznačíme. Odpoledne počkáme na stejný úkaz a zase poznačíme místo na kružnici. Oba poznačené body spojíme s bodem, kde je zapíchnuta tyč, a úhel směřuje k severu. Říká se tomu gnómonový kompas. Může se zhotovit v malém, na prkénku nebo na vodorovně seříznutém pařezu. Čím je menší, tím přesněji musí být zhotoven. Kružnice se kreslí někdy dvě, pro kontrolu.

Čtyři světové strany nám hlásí slunce, když svítí. Ráno vychází přibližně na východě, v poledne stojí nad tím bodem obzoru, kde je přibližně jih, a zapadá přibližně na západě.

Když svítí slunce, určíme světové strany podle správně jdoucích hodinek. Položíme je vodorovně na dlaň nebo na stůl tak, aby malá hodinová ručička směřovala k tomu bodu na obzoru, nad kterým právě stojí slunce.

Pak rozpůlíme úhel, který svírá tato ručička se spojnicí dvanáctky a středu hodinek. Půlící čára jde přibližně k jihu.

Sever podle měsíce

V noci hledáme světové strany „podle nebeských hodin“, podle polohy hvězd a polohy a tvaru měsíčního kotouče. Když je měsíc v úplňku, vyjde přibližně na východě a zapadá přibližně na západě.

Má svůj „jízdní řád“: nový měsíc vychází v šest ráno, v osmnáct zapadá a není vidět. První čtvrt vyjde v poledne a zapadá v půlnoci, úplněk vyjde v osmnáct hodin a v šest ráno zapadne a třetí čtvrt vyjde v půlnoci a v poledne zapadá; to by také posloužilo odhadu času.

Viditelné tvary měsíčního kotouče, jeho fáze, najdeme skoro ve všech kalendářích. Když připravujeme noční orientační hry, můžeme z toho předvídat, jak světlá nebo temná bude toho dne noc.

Také správně jdoucími hodinkami odhadneme sever podle měsíce. Při úplňku se postupuje právě tak, jako u slunce. Při ostatních fázích to chce trochu trpělivosti. Měsíc, zakrývaný stínem Země, rozdělíme pomyslně vedeným průměrem na dvanáct dílů a zjistíme, kolik dílů zabírá osvětlená část. Když měsíc dorůstá a má podobu písmene „D“, odečteme, a při třetí čtvrti, když měsíc couvá k tvaru písmene „C“, přičteme počet dílů k současnému počtu hodin. Zjištěnou „hodinu“ namíříme k tomu bodu na obzoru, nad kterým právě měsíc stojí. Úhel mezi touto hodinou a dvanáctkou rozpůlíme, jako jsme to ve dne dělali se sluncem.

Půlící čára míří z jihu k severu.

Sever podle hvězd

Snad jediným souhvězdím, které pozná každý člověk, je Velký vůz.

Je to souhvězdí námořníků, cestovatelů a lovců na severní polokouli. Pomůže nám zjistit polohu severní hvězdy, Polárky a Severka je maličká, ale jasná a důležitá; skoro celou noc setrvá na stejném místě a září skoro přesně nad severním bodem obzoru.

Na jižní polokouli střeží orientaci Jižní kříž. Snad by se zdálo, že už dávno mohl jít do důchodu, tak jako Severka. Máme přece přístroje, které zjistí pod hladinou ponorku jen z teploty vody zvýšené vířením o pět setin stupně za hnacím šroubem.., Na vzdálenost jednoho kilometru najde takový tepelný zvěd zapálenou zápalku.

Vidíš souhvězdí Velkého vozu? Když prodloužíš spojnici zadních kol asi pětkrát, spatříš Polárku, a u ní Malý vůz. Severní hvězda vedla námořníky tisíc let, nikdy na to nezapomeň, kdybys na moři všecko ztratil.

Nad druhou hvězdou oje Velkého vozu je nepatrná hvězdička, jmenuje se Alkor. Severoameričtí Indiáni říkali někdy Velké medvědici „Přeražená záda“ a v té druhé hvězdě viděli indiánskou matku squaw – „skvó“, jak nese na zádech „pepúz“, indiánské nemluvně. Lidé z arabských pouští ji ukazují dětem, aby vyzkoušeli ostrost jejich zraku. Říkají o nepozorných lidech: „Alkora jsi viděl, ale nevidíš Měsíc v úplňku…“

Severku také najdeme podlé souhvězdí Orióna. Spodní hvězda „meče“ se pomyslně spojí s horní hvězdou hlavy a vzdálenost se asi třikrát prodlouží: tam je Severka, poslední hvězda v oji Malého vozu.