František Omelka

Velký admirál

PŘÁTELÉ

Psal se rok 1494.

Vesnička Sabrosa v Portugalské provincii Traz-os-Mon-tes žila klidným životem všedního dne.

Jen v malém statku u Magalhaesů byl shon a ruch.

Paní Magalhaesová rozpálena vařením, pečením a smažením. co chvíli vyběhla z kuchyně a udílela svým dcerám rozkazy jako generál.

„Isabello, přines ovoce a dej je na stůl!“

„Ano. maminko.“

„Ginebro, přetři ještě stoly a židle!“

„Ano, maminko.“

„A ty, Tereso, vyndej z truhlice poháry a vylešti je!“

„Ano, maminko.“

Dívky ochotně plnily matčiny příkazy. I ony zrůžověly spěchem, hlavně pak vzrušením. A jak by také ne – vždyť jejich tichý dům měl po dlouhé době oživnout vzácnou návštěvou.

Naposledy u nich byli hosté před rokem. Ale tehdy bylo všechno smutné, poněvadž příbuzní a známi přišli vyprovodit jejich otce na hřbitov.

Od té doby dům chudého šlechtice zchudl ještě více. Paní Magalhaesová jen s námahou udržovala hospodářství a její dcery se s ní dělily o starosti Dozněly jejich jásavé písně i veselý smích, a kdyby nebylo dvou mladších bratrů, čtrnáctiletého Fernáa a dvanáctiletého Diega, bylo by u nich velmi smutno.

Změna nastala toho dne, kdy na dubová vrata statku, nad nimiž byl štít Magalhaesů – stříbrné pole proťaté třemi červenými pruhy –, zabouchal posel a odevzdal paní Magalhaesové dopis od pana Serráa, dávného přítele jejího manžela. Šlechtic oznamoval, že v brzké době poveze svého syna Franciska do Lisabonu Bude žákem pážecí školy, která je zřízena u královského dvora pro šlechtické chlapce Magalhaesovi tam jistě také pošlou svého Fernáa. A protože cesta do Lisabonu je dlouhá, a ne zrovna bezpečná, Serraovi se nabízejí, že se pro Fernáa zastaví a vezmou ho s sebou.

Po přečtení dopisu pani Magalhaesová celá oživla. Starosti o domácnost a hospodářství ji pojednou přestaly tížit. Co na tom že zchudli. Její syn bude u královského dvora! Bude mít stejná orává jako synové ostatních šlechticů. Stane se slavným a mocným. Pozvedne rod Magalhaesů k bývalému lesku, cti a vážnosti!

Ihned zavolala všechny děti a plna radosti, hrdosti a pýchy jim dopis přečetla.

Dívky se rozzářil. Vždyť bude-li Fernáo v Lisabonu, jistě se i ony časem dostanou ze zapadlé Sabrosy.

Jediný, kdo se neradoval, byl Fernáo. Chvíli hleděl na matku mlčky, jako bv nechápal, že jde o něho. A pak řekl tiše, ale rozhodně:

„Já tam nepůjdu, maminko.“

„Proč?“ zarazila Se matka.

„Protože se mi líbí doma. V lesích. V horách. Na polích,“ chrlil ze sebe jindy nemluvný chlapec.

„Ty tedy nechceš jít do školy?“ tázala se zklamaně matka.

„Nechci! Stokrát raději zůstanu…,“ ale Fernáo nedomluvil.

Rázná Ginebra viděla, jak maminka bledne. Postavila se tak, aby ji matka neviděla, a významně se podívala na bratra.

Fernáo porozuměl. Přiskočil k matce a políbil jí ruku.

„Totiž – maminko…,“ pronášel přerývaně, „já tam půjdu, ovšem že tam půjdu, ale víš, přišlo to tak náhle, byl jsem překvapen.“

Paní Magalhaesová si ulehčeně oddychla.

Poděkovala Serráům za laskavost a chystala synovi výbavu. Fernáo už nikdy nemluvil o tom, že se mu nechce odejít z domova. Zato tím více hleděl využít volného času, který mu ještě zbýval. Sotva se probudil, odcházel i s Diegém za vesnickými chlápci a hrál si s nimi na návsi i v lese až do pozdního večera. Někdy bloudil; sám po kopcích, které ho lákaly svou divokou rozervaností, tichem a tisícerými nebezpečími. Představa pážecí školy budila v něm strach a odpor. S trpkostí pozoroval přípravy k odjezdu. Stále si říkal, že si to maminka v poslední chvíli rozmyslí, že ho nechá doma.

Paní Magalhaesová neměla tušení, co se odehrává v duši chlapce, k němuž se upíraly všechny její naděje. Statečně přemáhala stesk, který ji někdy přepadl při myšlence na loučeni. A čím více se blížil den odjezdu, tím růžověji si představovala Fernaovu budoucnost.

A dnes přijedou Serraovi, aby ho odvezli do Lisabonu…

Když byly dívky s přípravami hotovy, když se celý dům jen leskl a kuchyň voněla připravenými pochoutkami, pravila paní Magalhaesová:

„Teď se ustrojte, děvčata, Serraovi tu mohou být co nevidět.“

„Ano, maminko,“ odpověděly sestry jako jedněmi ústy a chtěly odběhnout.

„Počkejte ještě,“ zadrželá je. „Co je s Fernáem? Je už připraven? A Diego?“

„Oba jsou již oblečeni a čekají v pokoji,“ odpověděla Isabel.

„Zavolejte je. Musím s nimi ještě promluvit:“

Teresa odskočila pra chlapče. Hned se. však. vrátila a v její tváří byl ustrašený výraz.

„Maminko, oni tam nejsou!“

„Jakže? Serráovi přijedou – a Ferňáo nebude při jejich přivítání. Co si o nás pomyslí?“

„My se po nich podíváme, maminko,“ uklidňovaly ji dcery. „Nemohou být daleko.“

Vtom k nim dolehl hlasitý pokřik. Vycházel z blízkého lesíka. Houf chlapců skončil právě divokou honičku a nyní se vracel do vesnice. Fernáo a Diego byli mezi nimi.

Ginebra je rychle přivedla domů.

„Co vám to napadlo?“ hrozila se matka při pohledu na umazané obleky chlapců. „Děvčata, dejte je rychle do pořádku.“

Byl už nejvyšší čas. Sotva byli umyti a převlečeni, zazněl před domem hrkot povozu.

Paní Magalhaesová pohlédla ven. Chtěla ještě zvolat: Už jsou tu! – ale hlas jí uvázl v hrdle. Vždyť Serraovi – ti mocni Serráovi – se nestydí za své zchudlé druhy a přijeli k nim na návštěvu! A budou u nich nocovat!

Sestoupila s dětmi z prvního patra do přízemi a pak přes dvůr zamířila k vratům. –

Serraovi přijeli na dvou vozech. První byl veliký a krytý. V něm pojede pan Serráo s oběma hochy příštího dne do Lisabonu. Druhý povoz byl menší, ozdobený znakem Serráů. Tím se vrátí paní Serráová po vykonané návštěvě domů.

Fernáo mohl nechat oči na statných koních. Ti ho zajímali více než návštěvnici. Také hned přiskočil k jednomu vraníkovi a začal ho poplácávat.

„Ale – Fernáo…!“ napomenula ho Ginebra.

Teprve teď si všiml hostů. Pan Serjáo byl vysoký muž, štíhlý, skoro hubený, s podlouhlým snědým obličejem a jiskrnýma černýma očima. Pohlížel vesele na Fernáa a zřejmě se nezlobil, že hoch projevuje tak živý zájem o koně.

Paní Serráová byla o hodně menší než její manžel, pohyblivá jako rtuť. Magalhaesovy skoro nepřipustila k slovu.

„Tohle je Ginebra? A zde Teresa? A Isabella! Ta černá barva vám neobyčejně sluší, dítě. A jestlipak se těšíš do Lisabonu, Fernáo? Ach Diego! Jak roztomilý hošík!“

Potom sklouzl Fernáův pohled na Franciska, jeho budoucího spolužáka. Fernáo se bezděky zamračil. Viděl před sebou vytáhlého chlapce, který ho převyšoval aspoň o půl hlavy. Ve Franciskově zraku bylo plno jasu. Vítal se s hostiteli velmi způsobně, na všechny strany se půvabné ukláněl, takže si rázem získal přízeň Magalhaesovy rodiny.

A vedle něho si Fernáo představoval sebe. Místo zdvořilých úsměvů jen chladné zvídavé pohledy. Místo uhlazených úklon neobratné a toporné pohyby. Cítil, že pohled na něho ve srovnání s Franciskem musí působit trapně.

Při hostině byl nemluvný. Na Franciskovy otázky odpovídal jedním nebo dvěma slovy. Host si však z toho nic nedělal. Mluvil stále tím lehkým, zvučným, vesele zbarveným hlasem, který mu rázem získával náklonnost lidí.

Paní Magalhaesová i Franciskoví rodiče dobře pozorovali hradbu, která byla mezi oběma hochy. Fernaovu matku to bolelo, pan Serráo přemýšlel, jak by chlapce sblížil.

Když bylo po slavnostním jídle, prohodil:

„Myslím, že bychom si mohli trochu prohlédnout vaše stáje, paní Magalhaesová. Chlapci se tu zatím pobaví i bez nás.“

I Ginebra pochopila, že pan Serráo chce nechat oba hochy o samotě, proto vzala Diega s sebou.

Fernáo s Franciskem osaměli.

„Těšíš se na školu, Fernáo?“ otázal se živě Francisko.

„Ne.“

„Ne? A proč? Já se zas hrozně těším. Jen si pomysli, kolik nových lidí tam poznáme. Velice rád poznávám nové lidi. A ty?“

„Ne,“

„Ale to je škoda, Fernáo. Vždyť od každého člověka se můžeme něčemu novému naučit.“

Fernáo se zamyslil. Pravda, on by se mohl od Franciska naučit aspoň umění, jak se chovat při styku s lidmi, co mluvit, jak mluvit, jak se uklánět a podobným věcem. Ale čemu by se mohl naučit Francisco od něho?

„A pak.“ rozohňoval se dále Francisco, „budeme ve velikém městě, uvidíme krásné paláce, přístav, lodi, bárky, koráby, korvety, námořníky, kapitány, admirály – a moře, Fernáo! Moře! Oceán! Byl jsi už někdy u moře?“

„Ne!“

„Ach tak! Teď se ti už nedivím, že po něm netoužíš. Já jsem viděl moře jen jednou. Ale uchvátilo mě tak, že na ně do smrti nezapomenu.“

Fernáo mlčel. Moře! Co on ví o moři? Ostatně – může být moře krásnější než jejich hory? A vůbec – proč ho ten cizí hoch poučuje?

Trochu znechucen přistoupil k oknu a zadíval se k horám. Ale Francisco byl neúnavný.

„Což o to – u vás je také krásně. Vysoké štíty hor, příkré svahy, dlouhá, protáhlá údolí – ještě kdyby tu byla nějaká zřícenina hradu.“

„Vždyť je tu!“ oživl Fernáo.

„Opravdu?“ zazářil Francisco. „Ach, to je škoda, že zde budeme jen do zítřka.“

„Proč?“ Ve Fernáově otázce byla neskrývaná zvědavost.

„Mohli bychom si zahrát na dobývání hradu.“

Fernáo se radostně obrátil od okna. Z jeho mysli rázem vyprchalo všechno, co mu dosud Franciska vzdalovalo.

„Ty si umíš hrát na dobývání hradu?“ otázal se.

„A jak! Dovedu dělat obránce i útočníka.“

„To je nádherné!“ zajásal Fernáo. „Pojďme!“

„Kam?“

„Dobývat hrad – hned za vsí je zřícenina – kluky seženeme ráz dva…“

„Půjdeme!“ dal se strhnout Francisco. „Jen to řekneme rodičům.“

Paní Magalhaesová i Franciskovi rodiče ochotně svolili. Byli potěšeni, že se hoši tak rychle shodli.

Fernáo odskočil do zahradní besídky, kde měl svou „zbrojnici“. Franciskovi dal krátký mečík, sám si vzal dýku.

„Mohl bych ti dát i dlouhý meč,“ vysvětloval, „ale s tím by se ti po horách špatně chodilo.“

„Já vím.“ souhlasil Francisco. „Však tento mečík je pro útok na hrad jako stvořený.“

Diego svolal chlapce z vesnice a za chvíli byli pod zříceninou hradu.

„Rozdělíme se na dvě skupiny,“ rozhodl Fernáo. „Jedni budou dělat obhájce, druzí útočníky. Velitelem jedné skupiny budu já, druhou povede Francisco.“

Losem bylo rozhodnuto, že Fernáova družina bude hrát obhájce.

„Počkáte zde pod hradem, až vyšplháme nahoru,“ řekl Fernáo. „Jak zapísknu, můžete útočit. Ale dej pozor, Francisco! Skála se drolí, ať se ti něco nestane. Ještě to tu neznáš.“

Fernáova skupina zmizela v lesním porostu. Za chvíli se ozvalo táhlé zapisknuti.

Francisco vyrazil kupředu. A čím výše vystupoval, tím větší obdiv vzbuzoval u obránců i útočníků. Už v něm neviděli jen uhlazeného panáčka, nýbrž statečného bojovníka. Šplhal obratně jako veverka, skákal mrštně jako kamzík, plížil se dovedně jako rys.

Fernao se usmíval. Byl rád, že jeho host umí více než ostatní chlapci. Však na něho, na Fernaa, si nepřijde. Jen až se střetnou!

A už byl Francisco před hradbami. Rychle sešikoval svou družinu, udělil rozkazy k útoku ze tří stran – a vyrazili ke zteči.

Jakmile se Francisco vyšplhal k okraji skály, na níž stáli obránci hradu, Fernáo mu prudkým rozmachem svého „kyje“ vyrazil mečík z ruky. Zatím vyšplhali nahoru i ostatní a nastala opravdová řež. Komu z útočníků se podařilo proniknout na vrchol skály, ha toho už nesměli obránci dorážet.

Prozatím stále vítězila skupina Fernaova. Útočníci byli sice neúnavní, ale všechny jejich výpady byly odraženy.

Pojednou Francisco zmizel za příkrou skálou, která tvořila zadní, nepřístupnou stěnu hradní zříceniny. Cestou zvedl svůj mečík.

„Francisco, tam nechoď!“ varoval ho Fernao. „Spadneš!“

„Však nahoru nepoletím,“ zaznělo zespodu vesele. „A na vás se přece dostanu.“

Válečníci přerušili zápas a s napětím sledovali krkolomný kousek odvážného chlapce. Na skalní stěně, po níž šplhal, nebylo žádných výčnělků. Místy byly jen dutiny, jak se skála časem vydrolila, a ty byly jedinou oporou pro Šplhajícího útočníka.

Již urazil asi dvě třetiny nebezpečné cesty, když zaslechli jeho výkřik:

„Hoši, zde jsou živá mláďata.“

„Jaká?“

„Nevím – počkejte!“

Hmátl do otvoru a za chvilku vytáhl veliké mládě.

„To je orel,“ zvolal Diego.

„A jsou tu dva nebo tři.“

„Francisco, dej mládě zpět a polez nahoru,“ varoval znovu Fernáo.

„Hned, jen co se podivám, kolik…“

Francisco nedomluvil. Zaslechl halas zmatených výkřiků. A nade všechny vyniklo pronikavé zvolání Fernáovo:

„Francisco, rychle nahoru!“

„Proč?“ zvolal udiveně hoch. Ale nemusel čekat na vysvětlování. Dříve než mohl udělat krok do výše, zatmělo se mu před očima. To ho udeřil křídlem rozlícený orel, který přispěchal bránit svá mláďata.

Francisco nepozbyl duchapřítomnosti. Volnou rukou vytáhl mečík a začal se jím oháněl proti útočícímu dravci.

Poděšeni chlapci seběhli dolů pod zříceninu. Obhájci projevili právě tak málo statečnosti jako družina Franciskova. Fernao zůstal na skále. „Kluci, házejte po orlu kamením!“ volal. „Ale pozor, ať nezasáhnete Franciska.“

Sám také vrhal na rozzuřeného ptáka veliké kameny, ale nezasáhl ho.

Zápas trval již hezkou chvíli. Francisco umdléval. Po tváři mu stékal pot. Jeho rozmachy byly pomalejší a slabší.

Fernáo viděl Franciskovu bezmoc a tušil, jak to dopadne, jestli mu nikdo nepomůže. Úporně přemýšlel, pak vykřikl:

„Francisco, vydrž ještě chvíli! Vydrž!“

A hned nato volal k chlapcům pod hradem:

„Diego, pojď rychle nahoru! Ale rychle!“

Za několik okamžiků byl Diego u bratra.

„Dej sem provaz!“ vyzval ho Fernao.

Diego odvinul provaz, který měl stočen okolo pasu, a podal jej Fernáovi. Ten na něm udělal smyčku, upevnil ji na velikém balvanu, za volný konec se uvázal v pase a nařídil Diegovi: „Pozor na smyčku, ať nevyklouzne!“

Fernáo se spouštěl dolů. Když ho orel spatřil, poodlétl od skály a chvilku jako by se rozmýšlel, na kterého nepřítele se má vrhnout. Pak se opět prudce spustil k Franciskovi. Zesláblý hoch se rozmáchl k obraně, zavadil mečíkem o křidlo, ale ruka již umdlévala. Nepatrný náraz stačil – a mečík mu vypadl.

Chlapci dole vykřikli leknutím.

Orel učinil poslední nápor. Tentokrát zamířil na hlavu nebohého hocha.

Francisco zvedl bezděčně ruku, aby si chránil temeno. Orel zaťal silný zoban do jeho kabátku, ale zachytil se v kožené obrubě rukávu. Prudce začal cloumat nenadálou překážkou.

Ale již tu byl Fernáo. V okamžiku, kdy se orel uvolnil, zasadil mu smrtelnou ránu na hruď. Dravec se převrátil a spadl pod zříceninu. Dopadl mezi chlapce, kteří se rozutekli, jako by do nich střelil.

Fernáo si našel oporu pro nohy, uvolnil provaz a přivázal jej k pasu vyčerpaného Franciska.

„A ty?“ zeptal se unaveně zachráněný hoch.

„Vyšplhám nejprve sám, bez provazu. Pak tě vytáhneme. Diego, pozor!“

Fernáo šplhal nahoru. Vtom se pod ním ozval úzkostlivý výkřik. Provaz se napjal.

Fernáo pohlédl dolů. Franciska již opustily síly docela. Ruka, jíž se přidržoval skály, povolila. Jeho bezvládné tělo se volně kymácelo nad prohlubní.

Za chvíli byl Fernao nahoře. S Diegovou pomocí vytáhl Franciska k sobě.

Chvíli trvalo, než se vyčerpaný hoch trochu vzpamatoval. Pak pohlédl na Fernáa. Cosi hlubokého leželo v jeho očích, když pravil: „Fernao… buďme přáteli.“

„A copak nejsme?“ odpověděl vážně Fernao.

Vtom se ozvaly zdola radostné výkřiky:

„Orel je mrtev!“

„Už se nehýbe!“

„Ať žije Fernáo!“

Fernáo se naklonil přes okraj skály:

„A Francisco je nic? Už jste viděli někoho tak skvěle útočit?“

Chlapci se nedali pobízet:

„Ať žije Francisco! Ať žijí Fernáo a Francisco!“

Oba hoši na sebe pohlédli a usmáli se.

Pak se uchopili za ruce a pádili do údolí.

V PÁŽECÍ ŠKOLE

Fernáo Magalhaes se cítil v pážecí škole u královského dvora jako zajatý pták v těsné kleci. Kde byla volnost rodných kopců a hor? Kam se poděly veselé hry s vesnickými kamarády? Kde tu mohl dokázat, že v jeho žilách koluje odvážná, statečná krev?

U dvora bylo všechno studené, upjaté, strnulé. Téměř každý pohyb tu byl předepsán přísnými pravidly. O přízeň každého, kdo byl jen o stupínek výš, se bojovalo často velmi nečestně.

Fernáo byl myšlenkami stále doma, v rodné Sabrose. Vzpomínal na matku, na Diega, na Isabellu, Teresu i Ginebru. Jak nerad odjížděl z domova! Seděl v kočáře vedle Franciska, který se marně snažil vzbudit u něho zájem o krajiny, jimiž projížděli. Fernao je srovnával s rodným krajem, který se mu zdál tím krásnější, čím více se mu vzdaloval.

Ale pak se před nimi objevilo moře. Fernáo se rázem probudil ze své netečnosti. Hruď se mu zachvěla vzrušením, jaké dosud nepoznal. Vyklonil se z kočáru a s úžasem pozoroval širou vodní pláň Atlantského oceánu.

Nemohl se ani vzpamatovat ze svého opojeni. Už nemyslil na Sabrosu, neslyšel ani nadšené výkřiky Franciskovy. Jen se díval a díval.

Po několika dnech jízdy uviděli Lisabon. A zase to byl jeden z nejkrásnějších obrazů, které Fernáo uviděl za celou cestu. Mohl nechat oči na malebné směsi domů, jejichž bělost nápadně vynikala v rámci zelených zahrad. Sestupovaly terasovitě až k přístavu, kde kotvilo mnoho lodí. Nad domy vyčnívaly chrámové věže. kláštery a paláce.

Ale to bylo také všechno, co ho okouzlilo. Od příjezdu do Lisabonu čekaly na něho už jen nepříjemnosti. Prostý, neohrabaný a poněkud zaražený venkovský hoch na každém kroku projevoval nedostatky, o nichž dosud nevěděl. Co bylo samozřejmostí v Sabrose, to bylo proviněním proti společenským pravidlům v Lisabonu. Proto čím těsněji ho svíraly studené zdi královského paláce, tím mocněji se v něm ozývala touha po volnosti, kterou měl doma nebo kterou slibovaly daleké obzory širého oceánu.

Jednou byl opět zabrán do neradostných myšlenek. Ani nezpozoroval, jak se učebna vyprázdnila. Zíral na krásné město, ale nevnímal jeho půvaby. Náhle se otevřely dveře a do učebny vběhl Francisco.

„Tak přece jsem se nemýlil!“ zvolal udýchaně. „Sháním tě po všech koutech – a ty nikde. A když už jsem celý zoufalý, napadne mi, že jsi tu zase o samotě. Fernáo nech už vzpomínek. Musíme jit kupředu, stále vzhůru, stále výš. A ne – takhle.“

„Když ty to máš jaksi všechno jiné.“ namítal Fernáo zamyšleně. „Takové – snadnější.“

„Co tím myslíš?“

„Dovedeš se uhlazeně pohybovat, umíš pěkně promluvit. s každým se hned spřátelíš, každý tě zná – ty u dvora jistě vynikneš. Ale já?“

„Nesmysl!“ zvolal prudce Francisco. „Odpusť, že to říkám tak příkře, ale opakuji: nesmysl!“

„Proč?“

„Copak myslíš, že já chci zůstat u dvora?“

Fernáo oněměl překvapením. Teprve za chvíli se otázal:

„A co tedy zamýšlíš?“

„Půjdu na moře!“

„Opravdu?“ oživl Fernáo

„Ovšem. Chtěl jsem tě překvapit až později, ale když vidím, jak se tu zbytečně trápíš, říkám ti to hned. A pojď. Máme volné odpoledne – zajdeme si k přístavu.“

Hoši sestoupili k nábřeží. Se zájmem pohlíželi na pestrou směsici lodí. Celý přístav byl jediným halasem živých výkřiků. pravým obrazem lidského mraveniště.

Ačkoli byl Fernáo plně zaujat nádhernou podívanou, přece se jeho myšlenky stále vracely k rozmluvě s Franciskem Konečně se zeptal:

„Francisco a idy ses k tomu rozhodl?“

„Že půjdu na moře? Ach příteli, to jsem věděl, sotva jsem to tu trochu obhlídl“

„Co tě k tomu přimělo?“

„Víš kdo je to Pinto Zilhao?“

„Ovšem. To je ten vysoký, kučeravý hoch, s nímž ses tu spřátelil,“

„Je v Lisabonu o dva roky déle než my. Už to tu prokoukl. Řekl mi, a sám to vidím také, že u dvora znamená něco jen ten, kdo má vlivné známé. Jinak zapadneš v kanceláři a je s tebou konec. Staneš se jednou z loutek, jakých jsou tu sta. A k tomu nemám chuti.“

„Já také ne“ řekl Fernáo. „Ale jak to udělat?“

„Jak? Nejprve musíme získat co nejvíc vědomosti. Naučíme se španělsky a latinsky. Budeme studovat matematiku. Naučíme se, jak zacházet s lodi, s měřícími přístroji. Poznáme hvězdářství a zeměpis. A potom – potom do světa!“

Magalhaes pohlédl na přítele s obdivem. Oč ho předči i v této věci! Také je zde nespokojen, třebaže by se dovedl snadno přizpůsobit a stát se úspěšným dvořanem. Také touží dostat se z ubohé malosti královského dvora. Ale jak jinak si počíná než Fernáo. Žádné plané sněni, teskněni a toužení, nýbrž cílevědomá práce.

„Francisco,“ řekl oživlým hlasem, „myslím, že to udělám také tak.“

Od toho dne se oba hoši dali do tvrdošíjného studia. Cizí jazyky jim usnadní styk s příslušníky jiných národů, s nimiž se setkají na svých cestách. Matematika, nautika a zeměpis budou jejich abecedou při plavbách v neznámých končinách. Znalost hvězdného nebe jim bude bezpečným kompasem.

Fernáo se uklidnil. Myšlenka, že jednou z tohoto ovzduší unikne, pomáhala mu lámat hroty všech nepříjemností, jimiž byl život u královského dvora přeplněn. Studium ho tak zaujalo, že byl na konci druhého ročníku v prospěchu mezi nejlepšími žáky. Předstihl i Franciska.

Ve volných chvílích chodívali oba přátelé k přístavu. Tam, spřádali odvážné sny a kuli plány do budoucnosti.

V té době způsobily veliký rozruch výpravy Kryštofa Kolumba. Právě se vrátil ze své druhé cesty a ohlas jeho slávy pronikl rychle ze Španělska do Portugalska. Kolumbus tvrdil, že objevil západní cestu do Indie, země pohádkového bohatství, drahých perel a vzácného koření.

Ale brzy se vyskytly pochybovačné hlasy, že nově objevená země není Indie. Královská pážata v Lisabonu se rozdělila na dva tábory. Jedni říkali, že Kolumbus byl opravdu v Indii, druzí to popírali. Mezi těmito byli i Fernáo a Francisco.

Do jejich sporu zasáhl i preceptor Martin Behaim. jeden z největších zeměpisců té doby. V učeném světě byl znám pod latinským jménem Martin Bohemus, Martin Čech. Jeho rodiče pocházeli z Českého Krumlova a přestěhovali se do Norimberku. Tamější obyvatelé říkali Martinovi po německu Behaim. Bohaté zeměpisné vědomosti nečerpal jenom z knih, nýbrž také ze svých vlastních zkušenosti, které nasbíral na dalekých cestách. Roku 1485 se zúčastnil portugalské výpravy do Afriky, kterou vedl Diego Cao.

Tato výprava dospěla až k řece Kongu. Po veletoku pronikla až do nitra Afriky. Tam zajal Cao několik černochů, které přivezl portugalskému králi Janu II.

Martin Behaim se velmi lišil od ostatních preceptorů v pážecí škole. Ti obvykle jen přednesli svou látku a netrpěli, aby žáci vyslovovali námitky nebo pochybnosti o tom, co slyšeli. Naproti tomu Martin Behaim často vyzýval pážata, aby se tázala na všechno, čemu nerozumějí nebo o čem mají odchylné mínění. Ochotně jim odpovídal na dotazy, které se přímo nedotýkaly předepsané látky. Jednou po večeři se rozvířil ve studovně mezi pážaty spor o to, jakou podobu má země. Třída se zase rozdělila na dvě skupiny. První tvrdila, že Země je rovná jako deska. druhá, že má tvar koule.

Když se spor změnil v hádku, zakročil Francisco: „Nač bychom se o to přeli. Zítra máme nautiku. Zeptáme se mistra Behaima, ať rozhodne on!“

A Martin Behaim rozhodl.

„Měl jsem dnes v plánu jiné učivo,“ začal, když vyslechl jejich dotaz a prosbu. „Ale tato otázka je tak významná, že neváhám promluvit raději o ni. Dovolíte ovšem, abych vám na ni neodpověděl přímo, nýbrž abych podal stručný přehled z dějin, který můj výklad objasní a podepře.“

Pážatům zazářily oči.

Učenec se rozhovořil o tom, jak otázka o tvaru Země zajímala lidstvo od dávných dob. Někteří řečtí učenci byli přesvědčeni, že Země je koule. Vypočítali dokonce i délku zemského poloměru a obvodu. Zavedli soustavu rovnoběžek a poledníků, s jejichž pomoci lze určit zeměpisnou polohu místa.

V době raného středověku upadly názory starověkých učenců v zapomenutí: Okolo roku 550 našeho letopočtu vydal alexandrijský kupec Kosmas oblíbenou knihu s názvem Křesťanská topografie. V ní už nemluvil o zeměkouli. Řídil se tím, co je napsáno v bibli. Podle ni si představoval Zemi jako rovnou plochu. Nad touto plochou je obloha s hvězdami a nad nimi nebesa. Tento názor převládal potom celá staletí.

„V 11. až 13. století byly podnikány křížové výpravy proti Turkům,“ pokračoval ve svém výkladu Martin Behaim. „Evropané poznali nové kraje, nové národy, nové plodiny. Zvykli si na pepř, skořici, hřebiček a jiné druhy koření, které byly dopravovány z Indie starými karavanními cestami ke Středozemnímu moři. odkud je přiváželi Benátčané a Janované na svých korábech. Roku 1453 dobyli Cařihrad Turci. Ovládli všechny obchodní cesty a vymáhali na obchodnících vysoké poplatky. Ceny dovážených plodin vysoko stouply. Proto hledali Evropané takovou cestu do Indie, která by nevedla územím ovládaným Turky. Tak byl dán podnět k objevným plavbám.“

Martin Behaim se na chvíli odmlčel, Když viděl napjatou pozornost pážat, pokračoval:

„V Portugalsku se zajímal o cesty po moři hlavně princ Jindřich Plavec, syn krále Jana I. Usadil se v zámku v Sagrésu, odkud měl pěknou vyhlídku na moře. Zřídil tam první portugalskou hvězdárnu a zeměpisné učiliště. Zval k sobě každého, kdo dovedl povědět o moři něco zajímavého. Studoval kdejaký cestopis. Dočetl se, že Féničané obepluli Afriku směrem od východu. Věřil, že se jeho plavcům podaří totéž od západu. Nedočkal se toho. Za jeho života byly objeveny jenom Kapverdské ostrovy, Azory a Madeira.

Ve výzkumných plavbách pokračoval i král Jan II. Byla uskutečněna Caova výprava k řece Kongu a odvážná plavba Bartoloměje Diaze, který doplul k nejjižnějšímu mysu Afriky. Král jej nazval mysem Dobré naděje, neboť věřil. že tímto směrem je možno dostat se až do Indie.“

„A o to se má nyní pokusit Vasco da Gama?“ otázal se Francisco.

„Ano. Vypluje se čtyřmi loďmi k mysu Dobré naděje. Podaří-li se mu jej obeplout, bude mít cestu do Indie volnou.“

„A má naději, že se mu to podaří?“

„Má,“ odpověděl Behaim a pážata byla překvapena, s jakou jistotou to pronesl. „Ale vraťme se k tomu, jakou podobu má naše Země. Ze současných učenců je významný zvláště florentský lékař Paolo Toscanelli, který je pevně přesvědčen, že Země je koule. Jeho myšlenky se ujal Kryštof Kolumbus, který rozřešil záhadu Atlantského oceánu.“

„Mistře Behaime,“ hlásil se o slovo Magalhaes, „je pevnina, kterou objevil Kolumbus, Indie?“

„Podle mého přesvědčeni to není Indie,“ řekl rozhodně Behaim. „Ze zemí, které objevil, nebylo přivezeno do Evropy nic z toho, co se k nám dováželo z Indie: ani perly, ani kořeni, ani slonovina, ani vzácné hedvábí. Snad jsou to veliké ostrovy, o nichž jsme dosud nic nevěděli. – Tak jsme prošli v rychlosti vývoj názorů o tvaru Země od nejstarších dob až po naše dny. A dnes…“

Preceptor se náhle odmlčel. Zdálo se, že o něčem usilovně přemýšlí. Posluchači jej napjatě pozorovali. Konečně se kdosi otázal:

„Mistře Behaime, mohl byste nám říci, co soudíte o tvaru Země vy?“

„Já…? Možná budu mít nepříjemnosti, ale nechci se před vámi skrývat se svým názorem. Počkejte okamžik,“ řekl Martin Behaim a spěšně vyšel z učebny.

Za malou chvíli se vrátil. Přinesl podivnou kouli s podstavcem.

Postavil ji na stůl a s nezvykle uzardělou tváři pronesl tiše:

„Tázali jste se na můj názor o tvaru Země. Nuže – zde jej vidíte.“

Žáci hleděli na kouli i na preceptora v úžasu i v rozpacích. Konečně kterýsi vydechl:

„To má znázorňovat Zemi?“

„Ano. Tak si ji představuji já, Této kouli říkám glóbus. A pokud vím, je to první glóbus, který byl kdy sestrojen.“

Pážata pochopila, proč mistr Behaim mluvil o možných nepříjemnostech. Vždyť jeho názor je v příkrém rozporu s učením, které zastává církev. Podle tohoto učení je Země rovná plocha. Je pevným středem, kolem něhož se otáčejí tělesa nebeská – Slunce, Měsíc a planety. Učení církve je jedině pravé a neměnitelné. Kdo o něm opovážlivě zapochybuje, propadne církevnímu soudu, je prohlášen za kacíře, dán do klatby, pyká za své proviněni v podzemních mučírnách, je sžírán plameny na hranici!

Martin Behaim dospěl k názoru, že Země má podobu koule. V skrytu pracovny dal své myšlence i hmatatelný tvar – a nyní ukazuje pážatům výsledek svého vědeckého bádání.

Ohromeni odvahou starého učence, dojati jeho důvěřivosti a naplněni zvědavostí nahrnuli se jinoši k modelu.

Byla to koule o průměru asi půl metru. Znázorňovala svět, jak si jej veliký zeměpisec představoval. Jeho posluchače upoutaly zvláště světové prostory mezi západním pobřežím Evropy a Afriky a zeměmi, kterými končila východní část světa: Cathaya, India, Cipango. Tyto končiny byly vyplněny obrovskými moři – Oceanus Meridionalis, Oceanus Orientalis Indicus – a četnými ostrovy.

„Snad jsou to veliké ostrovy, o nichž jsme dosud nic nevěděli,“ opakoval bezděky Behaimovu větu Fernao, zíraje upřeně na spoustu ostrovů u Cipanga. „Tento glóbus potvrzuje domněnku, že Kolumbus nebyl v Indii. Cestou by přece musel na některý narazit.“

Přitom ukázal na ostrovy, které byly umístěny v trojúhelníku utvořeném nápisy Oceanus Orientalis Indicus, Oceanus Indicus Superioris, I Candy.

„Pak by ovšem země, kterou objevil Kolumbus, ležela na východ od Cipanga,“ vyhrkl Francisco.

„Správně.“ zakýval hlavou Behaim. „Myslím, že můj glóbus bude právě v těchto místech brzy podstatně doplněn.“

Když si všechno podrobně prohlédli a Behaim jim podal příslušné vysvětlení, přihlásil se opět Fernáo Magalhaes:

„Mistře Behaime, myslím, že nyní už všichni souhlasíme s vaším názorem o tvaru Země. Ale kdyby se nás někdo zeptal na důkazy o kulatosti Země… jsou takové důkazy?“

„Jsou určité předpoklady,“ odpověděl učenec. „Jistě jste si všimli, že spatříme-li na obzoru loď plující k nám, nejprve uvidíme stěžně, pak teprve lodní trup.“

„Ano, to jsme viděli už často,“ přitakávali živě.

„Z toho můžeme soudit, že naše Země má zakřivený povrch. A ježto voda je pružná a poddajná, toto zakřivení může mít jenom tvar koule.“

„A je ještě něco, co by svědčilo pro kulovitý tvar Země?“ vyzvídal dále Fernáo.

„Stín, který vrhá Země při zatměni Měsíce, má podobu kruhu. I z tohoto lze usuzovat, že Země je kulatá.“

„Přímý důkaz tedy není?“

„Opakuji, co jsem již řekl: jsou jenom předpoklady.“

„A bylo by možno podat nějaký přímý důkaz?“ tázal se Fernáo a tváře mu hořely vzrušením.

„Ano, bylo,“ odpovídal učenec zvolna s důrazem na každé slovo. „Nejlepším důkazem by bylo – obepluti zeměkoule od východu na západ nebo od západu na východ. Vy jste mladí, život leží před vámi. Byl bych šťasten, kdyby se to podařilo některému z vás.“

Ve třídě bylo hrobové ticho.

Martin Behaim uchopil opatrně glóbus – první glóbus na světě – a opustil učebnu.

VASCO DA GAMA

18. září 1499 byl celý Lisabon na nohou. V přístavu se tísnily nepřehledné davy, které přišly uvítat Vaška da Gamu, objevitele námořní cesty do Indie.

Čestná místa zaujali zástupci Španělska, Itálie, Německa, Francie a Holandska. Hned za nimi byly hloučky bohatých obchodníků, kteří předvídali pronikavé změny v hospodářském životě celé Evropy, jež budou způsobeny tímto slavným objevem.

Portugalský král Manuel Veliký se dostavil do přístavu s veškerou nádherou svého dvora. Přestože se snažil zachovat klid a důstojnost, nemohl potlačit známky mocného rozechvění. Vždyť on vypravil Vaska da Gamu na dalekou cestu okolo Afriky, o níž se pokoušeli Portugalci již celá desítiletí. Nejen Vasco da Gama, nýbrž i on, Manuel Veliký, bude zapsán v dějinách jako vítěz nad neznámem!

Vedle královské družiny stála pážata ve vzorně seřazených šicích. Mezi nimi byl i Fernáo Magalhaes.

Bylo mu již devatenáct let. Pobyt u dvora ho nezměnil. Byl stále vážný, málomluvný, samotářský. Myslil jen na studium a na svůj sen – jít na moře a objevovat nové země.

Jeho pochmurná uzavřenost se rozplývala pouze ve styku s dvěma lidmi: s Franciskem Serráem a s učencem Martinem Behaimem. Zkušený a bystrý učitel snadno rozpoznal, proč Fernáo jeví o jeho přednášky tak veliký zájem. Znal z vlastní zkušenosti kouzlo podivných chvil, kdy se člověka zmocni touha vykonat něco velikého, nesmírného. Znal dobře žhavý plamínek v očích, který bývá vznícen touhou a odhodláním. Takový plamínek vídal ve Fernáových očích vždycky, když vypravoval o moři. A Martin Behaim jej živil, podporoval, rozdmýchával. Fernáo to cítil a byl mu za to vděčný.

A s Franciskem ho pojilo věrné přátelství. Oba jinoši si rozuměli a podnikali všechno ve svorné shodě.

I dnes stáli vedle sebe a nedočkavě pohlíželi k pozorovatelské věži. Hned ráno přijela rychlá karavela obchodníka Artura Rodrigueza, který se náhodou setkal s loďmi Vaska da Gamy na širém moři. Přinesla zprávu, že v poledne bude výprava v Lisabonu. Teď už byly dvě hodiny po poledni a všech se zmocňovala netrpělivost.

Konečně zaduněla děla.

To pozorovatelé spatřili v dálce vrcholky lodí a dali znamení dělostřelcům. Tři rány z děla ohlásily Lisabonu, že výprava Vaska da Gamy přijíždí.

Shromážděné davy ovládlo nepopsatelné nadšeni. Lidé provolávali slávu, smáli se, plakali, objímali se, vystupovali na špičky.

Daleko na obzoru se objevily tmavé body, jako by z vln oceánu vylézali podivní brouci. Přibližovaly se pomalu, velmi pomalu.

Bylo již pozdní odpoledne, když lodi přistály a spustily kotvy.

V té chvíli se rozezvučely všechny zvony v Lisabonu. Do jásotu davů se mísily ohlušující rány hmoždířů a děl. Lisabon se otřásal. Král Manuel Veliký posílá svou pozlacenou lodici k admirálské karavele. Vasco da Gama do ní sestupuje po provazovém žebříku, připlouvá k břehu, předstupuje před krále a hluboce se uklání. Chce něco říci. ale nemůže. Drsný námořník, který ovládal lodi a oceány, nemůže ovládnout své pohnutí.

I zástupy tichnou. Teprve když král objímá Vaska da Gamu, procitají ze svého strnutí. Přístav znovu burácí.

Vasco da Gama se otáčí k svým lodím. Kyne námořníkům. jako by dával lidu znamení, že zásluhy o toto veliké vítězství Portugalska nepatři jen jemu. Nová bouře jásotu, nové salvy z hmoždířů. I na lodích to hřmí. Dělostřelci stojí u svých děl a pálí. Ostatní námořnici zírají v úžasu na nevídaný obraz. Tušili, že uvítání bude slavné. Ale takhle si to přece jen nepředstavovali. Čím jsou všechny útrapy nekonečné cesty? Jejich velitele objímá sám král. A toto objeti patři i jim.

A již je tu rozkaz k vystoupení na břeh a k slavnostnímu průvodu městem do královského paláce na hostinu.

Ulice, jimiž námořnici procházejí, se vlní obrovskými zástupy. Průčelí domů. okna i střechy jsou přeplněny diváky, chlapci se prodírají mezi dospělými, aby lépe viděli.

A bylo se nač dívat.

V čele průvodu kráčeli mořeplavci v podivných oblecích, které získali v dalekých cizích krajích. Jejich větrem ošlehané, sluncem opálené a mořskými vodami i námahou a hladem rozbrázděné, vrásčité a hubené tváře dostatečně povídaly o prožitých utrpeních.

Když vstupovali do lisabonských ulic, nebyla to jen nevýslovná radost, co zaplavilo jejich nitra. Vedle nesmírného štěstí se na ně pověsily i vzpomínky na desítky věrných kamarádů, kteří zahynuli cestou. Vidí opět mys Dobré naděje, Mosambik, Melindu, Cochin a Kalikat, rvou se s vichřicemi Indického oceánu, pochovávají do bouřlivých vln druhy, kteří podlehli strašlivým nemocem. Jdou a raději se nedívají na nadšené zástupy. Snad by v tom moři hlav zahlédl každý tu nejdražší, po níž toužil nejvíce: hlavu své matky, otce, manželky, dítěte…, ale snad by spatřil i vytřeštěné a zděšené oči těch, kteří marně hledali v šiku námořníků svého rodinného příslušníka. Vždyť čím více se blíží průvod ke královskému paláci, tím častěji zaznívají do jásotu zoufalé výkřiky těch, kteří už s jistotou poznali, že jejich manžel, otec, syn či bratr se nevrátili…

Samostatná skupina námořníků nesla na sametových polštářích vzácné dary, které posílali králi Portugalska panovníci z objevených krajů. Diváci obdivovali dýky se zlatými a brilianty vykládanými rukojeťmi, orientální šavle a meče, zlaté šperky, drahé kameny a šňůry perel, umělecké skříňky ze slonoviny, jemné látky, ale hlavně okukovali Indy, které přivezli námořníci do Evropy jako vítěznou trofej…

Teprve potom se objevil Vasco da Gama. Kráčel po boku krále, obklopen urozenými dvořany, vysokými důstojníky, významnými admirály, biskupy a arcibiskupy. Byl vážný a vůbec se neusmíval.

„Těch námořníků je nějak málo,“ ozývaly se udivené hlasy.

„Kolik jich vlastně odjelo z Lisabonu?“

„Sto padesát.“

„A zde – vždyť to je hrůza! – napočítal jsem jich i s velitelem pětapadesát!“

„I admirálův bratr Paolo podlehl.“

„Čtyři lodi vypluly a vrátily se jenom dvě!“

„Znovu se potvrdilo, že nábřeží našeho přístavu nenazýváme nadarmo břehem Slz a radosti…“

Celý Lisabon mluvil jen o výpravě Vaska da Gamy.

Ale nejživěji bylo v pážecí škole. Obraz skvělého uvítáni všechny oslnil. Učitelé chtěj nechtěj opustili učební látku a mluvili o vítězném objeviteli.

Tak vyrůstal slavný mořeplavec v očích nadšeného mládí v bohatýrský vzor dokonalosti. V pážecí škole nebylo v těch dnech jediného jinocha, který by netoužil vykonat něco tak velikého jako Vasco da Gama. Mezi nejnadšenějšími obdivovateli byli Fernáo a Francisco.

Za několik dnů po příjezdu Vaska da Gamy řekl mistr Behaim žákům:

„Mám vám oznámit, že zítra dopoledne budete mít místo obvyklého vyučování přednášku.“

„O čem?“ tázali se dychtivě.

„O cestě do Indie.“

„A kdo… kdo bude přednášet?“ chlapcům se zatajil dech.

„Vasco da Gama,“

Štěstí že učebna byla v budově s mohutnými zdmi. které tlumily všechny zvuky…

Druhého dne se jinoši shromáždili v největší učebně. Katedra byla slavnostně vyzdobena. Vpředu stála řada křesel. Do nich usedl král s dvořany a preceptory.

Mladí posluchači pozdravili krále a pak se jejich zájem cele soustředil na Vaska da Gamu.

Byl ještě poměrně mladý. Každý jeho pohyb prozrazoval sebevědomého člověka. Ani zde, v prostředí, které mu bylo cizí, neupadl do rozpaků. Hluboce se uklonil králi a začal přednášet:

„Jeho Výsost král Manuel Veliký mě vyzval, abych vám, mladí přátelé, pověděl něco o své cestě. Nejsem ovšem Cicero ani Démosthenes a lépe si dovedu pohrávat s rozbouřenými oceány nežli se slovy. Přesto milerád vyhovuji přání Jeho Výsosti pana krále, jemuž jsem zavázán tolika diky za všechnu pomoc; Je to především jeho zásluha, že jsem mohl se zdarem uskutečnit dávnou touhu našeho národa – obeplutí Afriky.“

Po tomto úvodu se. rozhovořil Vasco da Gama o tom, co předcházelo jeho plavbě: ovládnutí pozemních cest do Indie Turky, nedostatek východního zboží v Evropě, hledání nové cesty po moři. Pokusy Jidřicha Plavce a Jana II. Cesta Bartoloměje Diaze, který v roce 1486 doplul až k nejjižnějšímu cípu Afriky a vrátily se jen proto, že jeho námořníci odepřeli plout dále.

Novou cestu do Indie nehledali ovšem jenom Portugalci, nýbrž i Španělé. Zatímco Portugalci směřovali na východ, Španělé se snažili doplout do Indie směrem na západ. Mezi oběma zeměmi nastalo závodění. Každá chtěla doplout do Indie první. Každá chtěla strhnout obchod se vzácným kořením pro sebe. Tento závod se změnil ve zjevné nepřátelství. Španělské a portugalské lodi se při setkání na širém moři bezohledně přepadávaly. Tehdy papež rozdělil svět na dvě poloviny: západní a východní. Všechny země v západní části, které dosud nebyly ovládány křesťanskými panovníky, měly připadnout Španělsku. Portugalsku bylo uděleno právo zmocnit se takových zemí v oblasti východní. Hranice mezi oběma částmi směřovala od severu k jihu a byla ve vzdálenosti 370 leguí na západ od ostrovů Kapverdských.

Za tohoto stavu došlo k výpravě Vaska da Gamy. Měl čtyři lodi, které byly vypraveny s velikou pečlivostí. Když líčil, kdo všechno mu pomáhal uskutečnit veliký plán, věnoval vděčnou vzpomínku Bartoloměji Diazovi:

„Abyste pochopili velikost jeho srdce, musíte si uvědomit, co se stalo. Diaz plul do Indie. Objevil nové končiny, ale k cíli své cesty nedoplul. Jistě ho to velmi mrzelo. A tu se po letech dověděl, že se někdo jiný má pokusil o to, co se nepodařilo jemu. Diaz mohl žárlit na novou výpravu. Mohl jí přát neúspěch. Mohl zamlčet všechno, co by nové výpravě prospělo. Ale Bartoloměj Diaz? Sotva se dověděl o mé cestě, přišel ke mně a nabídl mi své bohaté zkušenosti. Upozornil mě na všechny překážky, které musím překonat. Poradil mi, jak mám zdokonalit stavbu lodí, aby odolaly všem orkánům. Doporučil mi lodivody, kteří by mě bezpečně přivedli k mysu Dobré naděje.

Dovedl jsem hned ocenit, co pro mne znamenají Díazovy rady. Ale teprve cestou jsem poznal, jak by se mi plulo bez nich. Nebylo dne, abych nevzpomněl s hlubokou vděčností tohoto statečného mořeplavce a ušlechtilého člověka.

A jako Bartoloměj Diaz – tak má jednat každý člověk, kterému leží na srdci prospěch všech, ne jenom prospěch vlastní. Tak. doufám, budete jednat v životě i vy…“

Po obeplutí mysu Dobré naděje dala se výprava na severovýchod. Vasco da Gama jmenoval celou řadu míst, která navštívili: Delago. Zambezi, Mosambik, Mombasa, Melinda. Z Melindy pluli ještě dvacet dní Indickým oceánem pod vedením křesťanského lodivoda. Konečně přibyli do Kalikutu – byli v Indii. Dávný sen Portugalců se stal skutečnosti.

Dva měsíce obchodovali s domorodci. Za celou tu dobu Vasco da Gama z opatrnosti nevystoupil na břeh.

„Ale doba našeho pobytu se chýlila ke konci. Uznal jsem, že dále už nemohu odkládat návštěvu u krále. Oznámil jsem, že ho navštívím.

Král mě přijal naoko přátelsky. Chtěl nás zřejmě oslnit svou nádherou. Jeho roucho bylo poseto drahocennými klenoty. Na rukou měl náramky, na nichž zářily veliké diamanty. Okolo krku měl ovinut řetěz perel. V jeho ušních boltcích byly veliké díry, z nichž visely zlaté náušnice s perlovými ozdobami.

Vedle krále stála pážata oděná v hedvábí. Jeden hoch držel nad králem červený slunečník, jehož pevné součástky byly ze zlata a drahých kamenů. Na druhé straně stálo páže s nádobou, která byla také ze zlata. Král do ní plival. Žvýkal totiž stále nějaký zelený list. Šťávu vysál a zbytek vyplivl. Tímto žvýkáním jeho zuby a rty ohnivě zčervenaly.

Pomoci tlumočníka jsem hovořil s králem dosti dlouho. Pak jsme se rozloučili a chtěli jsme opustit palác. Královi sluhové nás vedli spletitými chodbami do zvláštní místnosti. kde nás neočekávaně opustili. Divili jsme se jejich nezdvořilosti, ale brzy se nám dostalo vysvětlení. Přišel králův vyslanec a řekl, že jsme zajati.

Vzkázal jsem Samorinovi – tak se král jmenoval –, na čem jsme se dohodli s mým bratrem Paolem: nevrátíme-li se ve lhůtě, kterou jsme si předem domluvili, odjedou naše karavely do Portugalska a vrátí se s ohromným loďstvem. které srovná Kalikat se zemi.

Král se hrozby zalekl a po několika dnech rozkázal ozbrojencům, aby nás doprovodili v bezpečí na břeh.

Hned nato jsme opustili Kalikat a vydali jsme se na zpáteční cestu, která uplynula bez zvláštních příhod.

Tak byla poprvé obepluta Afrika portugalskými námořníky. Cesta do Indie je známa. Našemu obchodu kynou netušené možnosti. A tak si snad pomyslíte, přátelé, že všechny úkoly jsou splněny. To by byl ovšem veliký omyl. Co jsem vykonal já, byl jenom počátek. Hlavní práce nás teprve očekávají.“

A zde se Vasco da Gama rozhovořil o tom, jak je nutno zabezpečit plavbu do Indie. Arabští obchodníci, kteří zprostředkovávali obchodní spojeni mezi Indií a Přední Asií, budou se bránit proti portugalskému pronikání do Asie. Domorodé obyvatelstvo není Portugalcům nijak nakloněno – musí být získáno po dobrém nebo po zlém. A mnoho jiných a jiných úkolů čeká na své splnění.

„Jsem šťasten,“ končil svou přednášku Vasco da Gama. „že se mi dostalo cti přednášet královským pážatům. Neboť ve vás leží budoucnost národa. Úkoly, o nichž jsem se zmínil, musíte splnit vy. Je k tomu třeba celého muže, aby se někdo stal námořníkem. Musí mít páteř pevnější než stožár, zrak bystřejší než orel a sílu větší než lev. Musí se uměl vysmívat běsněni oceánu, nenaříkat, když praskají ráhna a vichřice rve plachty. Musí umět zatnout zuby a postavit se pevněji, když je před jeho očima smeten kamarád do zákeřných vln. Musí umět snášet hlad, žízeň, únavu. horko i mráz, ku rdě je. Musí mít pevnou víru ve svého Velitele, i když se zdá, že je všechno ztraceno. Musí plout neochvějně za svým cílem, i když ho děsí neznámé dálky a svírá palčivá touha po domovu.

To všechno musí umět každý prostý námořník. Ale tyto vlastnosti musí být zdesateronásobeny v osobě toho, kdo chce být kapitánem, admirálem. A z vás, mladí přátelé, mají být jednou velitelé.“

Oči jinochů se rozhořely nadšením. Zaburácel ohlušující potlesk.

I král Manuel Veliký spokojeně pokyvoval hlavou. Dobře to řekl Vasco da Gama jeho pážatům. Bylo třeba je nadchnout pro veliké činy, vybičovat jejich touhu po dobrodružství. Vždyť každá vítězná bitva portugalských námořníků bude znamenat dobytí nové země pro Jeho královskou Výsost. Každý z těchto mladých životů, utracený v dalekých oceánech a neznámých pevninách, bude znamenat další obohaceni portugalské koruny. Každá vojenská jednotka. které budou velet tito mladí nadšenci, pokoří nové a nové osady, jejichž obyvatelé budou přinuceni odvádět výtěžky své dřiny do malé země na západním pobřeží Iberského poloostrova.

Po přednášce šli Francisco s Fernáem k přístavu. Zdálo se jim, že dech dalekých krajů k nim sálá dnes prudčeji a omamněji než jindy. Mlčeli.

„Věř mi, Fernáo.“ promluvil konečně Francisco. „snad by bylo lépe. kdybych Vaska da Gamu ani neslyšel.“

„Proč?“ vzhlédl k němu udiveně Fernáo.

„Nač rozplameňovat touhu, která je stále nesplněna a prozatím, jak se zdá – nesplnitelná?“

„Nesmíme zoufat, Francisco. Z Vaškovy řeči jsem poznal. že nás budou potřeboval.“

„Ale kdy na nás dojde řada? Jsou zde synové urozenějších hidalgů. a ti budou mít přednost. My můžeme u dvora léta ubíjet svůj rozlet, dusit své touhy. A zatím lodi připlouvají a odplouvají – ach moci tak vniknout na jednu z nich a rozjet se do dálek!“

„Musíme čekat, Francisco. Snad rok, snad pět let…“

„Čekat, čekat – a stále jen čekat! A zatím bude všechno objeveno a na nás nezbude nic. Madeira, Azory. Kapverdské ostrovy, Kolumbovy cesty – a teď ke všemu Indie! Copak myslíš, že svět je nekonečný?“

„Neboj se, Francisco,“ řekl Fernáo pevně, „svět je dost veliký, aby něco zbylo i na nás.“

DOBYVATELÉ

Po dvou letech podnikl Vasco da Gama druhou cestu do Indie. Chtěl mimo jiné potrestat Samorina a jeho poddané za své zajetí při první návštěvě v Kalikatu. Král Manuel dal zbudovat pro tuto výpravu dvacet korábů, které byly plně obsazeny portugalskými vojáky. Vasco da Gama se pomstil tak nelidským způsobem, že jeho průkopnický a vpravdě hrdinský čin byl nesmazatelně poskvrněn.

Sotva připluli k nic netušícímu Kalikutu, nařídil prudké ostřelování města. Všechna děla pálila celý den a celou noc a rozsévala v pokojném indickém městě zkázu a smrt. Část poděšeného obyvatelstva prchala v divokém zmatku a v nepopsatelné hrůze do vnitrozemí. Potom dal Vasco da Gama vyplenit několik lodi, které právě připluly do přístavu. Posádce byly useknuty ruce, uši a nosy a takto zmrzačení domorodci byli posláni v plachetnici k břehu.

Stejně surově se choval Vasco da Gama i k jiným zajatcům, Jedny dal pověsit na stěžně a rozstřílet hmoždíři. Jiným dal lit na kůži žhavý olej, aby je přinutil k vyzrazení důležitých zpráv. Pokojnou maurskou loď bez příčiny vyloupil a její posádku nechal utonout ve vlnách oceánu.

Sotva Vasco da Gama odjel se svým: loďstvem z Indie, začaly v podmaněných krajích vyšlehávat plameny vzpoury. Domorodé obyvatelstvo vytušilo, že se rozhoduje o jeho svobodě či otroctví na celá staletí.

Když Indové rozbořili jednu z pevností, které si postavili Portugalci na indickém pobřeží, uspořádal král Manuel novou výpravu.

Dobrovolnici byli vybíráni velmi pečlivě. Kdo se chce výpravy zúčastnit, musí mít zkušenosti. Nemá-li zkušenosti, musí mít aspoň odvahu.

„Fernáo, jedeme?“

„Jedeme, Francisco!“

Jakpak by nejeli. Načekali se už více než dost.

Z jinochů se stali mladí muži. Co všechno se za tu dobu změnilo! Fernáo byl několikrát doma, v Sabrose. Sestry se provdaly a odešly z rodného domu. Diego pečoval o malý statek, matka předčasně zestárla. Když se s ni Fernáo při poslední návštěvě loučil, měl pocit, že ji už nespatří.

Brzy po jeho návštěvě zemřela. Tehdy Fernáo pochopil, že domov je matka. Po její smrti ho netáhlo domů již nic.

V Lisabonu mu bylo čím dál těsněji. Jeho touha po neznámých dálkách každým rokem vzrůstala.

A nyní – cesta do Indie. Jak by se mohl nepřihlásit.

„Ale můžeme se zúčastnit výpravy jenom jako prostí námořnici, bez hodnosti,“ řekl zklamaně Francisco.

„Nevadí.“ odpověděl klidně Fernao. „Aspoň budeme jednou všemu lépe rozumět než ti, kteří jdou na loď hned jako velitelé.“

„Máš pravdu, Fernao,“ usmál se Francisco, který se dovedl se vším rychle smířit.

Velitelem výpravy byl admirál Francisco de Almeida. Manuel Veliký ho povýšil na indického místokrále. Tím dal najevo, že považuje Indii už natrvalo za portugalskou osadu.

Magalhaes a Serráo byli přikázáni na jednu loď.

S pocitem ulehčení stáli na palubě silně ozbrojené karavely. Konečně se tedy dočkali!

Bylo to nejmocnější loďstvo, jaké až do té doby Portugalsko vyslalo na výboje: dvaadvacet karavel, několik obchodních lodi. patnáct set mužů. Tato síla odpovídala dobyvatelským úkolům, které měl místokrál splnit: Vybudovat na východním pobřeží Afriky a v Indii nové pevnosti, které by byly základnami pro všechny budoucí výpravy z Portugalska. Obsadit důležité průlivy, které byly tepnami námořních obchodních cest. Rozdrtit moc arabských kupců. Zničit mohamedánská města v Africe i v Indii. Rozšířit v podmaněných zemích křesťanství.

Zahřměla děla – dlouhý průvod lodi vyrazil na širý oceán.

Fernáo a Francisco se netrápili tím, že skutečnost byla jiná než jinošské sny. Vídali se na kapitánském můstku, odkud se rozléhaly jejich rozkazy? Ve skutečnosti drhli palubu. Snili o prostorné kajutě, kde leží na stole velké námořní mapy a oni se sborem důstojníků určují polohu lodi a směr další plavby? Ve skutečnosti museli šplhat na stěžně, svinovat a rozvinovat plachty, až jim ruce krvácely. Či myslili, že budou stát u kormidla a řídit běh karavely? Místo toho nosili dříví do kuchyně a konali namáhavou práci u čerpadel.

To všechno se dalo vydržet. Ale co zraňovalo, byla nedůvěra námořníků. Ti nemohli pochopit, že šlechtičtí synové vykonávají nejhrubší námořnické práce. Za tím se jistě něco skrývá. Asi je tam král dal proto, aby vyzvídali, co mužstvo mluví, jak se vyjadřuje; o svých kapitánech, o důstojnících, o admirálovi, o králi. Proto se jim námořníci vyhýbali, a když s nimi mluvili, tedy jen posměšně nebo urážlivě. Stejně se jich stranili i jejich známi z pážeci školy. Byli to synové urozenějších hidalgů, proto dostali místa důstojníků. Obyčejnými námořníky, jakými byli nyní Francisco a Fernáo, opovrhovali.

Oba přátelé měli na lodi jedinou výhodu: obývali společnou kóji. Byla, to maličká komůrka, v níž se mohli sotva pohnout. Často tam bývalo dusno až k zalknuti. Ale byli spolu a mohli si navzájem postěžovat a povzbudit se, když se jim přihodilo něco nemilého.

Ostatně nepříjemností pomalu ubývalo. Námořníci viděli, že žádná z jejich poznámek, pronesených v přítomnosti Franciska a Fernaa, se nedostala tam, kde by jim mohla uškodit. Jejich nedůvěra pomalu mizela.

Zatím obepluli Afriku a dostali se do Mombasy. Tam je očekávalo první utkání s arabským loďstvem. Boj netrval ani hodinu a Arabové zmizeli.

Střetnuti u Mombasy bylo začátkem mnoha námořních bitev, které čekaly na portugalskou výpravu v Indickém oceáně. Arabští kupci i domorodí panovníci dělali všechno možné, aby se zbavili nepohodlných vetřelců. Kraje, které žily léta v klidu, najednou se otřásly výbuchem odporu proti Portugalcům. Almeidovo loďstvo se muselo často rozdělit, aby stačilo na všechny úkoly. Sotva byla potlačena vzpoura v Cananoru, už byla hlášena nová na východním pobřeží Afriky. Hned nato bitva u indického města Diu.

A zatím se z tenkých vlákének dnů splétaly týdny, z týdnů měsíce, z měsíců roky.

Jednou připluty do Indie nové portugalské lodi se zvláštním posláním. Měly pokračovat v cestě dále na východ, aby se dostaly až na poloostrov Malakku. Velitel této eskadry potřeboval zkušené námořníky a lodivody.

Místokrál Almeida se dlouho nerozmýšlel, koho má doporučit. Za těch několik let; co se bojovalo na všech stranách Indického oceánu, poznal dobře Franciska i Fernáa. Oceňoval jejich bystrost. Vážil si jejich odvahy.

Tak jeli oba přátelé s výpravou kapitána Sequeiry na Malakku, sta a sta leguí na východ.

V Malakce spatřili nevídaný obchodní ruch. Tisíce drobných člunů se hemžilo v přístavu a před ním. A což teprve ve městě!

Obchodníci jim nabízeli takové množství kořeni, o jakém se jim v Indii ani nesnilo.

Poloostrov byl pestrou směsicí národností. Žili tam Malajci, Indové, Arabové, Peršané, Siamci, Číňané.

Fernao chodíval často na břeh a pozoroval život této podivné země. Jednou se dal do rozmluvy s čínským obchodníkem hedvábím. Jmenoval se Siu Chung. Číňan znal z vlastni zkušenosti Indii a Afriku a to je rázem sblížilo.

Siu Chung měl v Malakce výstavný dům. Pozval Magalhaese a představil ho své rodině a známým. Pak už Fernao při žádné cestě na pevninu neopomněl navštívit svého čínského přítele. A u něho slyšel věci, nad nimiž se mu často tajil dech. Dověděl se, jak jsou Portugalci všude nenáviděni pro svou panovačnost a bezohlednost. Zprávy o jejich ukrutnostech pronikly na Malakku už dávno před jejich příchodem. Často slýchal i výstrahy, aby nebyli tak bezstarostní, neboť Maurové, Číňané a Malajci konají nějaké tajemné přípravy.

Fernáo se rozmýšlel, má-li na to upozornit velitele Sequeiru. Radil se s Franciskem.

„Vidíš to příliš černě, Fernáo,“ odpověděl mu bezstarostně Serráo. „Kdybychom měli věřit všemu, co tu zaslechneme, nesměli bychom z lodi ani na krok. Číňané nám chtějí asi nahnat strach, aby se nás zbavili. To víš, měli by o jednoho obchodního soupeře méně.“

„Snad máš pravdu,“ poznamenal váhavě Fernáo. „Myslím však, že Siu Chung se mnou mluví upřímně.“

„Já domorodcům nevěřím.“ řekl Francisco odmítavě.

Zdálo se, že Fernaovy obavy byly opravdu zbytečné. Přístavní město překypovalo životem a nebylo vidět nic podezřelého.

Za několik dní přišel Francisco s rozzářenou tváří.

„Tak vidíš, Fernáo! Dosud jsme nakupovali jen u drobných obchodníků, a teď nám nabízí zboží sám rádža!“

„To je opravdu divné že panovník tak najednou změnil své rozhodnutí. Vždyť Sequeira mu nabíjel uzavření přátelské smlouvy hned po příjezdu, ale to se stále jen opatrně vytáčel.“

„Není na tom nic divného,“ rozháněl jeho chmury Francisco. „Zítra se bude nakládat zboží a pak vyrazíme. A představ si, že koření bude za babku.“

„Rádža chce prodat lacino?“ divil se Fernáo ještě víc.

„Povídám ti – za babku! Sequeira přímo záři nad skvělým obchodem.“

„Hm,“ zabručel Fernáo a znovu se pohřížil do svých úvah. V jakési temné předtuše chtěl přece jen vyhledat velitelé, aby ho varoval. Ale před čím ho bude varovat? Před uzavřením obchodu, který i Sequeirovi přinese veliký zisk? Nestal by se směšným?

Rozmrzelý sám na sebe a na celý svět odešel do města. Bloudil ulicemi a snažil se vyčíst z chování domorodců něco zvláštního a záhadného. Něco, z čeho by se dalo usuzovat, že se blíži bouře.

Ale ulice vypadaly právě tak jako jindy. Obchodníci pokřikovali na kolemjdoucí a zvali je ke koupi vyloženého zboží. Kupující smlouvali. Všude hluk, shon. ruch, křik, smích, štěbetání –– jen to, co očekával, tam nebylo. Žádné podezřelé chování, žádné výhrůžné pohledy.

Tedy přece jen tlachy a pověsti? Už si myslil, že zná dosti dobře lidské povahy. Siu Chung mu připadal jako někdo, komu je možno důvěřovat. A zatím?

Rozhodl se, že si k němu zajde. Přeptá se, ví-li něco o rádžově nabídce.

Byl velmi překvapen, když našel Siu Chungův dům uzamčený a zřejmě prázdný. Co to má znamenat?

Nechápavě zavrtěl hlavou. Právě když se chtěl vydat na cestu k přístavu, objevil se před ním vysoký Malajec.

„Promiňte.“ řekl, „nejste pan Magalhaes?“

„Ano.“ odpověděl překvapený Fernáo. „Co si přejete?“

„Byl jsem otrokem pana Siu Chunga.“ vysvětloval Malajec. „Pracoval jsem v jeho skladišti. Před hodinou můj pán odcestoval. Poručil mi, abych vás vyhledal, ať jste kdekoli. Na důkaz své úcty posílá vám jako dar svého otroka.“

„Otroka? Snad tebe?“

„Ano, pane. Jmenuji se Henrik. Narodil jsem se na Sumatře a jsem křesťan. Od této chvíle jsem vaším služebníkem.“

Magalhaes se zaradoval. Už kdekterý Portugalec měl svého otroka.

„A kam odcestoval tvůj pán?“

„Nevím. Patrné hodně daleko. Řekl, že při jeho návratu zde již nebudete. Vzkazuje vám, abyste se měl i se svými krajany zítra na pozoru.“

Magalhaes sebou trhl. Zítra! Tedy přece!

Rychle rozhodnut vrátil se na loď. Ubytoval otroka a navštívil velitele Sequeiru.

„Pane kapitáne, byl jsem varován. Máme se mít na pozoru.“

„Kdo vás varoval?“

„Můj čínský přítel z města.“

„A neřekl nic bližšího?“

„Ne. Určitý byl jenom den.“

„A to?“

„Zítřek.“

„Eh – zítra budeme vyprazdňovat rádžovy sklady. Ten bude rád. že udělá dobrý obchod. A kdyby nás chtěl někdo rušit při nakládáni, rádža by s ním už zatočil.“

„A kdyby ten, před nímž jsme varováni, byl sám rádža?“,

„Jakže! Víte něco jistého?“

„Ne.“

„Jste svědomitý člověk, pane Magalhaesi. Ale takové neurčité a nepřesné výstrahy nemůžeme přece brát vážně. Zítra nakládáme.“

Druhého dne se začalo s nakládáním zboží na čluny. Na břehu byly asi tři pětiny námořníků. Na lodích eskadry zůstaly jen hlídky, kuchaři a nejnutnější počet mužů zaměstnaných úpravou skladišť v podpalubí

Pracovalo se již několik hodin. Čluny obtížené vzácným zbožím připlouvaly ke karavelám a zase se vracely k pobřeží.

Pojednou ze zátoky za přístavem vyplulo mnoho úzkých malajských lodic. Na každé sedělo několik mužů, kteří klidně veslovali. Loďky zamířily k širému moři, pak se. obrátily a pluly do prostoru mezi eskadrou a pobřežím. Potom se začaly rozdělovat. Jedny odbočily k pobřeží, kde pracovali Portugalci, jiné přímo k poloobsazené eskadře. Manévr byl obratně vymyšlen. Přestože malajských loděk bylo několik set, jejich přítomnost nevzbudila žádnou pozornost. Přístav v Malakce býval vždycky rejdištěm nejrozmanitějších lodic malajských, čínských i arabských. Ale když se proud člunů rozdělil ve dva směry, hlídky na karavelách zpozorněly a zatroubily na poplach.

Seqireira vyběhl na palubu a rázem pochopil situaci. Udělil několik rozkazů. Ječivý zvuk polnice prořízl vzduch a upozornil Portugalce na břehu na blížící se nebezpečí. Vzápětí následovalo několik dělových salv, které rozmetaly proud malajských člunů ženoucích se ke karavelám. Loďky, které nebyly zasaženy, se vracely k pobřeží.

Tam zatím nastal divoký boj. Ve chvíli, kdy první malajské lodice připluly k pobřeží, vyřítily se z městských ulic houfy domorodců. Jejich válečný pokřik vyjadřoval všechnu nenávist, kterou pociťovali k evropským dobyvatelům. Obě strany bojovaly s neobyčejnou odvahou. Portugalci věděli, že bojují o život. Malajci bojovali o svobodu. A protože svoboda je cennější než sám život, nelekali se žádných obětí.

Od prvního okamžiku nebylo pochyby, kdo zvítězí. Portugalci neměli na břehu svá brnění, těžké meče a muškety, které jim tak snadno přinášely vítězství v dřívějších utkáních s domorodci, nejrůznějších zemi. Jejich zkázonosná dělá byla příliš vzdálena, než aby jim mohla nějak pomoci. Ostatně nebylo ani možno dát povel k palbě, protože by mohli být zasaženi i vlastni lidé.

Skupinky portugalských námořníků rychle řídly.

Ti, kteří byli ve chvíli útoku na karavelách, pohlíželi bezmocně k břehu.

I Fernáo Magalhaes upíral zrak k pobřeží. Slyšel třesk zbraní, viděl beznadějný zápas. Na čele mu vyvstávaly žíly. Byl rozčilen, neboť na břehu byl i jeho nejlepší přítel.

Pojednou Fernáo vykřikl leknutím. Jedna z portugalských lodic odrazila od břehu a vrhla se proti chumlu malajských džunek. Mezi jejím osazenstvem poznal Fernáo Franciska. „Henriku, do člunu!“

A již se řítili k břehu. Fernaův člun, pobitý železem, rozřízl klubko malajských loděk jako blesk. Byl také už nejvyšší čas. Francisco se stěží držel na nohou, protože krvácel z několika ran.

Magalhaes s Henrikem převrátili několik malajských člunů. Franciskova loď využila zmatku a prodrala se otvorem, který vznikl v kruhu mezi Malajci. Ti se za uprchlíky již neodvážili. Vyslali sice za nimi mrak šípů, ale ty už nikoho nezasáhly.

Jakmile dopluli ke karavelám, boj na břehu byl dokončen: Námořnici, kteří tam zůstali, byli buď pobiti, nebo zajati.

Fernáo se hned staral o Franciska. Když ho uložil, Francisco mu pokynul, aby se k němu naklonil. Chtěl mu něco říci. Byl však tak vysílen bojem a dojat obětavosti a odvahou Fernáovou, že ze sebe nevydal ani hlásku… Mlčky objal přítele.

Zatím karavely zvedly kotvy a opouštěly Malakku.

SNY A SKUTEČNOST

Karavely se mírné houpaly na vlnách Indického oceánu.

Příznivý vítr je poháněl k Indii.

Fernáo s Franciskem, který už zase mohl chodit, stáli na přídi lodi. Zamyšleně pohlíželi do modravých vod. Vdechovali jejich slanou vůni, opájeli se jejich nezměrnosti. A snili.

„Myslím, že Sequeira po návratu do Indie podá o tobě zprávu mistokráli,“ řekl Francisko. „A ten – však ho znáš. Dovede sice trestat, ale i odměňovat.“

„Ach,“ mávl odmítavě rukou Magalhaes. „Ale abych ti řekl pravdu, chtěl bych už být kapitánem. Víš… mít ukázněné, statečné, odhodlané mužstvo, loď dobře zbudovanou, pevnou…“

„A Franciska Serráa kormidelníkem – doufám aspoň, že bys mě k sobě vzal?“ zasmál se Francisco.

„To ne! Ty bys byl kapitánem zase na jiné lodi. A pak bychom spolu jeli objevovat nové země. Poznávat nové kraje. Vždyť svět je tak nesmírný. Ale nač o tom mluvit. Toho co jsme vykonali dosud, je ještě příliš málo,“

„Jsi stále ten skromný Fernáo ze Sabrosy. Uvidíš, že po návratu do Indie budeš povýšen. Místokrál Almeida není z těch, kteří nechávají velké činy bez povšimnutí.“

Ale v Indii nastaly za jejich nepřítomnosti neočekávané změny. Almeida byl osočen u královského dvora v Lisabonu a zbaven svého, úřadu. Místokrálem se stal vévoda. Albuquerque, člověk prudký, mstivý a bezohledný.

Fernáo nebyl povýšen, ba ani pochvaly se mu nedostalo. Nový místokrál se zbavoval všech lidí, kteří se za Almeidova úřadováni nějak osvědčili. Magalhaes byl v bojích dvakrát zraněn. Vždy projevoval nejvyšší statečnost a odvahu. Byl však přímý a hrdý. Proto byl poslán s loďmi do Lisabonu.

Rozkaz k odplutí přišel neočekávaně. Francisko si vyžádal ještě v poslední chvíli slyšení u místokrále. Chtěl odjet s Fernáem, ale nebylo mu vyhověno.

A přece se zdálo, že Magalhaes zůstane v Indii. Loď, na níž plul, uvázla na mělčině. Bylo nebezpečí, že se potopí s celým nákladem drahocenného zboží i s lidmi. Důstojníkům ani nenapadlo, aby řídili záchranné práce. Bezohledně se hnali k člunům, aby do nich nasedli první. Námořnici zatarasili přístup k lodičkám a postavili se výhrůžně proti sobeckým a zbabělým velitelům.

Magalhaes pochopil, že srážka na potápějící se lodi by znamenala úplnou zkázu. Nevšímaje si vyděšených důstojníků. připojil se – sám hidalgo – k námořníkům. „Loď vydrží ještě několik hodin,“ uklidňoval je. „Jen ať si důstojnici odjedou na břeh. Pošlou nám čluny zpět a stále budeme mít ještě dosti času na záchranu.“

A už zněly palubou jeho úsečné a přesné rozkazy. Vanula z nich nejen podmanivá ráznost, ale i uklidňující jistota a sebedůvěra.

Magalhaesovou zásluhou nikdo nepřišel o život, dokonce se podařilo zachránit celý náklad.

Než bylo všechno v bezpečí, ostatní lodi vracející se do Portugalska zmizely již dávno za obzorem.

Ani za tento čin nebyl Magalhaes pochválen. Místokrál by ho byl nejraději znovu odeslal do Portugalska, ale všechny zbývající lodi potřeboval pro nové výboje.

Táhl proti indickému městu Goa.

Den před odjezdem přispěchal Francisco celý rozzářený:

„Blahopřeji ti, Fernao!“

„K čemu?“

„K tvému, totiž i k mému – zkrátka k našemu povýšení.“

„My jsme povýšeni?“ zeptal se nedůvěřivě Magalhaes.

„Ano!“ jásal Francisco. „Vzpomínáš, co jsem ti přál. když jsme jeli z Malákky? A už je to tu. Jsi kapitánem a já tvým prvním důstojníkem.“

Fernáo nevěřil svému sluchu. Co se to stalo? Změnil místokrál své smýšlení? Či je to snad jeden z žertů věčně veselého Franciska?

„Kdo ti to řekl?“ otázal se.

„Čti!“ vyzval na místo odpovědi šťastný Francisco a rozbalil před udiveným přítelem svitek pergamenu s mistokrálovým podpisem. Fernáo jej dychtivě uchopil. Francisco nežertoval. Magalhaes je jmenován kapitánem na lodi Salvador a Francisco Serráo jeho prvním důstojníkem.

Jejich opojeni však brzy zchladlo. Ještě téhož večery se dověděli, že takových povýšení provedl místokrál mnoho. Neučinil tak s úmyslem někoho vyznamenat, nýbrž jen proto, že neměl dostatek zkušených kapitánů a důstojníků pro svůj dobrodružný podnik.

V bitvě u Goy Portugalci zvítězili.

Za několik měsíců se však domorodci znovu vzbouřili proti vetřelcům.

Tehdy kotvilo portugalské loďstvo v úzké a dlouhé zátoce. Voda tam byla mělká, výjezd ze zátoky dosti obtížný.

Toho využili domorodci. U výjezdu potopili mnoho člunů naložených kamením. Vyplutí na moře bylo téměř znemožněno, takže lodi dobyvatelů byly jako v pasti.

Domorodci je chtěli zničit ohněm. Z obou břehů vysílali na dřevěné karavely mraky ohnivých šípů. Po proudu řeky. která vtékala do zátoky, pouštěli hořící pramice.

Portugalci popojížděli k východu krok za krokem. Trvalo jim několik týdnů, než vyklouzli ze strašného obležení.

Místokrál Albuquerque se chtěl městu pomstit. Proto shromáždil portugalské loďstvo z celého Indického oceánu do přístavu v Cochinu, kde měl spřáteleného rádžu.

Svolal válečnou radu kapitánů a důstojníků. Oznámil jim své rozhodnutí: okamžitě se popluje do Goy, města musí být dobyto stůj co stůj. Indové musí pocítit, že portugalská moc je neotřesitelná i po jednotlivých nezdarech.

Otázal se kapitánů, co o tom soudí.

Kapitáni vědí, že je to podnik velmi nebezpečný. Mužstvo je vysíleno a zeslabeno přestálým utrpením v obležené zátoce. Lodi jsou plny raněných. Ale jak to říci vrchnímu veliteli, když nepřipouští námitek? Vždyť místokrál je jako cyklon: rozběsni se a smete každého, kdo se mu postaví v cestu. Otázka, co o tom soudí kapitáni, byla vyslovena stejně jen ze strojené zdvořilosti.

Albuquerque se rozhlédl po shromáždění a na jeho tváři se objevil spokojený úsměv. Tak to měl rád: slepou poslušnost bez námitek.

Pojednou shromáždění strnulo. Všichni se ohlédli po odvážlivci, který se přihlásil o slovo. Kdo je tak smělý, tak bláhově smělý?

Byl to Fernáo Magalhaes.

Nedovedl utlumit svůj názor, byl-li jiný než názor představeného. Neuměl se skrývat se svým přesvědčením. Mluvil málo? Ano. Ale když promluvil, každý věděl, že za jeho slovy stojí pevné a neochvějné přesvědčení rozvážného muže.

„Co si přejete, kapitáne?“ změřil ho drtivým pohledem místokrál.

„Nemohu souhlasit s vašim návrhem, pane místokráli,“ pronášel zvolna a důrazně Magalhaes.

Kapitáni se zachvěli očekáváním výbuchu.

Albuquerque zrudl.

„S čím nemůžete souhlasit?“ vyrazil vztekle.

„S okamžitým útokem na Gou.“ řekl klidně Fernáo.

„Důvody?“ místokrálův hlas zasvištěl jako prásknutí bičem.

„Mužstvo potřebuje delší odpočinek.“

„A to je vše?“

„Ano!“

„Kapitáne,“ rozkřikl se místokrál, „nezdá se vám, že jste neřekl to hlavni?“

„Řekl jsem své míněni. Nevím, co bych dodal.“

„A proč mi neřeknete přímo, že se bojíte?“

Magalhaes se po této urážce díval na svého velitele, ale neviděl ho. Před jeho očima vyvstaly všechny bitvy, jichž se zúčastnil. Přítomni dobře vědí, jak se v nich choval. Ví to i místokrál. Má mu to připomínat?

Proto mlčel. V jeho mlčení byla mužná hrdost statečného člověka a hluboké pohrdáni nad vyslovenou hrubostí.

To podráždilo místokrále ještě víc. Cítil přímo živelnou potřebu zdeptat tohoto člověka v prach, ponížit ho, zesměšnit V jeho hlase se chvěla bezmezná nenávist:

„V bitvě budu potřebovat jen statečné námořníky. Zbabělci mohou zůstat v Cochinu.“

Fernáo trochu zbledl, ale přinutil se ke klidu:

„Víte sám nejlépe, že nemáme zbabělce. Máme jen mnoho zesláblých a nemocných námořníků.“

Po skončeni porady přišli někteří kapitáni za Magalhaesem a varovali ho před podobnými výstupy. Oni také nesouhlasí s místokrálem, ale nač na sebe uvalovat jeho hněv, když stejně provede svou?

Fernáo mlčel. Věděl však. že by ani v budoucnu nejednal jinak.

A pluli do Goy,

Albuquerque hnal vojsko do boje s neslýchanou bezohledností – a zvítězil.

Hned potom vedl loďstvo na Malakku. Byla to odveta za porážku, kterou tam utrpěl Sequeira.

Neohlížel se na přesilu malackého rádži. Vrhl na břeh své ozbrojence, kteří hned utvořili sevřené šiky. Boj byl tvrdý a dlouhý.

I Malakka podlehla drtivému úderu Portugalců.

Tím se stal Albuquerque nejobávanějším dobyvatelem jihoasijských končin.

Zdálo se, že uprostřed své neslýchané moci a slávy zapomněl na Magalhaese a jeho odpor v Cochinu. Nikdy se ani slovem nezmínil o kapitánovi, který měl odvahu postavit se veřejně proti němu Stačilo mu snad, že bitva u Goy dala za pravdu jemu?? Nebo byl tak velkomyslný?

Ale místokrál nezapomněl.

Sotva uspořádal poměry na Malakce, chystal velikou výpravu obchodního loďstva s dary pro krále Manuela. S ní mělo odjet mnoho lidí, kteří mu byli solí v očích.

Mezi nimi byl i Fernao Magalhaes.

Večer před odplutím chodili Fernao s Franciskem po nábřeží. Mluvili málo. Snad právě proto, že si chtěli říci příliš mnoho. Tušili, že jejich odloučeni bude dlouhé.

Léta věrného přátelství šla jejich vzpomínkami. Sabrosa, Lisabon, Indie, Malakka. Naděje a rozčarováni. Sny a skutečnost. Celý život byl jako ty vlnky, které ševelily v přístavu. Prohýbal se, vzdouval. lámal a čeřil. Byly dny štěstí i zoufalství. A nade vším se táhla stříbrná nit jejich přátelství; Bude nyní přervána drsným zásahem cizí ruky? Nebude. Mohou být vzdáleni sebevíc vždycky budou spolu.

Francisco by rád řekl Fernáovi, že za něho prosil u místokrále. Ale nač to říkat, když nic nepořídil?

„Nestarejte se o cizí osudy, kapitáne Serráo,“ řekl mu místokrál.

„Nejsem kapitán.“ opravil ho uctivě Francisco.

„Říkám-li kapitáne, tedy jste kapitánem,“ pokusil se o úsměv Albuquerque. „Dnes jsem podepsal dekret, jimž jste povýšen na kapitána. A pokud se týče vaši prosby, nemohu ji vyhovět.“

„Pane admirále, jsme nejlepšími přáteli od dětství,“ naléhal Francisco. „Prokázal byste nám oběma velikou laskavost, kdybyste Magalhaese ponechal zde.“.

„Vyloučeno! Vyšší zájmy vyžadují, aby kapitán Magalhaes odjel do Lisabonu. Jeho Veličenstvo již bude vědět, jak ho zaměstnat, aby to bylo ve prospěch vlasti.“

Francisco odešel od místokrále s bodavou bolesti v duši. Za jiných okolností by měl ze svého povýšeni nesmírnou radost. Teď se však o ni nepodělil ani se svým nejlepším přítelem.

„Co podnikneš v Lisabonu, Fernáo?“

„Nevím ještě.“

„Ale u dvora nezůstaneš?“

„Francisco…!“

Jak by mohl zůstat u královského dvora, kdo poznal volnost rozlehlých prostorů! A jak by tam mohl zůstat Fernáo, jehož duše hořela touhou po poznání nových krajů, po objevech zemi, kam noha Evropana dosud nevkročila.

„Budu ti psát,“ pronáší zase po chvíli Francisco. „A ty mi také napiš. A vrať se sem co nejdříve.“

„Vrátím se, Francisco, Nevím kdy, ale vrátím se určitě. Budeš mi chybět na každém kroku.“

Zase dlouho a mlčky hleděli do tmavých vln. Vždycky věděli, co jeden pro drahého znamená. Ale plně si to uvědomovali teprve nyní, ve chvíli loučení.

Z lodí se ozval signál, že se má posádka vrátit.

Přátelé se objali, stiskli si ruce a Fernáo sestupoval k člunu.

„Sbohem, Francisco!“ zvolal zadrhnutě, když několik vesel dopadlo s pleskotem na hladinu.

„Sbohem, Fernáo! A – na shledanou!“

Za ranního Šera lodi opustily Malakku.

Fernáo nebyl přecitlivělý. Viděl a prožil příliš mnoho. A přece rozloučení s Franciskem zanechalo v jeho duši dojem, jako by mu zemřel někdo drahý. Věděl, že takového přítele již nenajde.

Jednou – to právě propluli nebezpečnými místy u mysu Dobré naděje – přišel za ním na palubu důstojník, s nímž obýval společnou kóji.

„Dověděl jsem se,“ začal, „že velicí kapitán na vlajkové lodi veze od místokrále dopisy, které jsou určeny králi. Jsou prý mezi nimi i dopisy o nás.“

„Nu – a?“

„Jedni soudí, že z radosti nad svými vítězstvími nás chválí, jiní se obávají, že nás očernil.“

„Uvidíme v Lisabone,“ odpověděl Magalhaes stroze.

Po několika týdnech spatřili přístav, z něhož Fernáo vyplul před sedmi lety.

Jak se Lisabon za tu dobu změnil!

Už při vjezdu do přístavu pozoruješ, jak se rozrostl a přizpůsobil důležité roli, kterou začíná hrát v evropských a světových dějinách dosud přehlížené Portugalsko. Přístaviště je přeplněno loďmi. Ale již to nejsou jenom lodi portugalské, jak tomu bývalo dříve. jedněch se třepotají vlajky anglické, na druhých německé, na jiných holandské. Ano, Evropa se stěhuje do Lisabonu, zatímco Benátky jenom zděšeně přihlížejí k tomuto neočekávanému a pro ně tak záhubnému obratu. A ve jdeš-li do města, až dech se ti zatajuje a zrak přechází při pohledu na obrovská skladiště, která se plní dováženým zbožím. A jaké je to zboží! Indické látky a hedvábí, bavlna, slonovina, zlatý prach, perly, víno, jižní ovoce, sůl – a nade vším kořeni, pytle, hromady pytlů vzácného koření.

Myslíš, Ferdo, že Lisabon otvírá náruč, aby přivítal a objal jednoho z těch, kteří svou krvi připravovali jeho rozkvět a závratně rostoucí slávu? Myslíš, že dělové rány, které duní nad městem a přístavem, jsou Vypalovány na počest těch, kteří dávali v sázku život pro Portugalsko? Bláhový! Čím jsou králi Manuelovi a domácím i zahraničním obchodníkům životy námořníku! Pro ně je hlavní to, že karavely jsou plny drahocenného zboží a překrásných darů, které posílá vladaři šlechetný a zasloužilý místokrál. indický! Doručitele těchto pokladů a posly se zprávami o nově objevených, dobytých a podmaněných zemích přijímá Manuel Veliký s otevřenou náručí. Ty však. Magalhae si, počkej, až na tebe dojde řada. Jeho Veličenstvo přijímá sice k audienci každého hidalga, který se vrací z dalekých cest, ale ty musíš čekat několik týdnů, než jsi pozván do královské síně.

Nejsi tu sám. Stojíte v dlouhé řadě, jeden s prosbou, druhý s žádostí, ten se jde představit, onen poděkovat…

A již se blíží král Manuel Veliký k tobě. Hezky hluboko se ukloň, vydrž v úklonu, nyní obřadník vyvolává hlasitě tvé jméno: „Kapitán Fernao Magalhaes!“ Slyšíš, jak to zvučí prostranným sálem? A co se stane teď? Co řekne Jeho Veličenstvo? Napni sluch a dobře si pamatuj, co zaslechneš. Je to veliká a důležitá chvíle, která možná rozhodne o celém tvém životě.

„Magalhaes?“ opakuje král Manuel po obřadníkovi a na jeho tváři se objevuje stín nevole a výraz pohrdání. „Magalhaes? Ano, vzpomínám. Místokrálova zpráva o jeho chováni byla velmi výmluvná. To je ten kapitán, který vždycky projevoval málo odvahy a statečnosti. Nebudeme se zdržovat…“

Fernáo nevěděl, jak se vypotácel z audienční síně.

RUY FALEIRO

Dny, které prožíval Fernáo po audienci u krále, byly trpké a hořké jako pelyněk.

Obýval s Henrikem malou světničku v zastrčeném křídle zámku, která mu byla milostivě přidělena. Sedával v ní nečinně a s bolestí v srdci vzpomínal na Franciska a ruch prchlých dní.

Magalhaes nebyl z lidí, kteří klesají pod první ranou. Tvrdý život ho naučil snášet příkoří a křivdy Bylo-li třeba, dovedl dát za jednu ránu dvě. Musely však být utrženy v čestném, poctivém, otevřeném boji. Rány udělené přímo, bez záludnosti. Ale tato?

Když se vracel do vlasti, nesliboval si mnoho od Albuquerqueových zpráv. Ale že by ho tak přirazil k zemi, toho se nenadál.

Plížil se Lisabonem jako stín. To již nebyl ten klidný a vyrovnaný Fernáo. Stával se nevrlým, popudlivým. Zničehonic vybuchl prudce na Henrika, který nechápal změnu v chování svého pána.

S pocitem smutku sledoval v přístavu odplouvající lodi. Často si umiňoval, že tam již víckrát nepůjde. Nikdy to však dlouho nevydržel: Moře ho volalo, dálky lákaly.

Jednou byl v městě překvapen jásotem, který nebyl o nic menší než. při slavném návratu Vaska da Gamy. Co se stalo?

Vzácné kořeni se dováželo do Evropy z Indie. Do Indie se dováželo z Moluk. Ale kde jsou Moluky, pravá vlast kořeni? Kolik plavců se marně namáhalo nalézt cestu k nim! A nyní, nyní byly konečně objeveny. Objevili je Portugalci. Ať žije hrdina, který pronikl do záhadné země na nejzazším východě. Ať žije – Francisco Serráo!

Magalhaes nevěřil svému sluchu. Jsou snad dva mořeplavci stejného jména? Nebo je to opravdu jeho Francisco?

Nezůstal dlouho v nejistotě.

Jednoho večera zaklepal na dveře jeho světničky neznámý námořník.

„Jste kapitán Fernáo Magalhaes, pane?“.

„Ano. Bývalý kapitán.“ odpověděl Fernáo s trpkým úsměvem.

„Tak konečně!“ řekl s ulehčením námořník. „Už jsem se vás něco nahledal!“

„Čím vám mohu posloužit?“

„Jsem z fregaty, která se vrátila před několika dny z Indie. Její velitel vám posílá tento dopis.“

„Mně? Velitel fregaty?“

„Dopis není od mého velitele,“ vysvětloval námořník, „on vám jej měl jen doručit. Dopis je od kapitána Franciska Serráa, objevitele Moluk.“

Fernáo uchopil rozechvěně objemný svitek. Francisco píše! Pokryt vavříny objevitelské slávy nezapomněl na svého kamaráda.

Poděkoval námořníkovi, trochu ho pohostil, a sotva za ním zapadly dveře, začal dychtivě číst.

Francisco mu podrobně líčil chvíle po jejich rozloučeni. Jak mu bylo trudno, jak. těžko zvykal. Potom byl poslán jako velitel jedině lodi, aby pátral po Molukách.

Obepluli Borneo a dostali se na záludné korálové ostrovy. Na jednom z nich uvázli, loď se rozbila. Hrozila jim smrt hladem. Jednou k večeru připlul ke skalisku malajský člun. Lstí ho zmocnili a přinutili. Malajce, aby jim ukázali cestu k Molukám. Po dlouhé plavbě okolo Celebesu spatřili konečně tajemnou skupinu ostrovů vzácného koření.

Drahý Fernáo, kdybys aspoň tušil, jak je tu krásně, psal Francisco. Na Malakce se nám líbilo – vzpomínáš? Ale čím je Malakka proti této čarovné zemi! Rostlinstvo je zde bujné, vzduch opojně voní hřebíčkem, muškátem, skořicí a vanilkou. Na větvích cukrují hrdličky, křičí podivní ptáci se žlutým chocholem, houpají se různobarevní papoušci.

Lidé jsou tu přívětiví a zdejší panovník je nejlaskavější ze všech, jež jsem na svých cestách poznal. Jménem portugalského krále jsem s ním uzavřel smlouvu na věčné přátelství.

Ale nač bych ti to vypisoval. Slova jsou ubohým stínem skutečnosti. Nejlépe, když za mnou přijedeš. Ať jsi v Lisabonu, ať v Sabrose, ať na moři: věřím, že tento dopis Tě najde. A potom přijeď! Nikde na světě nespatříš tolik krásy, kolik je ji zde. Nikde na světě nebudeš přijat s takovou láskou, s jakou Tě přijmu já. Nuže – na dlouhou cestu dobrý vítr do plachet!

Francisco Serráo

Fernao dočetl. Ruka mu klesla, dopis spadl na Zem. Francisco nemá tušení, jak přijali jeho druha v Lisabonu. Neví, že ten. kdo chtěl orlím letem obepínat svět, má useknuta obě křídla.

Pryč z Lisabonu! Pryč z Portugalska! Pryč z těchto míst, kde pohled na každou odplouvající loď drásá srdce a připomíná ubohou, ponižující bezmocnost.

Do šerých dnů beznaděje vnikl osvobozující paprsek. Pojede se do Afriky. Portugalské osady na severním pobřeží, založené před sto lety, se začínají bouřit. Je třeba získat mnoho dobrovolníků. Přihlásil se i Fernáo a byl přijat.

Ale Afrika mu nepřinesla štěstí. V jednom boji byl raněn do kolena a zůstal navždy kulhavý. Kromě toho byl obviněn, že tajně prodal domorodcům část ukořistěného dobytka. Nastalo dlouhé vyšetřování. Nakonec byla prokázána jeho nevina, ale ostrý hrot pohany se mu přesto zaryl hluboko do duše.

Návrat z Afriky byl ještě truchlivější a beznadějnější než návrat z Indie. Tehdy mohl ještě doufat, že se nějak uplatni. Ale nyní? Král jej propustil ze svých služeb se směšně malou penzí. Kdo by stál o kulhavého vysloužilce?

Bylo k tomu třeba hodně síly, aby si nezoufal. Kolik to bylo již naději a kolik rozbitých snů.

Zase bloudíval ulicemi Lisabonu, hlavně těmi, které vedly k přístavu. Ale i těchto pravidelných vycházek pomalu ubývalo. Začal se nebezpečně uzavírat do sebe. Zatrpkle si uvědomoval tíhu svého osamocení. Francisco byl daleko a už nebylo žádné naděje, že by se za nim někdy dostal. U královského dvora několikrát žádal, aby byl znovu přijat do námořních služeb. Bezvýsledně. Co zbývalo? Smutek? Beznaděj? Zoufalství?

Pro slabého člověka by snad opravdu zbývaly jen zoufalé myšlenky. Ale Magalhaes byl houževnatý. Žádná propast nebyla tak hluboká, aby se z jejího dna nedostal na povrch. I tentokrát se vzpamatoval.

Dnes jeho službami opovrhují. Ale je jisté, že jich už nikdy nebudou potřebovat? A má se až do té doby, kdy snad bude znovu povolán, trýznit bezmocnou zlobou? Nemohl by žit užitečněji?

A Fernáo se dal do studia. Najednou ho posedla taková podivná víra, že ještě přijdou chvíle, kdy bude stát za to, aby člověk žil. Připraví se na ně.

Malý pokojík se začal plnit knihami. Byly to objemné svazky o mořeplavectví, o hvězdářství, o cizích krajích, o matematice. Henrik s úžasem pozoroval svého pána, který dovedl prosedět nad knihami celé dny. Kolikrát mu musel připomínat, že je čas k jídlu.

Fernáo si doplňoval bohaté zkušenosti, které načerpal na svých cestách v Indickém oceáně a v Africe. A teprve nyní se mu objasnila mnohá věc, které dříve nerozuměl.

Když četl zprávy o cizích zemích, pečlivě je srovnával se svými zkušenostmi. Pravítkem a kružidlem odměřoval vzdálenosti, a když něco nesouhlasilo, znovu přepočítával. Pořizoval si výpisky z přečtených knih, aby si nejdůležitější věci lépe zapamatoval.

Nakonec ho nejvíce zaujala otázka o tvaru Země. Vzpomínal na mistra Behaima a jeho glóbus. Co se změnilo od té doby? Byly objeveny nové končiny, ale o celkovém tvaru Země se stále nevědělo nic. Dosud byly dva názory: Země je rovná deska – Země je koule.

Nerozžehne nikdo paprsek, který by dal jednoznačnou odpověď? A přece jednou k tomu musí dojít. Země nemůže natrvalo vzdorovat touze člověka po poznání.

Co známe? Nejdále na východ leží Moluky, tam je Francisco. Nejdále na západ připlul Kolumbus. Dnes už se ví, že nebyl v Indii. Objevil novou zemi – Terra Nova – začíná se jí říkat Amerika podle italského námořníka Ameriga Vespucciho, který ji velmi živě a poutavě popsal.

Ale co je za Molukami na východ?

Co je za Amerikou na západ?

Není mezi Molukami a Amerikou jenom úzký pruh oceánu?

Kdo pronikne tímto prostorem, rozlušti, jakou podobu má Země.

Fernáovi bylo až horko z velikostí této myšlenky. Musí se projít, aby zchladil rozpálenou hlavu. Henrika nechal doma. Chtěl být sám se svými myšlenkami.

Byl tichý letni večer. Hvězdy se jasně třpytily nad zemi i nad oceánem. Ruch v přístavu ztichl.

Fernáo se procházel po nábřeží. Moře jemně šumělo.

Vlny oceánu jsou bohatší než lidé, pomyslil si. Kdyby mohly vypravovat o tom, co na své nekonečné pouti spatřily, věděli bychom všechno. Tajemství by bylo rozluštěno.

Zastavil se a chvíli naslouchal tichému šumění. Pojednou jim zatřásl noční chlad. Vrátí se domů, ke svým knihám. Vlny neprozradí nic. Knihy – snad také už nic. Ale kdo ví? Třeba tam zrovna najde nějakou poznámku, která, i když nepoví, aspoň napoví.

Zabrán v myšlenky ani nesledoval, kudy jde. Teprve pronikavý hlas, který unikal otevřeným oknem z malé hospůdky, vzbudil jeho pozornost.

„Dnes už se můžete plavit, kam chcete, a přece víte v každém okamžiku, kde se nacházíte,“ slyšel Fernáo.

„Cha-cha cha-cha!“ zaznělo posměšné v odpověď.

„Jen se smějte, holobrádci!“ zlobil se řečník. „Co vy víte o sextantu!“

„O čem?“

„O sextantu. Ale vůbec – s vámi je těžko mluvit. To jej jako když člověk mluví ke stromům v lese,“

„Ho-ho-ho-ho!“ zaznělo vesele. „To je opravdu zábavné. Hospodo, nalejte mu vína, ať se rozpovídá o tom sexanu!“

„To je vidět, co jste zač. Ten přístroj se nazývá sextant, Člověče – s e x t a n t!“

„Mně je to jedno, sextant nebo sexan,“ smál se kdosi. „Já vás rád poslouchám, tak vypravujte. Hospodo, přineste ještě džbán!“

„Tedy abyste věděli, proč se dříve námořníci nemohli pustit daleko od pevniny,“ začal neznámý řečník. „K měřeni polohy lodi používali přístroje, který se jmenuje astrolabium.“

„Jak?“

„Astrolabium. Je to kruh k měření úhlů. Jím se stanoví poloha hvězdy a výpočtem se zjisti postavení lodi. Tento přistroj má jednu velikou nevýhodu: při měřeni musí být umístěn na pevné zemi. Proto se dříve nikdo neodvážil na širé moře.“

„A dnes?“

„Dnes už se používá sextantu. Jím se měří poloha lodi při plavbě, proto se můžete pustit kamkoli a nemusíte se bát. že zabloudíte…“

Více už Fernao neslyšel. Jeho zvědavost byla vzbuzena na nejvyšší míru. Kdo to zde přednáší o učených věcech prostým námořníkům?

Vešel dovnitř.

Téměř všechny stoly byly obsazeny. Námořníci popíjeli a bavili se s mužem, který seděl v čele nálevný.

Byl to hubený stařec, kost a kůže. Rozevlálá, neučesaná kštice byla úplně šedivá. Jeho oči byly bystré a plné živosti, řeč prozrazovala vzdělaného člověka.

Magalhaes si přisedl ke dvěma námořníkům a naslouchal zajímavé přednášce neznámého muže.

Ten mluvil o všem možném. Od astrolabia a sextantu přešel na kompas, pak na Polárku a jiné hvězdy. Mluvil o Slunci, o Měsíci a o Zemi. Posluchači ho buď nechápali, nebo mu nevěřili. Jim prostě působilo radost, jak se rozčiloval při každém zjištění jejich neznalostí.

Ale Magalhaes mu rozuměl. Měl pocit, jako by se rozevřela některá z jeho velikých knih a tento člověk z ni četl.

„Kdo je to?“ otázal se jednoho z námořníků.

„Jakýsi divný pavouk,“ pokrčil rameny tázaný. „Ať se ho zeptáte nač chcete, na všechno vám dovede odpovědět.“

„Tedy učenec?“

„Ano. Ale dovede předpovídat i budoucnost. Řeknete mu, kdy jste se narodil – a už to ze sebe sype: jak dlouho budete žít, kolik nemocí proděláte, kde se vám co přihodí – zkrátka, podivín.“

„Já myslím, že je to zaprodanec pekla,“ dodal pološeptem druhý námořník. „S takovým nejsou žerty.“

„A sedává tu často?“ vyzvídal Magalhaes, kterého zajímal neznámý víc a víc.

„Ne. Dnes se baví s námi, zítra je mezi hidálgy, jindy ho uvidíte v přístavu nebo na tržišti. Ale všude ho lidé rádi poslouchají, protože každý se chce něco dovědět o své budoucnosti.“

„A vy?“

„Dejte pokoji“ řekl rychle námořník. „Já ho docela rád poslouchám, protože se mi líbí, jak se umí rozčilovat a hádat. Ale abych se s nim dal do řeči – chraň Bůh! Jen si všimněte jeho očí. Když se na vás podívá, jako by vás bodl nožem.“

Fernáo už neposlouchal pověrčivého námořníka. Cosi ho pudilo a táhlo k záhadnému muži.

Po chvíli vstal a šel k jeho stolu. Sám nevěděl, co chce; Cítil jen velikou touhu promluvit s ním aspoň několik slov.

„Jsem Fernáo Magalhaes, bývalý námořník,“ představil se. „Dovolíte, abych si k vám přisedl?“

„Zajisté,“ uklonil se obřadně učenec. „A poněvadž se mi zdá, že jste tu jediný člověk, který ví, co se sluší a patři – nesmějte se, vy nevzdělanci! –, představím se i já vám. Jsem Ruy Faleiro, hvězdář.“

Magalhaes objednal láhev vína a připil si s novým známým na zdraví.

TRIUMVIRÁT

Ruy Faleiro a Fernáo Magalhaes se brzy zvedli a opustili hlučící hospůdku. Z několika vět, které spolu vyměnili, poznali, že si mají o čem povídat. A rušný hostinec nebyl prostředím, které by se hodilo pro jejich rozhovory.

„Je dnes nějak chladno,“ prohodil Magalhaes, když vyšli ven. „Nemáte-li nic proti tomu, můžeme jít do mého; bytů.“

„S radostí,“ souhlasil hvězdář. „Nevadí-li vám ovšem, že i je již tak pozdě.“

„Naprosto ne. Budete mi vítán.“

Henrik s údivem pozoroval nezvyklou noční návštěvu. A ještě více se divil náhlé změně, která se stala s jeho pánem. Ferdo, jindy tak zamlklý a nemluvný, překypoval hovorem. Našel člověka, který mu rozuměl. Který se o všechno živě zajímal. Který dovedl poučit, ale také přijmout poučeni.

Předmětem jejich hovoru nebylo jen astrolabium nebo sextant. Mluvili o orientaci na širém moři podle hvězd. Studovali hvězdné nebe na severní i jižní části oblohy. Odměřovali vzdálenosti mezi jednotlivými zeměmi a srovnávali výsledky s tím, co nalezli v knihách. Co Faleirovi chybělo na zkušenostech, to doplnil Magalhaes. Co nevěděl Magalhaes, o tom ho poučil Faleiro.

Hodina za hodinou míjela, noc se změnila v den, ale mužové to nepozorovali. Každou hodinou vzrůstala jejich vzájemná úcta.

Faleiro až dosud utrácel své vědomosti před posluchačstvem, které se jim buď smálo, nebo nad nimi mávlo rukou jako nad dětinskými pošetilostmi. Magalhaes sedával osaměle ve svém pokojíku a studoval. Knihy dovedly poučit. Ale byli to přece jen tiší a mimi přátelé. Nesouhlasíš s tím, co čteš? Zavřeš knihu a odpůrce je umlčen. Kdežto Faleiro? Jen zkus umlčet tento pronikavý hlas, když vyslovíš myšlenku, kterou on považuje za nesprávnou. Zahřímá na tebe, hlas mu až přeskakuje rozčilením a vášnivou prudkostí, oči se lesknou – což se neuklidní? Uklidní. Ale teprve tehdy, až mu dokážeš, že pravdu máš ty, a ne on.

Henrik několikrát ustrašeně otevřel dveře Fernáova pokojíku. Hluk v pracovně mu připomínal Malákku i Afriku. Snad musí zakročit, aby ochránil svého pána. Ale když viděl, že oba mužové sedí na svých místech a žádný neprojevuje známky útočností, zavrtěl nechápavě hlavou a přivřel potichu dveře.

„Zdá se, že už je ráno,“ řekl Faleiro, když proud denního světla vnikl do pokoje.

„Byla to krásná noc,“ usmál se Fernáo.

Na chvíli se odmlčeli. Pak se náhle Faleiro otázal:

„Poslyšte, pane Magalhaesi – a proč vlastně nejste na moři?“

„Nedosvědčil jsem se,“ řekl Fernáo hořce.

„Kdo vám to řekl?“ vyskočil prudce Faleiro.

„Mnozí z těch, kteří to mohou říci. I Jeho Veličenstvo.“

„To snad nemysleli vážně?“

„Bohužel – ano.“

„A je jim známo, co všechno znáte a dovedete?“

„Je jim známo, že jsem zbabělý. Sám místokrál tak ocenil mé služby.“

Z Fernaovy tváře pojednou zmizel výraz hořkosti a objevila se tam tvrdá odhodlanost:

„Ale poslední bitva ještě nebyla svedena. A v té, doufám, dokáži Jeho Veličenstvu, že zbabělost není v seznamu mých vlastnosti.“

„Co podniknete?“ zeptal se s účastí Faleiro.

„Sám ještě nevím. Rozhodně se však musím očistit od pohany, která mi byla učiněna. A dokáži to,“ řekl pevně Fernáo a hvězdář se téměř zachvěl nad nezkrotnou silou, s jakou to bylo vysloveno.

„Přeji vám ze srdce, abyste dosáhl svých cílů. A rád vám vždycky pomohu.“

„Děkuji, pane Faleiro. Ale teď už je načase, abychom posnídali, nemyslíte?“

Od toho dne se scházeli téměř denně. Podnikali v duchu daleké objevné plavby. Hledali a nalézali neočekávané překážky a společně je odstraňovali. Oba byli ve svém živlu.

Snílkové? Snad. Ale jejich sny byly opřeny o vědecké poznatky. Jenom tam, kde nestačila věda. nastoupily dohady.

Jednou se Fernáo rozpovídal o Serráovi, od něhož obdržel již druhý dopis.

„Zve mě, abych přijel za nim na Moluky. Taková cesta by už stála za to.“

„Ani bych neřekl.“ mínil Faleiro.

„Proč?“

„Dostal-li se na Moluky Serrao, co byste mohl na nich ještě objevit vy?“

Magalhaes se usmál:

„Máte na mysli cestu okolo Afriky, Indie a Malakky, viďte? Ale tak to Francisco nemíní.“

„Jak tedy?“

„Píše, že Moluky nemohou být daleko od Ameriky. Mohl bych to tedy zkusit cestou na západ.“

„Okolo Ameriky?“

„Třeba. Nebo proplout Amerikou. Prostě – objevit tam nějaký průjezd a další cestou na západ připlout na Moluky,“

„Průjezd? Průjezd v Americe?“ opakoval vzrušeně Faleiro. „Průjezd Amerikou? Počkejte – kde jsem to jen…“

Sevřel hlavu do dlaní a usilovně vzpomínal. Náhle vykřikl:

„Výborně! Už to mám!“

Rychle se zvedl vyběhl ven.

„Pane Faleiro!“ volal za ním zmatený Magalhaes. „Co se vám stalo? Počkejte přece!“

Ale hvězdář se neohlížel. Běžel jako chlapec. Bujná kštice mu vlála ve větru a nohy se jen míhaly.

„Podivín,“ zabručel Magalhaes.

Mrzutě usedl ke stolu a otevřel knihu. Slova a číslice mu tančily před očima. Nemohl se soustředit. Jeho myšlenky se stále vracely k Faleirovi.

Pojednou se ozvaly kvapné kroky a ve dveřích stál hvězdář se zářícím obličejem. V ruce držel nějaký svitek.

„To jsem řád, že jsem si na to vzpomněl,“ chrlil ze sebe. „Jak jste se zmínil o průjezdu, hned mi blesklo myšlenkami. že jsem jej kdesi viděl… Totiž, abyste tomu rozuměl… neviděl jsem ten průjezd ve skutečnosti, nýbrž na mapě.“

„Na mapě?“

Fernáo se zachmuřil. Chce si z něho dnes Faleiro dělat dobrý den? Zdá se, že ano. Neboť jak může být průjezd na mapě, když nebyl objeven?

„Ano, na mapě!“ nevšímal si jeho pochybnosti učenec. „Ale nemohl jsem si vzpomenout, na které mapě to bylo. Proto ta radost, když jsem na to přišel. Tady ji nesu.“

Magalhaes byl stále nedůvěřivý a zmatený. Jakou nesmyslnou čmáranici uvidí?

Ale už při prvním pohledu oživl. Tyto obrysy zemí už někde viděl. Ale kde a kdy?

„Kdo tu mapu nakreslil? Odkud ji máte?“

„Je to přesná kopie mapy. kterou nakreslil jeden vynikající zeměpisec. Originál se ztratil.“

Magalhaesovi náhle svitlo. Už si vzpomíná, kde viděl tyto zvláštní obrysy země: Cathaya, India, Cipango… Oceanus Meridionalis…

„Pane Faleiro, nekreslil to…?“

„Martin Behaim,“ doplnil rychle hvězdář.

Tak přece! Ovšem, už to ví docela přesně. Právě takovou podobu měly země na glóbu, který jim ukázal slavný učenec v pážecí škole. Jen Amerika tam tehdy nebyla zakreslena tak přesně, jako zde.

Martin Behaim! Stín mrtvého učence žije dál. I z hrobu promlouyá k živým a poučuje. A ukazuje cestu.

„Dovolte, pane Faleiro… a co, tedy zde je ten průjezd! Francisco, jsi chlapík. Tvůj odhad se úplně shoduje s představou mistra Behaima. Moluky jsou docela blízko za Amerikou. Projedeme průlivem a za krátkou dobu jsme na Molukách. Jedeme, pane Faleiro! Jedeme za Franciskem.“

Hvězdář byl šťasten, že dovedl tak vzrušit jindy příliš rozvážného Magalhaese, Ale nyní byla řada zase na něm, aby se vrátili do skutečnosti.

„Abychom jeli, k tomu je třeba lodí a námořníků,“ řekl s úsměvem.

„Máte pravdu.“ Magalhaes se náhle zastyděl za své prudké vzplanuti. „A pak – mistru Behaimovi všechna čest, ale jak mohl zakreslit průjezd, když ho neviděl on, ani nikdo jiný?“

„Mistr Behaim průjezd neviděl, připouštím. Ale byl to učenec tak věhlasný, že by průjezd nenakreslil, kdyby neměl všechny předpoklady, že ten průjezd opravdu je, že musí být,“ obhajoval Behaima Faleiro.

„To připouštím.“ slevoval ze svých pochybnosti Magalhaes. „Mistr Behaim měl vždycky pravdu. Ale kam se až táhne americká pevnina na západ?“

„To se už také ví,“ řekl vítězoslavně Faleiro.

„Jakže?“

„Ovšem. Cožpak jste neslyšel o objevu, který učinil Balboa?“

Magalhaes se rychle omlouval:

„V poslední době jsem žil uzavřeně, s nikým jsem nemluvil.“

„Zpráva o jeho cestě se k nám donesla teprve před nedávnem.“

„Co objevil?“

„Překročil americkou pevninu a spatřil Jižní moře.“

„Vypravujte mi o tom, pane Faleiro, prosím vás…“

„Nezlobte se, ale tentokrát vám nepovím nic.“

„Proč?“

„Znám člověka, který vám to vylíčí lépe a důkladněji než já.“

„Snad ne samého Balbou?“

„To ne, ten je ještě v Americe. Ale nechte se překvapit.“

Za několik dní se objevil Faleiro u Magalhaese v průvodu neznámého muže.

„Přivádím vám svého přítele,“ hlásil už ve dveřích. A hned je představoval: „Pan Fernáo Magalhaes, kapitán – pan Christobal de Haro, nizozemský kupec.“

Probůh, koho Faleiro ještě nepřivede! Kdyby to byl námořník, zeměpisec nebo hvězdář – ale kupec? Jak může mít zájem o objevné plavby člověk, který je přikován k pultu?

Návštěvník postřehl, že nepřichází zrovna vhod. Hned také vysvětloval:

„Pan Faleiro to neřekl tak docela přesně – s tím kupcem. Jsem totiž zástupcem holandské obchodní společnosti, která pořádá lodní výpravy.“

„I do Ameriky, viďte, pane Haro?“ vpadl mu do řeči Faleiro.

„Ano, i do Ameriky.“

„Zajímáme se s panem Magalhaesem o plavby do Ameriky, zvláště o ty poslední,“ pokračoval hvězdář. „Mohl byste nám něco pověděl; o Balboyi a Solisovi? Totiž – hlavně panu Magalhaesovi, neboť já jsem vás již slyšel v domě měšťana Coelha.“

„Ale s radostí, proč ne?“

Mužové usedli na prosté židle k dubovému stolu a holandský kupec začal:

Jednou vypravovali Indiáni Balbooví, že na druhé straně americké pevniny jsou takové poklady zlata a perel, o jakých se Španělům ani nesnilo. Když se Balboa vyptával na bližší polohu oné země pokladů, řekli mu. že je u druhého moře. Tato zpráva Balbou vzrušila. Jednak zmínkou o pokladech, jednak překvapujícím sdělením o novém moři.

Bez otálení podnikl dobrodružnou cestu přes americkou pevninu. Měl s sebou sto devadesát ozbrojenců. Indiány jako nosiče a smečku divokých psů. Psi byli Španělům pomocníky v boji proti Indiánům. Byli tak vycvičeni, že často i sami zajali nepřítele. Uchopili Indiána za ruku a táhli ho s sebou. Pokusil-li se o útěk nebo chtěl-li se bránit na místě ho roztrhali.

Balboova výprava se vydala na cestu 1. záři 1513. Brzy se dostala ho hor, kde na ni čekaly veliké překážky a utrpení: nesnesitelné vedro, tropický hmyz a dravá zvěř. propasti, neproniknutelné pralesy. Indiáni. Jednou se přihnali domorodci v obrovské přesile. Byli ozbrojeni luky a kyji z palmového dřeva, které byly lak těžké, jako by byly ze železa. Sotva však třeskly první výstřely, nastal v řadách Indiánů nepopsatelný zmatek Nikdy předtím neviděli pušku a neslyšeli výstřel. A tak si nedovedli vysvětlit, proč padají jejich druhové k zemi. když je přece nikdo neudeřil. Domnívali se. že proti nim bojují zlí duchové, proto se dali na zoufalý útěk. Na bojišti zůstalo šest set mrtvých Indiánů.

Pak táhla výprava dál. Dne 21. září začal tropický prales řidnout a před zraky Španělů se objevily holé vrcholky. Indiánští průvodci oznámili Balbooví, že z těchto vrcholků je již vidět moře k němuž výprava spěla.

Balboa poručil všem, aby zůstali na úpatí kopce. Sám vystoupil na vrcholek hory. Pohled, který se mu naskytl, byl dostatečnou odměnou za všechna utrpení dlouhé a namáhavé cesty. Pod ním ležely krásné lesy, rozervané skály, pastviny porostlé vysokou trávou – a v dálce, kam až oko dohlédlo, se rozprostíral nekonečný oceán.

Balboa byl hluboce dojat. Klekl na kolena a děkoval Bohu za milost, že mu bylo dopřáno, aby jako první Evropan spatřil tento úchvatný obraz.

Pak zavolal své lidi a vysvětlil jim, jak důležitý je tento den pro celé lidstvo. Španělé ho objímali a se slzami v očích slibovali, že ho budou následoval, ať je povede kamkoli.

Trvalo ještě několik dni, než pronikli k moři. Byl právě odliv a voda byla ve vzdálenosti asi půl mile od břehu. Balboa se usadil se svým průvodem ve stínu lesa. Očekával příliv. Když se po chvíli voda přihnala, Balboa uchopil praporec, na ramena si zavěsil štít, tasil meč a kráčel do vody. Zastavil se, až když mu voda sahala po kolena. Pak zamával praporcem a prohlásil, že zabírá tyto země pro španělské… ale počkejte;“ přerušil náhle své vypravování kupec Haro. „Mám zde dopis, který mi poslal jeden z mých kapitánů. Je v něm napsáno doslovně, co tehdy Balboa řekl.“

Faleiro i Magalhaes se zájmem pohlédli na hustě popsaný svitek papíru, který jim kupec podal. Fernáo jej rozvinul a četl Balboovo prohlášeni u Jižního oceánu:

„Dlouho nechť žijí vznešení a mocni panovníci Don Ferdinand a Dona Juana, svrchovaní panovníci Kastilie, Leonu i Aragonie, jejichž jménem zabírám pro královskou korunu kastilskou opravdově, tělesně a skutečně tato Jižní moře, země, břehy, přístavy a všechno, co je s nimi spojeno: jakož i říše a krajiny, které k nim náležejí anebo náleželi by mohly v časech minulých, přítomných i budoucích. A kdyby jakýkoli kníže a panovník – ať křesťan nebo nevěřící, jakéhokoli zákona, třídy nebo stavu – dělal si nějaké právo na tyto země a moře, jsem hotov a připraven je udržovat a bránil, je ve jménu panovníků kastilských, nynějších i budoucích, jimž náleží vláda nad těmito Indiemi, ostrovy a pevninou jižní i severní, se všemi jejich moři jak na točně severní tak i jižní, po obou stranách rovnodenní čáry, vnitř i vně obratníků Raka a Kozorožce, nyní i navždy, pokud svět bude trvali, až do posledního dne soudu nade vším člověčenstvem.“

„To je velmi zajímavé.“ poznamenal Magalhaes, podávaje svitek Harovi. „A kde k tomu přišel váš kapitán?“

„Setkal se s námořníkem, který se zúčastnil Balboovy výpravy. Námořník uměl celou tu řeč zpaměti. Vyprávěl také mému kapitánovi, že Balboa vyzval všechny přítomné za svědky toho podmanitelského činu. Všichni podpisem stvrdili, že jsou ochotni bránit zabrané země jako věrní poddaní kastilských panovníků. Potom Balboa a jeho druhové vyřezali mnoho křížů do okolních stromů na znamení, že tyto země jsou podmaněny.“

„Co tomu říkáte, pane Magalhaesi?“ usmál se vítězně Faleiro.

„Je to důkaz, že americká pevnina je na některých místech velmi úzká.“ řekl zamyšleně Fernáo. „Ale to ještě neznamená, že je proťata průlivem.“

„Ovšem.“ odpověděl Haro. „Balboa neobjevil průliv, ale ten průliv je.“

Magalhaes na něho pohlédl s údivem. Co všechno ten člověk ví?

„Máte nějaké důkazy?“ zeptal se. „Začátek průlivu byl již objeven,“

„Kým?“ žasl Magalhaes.

„Když se dostala do Španěl zpráva o Balboově objevu, byly vypraveny dvě lodi pod velením Diaze de Solise, které se měly pokusit proplout americkou pevninou, nebo ji objet. Solis plul podél břehů Jižní Ameriky, až se dostal k obrovskému zálivu. Jednu loď nechal na moři, s druhou veplul do zálivu. Po nějaké době se ukázali na břehu Indiáni. Zdálo se, že mají přátelské úmysly. Přinášeli k břehu různé předměty a posuňky vybízeli plavce, aby si pro ně přišli. De Solis chtěl poznat tento indiánský kmen, proto usedl s několika námořníky do člunu a zamířili ke břehu. Sotva však vystoupili na pevninu, Indiáni se na ně vrhli a pobili je. Mrtvolám uřezali hlavy, ruce a nohy. Zbytek lidských těl upekli a snědli. Španělé kteří zůstali na lodi v zálivu, pozorovali celý hrozný výjev a byli tak dostrašeni, že už neměli odvahu plout dále. Proto se výprava vrátila do Španělska.“

„A průliv?“ otázal se Magalhaes.

„Podle mého přesvědčení byl de Solis v průlivu. Kdyby se výprava nebyla vrátila, mohlo být tajemství americké pevniny objasněno.“

Magalhaes se neklidně procházel po pokoji. Rozčilením mu nabíhaly žíly na tváři. Průjezd Amerikou! Nová cesta k Molukám. A kratší, výnosnější než je ta, po níž plul Francisco Serrao. Nyní tedy zná cestu, má i dost zkušeností a vědomostí, aby s výpravou dojel k cíli. Ale nemá to hlavni – lodi a mužstvo.

Zastavil se u okna a pohlédl ven. V tomto městě žije člověk, který by mu mohl poskytnout všechno, co potřebuje. Stačil by jediný podpis. Ale ten člověk ho považuje za zbabělce.

„Je to beznadějné,“ řekl polohlasitě.

„O čem přemýšlíte?“ zeptal se ihned Haro, který s napětím sledoval každý Magalhaesův pohyb.

„Nač o tom mluvit,“ odpověděl Fernáo zatrpkle.

„Podívejte se, pane Magalhaesi,“ naléhal kupec, „váš přítel pan Faleiro mi o vás mnoho vypravoval. Z jeho slov jsem poznal, že byste dovedl objevit průjezd Amerikou.“

„Ano, dovedl bych to,“ vybuchl prudce Fernáo. „Když jiní obepluli Afriku, objevili cestu do Indie, na Malakku, na Moluky, dostali se do Ameriky – já bych dovedl objevit průjezd americkou pevninou, doplout západním směrem na Moluky a objet tak svět. Ale řekněte – co mohu objevovat holýma rukama? Co mohu podniknout bez lodi?“

„A kdyby vám je někdo obstaral?“ přerušil ho přímo Haro.

Otázka působila jako blesk. Fernáo rázem pochopil. Kupec! Ale jaký kupec! Zástupce společnosti, která podniká výpravy do dalekých moři. Proto ho Faleiro přivedl!

Teprve nyní se Fernao zadíval na návštěvníka pozorněji.

Byl to muž prostředni, poněkud zavalité postavy, ale neobyčejně čilých pohybů. Zvláště jeho oči živě přeskakovaly z předmětu na předmět, z Magalhaese na Faleira. Choval se nenuceně, jako by se znal s Fernáem odjakživa. Kdyby byl ve vlastním domě, nemohl by si počínat přirozeněji.

A kupec Haro z Antverp byl opravdu všude jako doma. Dnes byl v Portugalsku, v příštím měsíci vyřizoval objednávky v Paříži. Zanedlouho se zdržoval v Benátkách, v Janově, ve Španělsku. Holandské peníze začaly tehdy pronikat do celé jihozápadní Evropy. Zvyšovaly váhu i počet beden a pytlů, pod nimiž sténali přístavní nosiči v Lisabonu. Poháněly španělské plachetnice k dalekým pevninám. Bohatství společnosti, kterou Haro zastupoval, otvíralo mu dveře šlechtických komnat i královských paláců. Poskytoval půjčky na Sicílii právě tak ochotně jako v Německu…

Po Harových slovech se Fernáovi rozbušilo srdce.

„Pane Haro, snad nechcete říci. že… že byste mi ty lodi obstaral vy?“

„Ano, zrovna tak jsem to myslel,“ odpověděl kupec. „Vy byste poznal nové krajiny a stal se objevitelem průjezdu Amerikou, pro nás by to byl dobrý obchod. Jeho Veličenstvo král Manuel Veliký, pod jehož vlajkou bychom pluli, by jistě rád uhradil část nákladu na výpravu. Vždyť královská pokladna by také získala objevem kratší cesty na Moluky.“

Fernaovou tváři přeletěl stín.

„Mé postavení u dvora je špatné. Král by mě sotva jmenoval admirálem výpravy.“

„Pak bychom jednali se Španěly,“ řekl Haro, jemuž bylo lhostejné, zda vydělává pod vlajkou portugalskou, nebo španělskou

„To bych nemohl,“ řekl Magalhaes pevně. „Jsem poddaný Jeho Veličenstva krále Manuela Velikého, proto všechny své plavby podniknu v jeho službách.“

Haro se shovívavě usmál.

„My obchodnici se na takové věci neohlížíme. Ale budiž. Postarám se, aby král jmenoval velitelem této výpravy vás.“

„Děkuji vám, pane Haro.“ Magalhaes mu stiskl vděčně ruku. Pak se obrátil k hvězdáři a řekl dojatě: „I vám, příteli.“

Faleiro se usmál:

„Myslím, že jsme dohodnuti.“

„Ano,“ odpověděl Haro. „To další jsou jen podrobnosti. Doufám, že náš triumvirát něco dokáže. A měli bychom to jít někam oslavit, nemyslíte?“

Faleiro bouřlivě souhlasil.

„Počkejte…, okamžik!“ zdržoval je Fernáo. „Ještě bych si rád prohlédl tu vaši mapu, pane Faleiro – dovolíte?“

Hvězdář se obrátil ke kupci a významně se usmál.

„To je on!“ zvolal. „Sotva ho postavíte před nějaký úkol, už se do něho zakousne a nemysli na nic jiného.“

„A je to správné,“ řekl s vypočítavou pochvalou Haro. „Jen takoví lidé něco dokáži.“

Magalhaes pohlédl na podivnou mapu. Je to veliká chvíle v jeho životě, čekal na ni od pážecích let. Stála by za to, aby byla nějak oslavena, jak navrhl Haro. Ale co pro něho znamenala oslava při sklence vína? Nebylo nejkrásnější oslavou to, že znovu v duchu propluje dráhu za vzdáleným Franciskem? Dráhu, kterou již proplul tolikrát cestou východní i západní – ve svých snech?

Zadíval se na Atlantský oceán, na Ameriku, na Moluky. Jakmile propluje průjezdem v americké pevnině, Moluky budou na dosah.

Znovu odměřoval vzdálenosti;

Pojednou zneklidněl.

„Pane Faleiro, dovolíte, abych udělal na mapě značku?“

„Prosím. Oč jde?“

„Chci si jen naznačit čáru, která rozděluje svět na část španělskou a portugalskou.“

„Nač to?“

Magalhaes neodpověděl. Byl tak zaujat svým měřením a tak vzrušen, že otázku přeslechl.

Oba návštěvníci přistoupili k němu a zvědavě přihlíželi jeho počínání.

Pojednou Magalhaesovi vyklouzlo pravítko z ruky. Zdrceně zíral na číslice, které načrtl na papír.

„Co je? Co jste zjistil?“ ptali se netrpělivě.

Fernáova tvář byla popelavě šedá. Rysy obličeje byly strhány rozčilením. Ústa se mu podivně zkřivila, když s námahou a přerývaně sděloval:

„Pánové, z té plavby nebude nic“

„Ale, ale – copak to má znamenat?“ zeptal se Haro s nelibostí, kterou jen stěží potlačoval.

„Zapomněli jsme při svých plánech na důležitou věc.“

„A to?“

„Na rozděleni světa mezi Španělsko a Portugalsko.“

„Co to má společného s naší cestou?“

„Právě jsem výpočtem zjistil, že podle této mapy jsou Moluky na španělské polovině Země.“ A když návštěvníci mlčeli, Magalhaes pokračoval: „Dnes ovládá Moluky Portugalsko. Kdybychom tam dorazili směrem západním a změřili ujetou dráhu, celý svět by poznal, že Moluky jsou na španělském území. Že patří Španělům.“

„Ale to přece nemá pro naši plavbu žádný význam,“ namítl Haro. „Aspoň ne takový, aby vás to mohlo znepokojovat. A abych řekl pravdu, divím se vašemu vzrušení. Nechápu je.“

„Já tu plavbu nemohu podniknout, neboť Portugalsko by ztratilo dobyté ostrovy. Bylo by ochuzeno mou vinou. A to přece nemohu dopustit. Doufám, pánové, že mi rozumíte.“

V Magalhaesově pokoji zavládlo hluboké ticho. První se vzpamatoval kupec Haro.

„Dívejte se na to střízlivě, pane Magalhaesi,“ řekl. „Za všechny křivdy, kterých se na vás král dopustil, nemusíte mít k němu žádné ohledy. Podívejte se: jste mladý, máte schopnosti, vědomosti, zkušenosti, dokázal byste uskutečnit to, na čem by ztroskotalo mnoho jiných mořeplavců – a to byste pro takovou malichernost dal přednost živoření až do smrti?“

„A kdyby šlo jen o průliv nebo o Moluky,“ rozčiloval se Faleiro. „Ale vy sám víte. že byste svou cestou dokázal, o čem jste snil odedávna: kulatost Země!“

Magalhaes sklonil hlavu do dlaní. Prožíval nejtěžší boj svého života. Touha po poznání zápasila s představou o ochuzeni Portugalska. A oba přátelé ho znovu a znovu přemlouvali.

Fernáo nakonec slíbil, že si vše ještě promyslí a za týden poví přátelům, jak se rozhodl.

Byl to zlý týden. Za dne chodil k přístavu a pohled na odjíždějící lodi lámal jeho odpor. V bezesných nocích opět vítězila myšlenka o povinnosti k Portugalsku, Konečně našel východisko. Ať o všem rozhodne sám král Manuel Veliký! Sepsal svůj životopis. Vylíčil v něm všechno, co by mohlo mít význam pro opětné přijetí do královských služeb. Připomněl, že jeho služné je nepatrné, takže žije v bídných poměrech. Pak s velkým sebezapřením požádal o audienci, která měla vyřešit jeho kolísáni. Bylo mu jasno: vyhoví-li král jeho přáni a umožní mu důstojný život, pak obětuje svůj sen o obepluti Země. Ve službách Manuelových půjde tam, kam bude poslán.

Zimničně rozechvěn čekal u přijímači místnosti. Konečně se otevřely dveře a byl zavolán dovnitř. Král stál uprostřed audienční síně a jeho chladné oči těkaly lhostejně po nástěnných malbách. Magalhaes předstoupil a hluboce se uklonil. „Co si přejete?“ otázal se král studeně. „Prosím Vaše Veličenstvo, aby mi dovolilo vrátit se na moře. Půjdu rád i jako prostý námořník.“

„Na moři jste se neosvědčil. Nemohu vás tam poslat znovu.“

Ve Fernáovi se zatajil dech.

„Pak prosím Vaše Veličenstvo, aby mi dovolilo sloužit v pozemním vojsku.“

„Ne!“

Fernao zbledl. Ještě se však vzchopil k třetí prosbě: „Vaše Veličenstvo, osměluji se tedy poprosit o zvýšení služného. S tím, co dostávám, stěží vystačím na živobytí.“

„To je zbytečná žádost,“ odpovídal netrpělivě král. „Výslužné zvyšujeme jen lidem, kteří si toho zaslouží. A vaše zásluhy nejsou toho druhu, aby mohly být mimořádně oceňovány.“

Magalhaesova hruď se sevřela prudkým pohnutím. Pod tvrdým úderem div nezavrávoral.

Mít sedmatřicet let… mít plnou hlavu odvážných snů… cítit v každém nervu touhu po činnosti… vědět, že svět právě v této úžasné době potřebuje každého schopného člověka… a být odsouzen k pozvolnému umíráni. Být vyřazen ze života a rozpadávat se jako stará, opotřebovaná a k zániku srčená bárka v tiché a zapomenuté zátoce? Ne!

Nepotřebuje-li král jeho služeb, odejde do Španělska. Přijalo Vlacha Kolumba, přijme i Portugalce Magalhaese. A průliv Amerikou bude objeven! Glóbus Martina Behaima přestane být smělou fantazii učence, který předstihl svou dobu o celá desítiletí.

Magalhaes zvedl skloněnou hlavu a s tvrdou odhodlanosti pohlédl na krále:

„A bude mi aspoň dovoleno, abych se obrátil do jiné země? Abych nabídl své služby tam, kde najdu víc porozuměni?“

„S radostí!“ odpověděl král a kývl na znamení, že považuje audienci za ukončenu.

Magalhaes se beze slova uklonil a opustil královský palác.

VE ŠPANĚLSKU

Král Manuel Veliký rozhodl.

Magalhaes opustil Portugalsko a odešel do Španělska. To je také země mořeplavců. a snad tam bude moci uskutečnit svůj veliký sen. Christobal de Haro a Ruy Faleiro přijdou za nim. jakmile si vyřídí některé věci v Portugalsku.

Obchodní ruch Španělska se soustřeďoval v budově Indického úřadu v Seville. Byla to mocná budova. Každý, kdo se zajímal o zámořský obchod nebo o daleké plavby, hledal k ní cestu. Kapitáni a admirálové tam přinášeli zprávy o svých nejnovějších zkušenostech. Obchodnici v ní uzavírali smlouvy. Královští úředníci dohlíželi, aby při žádném obchodu nebyla ošizena pokladna panovníkova. A mořeplavci. kteří chtěli objevovat nové kraje, snažili se oslnit úředníky Indického úřadu svými návrhy.

Toho rána, kdy tam vstoupil Fernáo, jako by se roztrhl s objeviteli pytel. Jejich plány byly většinou fantastické a neproveditelné. Když Magalhaes řekl, že přichází také s objevitelskou myšlenkou, úředník spráskl ruce a zoufale zvolal:

„Pane, prosím vás. dejte nám už pokoj s takovými tlachy!“

Fernáo byl dotčen, nemínil však couvnout:

„Ale můj plán je docela nový, pane…“

„Já vím!“ křičel úředník. „Docela nový, krásný, lehce proveditelný. Objevíte nové země, Španělsko bude mít obrovský užitek, všechno půjde hladce, bez překážek, žádné riziko. Jen vám dát lodi a mužstvo, vy to provedete – pane, tak mluvíte všichni, přesně tak, jeden jako druhý! Dejte pokoj!“

Magalhaes se zamračil. Neměl v úmyslu prozradit hned celý svůj plán. Chtěl jen ohmatat půdu, zjistit, jaký postoj tu zaujímají k objevným plavbám – ale tohle přivítání ho rozladilo a pobouřilo.

Mrzutě vyšel ven.

Kdyby tak mohl proniknout k řediteli Indického úřadu! Ten by se jistě na jeho myšlenku díval jinak než takový úředniček v přijímači kanceláři. Ale jak se k němu dostat? Je zde cizí, neznámý, nemá vlivných přátel a nikoho, kdo by se za něho přimluvil…

Stál před Indickým úřadem v těžkém zamyšleni. Pojednou Zaslechl radostné zvolání:

„Fernao!“

Překvapeně zvedl hlavu.

Před ním stál vysoký, asi padesátiletý muž a přátelsky se usmíval.

Magalhaesovy myšlenky přeskočily prudce několik let a tisíce mil – a Fernao se viděl v Indii. Jede na Malakku, poprvé jako velitel lodi. Má kormidelníka, jemuž se hned tak někdo nevyrovná. Statný, obratný, přesný. V boji se ukázalo, že byl i duchapřítomný a odvážný. Byl Španěl a jmenoval se Diego Barbosa.

„Diego!“

Staří známí si padli do náručí.

„Kde ses tu vzal, příteli?“ otázal se s podivem Barbosa. „Už jsem se na tebe několikrát dotazoval, ale pod tebou jako by se země propadla.“

„Měl jsem nějaké řízení u Indického úřadu,“ odpověděl Fernao vyhýbavě.

„A už ses někde ubytoval?“

„Ano. V hostinci U zlaté labutě.“

„Ach, ty jsi dobrý. Máš tu starého kamaráda z Indie a bydlíš v hospodě. Že se nestydíš!“

A Diego ho srdečně pleskl po zádech.

„Copak jsem mohl vědět, že už nejsi v Indii? A kdy jsi vlastně odešel?“

„Zakrátko po tobě. Dokud nás vedl Almeida, to jsem byl ve svém živlu. Ale za Albuquequea jsem toho měl brzy až nad hlavu.“

„A teď?“

„Jsem správcem královského paláce.“

„Tedy z kormidelníka guvernérem? Blahopřeji!“

„Děkuji. Fernáo,“ usmíval se spokojeně Barbosa. „Je to dobrý úřad. pohodlný a výnosný. Ale někdy bych s tím nejraději práskl a utekl na moře. Jak je člověk jednou prostoupen a prosáknut slanými výpary oceánů, je s nim konec. Ještě že mi aspoň Duarte dovede vypravovat o Indii a o těch končinách, v nichž jsme se toulali.“

„Duarte?“

„To je můj syn. Nedávno se vrátil z delší cesty po Indickém oceáně – ale co ti tu budu povídat. Ode dneška jsi mým hostem. Převezeme tvá zavazadla a budeš bydlit u nás.“

„Nechtěl bych tě obtěžovat,“ bránil se Fernáo.

„Jaké obtěžování? Ani nevíš, jak jsem rád, že tě zase vidím. Aspoň si po chuti porozprávíme. Však máme nač vzpomínat, viď?“

A vzpomínali.

Fernáo byl u Barbosů brzy jako doma. Postaral se o to Diego, který měl na Magalhaése nejkrásnější vzpomínky. Přičinil se o to Duarte, který už dávno slýchal od otce o statečném kapitánu. A největší zásluhu o to měla Barbosova dcera Beatrice. Její pečlivá ruka dovedla vykouzlit ovzduší, jaké Fernáo nepoznal od dětských let.

Večer sedávali na terase. Když se ochladilo, odešli do pokoje a vyprávěli. Staří přátelé si oživovali společné plavby. Duarte doplňoval jejich vědomosti nejnovějšími poznatky. Beatrice vyšívala a se zájmem naslouchala. Její zrak se často zvedl a vždy se setkal s pohledem Fernáovýnu.

V rodině Barbosově brzy roztála opatrnost, kterou projevil Magalhaes při svém prvním setkání s Diegem před Indickým úřadem.

Jednoho večera, když nálada byla zvlášť srdečná a přátelská, rozhovořil se o svém plánu. Jaká byla jeho radost, když místo pochyb a nedůvěry vzbudila jeho myšlenka opravdové nadšeni!

Tehdy se rozcházeli do svých pokojů pozdě v noci. Před rozchodem řekl Diego:

„Vždycky jsem vám říkal, děti, že Magalhaes je chlapík. Dnes vidíte, že jsem nepřeháněl. A že svůj plán provede, za to vám ručím. S Indickým úřadem si promluvím.“

Barbosa nemluvil do větní. Hned příštího dne pozval k sobě Arandu, jednoho z nejmocnějších úředníků v Indickém úřadě.

Magalhaes mu pověděl o svém plánu, který měl již promyšlen do všech podrobností.

Když ukončil svůj výklad, řekl Aranda klidně:

„Tento plán znám.“

„Odkud?“ zarazil se Magalhaes.

„Přednesl jej v našem úřadě námořník Gomez.“

Zpráva ohromila.

Teprve za chvíli dodal Aranda:

„Ale Gomez s tím nepochodil.“

„Proč?“ zeptal se stísněně Fernáo.

„Protože si myslíme, že se k takové obtížné cestě nehodí. Ostatně ani nevěříme, že by jeho plán stál za uvažování. Je to zbudováno na písku. Na dohadech. A my se pouštíme jen do takových věci, které nemohou zklamat.“

„Tedy Gomeza jste odmítli?“ zeptal se Barbosa.

„Ano. Ale zlobit s tím nepřestal. Má u nás nějaké známé a stále doufá, že se mu podaří uskutečnit bláznivý nápad.“

Magalhaes byl vzrušen. Jeho plán je ohrožen. Jakýsi Gomez se pokouší o povoleni k plavbě. Ale Fernáo neustoupí.

Znal své schopnosti. Dovedl odhadnout, čeho se může odvážit a čeho dosáhnout. Znal svou neústupnost, tvrdost a vytrvalost. A přece byl sám překvapen vášnivě prudkým tónem své řeči, když začal Arandovi dokazovat, že celá ta záležitost není nesmyslem, nýbrž podnikem uskutečnitelným.

Čím déle mluvil, tím více se rozohňoval. Tušil, že tato chvíle může rozhodnout o všem. Mluvil nejen ústy, nýbrž i rukama, očima, mluvil a přesvědčoval všemi svály a nervy svého těla. Viděl, že kdosi vzdálený sahá na jeho myšlenku. Rval se s ním.

Barbosovi hleděli na Fernáa s nelíčeným obdivem. Ne, takhle ho ještě neviděli. Jaká víra a kolik síly sálá z jeho bytosti. Jaký to vulkán je skryt v jeho srdci, že dovede rozpoutat takovou bouři!

Aranda mu odporoval. Vyslovoval nové a nové pochybnosti, netajil se svou nedůvěrou. Ale Fernáo skočil na každou námitku jako lev a srazil ji k zemi dříve, než byla řádně vyslovena.

Vysoký úředník z Indického úřadu měl dost možnosti, aby poznával lidské povahy. Jeho kanceláři prošlo do roka sta a sta lidí nejrůznějších povolání, zálib, sklonů a schopnosti. Časem nabyl takových zkušeností, že promluvil s cizím návštěvníkem třeba jen několik vět a věděl, kdo před ním stojí.

Když slyšel Fernáa, poznal, že tento muž dovede jit za vytčeným cílem. A tvrdí-li, že se dostane na Moluky směrem západním, jistě to také provede. Přesto kladl dále otázky plné pochyb a nástrah. Ale to chtěl už jen vyzkoušet Fernáovu víru, pevnost a jistotu.

Nikdo z přítomných nepozoroval na Arandovi změnu, která se s ním během večera stala. Navenek byl stále pochybovačný, nedůvěřivý, odmítavý. Proto tím více překvapila věta, kterou pronesl při odchodu:

„Budu šťasten, pane Magalhaesi, zdaří-li se vám vaše cesta. Pokud na mně záleží, učiním všechno, abyste byl přijat k slyšení u Jeho Veličenstva.“

Zatím přijel do Sevilly Ruy Faleiro. Budil tam hodně pozornosti svou učenosti, předpovídáním budoucnosti i hašteřivosti.

Týdny prchaly. Vzrušené týdny, naplněné netrpělivým očekáváním.

Aranda jednal.

Nebylo snadné upravit neznámému člověku z cizí země cestičku ke králi: Aranda mluvil, přemlouval, přesvědčoval. Chodil od jednoho hodnostáře k druhému. Obklopovali mladého krále jako přísná stráž. Chtěli vědět mnoho podrobnosti o Magalhaesovi a jeho plánu. Ostatně – kdo se zaručuje za poctivost jeho úmyslů?

„Já a Diego Barbosa,“ odpověděl bez váháni Aranda.

Tato jednáni se konala ve Valladolidu, kde byl právě královský dvůr. S Arandou tam přijel i Magalhaes, Barbosa a Faleiro. Jen kupec Haro chyběl. Vzdal se snad účasti na zamýšlené plavbě? Ztratil o ni zájem?

Byl to veliký den. když přišel Aranda se zářícím obličejem a sděloval, že zítra budou přijati Jeho Veličenstvem králem Karlem.

Fernáo nezamhouřil oka rozčilením. Sotva se rozbřesklo, byl na nohou. Dnes se rozhodne s konečnou platností o všem. Portugalsko je mu uzavřeno. Nepochodí-li ani ve Španělsku, musí se navždy rozloučit se svým snem. Kupec Haro se sice zmínil, že v případě nutnosti by se o vyslání výpravy pokusila jeho obchodní společnost sama. Haro je však bůhvíkde. Ale i kdyby byl zde, bylo by to neproveditelné. Španělsko a Portugalsko jsou jediné námořní mocnosti. které dnes ovládají širé oceány. Jak by se mohl mezi ně tlačit někdo třetí? Všechny cizí korvety by byly potopeny, sotva by vypluly na širý oceán.

Jak dopadne tato audience? Bude král Karel přístupnější než Manuel Veliký?

S bušícím srdcem vstoupili Fernáo Magalhaes a Ruy Faleiro do palácové chodby. Hned u vchodu je čekalo veliké překvapení.

„Konečně jste tu!“ vítal je povědomý hlas. „Čekám tu na vás už hezkou chvíli.“

Christobal de Haro!

„Kde jste se tu vzal?“ divil se Fernáo, když se pozdravili.

„Snad si nemyslíte, že bych vás nechal na holičkách v rozhodující chvíli. Mám tu známé, kteří mi zasílali zprávy, jak naše záležitost pokračuje. A když se mi zdálo, že věci dozrály, vydal jsem se na cestu.“

Na dlouhé výklady nebylo už času. Obřadník otevřel dveře audienční síně a zvýšeným hlasem oznamoval, že král očekává hosty.

První šel Magalhaes. Oba druhové tak dávali najevo, že hlavou celého podniku je on.

Fernáo viděl už několikrát audienci u královského dvora. Ale tentokrát zůstal přece jen poněkud zaražen. Přijímací místnost byla plná lidí. Většinou to byli členové královské družiny z Nizozemí, kde byl nynější panovník vychován. Vlády Ve Španělsku se ujal teprve před krátkou dobou, takže španělsky vůbec neumí. Tlumočníka při audienci bude dělat Karlův oblíbenec Chevr, má na svého vladaře takový vliv, že se mu zde obecně říká alter rex – druhý král. Vedle něho stoji králův vychovatel Hadrian, který je nyní biskupem v Tortose. A kromě mnoha jiných nizozemských rádců jsou tu i španělští dvořané, učenci, odborníci pro cizokrajné cesty, vysocí úředníci.

To má Magalhaes přede všemi rozvíjet svůj plán?

Ano, Fernáo, a nejen rozvíjet. Bojovat o něj musíš. Chceš-li přesvědčit krále a jeho družinu, musíš překonat sám sebe. Neboť zatímco jsi čekal ve valladolidském hostinci na přijetí u dvora, o tvůj plán se tu zápasilo. Rozproudil život v zámku netušeným vírem. Většinou byl zamítán jako pošetilý a neuskutečnitelný. Jen několik lidí jej schvalovalo. Byli to Arandovi přátelé. Král nebyl dosud rozhodnut.

A právě pro tuto různost názorů tě pozvali. Máš jim sám sdělit, co chceš podniknout. Máš je přesvědčit. Jsi na to připraven? Dovedeš překonat tuto poslední, ale největší překážku?

Fernáo se rozhlédl sálem a pochopil. Přemohl všechny rozpaky a klidným hlasem, z něhož dýchala síla a. jistota, přednášel o své cestě k průjezdu Amerikou.

Král i jeho družina pozorně naslouchali.

„Poskytne-li mi Vaše Veličenstvo lodi a mužstvo, objevím průjezd americkou pevninou a dopluji na Moluky západním směrem. Tato cesta by se stonásobně vyplatila, neboť vlast kořeni leží na španělské polovině světa,“ končil svůj obšírný výklad Fernáo.

Král mlčel.

Zato jeho družina zasypala Magalhaese dotazy.

Fernáo odpovídal na všechno okamžitě, věcně, přesvědčivě. Každý odpor lámal svými důvody. Družina se začínala klonit na jeho stranu.

A král?

Král stále mlčel. Fernáo, i když odpovídal dvořanům a odborníkům, myslil na vladaře. Co zamýšlí tento mladičký sedmnáctiletý panovník? Je ovládán svou družinou tak, že se ani neosměluje pronést vlastní úsudek, vyřknout slovo, které by rozhodlo? Těžko říci. Jeho zrak klouže z družiny na Magalhaes, z Magalhaese na družinu.

Naslouchá, pozoruje, sleduje.

Mlčí – a počítá.

Odhaduje výši nákladu na takovou výpravu do zámoří. Jsou to milióny maravedů. Ale kolikanásobně se mu mohou vrátit, bude-li mít Magalhaes úspěch! Karel potřebuje peněz jako soli. Jeho říše je nejmocnější ze všech evropských států. Vládne habsburským zemím v Německu, je pánem vévodství burgundského, zdědil Nizozemsko, Španělsko. Neapolské království a obrovské území v Americe. Ne nadarmo se říká. že nad jeho říší slunce nezapadá. Aby však mohl tvrdě ovládnout tyto světové prostory, potřebuje zlato. Mnoho zlata. Až zemře jeho děd Maxmilián L, Karel se hodlá ucházet o titul císaře. Má-li se mu to podařit, musí podplatit kurfiřty. Jinak by mohli zvolit jeho soupeře francouzského krále Františka I. Peníze na podplaceni – a bude to aspoň sto tisíc dukátů – si musí vypůjčit od německé obchodní firmy Fuggerů, neboť španělské kortesy odmítají platit zvýšené daně. Proto je mezi nimi a králem dusivé napětí. Ale až přijde jeho chvíle, vyrovná se s kortesy. Poznají jeho tvrdou pěst. Pokoří je, rozmetá, rozdrtí. Zbuduje si armádu…

Ale žoldnéři stoji mnoho peněz. Královská pokladna je téměř prázdná. Chvalozpěvy Kryštofa Kolumba o nalezištích zlata v objevených zemích byly velmi přehnané. Ale což – není koření právě tak vzácné jako zlato? A objeví-li Magalhaes západní cestu na Moluky a bude-li jeho plavbou dokázáno, že vlast koření leží na španělské polovině světa – nebude to zdroj závratných příjmů?

Král mysli na zlato, na koření a – na kortesy. Uvažuje, odhaduje, počítá. A mlčí.

„A kdybyste cestou zbloudili a dostali se až do portugalských vod?“ ozval se jeden z dvořanů, který zvlášť tvrdošíjně kladl otázky, aby Magalhaese zmátl. „Portugalci by mohli naše lodi potopit – a my bychom nesměli ani hlesnout.“

V této chvíli zasáhl Faleiro.

„Nic takového se nemůže přihodit, pánové,“ řekl sebevědomě.

„Zbloudit na moři? A v neznámých vodách?“ obořil se na něho starý admirál. „Promiňte mi mou upřímnost, ale tohle může říci jen neodborník. Vždyť kolikrát již zbloudili i nejslavnější mořeplavci!“

„Ano, zbloudili,“ rozohňoval se Faleiro, jehož stejně trápilo, že musel tak dlouho mlčet. „Ale proč zbloudili, pánové? Poněvadž neznali můj vzorec!“

„Jaký vzorec?“

„Matematický!“

„Vyjádřejete se přesněji, pane.“

„Je to vzorec, který mi umožňuje stanovit kdykoli přesnou polohu lodi, a tím zabránit zbloudění. Je to můj vynález a prozatím i mé tajemství,“ pronášel s vítězným úsměvem hvězdář.

Dvořané i odborníci na sebe významně pohlédli. Kdyby přijali Magalhaesův návrh, získali by i hvězdářův vynález.

Podívali se na mladého krále. Co tomu říká Jeho Veličenstvo?

Ale král je nechal mluvit a mlčel dále.

Haro vycítil, že družina zakolísala. Proto ihned pohotově dodával:

„Kdyby snad měly působit nějaké těžkosti otázky peněžní, naše obchodní společnost by mohla přispět značným podílem na uhrazení nákladu.“

V té chvíli promluvil král. Chevr hbitě překládal.

„Děkuji vám, pane Haro, za vaši nabídku. Myslím, že jí nebude zapotřebí.“

Audienční síň strnula v napjatém očekávání.

Haro rázem ztratil masku vyrovnaného, zdvořilého; obětavého a nezištného dobrodince. Jeho tvář náhle pobledla, rysy ztuhly, rty se pevně sevřely. Dobrácký výraz jeho očí, jímž tak mistrně zakrýval své zištné plány, náhle pohasl. Jeho pohled měl v sobě cosi dravčího. Vždyť – co znamenají králova slova? Přistoupil-li na Magalhaesův návrh a chce všechny výlohy hradit ze státní pokladny, ztratí, tak holandská obchodní společnost naději na zisk. Či rozhodl se, že plán zamítne?

„I vám děkuji, pane Faleiro, za zprávu o vašem vynálezu. Jsem přesvědčen, že kapitán Magalhaes by nezbloudil ani v tom případě, kdyby nebylo vašeho vzorce.“

Fernaovi se rozbušilo srdce. To přece znělo jako příslib?

„Ale hlavně a nejvíce děkuji vám, pane Magalhaesi. Děkuji vám za to, že chcete dát do mých služeb všechny své zkušenosti, svou víru, svou odvahu a průbojnost. Váš plán…“ Fernáo musel sebrat všechnu sílu, aby se udržel na nohou. Bezděky si sáhl ke krku, neboť cosi ho dusilo až k zalknutí. „… váš plán se mi libí. Věřím, že výprava dosáhne svého cíle. Vyprávím vám dostatečný počet lodí a dostanete tolik námořníků, kolik jich budete potřebovat.“

Fernáo mimovolně pokročil kupředu, směrem ke králi.

„Vaše Veličenstvo…,“ chtěl něco říci, ale slova mu uvázla v hrdle.

„Kapitáni ostatních lodí vání. budou podřízeni,“ pokračoval král. „Ustanovuji vás admirálem výpravy.“

Síň zašuměla.

Všichni se shlukli okolo Magalhaese, aby mu blahopřáli.

Ale Fernáo je neviděl a neslyšel. Jako omámen zíral na mladého krále, na jinocha, který v několika vteřinách rozhodl o jeho snu.

Vymotal se z klubka gratulantů a předstoupil před krále.

Život naučil Fernáa tvrdosti. Dovedl mužně snášet křivdy, příkoří, rány. Nevěděl, co jsou slzy.

Ale zde se pojednou postavilo do cesty štěstí. Byl zmaten jeho nesmírností. Oči mu zvlhly.

„Vaše Veličenstvo…,“ znovu se pokoušel vyjádřit nějak vděčnost, jež zaplavila jeho nitro. Byl však tak dojat, že řekl jenom dvě slova: „Děkuji vám.“

Potom se rychle sklonil a políbil králi ruku.

PŘÍPRAVY

Zdálo se, že audience u krále Karla znamenala úplný obrat v Magalhaesově životě.

Prvním světlým a hřejivým paprskem byla smlouva, kterou Jeho Veličenstvo sjednalo s Magalhaesem a Faleirou o objeveni ostrovů, na nichž roste koření. Haro nebyl do smlouvy zahrnut. Král chtěl uhradit všechny náklady ze španělské státní pokladny, proto nizozemský kupec odešel z jeviště dramatické hry do ústraní a se zájmem pozoroval, jak se věci dále vyvinou. Oba přátele ujistil svou pomocí, kdyby ji snad někdy bylo třeba.

Opis smlouvy byl doručen Magalhaesovi i Faleirovi.

Fernao se dal hned do čtení. Odstavce, které ho zvlášť zajímaly, četl několikrát.

… Ježto Vy, Ruy Faleiro a Fernáo Magalhaes, rytíři portugalští, hodláte vstoupit do Našich služeb, přikazuji Vám, abyste v území, které je pod Naší svrchovaností, v oceánu hledali ostrovy, pevninu, vzácné kořeni a jiné věci, z nichž Nám prospěch a zemi Naší užitek kyne.

… Šťastně po oceánu plujte a v hranicích Naších zemí objevů pilní buďte. Ježto by nespravedlivé bylo, kdyby jiní Vám cestu zkřížili a Vy se v námahu toho podniku uvazujete, je Naší vůlí a slibujeme, že nikomu v příštích deseti letech nepovolíme, aby se touže cestou a v témže území jako Vy na objevy dával.

… Za služby, jež nám prokážete, za zvětšení moci královské. za námahu a nebezpečí, které podstoupíte, dostanete odměnou dvacetinu důchodů a zisku ze všech zemi a ostrovů, jež objevíte, a mimoto hodnost místodržících těchto zemí a ostrovů pro sebe a své syny a dědice na věčné časy.

… A abyste věci svrchu řečené lépe vykonati mohli a podnik náležitou bezpečnost měl, pravíme Vám, že Vám slibujeme, že Vám vypravíme pět lodi: dvě po 130 tunách, dvě po 90 a jednu o 60 tunách. Posádkou, potravinami a děly vypravené na dva roky a s 234 osobami, s kapitány, lodníky a námořní pomoci na spravování loďstva a s lidmi jinak ještě potřebnými.

… To vám slibujeme a Naše slovo královské dáváme, že Vás chrání ti budeme podle toho, co svrchu řečeno jest, a s tím Vám tento podpis jména Našeho dáváme ve Valladolidu 22. března 1518.

Král.

Fernáo se spokojeně usmál. Na všechno je tu pamatováno: na účel cesty, na vyloučení případných soupeřů, na složení výpravy.

Ani na odměnu se nezapomnělo. Smlouva zaručuje Magalhaesovi a jeho dědicům bohatství a zvučný titul. Fernáo ví, že tento bod úmluvy je zahalen mlhou nejistoty i v případě, bude-li plavba úspěšně dokončena. Což neměl podobnou smlouvu se španělskými vladaři i Kryštof Kolumbus? A není to právě Valladolid, který byl svědkem nevlídného konce – jeho života? Veliký objevitel přijel z jedné ze svých cest v okovech, které si později pověsil na stěnu svého chudičkého příbytku. Zemřel v bídě, odkopnut králem Ferdinandem a světem téměř zapomenut.

Přízeň králů je nejistá a vrtkavá a dovede se ztratit jako ranní rosa. Přízeň králů nelze brát za bernou minci, i kdyby byla stokrát vtělena do smlouvy.

A přece se Fernao usmíval.

Spis obsahuje přesné údaje o výpravě – s touto jistotou už nikdo neotřese. Magalhaes opět vyrazí na moře.

Jakmile byla smlouva podepsána, králův zřízenec přinesl Magalhaesovi značnou peněžitou částku. Zároveň mu oznámil, že od nynějška bude pravidelně dostávat plat admirála.

Zpráva přišla jako na zavolanou, neboť Fernáo byl se svými penězi téměř u konce.

Brzy nato byli Magalhaes i Faleiro pozváni, do Saragosy, kam přesídlil královský dvůr.

„Co po nás asi chtějí?“ zamýšlel se Faleiro.

„Snad ještě nějaký doplněk smlouvy,“ mínil Magalhaes.

Žádný doplněk smlouvy ani nic podobného. To král chtěl ukázat celému španělskému národu, jak pevně věří ve zdar velkolepé, cesty. Jak neochvějně důvěřuje mužům, které tímto úkolem pověřil. Jsou to neznámí cizinci? Nebudou jimi!

S nebývalou slávou byli Magalhaes a Faleiro pasováni na španělské rytíře. Pasoval je sám král.

Co chybělo Fernaovi k dokonalému štěstí? Jeho plán byl schválen a přijat. Hmotné starosti byly odstraněny. Z bezvýznamného přistěhovalce se stal španělský rytíř.

A přece mu něco chybělo k úplnému štěstí: Beatrice.

Jeho láska k ní rostla den ode dne. Vrozená hrdost mu až dosud bránila, aby ji požádal o ruku. Co jí mohl přinést, aby jí zpříjemnil život? Ale nyní, jako admirál…

Beatrice nehleděla na bohatství ani na titul. Fernáo si získal její náklonnost již při prvním setkání. Byl docela jiný než její ostatní známi. Vážila si ho pro jeho vzdělání. Líbila se jí jeho skromnost a prostota. Obdivovala jeho houževnatost. Proto se ráda stala jeho manželkou.

Ale již přicházely i nepříjemnosti.

Ke španělskému dvoru přijel vyslanec z Portugalska. Brzy se dověděl o Magalhaesovi a nemínil trpně a nečinně přihlížet k tomu, jak chce Španělsko vyrvat Portugalsku jeho výnosný obchod s kořením.

Byl to obratný a zkušený vyslanec. Dovedl být úlisný, tajemný, úskočný, výhrůžný a nebezpečný. Dovedl jit za svým cílem.

Slyšíš, Fernáo, jak tě pomlouvá u královského dvora?

Jak zveličeně šíři všechny klevety, které se o tobě trousily v Lisabonu? Jak varuje vysoké úředníky před důvěrou, kterou ti až dosud prokazovali?

Jednej rychle, Fernáo! Okolo tebe je plno závisti. Vzpomínáš na Gomeza? Všímáš si pohledů, kterými tě provázejí různi hodnostáři? Ano, i nejvyšší úředníci ti závidí slávu a bohatství, které ti zaručuje královská smlouva. Jednej rychle, Fernáo, ať tvá výprava není nějakým podlým úskokem zmařena!

Ale král již splnil první část svého slibu. Poslal do přístavu v Seville tři karavely, které měly být opraveny pro Magalhaesovu výpravu.

Fernáo si je prohlédl a zhrozil se jejich bídného stavu. Byly to staré a vetché kocábky, s nimiž by se mohl pustit na moře jen člověk neodpovědný nebo šílenec.

Podal o tom zprávu králi. Odpověď přišla brzy. Královská kancelář mu sdělovala, že na stavbu nových lodí teď není ani pomyšleni. Ať se opraví to, co je.

Indický úřad najal řemeslníky, kteří se dali do oprav. Otvory byly pečlivě ucpávány, vadná a chatrná prkna nahrazována novými, všechny lodi důkladně vysmolovány. Práce šla rychle kupředu. Magalhaes mohl být spokojen, neboť to byl ruch. který měl tak rád.

Ale byla tu nová potíž. Jeho druh Faleiro, který mu měl být oporou, rádcem a pomocníkem, stával se břemenem. Od té doby, co byl jejich návrh přijat, stala se s ním pronikavá změna. Všude prohlašoval, že velitelem výpravy je on. Zasahoval do Magalhaesových práv a začínal poroučet.

Dokud byla jeho domýšlivost neškodná a jeho slavomam se vybíjel v pouhých slovech a v malicherném vyvyšování vlastni osoby, Fernáo mlčel. Ale když dělníci z rozkazu Faleirova vykonali špatně několik prací, ihned zakročil. Důrazně připomněl hvězdáři, že toto jsou věci. jimž nemůže rozumět, proto ať nechá jednat, jeho.

„To zase ne!“ vybuchl uraženě Faleiro. „Nikdy se vám nepodřídím. To vím: chtěl byste mě odstrčit stranou, abyste shrábl všechen zisk a slávu sám. Ale já se nedám oloupit. Prvním velitelem jsem já a bude se dělat, co poručím.“

Magalhaes se na hvězdáře pozorně zadíval, že by bylo něco pravdy na řečech, které o něm slýchal v Lisabonu? Že by byl přece jen trochu pomaten? Vždyť Faleiro byl u audience a slyšel, komu král svěřil vrchní velení.

Fernao dovedl pochopit neštěstí druhých. A proto i teď, kdy se mu zazdálo, že to s Faleirou opravdu není v pořádku, zadržel prudká slova, která se mu drala z úst. Místo toho řekl mírně:

„Nebudeme se přít, pane Faleiro. Vy máte na starosti nebe, já moře. A s tím oloupením – máte to přece ve smlouvě černé na bílém tak jako já.“

Faleiro však chodil dál mezi dělníky, podrýval Fernáovu autoritu a zveličoval svou zásluhu o celý podnik.

Magalhaes ho mohl zneškodnit. Mohl napsat králi, aby byl hvězdář odvolán. Nechtěl však dávat najevo, že mezi osnovateli výpravy jsou neshody.

Ostatně dělníci brzy vystihli, kdo je skutečným velitelem. Stačilo několik Faleirových rozkazů, aby pochopili, že je mohl udělit jen člověk, který neměl o stavbě lodi ani potuchy. Proto, když jim zase něco rozkazoval, ochotně mu přikývli, ale pracovali podle přáni Magalhaesova. To byl hlavni důvod, proč Fernáo nezakročil.

Nejvíce starostí měl Magalhaes s přijímáním námořníků. Kdyby jel na Azory nebo někam do Afriky, měl by jich brzy potřebný počet. Ale kam popluje tato výprava? Prý na Moluky. Jak se tam chce dostat, když je ovládají Portugalci? A jak může mít cizinec zájem na prospěchu Španělska? Jsou jeho úmysly poctivé? Nechce jen vylákat španělské lodi a námořníky do cizích, vod a tam je vydat napospas portugalským válečným lodím?

Podobné hlasy nedůvěry se neozývaly jen v Seville kde byly opravovány lodi. Bylo jich plno i v Indickém úřadě, ba i u královského dvora.

Magalhaes zaslechl leccos sám na svých pochůzkách přístavem. Ostatek mu pověděli u Barbosů.

Rozladěn, ale tím neústupnější pokračoval v přípravných pracích. Při najímání námořníků se vyskytla nová nesnáz: Mezi uchazeči bylo mnoho cizinců, hlavně Portugalců.

Fernao byl při výběru velmi přísný. Bral v úvahu tělesnou zdatnost a námořnickou zkušenost. Na národnost nehleděl. Tak se stalo, že kromě Španělů byli v posádce Portugalci, Italové, Francouzi, Holanďané.

To vyvolalo nové projevy podezření. Velitel výpravy má jistě nekalé záměry, přijal-li tolik svých krajanů.

Fernáo věděl, že je v sázce všechno. Byl rozhodnut bojovat a zvítězit. A proto byl vším. Velitelem. Dozorcem. Úředníkem. Tesařem. Byl duši podniku.

Jednou večer, když seděl v přijímací kanceláři a prohlížel seznamy námořníků, někdo zaklepal.

„Promiňte, pane Magalhaesi,“ ozval se příchozí a nasládle se usmíval. „Nevěděl jsem, že ještě pracujete. Jinak bych se neosmělil.“

„Přejete si?“ přerušil ho Fernáo.

„Dovolte, abych se vám představil. Jsem Alvarez, vyslanec Jeho Veličenstva krále Manuela Velikého. A přicházím v záležitosti… jistě tušíte, co mám na mysli.“

„Ne.“

„Jde o vaši plavbu, pane Magalhaesi.“

„Nechápu, jaký zájem byste mohl o ni mít.“

„Oh, živelný zájem, věřte tomu! Nejen já, nýbrž i Jeho Veličenstvo – váš král Manuel Veliký.“

„Můj král?“ odvětil Magalhaes. „To je omyl, pane. Nemáte-li něco jiného, můžeme rozhovor ukončit.“

„Promiňte – dovolte jen na okamžik,“ nedal se odbýt vyslanec. „Je vám jistě známo, jak bude poškozeno Portugalsko, podaří-li se vaše cesta.“

„Portugalsku jsem nabízel své služby několikrát. Byl jsem odmítnut. A víte jistě velmi dobře, za jakých okolností se to stalo.“

„Ano, mluvilo se o tom. Ale prosím vás, snad byste nechtěl z okamžitého rozmaru Jeho Veličenstva vyvodit tak dalekosáhlé důsledky?“

„Ten rozmar trval léta.“

„Všechno se dá napravit,“ dodával živě Alvarez. „Zřeknete-li se zde velitelského místa a vrátíte-li se do Portugalska, Jeho Veličenstvo najde prostředky, jak vám nahradit všechno vaše strádání.“

„Portugalský královský dvůr mi připravil již mnoho zklamání. Další přemlouvání nemá smyslu.“

Ale vyslanec byl znamenitý služebník svého panovníka. Tvářil se, jako by přeslechl Magalhaesovu větu, a začal znovu:

„Mám na mysli jen vaše dobro, pane Magalhaesi. Nemáte tušeni, jak je vaše výprava ohrožena.“

„Čím?“ vybuchl prudce Fernáo.

„Vším. Přírodou i lidmi. Vrháte se do podniku, který je předurčen k záhubě. Jedete do neznáma, kde na vás číhají mnohá nebezpečenství. Chcete jet dál, než se dostal Kryštof Kolumbus. Zapomněl jste na jeho útrapy? A čím bylo jeho strádáni proti tomu, co by očekávalo vás.“

Fernáo mlčel. Vyslanec to považoval za první krok ke svému vítězství. Horlivě pokračoval:

„A pak – jaké to máte lodi! Vždyť se nehodí k ničemu. A námořníci jsou proti vám zaujati. Sám jsem vyslechl několik rozhovorů, které by dovedly odradit i sebeodvážnějšiho velitele. Vím, že jste statečný. Ale pochopte: Co zmůže odvaha proti zradě?“

„Počítám se vším. A dovedu se s tím vyrovnat.“

„Hm… a přece jsou věci, s nimiž se nedovedete vyrovnat“

„Například?“

„Například… řekněme… takové přepadení na moři.“

„To má být výhrůžka?“

„Chraň Bůh!“ odvracel podezřeni Alvarez. „I s tím počítám, pane vyslanče,“ řekl Fernáo a pronášel slova pomalu, s nápadným důrazem. „Můžete vyřídit, že se připravím na všechno. Ale teď mi zajisté prominete, musím dokončit ještě nějaké práce.“

Alvarez pochopil, že narazil na žulovou skálu. Zlostně opustil Magalhaesoyu kancelář.

Nepřátelské živly pracovaly neúnavně dále. Reci o Magalhaesových zrádných úmyslech získávaly půdu. Přípravné práce se konaly za dusného napětí.

Když byla opravována vlajková loď. Magalhaes nařídil malíři, aby ji vyzdobil jeho rodovým znakem a španělskou vlajkou.

Zvědavci okukovali stříbrné pole s třemi červenými pruhy a s údivem se tázali: „Co to malujete?“

„Znaky.“

„Jaké znaky?“

Nikdo nevěděl. Začali se dohadovat: „Že to bude něco z Portugalska!“

„Ta smělost. Ještě je ve Španělsku, a už odkrývá karty!“

Magalhaes zaslechl vzrušené výkřiky. Přispěchal k lodi. Rozlícený dav na okamžik ztichl. Ale vzápětí zaznělo ze zástupu: „Dolů s těmi znaky!“

„To jsou znaky mého rodu. Nikdo nemá práva, aby mi tu rozkazoval.“

„Slyšíte ho, ničemu? Pryč s ním!“ zaječel zase ten pisklavý hlas.

Vtom zakročil úředník z přístavu.

„Odstraňte ty znaky, pane,“ vyzval Magalhaese.

„Jakým právem se osmělujete žádat po mně něco podobného?“

„Právem královského služebníka.“

„Tím jsem já také.“

„Zbytečné řeči. Nařizuji vám, abyste dal znaky ihned odstranit.“

„Mně poroučí jen král.“

„Tedy neposlechnete?“

„Ne.“

Úředník zahvízdl. Přiběhli biřici, kteří chtěli provést rozkaz svého nadřízeného.

Magalhaes s části námořníků jim zastoupil cestu k lodi. Dav Španělů se však vrhl na jeho skupinu s výkřiky hněvu a nenávistí.

„Odzbrojte námořníky!“ křičel úředník. Většina posádky se dala bez odporu odzbrojit. Jen několik se jich bránilo. Jeden byl těžce raněn.

Rozlíceni úředníci vnikli na loď a znaky zničili.

Pobouřený Magalhaes odešel do Indického úřadu. Tam již byli o příhodě zpraveni. Přivítali ho chladně a zdrženlivě.

„Neměl jste se nechat strhnout, pane.“

„Nepřišel jsem poslouchat vaše výtky, pánově. Chci vás jen upozornit, že za takových okolnosti musíme odjezd urychlit.“

„Děláme všechno, co je v naších silách. A co je nám nařízeno.“

„To není pravda!“

„Mírněte se!“

„Bylo vám nařízeno, abyste vypravili pět lodi – a máte pouze tři:“

„Ovšem, ovšem,“ usmíval se jedovatě vysoký úředník. „Jsou však nařízení a rozkazy, které nelze vyplnit.“

„A ví o tom Jeho Veličenstvo?“

„Zajisté. Ale v této věci nemůže také nic podniknout!“

„Pak to nechápu,“ zůstal zaražen Fernao. „Pokud vím, ve všech zemích jsou plněny královské rozkazy věrně a svědomitě. Toto zde je pro mne novinkou.“

„I u nás se plní rozkazy Jeho Veličenstva věrně a svědomitě, pane,“ úředníkův hlas se stával jizlivým, „ale jen potud, pokud jsou ve státní pokladně peníze.“

„Jinými slovy – další lodi mi nebudou poskytnuty?“

„Je mi hrozně líto, pane admirále, ale uhodl jste.“

Fernáovi se zatočila hlava. Tedy takhle je to! Španělsko nemá dost peněz, aby mohlo uskutečnit jeho výpravu. Proto mu byly dodány jen tři lodi. Proto jsou mzdy vypláceny s takovou nepravidelností. Proto se musel tak tvrdošíjně a neústupně domáhat o povolení každé větší opravy!

Padne před cílem?

S těžkými myšlenkami opouštěl Indický úřad.

U vchodu stála skupina vojáků. Jejich velitel zamířil k Magalhaesovi.

Fernáo si vzpomněl na Kolumba a jeho okovy. Opakuje se historie? Jdou vojáci zatknout i jej?

Důstojník se postavil před Magalhaese do pozoru a oznámil:

„Pane admirále, hlásím se jako velitel vaší osobní stráže.“

„Mé osobni stráže?“ nechápal Magalhaes.

„Jeho Veličenstvo ustanovilo stráž, která má bdít nad vaší bezpečnosti.“

Fernáo se podivně usmál. Kdyby král věděl o dnešní události, budiž, pochopil by to. Ale král je v Barceloně.

Důstojník viděl, že musí podat vysvětleni:

„Jeho Veličenstvo se dovědělo, že máte být zavražděn.“

„Já? Proč? A kým?“

„Podrobnosti neznám. Plním rozkaz.“

„Nu dobrá,“ odpovídal zvolna Magalhaes. Začínal tušit, kde mohly vzniknout takové úmysly.

Od toho dne se neobjevil na ulici bez doprovodu ozbrojenců. Zpočátku se s tím nemohl smířit. Ale pak si uvědomil, že král tak projevuje péči a starost o něho. Ať tedy jen stráž chodí. Aspoň ti šuškalové budou vidět, na či straně je jejich panovník.

Ale co s neopravenými loděmi?

Obtíže byly tak veliké, že by podnik asi ztroskotal, kdyby nezasáhl Haro.

Holandský kupec po audienci u krále zmizel ze scény, ale ne docela. Nechtěl si nechat vyrvat tučný zisk. který větřil za Magalhaesovou výpravou. Král sice prohlásil, že Španělsko uhradí všechny náklady, ale tím se Haro nedal mýlit. Znal hospodářskou situaci Španělska a správně předpokládal, že přijde čas, kdy ho bude třeba. Ve všech významných městech Pyrenejského poloostrova měl obchodní agenty, kteří mu podávali zprávy. S rostoucím zájmem sledoval finanční potíže mladého krále. Čím byly větší, tím horlivěji počítal, co může výpravou získat.

Byl vypočítavý, ale uměl se nevtírat. A dovedl jednat v pravý čas.

Objevil se u královského dvora zdvořile, s nenucenou samozřejmostí. Slyšel prý, že opravy lodí pro výpravu na Moluky nemohou být dokončeny pro nějaký nepředvídaný nedostatek peněz. Chápe situaci a je ochoten pomoci. Holandské dukáty jsou španělskému vladaři k volnému použití.

Harova pomoc byla přijata s povděkem.

Rychle byly obstarány chybějící karavely, dokončeny všechny opravy a pak byly lodi slavnostně pokřtěny.

Vlajková loď, na níž popluje Magalhaes, dostala název Trinidad. Nebyla sice největší, ale zato nejrychlejší. Ostatní lodi se jmenovaly San Antonio, Concepcion, Víctoria a Santiago.

V přístavu bylo zase rušno. Lodi byly opatřovány potravinami, výzbroji a zbožím na výměnu.

Hlavni potravinou byly trvanlivé suchary, jichž bylo naloženo téměř 3000 centů. Vína si brala výprava 417 měchů, 253 sudů a 508 lahvi. Dále se uskladnilo v podpalubí 200 soudků sardeli, přes 20 centů sušených ryb; 57 centů nasoleného masa, 112 centů sýra, 21 centů cukru, 200 centů octa, 250 svazků česneku, 100 otýpek cibule, 20 centů rozinek, 54 centů medu, 3 centy rýže, zásoby mouky, bobů, hrachu, čočky, soli, hořčice, fíků a mandlí. Na jednu loď bylo dopraveno i sedm živých krav a tři vepři.

K tomu ovšem měděné kotle, hrnce, nože, 50 centů svíček, 89 luceren, 40 povozů dříví, kladiva, visací zámky, železo a ocel, sekery, kleště, nebozezy, motyčky, sítě, harpuny, hadice, kovářské potřeby, dehet, vosk, kompasy, mapy, léky, papír, rohože, patnáct čistých knih na zápisy…

I na výzbroj bylo bohatě pamatováno. Výprava měla s sebou přes 60 dél, 50 centů střelného prachu, železné a kamenné koule pro děla, 100 brněni s přílbami, 100 náprsních brnění a 4300 šípů, 200 kulatých štítů, 1140 kopí, 120 oštěpů, 100 sudlic. 200 pik, 50 rohů na prach pro děla, 150 loktů knotu a pouta na ruce i na nohy…

Výdaje na celou výpravu činily téměř 9 miliónů marayedů. Z toho za 1 600 000 bylo nakoupeno zboží na výměnu s domorodci: bavlněné látky v nejkřiklavějších barvách, plátno, čepice, tabák, skleněné kuličky a korálky, zrcátka a hřebeny, zvonečky, udice, nože…

Magalhaes často nevěděl, kde mu hlava stojí. Znal ze svého pobytu na moři, že kterákoli zapomenutá maličkost by mohla znamenat ohrožení výpravy. Byl příliš svědomitý a příliš opatrný, než aby svěřil kontrolu nakládaných zásob někomu jinému. Od časného rána do pozdní noci byl v přístavu. Srovnával dodané zboží se záznamy, znovu a znovu sčítal sloupce číslic, namátkou otvíral pytle a balíky, zkoumal jakost, ochutnával…

Také posádka byla ještě doplňována.

Jednou se přihlásili o místo na lodi dva námořníci. Mladší byl Magalhaesovi nějaký povědomý. Ale ať se namáhal jakkoli, nemohl si vzpomnět, kde by ho byl viděl.

Fernáo chtěl po neblahých zkušenostech zabránit pomluvám a věčnému podezírání, proto omezoval počet cizinců na nejmenší míru. Z toho důvodu první otázka zněla:

„Jste Španěl?“

„Ne, Portugalec,“ odpověděl mladší.

Zase Portugalec! Je pravda, jsou to nejzdatnější námořnici a je možno se na ně spolehnout. Ale přijal jich už přes třicet! Má ještě zvyšovat jejich počet?

„Vaše jméno?“

„Juan Serrao.“

„Vy jste snad – bratr?“

Fernáo vyskočil.

„Ano, pane admirále,“ usmíval se námořník. „Francisco mi o vás často vyprávěl.“

„Ach, proto jste mi připadal nějak známý! Posaďte se? A povídejte. Víte něco nového o Franciskovi?“

„Je stále na Molukách a daří se mu velmi dobře. Byl bych rád, kdybych se s vaší výpravou za ním dostal.“

Juan Serrao byl sice mladý, ale námořní zkušenosti měl bohaté. Na lodích býval důstojníkem. Magalhaes měl radost, že ho získal. Bude mít aspoň někoho, komu bude moci plně důvěřovat.

Teprve potom se obrátil na druhého námořníka:

„A vy, pane?“

„Říkají mi Garcia, pane admirále,“ zaduněla malou kanceláři odpověď pronesená silným basovým hlasem. „Jsem Španěl a byl jsem na moři s Juanem. Rád bych se k vám také přidal.“

Magalhaes se na něho pátravě zadíval. Garciá byl o něco starší než Serráo a také ho o hlavu převyšoval. Obrovská, rozložitá postava, neproniknutelný prales černých vlasů, do bronzová opálená tvář, místo oči žhavé a blýskavé uhlíky, ruce jako lopaty. S tímto zevním obrazem hrubé síly byl v příkrém rozporu mírný a dobrácký, jakoby dětský úsměv, který odhaloval dvě řady zdravých a bělostně zářících zubů.

„Čím jste byl na moři, pane Garcio?“

„Pracoval jsem ve skladišti. Přenášet a urovnávat bedny, to mi jaksi nedělá potíže.“

„Rád věřím,“ usmál se Magalhaes a znovu rychle ocenil Garciovu medvědí sílu. „Jste přijat.“

Sotva se Magalhaes rozloučil s oběma novými členy výpravy, vpadl do kanceláře jeho švagr Duarte Barbosa.

„Fernáo, zakroč proti Faleirovi, než bude pozdě!“ zvolal pobouřeně.

„Proč? Stalo se něco?“

„Faleiro se už asi pomátl docela. Sedí v hospodě s námořníky a vykládá jim, že jsi úplně neschopný a že bez něho by výprava určitě ztroskotala. Jen on prý zná polohu průjezdu americkou pevninou, a když tě tam nedovede, celá posádka bídně zahyne. Námořnici mu věří a dostávají z cesty strach. Půjde-li to tak dál, dobrá polovina posádky zůstane doma.“

Magalhaes se zachmuřil. Už dlouho věděl, že se Faleiro změnil v jeho úhlavního nepřítele, že mu slavomam zatemnil mozek. Má se vydat na cestu se šílencem, který by mohl rozleptat mužstvo svými děsivými proroctvími? Má ohrozit výpravu nemístnou ohleduplností?

Rázně se rozhodl. Napsal králi o podryvné činnosti Faleirově a požádal ho, aby hvězdáři nebylo dovoleno zúčastnit se cesty. Král mu okamžitě vyhověl.

Do těchto bouřlivých dnů zasvitl paprsek tichého štěstí. Magalhaesům se narodil syn Rodrigo. Fernáo by se rád více věnoval rodině, ale nebylo to možné. Stavěly se mu do cesty nové a nové překážky, které nedopřávaly ani chvíli klidu a oddechu.

Indický úřad podlehl pomluvám portugalského vyslance, který očerňoval Magalhaese, kde mohl. Nedůvěra a podezřeni sílilo. Ne, není možné věřit tomu přivandrovalému Portugalci. Je nutno trochu mu svázat ruce. Je nutno obklopit ho lidmi spolehlivými a oddanými králi.

Proto na návod Indického úřadů jmenoval král bez vědomí Magalhaese kapitány lodí. Jsou to španělští hidalgové, kteří nemají admirála v lásce. Kapitánem na San Antoniu je Cartagena, na Concepcionu Queseda, Victorii bude řídit Mendoza. Důstojníkem na Antoniu je ustaven Gomez, který měl stejný plán jako Magalhaes.

Loď Santiago zůstala zatím neobsazena. Indický úřad chtěl tak výpravu co nejvíc oddálit. Dobrý každý den, který získají. Možná že se Magalhaes dopustí nějakého nepředloženého činu a bude zbaven hodnosti admirála.

Již byl stanoven i den odjezdu – 20. záři 1519 – a kapitán nebyl dosud jmenován. Místo toho si Indický úřad pozval Magalhaese a zahrnul ho výčitkami.

„Pane Magalhaesi, proč jste se neřídil královským nařízením?“ obořil se na něho úředník.

„Mluvte, prosím, věcně,“ odpověděl Magalhaes stroze. „Kterým nařízením?“

„Zde máte napsáno jasně, že můžete vzít nanejvýš pět cizinců a vy jich máte dvaaosmdesát. Jak to vysvětlíte?“

„Měl jsem na mysli zdar výpravy. Proto jsem hleděl na zdatnost námořníků, nikoli na národnost.“

„A že zrovna tolik Portugalců bylo zdatných,“ usmíval se jízlivě úředník.

„Portugalsko je země mořeplavců, pane.“

„Vy tedy Španělsko nepovažujete za námořní mocnost?“ pohlédl na něho úředník zpod přivřených víček.

Ale Magalhaes se nedal vydláždit. Odpověděl klidně a rozhodně:

„Již při pivní audienci u Jeho Výsosti krále Karla jsem řekl, že všechny své schopnosti dávám do služeb Španělska. Domnívám se, že je to dostačující odpověď na vaše pochybnosti. Za mnohem důležitější považuji svůj dotaz: Je známo Indickému úřadu, že zítra máme vyplout?“

„Podivuhodná otázka,“ rozesmál se strojeně úředník. „Vždyť Indický úřad sám určil den odjezdu f“

„Proč tedy nebyl dosud jmenován kapitán pro loď Santiago?“

„Hra… to není tak jednoduché,“ odpověděl úředník a v jeho očích znovu zahořel plamének jizlivého posměchu. „Je dokonce velmi obtížné najít spolehlivého kapitána. Děláme, co můžeme, ale nějak se nám to nedaří…“

Fernáo pochopil. Indický úřad chce ještě v poslední chvíli výpravu zadržet. Ale to se přepočítá!

Už se na nic neptal a z Indického úřadu spěchal rovnou do přístavu. Vydal rozkaz k okamžitému nástupu celé posádky.

V několika minutách stálo mužstvo v pozoru. Magalhaes kráčel zvolna podél vyřízených řad. Uprostřed se zastavil.

„Námořníci!“ oslovil shromáždění mohutným hlasem. „Jak je vám známo, nebyl dosud jmenován velitel lodi Santiago. Proto se vyskytly řeči, že ještě nevyplujeme. K tomu prohlašuji: odjezd je stanoven na zítřek – a to nezměnitelně!“

„Sláva! Ať žije admirál Magalhaes!“ zvolali námořníci.

„Velitelem Santiaga je kapitán Juan Serráo,“ oznámil své rozhodnuti Fernáo.

„Ať žije kapitán Serráo!“ zahřměla celá posádka.

„Důstojníkem na vlajkové lodi ustanovuji Duarte Barbosu. Tím je obsazení lodí úplné. Zítra nastoupíte se svými kapitány k bohoslužbě v kostele Santa Maria,“ končil svůj rozkaz admirál.

Nové provoláváni slávy. Rozchod. Námořníci spěchali k svým rodinám, k známým. Každý se chtěl ještě naposled potěšit se svými drahými. Zítra po bohoslužbě musí již nastoupit na loď.

Také Magalhaes spěchal domů dříve než jindy.

A už je tu večer. Poslední večer v rodině…

U bohatě prostřené tabule sedí Fernáovi nejbližší: Beatrice, Diego a Duarte Barbosóvi, Juan Serráo, Aranda. V kolébce spokojeně pobrukuje malý Rodrigo. Byl pozván i Haro, ale musel nenadále odcestovat.

Fernáo a s nim všichni jsou nějak stísněni. Nad tichým domem se vznáší přízrak dlouhého odloučení.

Mluví se o všem možném, jenom ne o cestě. Nikdo nechce připomínat bolestný rozchod.

Konečně začíná Aranda:

„Pane admirále, měl byste si dát…“ ale náhle se zarazí, poněvadž si uvědomil, že je tu Beatrice.

Fernaova choť vycítila, že Aranda zmlkl kvůli ní. „Pane Arando, můžete mluvit bez obav,“ uklidňuje ho, „stejně vím. co chcete říci.“

„Myslíte-li… Nuže, měl byste si dávat cestou dobrý pozor na své lidi,“ vyslovuje svou výstrahu Aranda.

Magalhaes mlčky pokyvuje hlavou.

„A hlavně na kapitány,“ pokračuje Aranda. „Nedávno se prý vyjádřili, že vás zabijí, budete-li si počínat příliš pánovitě,“

„Je dobře, zná-li člověk nebezpečí předem,“ míní Magalhas a vrásky na jeho tváři nejsou o nic ostřejší.

„Vasco da Gama to měl o mnoho lepší,“ pronáší starostlivě Diego Barbosa. „Měl proti sobě pouze neznámo a oceány. Lodi měl dokonalé. A na své lidi se mohl spolehnout.“

Postava portugalského objevitele vyvstává jasně před Fernáovým zrakem. Jsou v pážecí škole. Vasco da Gama k nim hovoří. Jak to tehdy řekl?… Je k tomu třeba celého muže, aby se někdo stal námořníkem. Musí mít páteř pevnější než stožár, zrak bystřejší než orel a sílu větší než lev. Musí se umět vysmívat běsnění oceánu, nenaříkat, když praskají ráhna a vichřice rve plachty. Musí umět zatnout zuby a postavit se pevněji, když je kamarád před jeho očima smeten do zákeřných vln. Musí umět snášet hlad, žízeň, únavu, horko i mráz, kurděje. Musí mít pevnou viru ve svého velitele, i když se zdá. že je všechno ztraceno. Musí plout neochvějně za svým cílem, i když ho děsí neznámé dálky a svírá palčivá touha po domovu…

Takovým mužem Fernao vždycky byl. Takovým bude. Nebojí se oceánů, nebojí se zrady. Ale domov… Beatrice… Rodrigo… –

Fernáo násilím přemohl sklíčenost.

Domov? Rok nebo dva uplynou, dříve než se kdo nadá. Pak se vrátí. Rodrigo bude už zatím běhat a Beatrice ho zavede k přístavu, ukáže na lodi a s hrdostí řekne: Víš, Rodrigo, kdo to přijíždí? To je tvůj tatínek, hochu. Vzpomínáš přece, jak jsem ti o něm vyprávěla v těch nekonečných měsících odloučení. Vykuloval jsi na mne své černé oči a nechápal jsi, o čem to s tebou mluvím. A když jsem se nad tebou skláněla a nějaká ta slza mi vytryskla z oka a skanula na tvou tvářičku, dal ses pokaždé do smíchu. Ani nevíš, jakým lékem býval pro mne tvůj smích. Vracel mi naději a viru, když jsem zoufala a pochybovala o šťastném návratu tvého otce. A vidíš, tvůj smích měl pravdu. Tatínek se nám vrací z cesty, která z něho učinila slavného objevitele. Ale Rodrigo nebude poslouchat, co matka povídá. Jeho oči budou upřeny na moře. Jaképak něžnosti a jaká slova, když hřímají děla a hmoždíře rachotí. Jak bude oslněn podívanou na zástupy námořníků, kteří se řadí k vítěznému pochodu do města. Jak si povyskočí, když zazní veselá hudba a davy začnou provolávat slávu vítězům nad oceánem. To už v něm bude šumět neklidná krev mořeplavců…

Fernáo stojí nakloněn nad kolébkou svého syna.

Někdo ho uchopil za ruku.

Beatrice.

„Fernáo, dej tam na sebe pozor!“

„Buď bez starosti, drahá. Mám přece pro koho žit!“

K půlnoci se hosté rozešli.

Drahého dne byla slavnost rozloučení v kostele Santa Maria.

Bohoslužby se zúčastnili. všichni námořnici, jejich rodiny, příbuzní a známí. Četní diváci zaplnili kostel do posledního místečka. Zvědavě okukovali odvážlivce, kteří se pouštějí na nebezpečnou cestu. A nejčastěji pohlížejí k muži. který klečí u oltáře. Není to jako v pohádce? Přišel sem jako bezvýznamný cizinec. Zakrátko se stal španělským rytířem a admirálem výpravy, jakých Španělsko mnoho nevypravilo.

Dým kadidla zaplavil chrámovou prostoru. Za hrobového ticha pronášel Magalhaes admirálskou přísahu. Slyšíte dobře, vy nenapravitelní pochybovači? Přísahá věrnost vašemu králi, vaši zemi, vašemu národu. Našel ve Španělsku porozumění a je mu vděčen. A měli byste ho znát a vědět, že slova jeho přísahy budou splněna.

Pak přišli k oltáři kapitáni. I oni přísahali, že budou věrni svému admirálovi, že budou poslušní jeho rozkazů, že ho neopustí v žádném nebezpečí.

Splní i oni svou přísahu?

Ale již dosti slz, které stékají po tvářích žen, mužů, starců i dětí. Chvíle nadešla. Co bylo vidinou a nedostupným snem, stalo se skutečnosti.

Fernáo stojí na admirálské lodi a s uspokojením pohlíží na přesně udílené i plněné rozkazy svých důstojníků.

Nový povel.

Královská vlajka je vztyčena. Vedle ni se třepotá vlajka Magalhaesova.

Dělové rány oznamují začátek plavby…

Poslední kynutí na rozloučenou.

Chápete velikost okamžiku, vy všichni, kteří jste tomuto člověku podlamovali nohy?

Skloňte se před jeho vytrvalostí, silou vůle a odvahou.

Skloň se před ním v hluboké úctě. Španělsko!

Neboť on – vesnický hoch, námořník, kapitán, rytíř a admirál – Fernáo Magalhaes ve tvých službách jede objevovat svět!

NAPŘÍČ ATLANTIKEM

Fernáo Magalhaes stoji na palubě admirálské lodi a pozorně sleduje pravidelnou plavbu karavel. Za Trinidadem pluje Victorie, Concepcion, San Antonio, Santiago.

Fernaovou hlavou víří tisíce myšlenek a starosti – ale je spokojen. Po letech ústrků a zápasů dýchá konečně zase čistý a svěží mořský vzduch. Se vzdalujícím se pobřežím jako by zůstávaly daleko vzadu i prudké dojmy posledních týdnů. Alvarez, Ruy Faleiro, úředníci Indického úřadu…

Ale to všechno už je minulost. Pobřeží docela zmizelo z dohledu. Obloha na všech světových stranách splývá s vodami. Kdesi zůstaly temné síly. které chtěly výpravu znemožnit.

Zde je pět lodi a 265 námořníků. Jejich životy jsou závislé na Magalhaesových schopnostech, na jeho uměni řídit plavbu v neznámých vodách, na jeho statečnosti a vytrvalosti.

Fernao cítí, jak velké je břímě, které na sebe vzal. Nikdy se však nelekal odpovědnosti, ať byla sebevětší. Ani teď se jí neleká. Naopak – jeho hruď se prudce rozšiřuje radostným pocitem. Dokáže námořníkům i Španělsku, že důvěra mu nebyla projevena nadarmo.

Podivná síla prostoupila celou jeho bytost. Léta snění a příprav skončila – nyní podá důkaz, že z velkých snů vznikají velké činy.

Magalhaese vytrhly z myšlenek rázné kroky. Ohlédl se.

Před ním stál mladý, asi osmadvacetiletý muž. Černé jiskrné oči byly upřeny na admirála téměř s chlapeckou zvídavostí. Snědá, sluncem opálená tvář a živé pohyby prozrazovaly Itala.

Antonio Pigafettá!

Magalhaes se usmál náhlou vzpomínkou.

Bylo to těsně před odjezdem, když se u něho objevil Pigafetta poprvé.

„Budete asi překvapen, pane admirále,“ řekl na uvítanou, „jenom bych nechtěl, aby to bylo překvapení nemilé.“

„Přejete si?“ otázal se Magalhaes a pojednou, aniž věděl proč, pocítil k příchozímu zvláštní náklonnost.

„Jsem rytíř Antonio Pigafetta a pocházím z italské Vicenzy,“ představoval se návštěvník. „Doprovázel jsem papežského vyslance do Španěl. Když jsem se dověděl o vaši podivuhodné výpravě,– zatoužil jsem jet s vámi.“

„Jako námořník?:“

„Jako… třeba jako námořník. Jako cokoli.“

„Jako cokoli?“ podivil se Magalhaes tak zvláštní odpovědi.

„Abyste mi rozuměl, pane admirále. Mně nejde o výdělek, o bohatství – já chci jen uvidět kus nového světa a prožit neobyčejné věci.“

„A když bude naše cesta docela, nezajímává?“

„Toho se neobávám, pane admirále. Jsem přesvědčen, že prožijete více než sám Kolumbus.“

„Nu tedy dobře nemám proti vaši účasti námitek. Ovšem vzhledem k tomu, že by šlo o takové zvláštní postaveni na lodi, bylo by třeba souhlasu Indického úřadu.“

„S tím si nedělejte starosti, pane admirále,“ řekl Pigafetta a podával Magalhaesovi nějakou listinu. „Tyto věci jsem si už vyřídil.“

Magalhaes četl dopis od krále Karla, který mu Itala vřele doporučoval.

Pigafettův zájem o dalekou cestu, jeho nadšení, živost, ráznost a pohotovost, s jakou si vyřídil svou účast na výpravě – to všechno se Magalhaesovi čím dál tím víc zamlouvalo.

Tak vzrostla posádka Magalhaesovy výpravy o člena, s jakým původně nikdo nepočítal. O člověka, který se vydával na dalekou cestu bez jakýchkoli zištných úmyslů, který byl veden jedinou touhou – mnoho uvidět, mnoho prožít – a všechno si zapsat.

Nyní stál vedle admirála a tázal se ho, co soudí o větru.

„Je příznivý,“ odpověděl Magalhaes. „Vytrvá-li, za šest dní můžeme doplout na Kanárské ostrovy.“

„Tam se zdržíme delší dobu?“

„Asi týden. Nabereme zásoby pitné vody a čerstvého masa, počkáme na loď ze Španělska, která nám přiveze ještě doplňky potravin – a pak už zamíříme na širý oceán.“

„Jedna věc mi vrtá hlavou, pane admirále. Vyznám se trochu na moři a vím, že karavely o různé nosnosti mívají také různou rychlost. Bude jistě uměním udržet pohromadě eskadru složenou z lodi tak rozdílných, jako jsou vaše karavely. Ve dne své rozkazy signalizujete, to už jsem si všiml. Ale co bude v noci?“

„Pro noc máme smluvená znamení. Po setmění zapálíme na Trinidadu dřevěnou pochodeň, která bude pro ostatní lodi viditelným vodítkem.“

„A jak budete vědět, že ostatní lodi opravdu jedou za vámi?“

„Za obyčejných okolností se to dá předpokládal. Budu-li se však chtít o tom přesvědčit, dám zapálit kromě pochodně ještě jednu svítilnu – a všechny lodi mi musí odpovědět také světelným znamením.“

„Zajímané,“ usmál se Pigafetta a hned si to zapisoval. „Ale kdybyste chtěl například zpomalit plavbu celé eskadry – kdyby hrozily mělčiny nebo něco podobného jak byste to zařídil?“

„Jsme dohodnuti, že v takovém případě na zádi admirálské lodi zaplanou dvě světla. Téhož znamení bude použito i tehdy, budu-li chtít změnit směr plavby.“

A Magalhaes zasvětil zvídavého Pigafettu do dalších tajů své signalizační soustavy: tři světla upozorní, že se blíži bouře a je nutno stáhnout spodní plachtu. Na znamení čtyř světel musí být svinuty všechny plachty. Dostane-li se vedoucí loď k nebezpečným mělčinám nebo přilíži-li se k pevnině, ozve se několik dělových výstřelů.

Pro každý předvídaný případ byl jiný signál. Celou tu složitou soustavu vypracoval Magalhaes s odborníky pro námořní plavbu z Indického úřadu a schválil ji i král.

Zatímco si Pigafetta všechno pečlivě zapisoval, nastal soumrak. K admirálské lodi připlula Victoria. Na kapitánském můstku stál Mendoza a hlásnou troubou volal:

„Buďte pozdraven, pane admirále! Na Victorii všechno v pořádku. Kapitán Mendoza prosí o rozkazy pro noční hlídky.“

Magalhaes poděkoval za pozdrav a stručně připomněl několik pokynů pro strážní službu v noci.

Pak přijely Concepcion, San Antonio, Santiago. Jejich kapitáni zdravili podobným způsobem jako Mendoza.

„Je to obvyklý zjev u španělského loďstva,“ vysvětloval Magalhaes Pigafettovi. „Považuji to za rozumné, neboť se tak udržuje jednota eskadry a utužuje se kázeň všech posádek.“

Pigafetta se rozloučil s admirálem a odešel do své kóje. Rozžal svíci a dlouho do noci zapisoval dojmy a poznatky z prvního dne plavby. Byl na vrcholu štěstí. Dokud byl doma, ve Vicenze, s oblibou čítal popisy nově objevených zemi. Zvláště ho zaujal cestopis Ameriga Vespucciho, jeho krajana. Ach, moci se dostat do země, která je dosud neznámá evropským národům. Jak by vychutnal všechnu radost z poznání! Jak svědomitě by zapsal všechno, co tam spatřil a prožil.

A pak se dostal do Španělska, kde uslyšel o velkolepé výpravě na Moluky…

První bohatý zápis je tedy hotov. Bude mu dopřáno, aby vylíčil události každého dne až do šťastného návratu?

Pigafetta byl rozený reportér. Ve dne chvíli neposeděl, všude ho bylo plno. Pracoval s námořníky ve skladišti, pomáhal kuchařům v kuchyni, svinoval plachty, pozoroval kormidelníka, bavil se s hvězdářem, zúčastňoval se porad důstojníků. Byl plný života, energie, veselosti. Srdce měl upřímné a citlivé. Dovedl se nadchnout a radovat. Ochotně pomohl každému, kdo pomoci potřeboval. Proto ho měli všichni rádi.

Za šest dní připlula výprava ke Kanárským ostrovům.

Tam byly nabrány zásoby pitné vody a čerstvého masa. Závady na lodích, zjištěné během plavby, byly odstraněny, čtvrtého dne po přistání přijela za výpravou loď ze Španělska, která přivezla doplňky různého materiálu a potravin.

A ještě něco přivezla tato loď: poslední pozdravy ze Španěl pro účastníky výpravy, a především pro admirála. Beatrice posílala poslední políbení své i synáčkovo a vyzývala k opatrnosti. Barbosa znovu varoval Magalhaese před nebezpečím, které na něho cestou číhá. Po odjezdu výpravy zaslechl mnoho nepříjemných řečí. Nikdo nevěří ve šťastný konec plavby. Pochybují dokonce, že se někdo z námořníků vrátí. Na všechny číhají tisícerá nebezpečenství. A nejvíce je ohrožen admirál, protože je nenáviděn svými kapitány. Byly prý jim uděleny zvláštní předpisy, podle nichž mají dohlížet na admirála…

Magalhaes dočetl dopis a zamyslil se. Je obklopen nedůvěrou. Kromě několika věrných, které by spočítal na prstech jedné ruky. nemá oddaných námořníků. Není šílenstvím pouštět se na nebezpečnou cestu za tak hrozivých předzvěstí?

Fernáo se napřímil. Ne, jeho odhodláni – doplout na Moluky – nic nezviklá! A je dobře, že ví, odkud se může nadát zákeřného útoku. Stoji všem nástrahám tváři v tvář, je připraven.

Klidné, vyrovnaně odpověděl do Španělska, že se bude řídit smlouvou, kterou uzavřel s králem. Od jeho úmyslů ho nemůže odradit žádné nebezpečí.

Odevzdal dopis kapitánu španělské lodi.

Několik rozkazů k utáhnuti plachet, ke zdvižení kotev – a odvážným mořeplavcům zmizela pevnina z oči.

Několik dní plula eskadra jihozápadním směrem. Magalhaesovy pokyny a rozkazy důstojníků byly přesně plněny. Lodi pluly v rovné čáře za sebou, signalizační spojeni mezi nimi se osvědčilo. Mužstvo se chovalo ukázněně, veliteli výpravy nebyl hlášen žádný vážnější přestupek. Moře bylo tiché a dul příznivý vítr.

Klid. Pohoda.

Ale admirál se začal zmítat v nejistotách. Varovné hlasy ze Španělska nezůstaly u něho bez odezvy. Je pravda, že španělští kapitáni chtějí přepadnout svého velitele na širém moři? Kdy a za jakých okolností tak učiní? Dosud neprovedli nic, co by podporovalo Magalhaesovy obavy. Není to však jen maska, jíž se snaží zakrýt své pravé úmysly? Nechtějí jen ukolébat admirála v bezstarostnost, aby byl jejich útok tím neočekávanější a účinnější?

Jed nedůvěry vnikl do Fernáova srdce a obaloval je tvrdou kůrou.

A nebyli to jen kapitáni. Ještě za pobytu ve Španělsku se rozšířila zpráva, že Portugalci po nezdařených pokusech o znemožnění Magalhaesovy cesty půjdou mnohem dále. Vypraví prý na oceán silnou eskadru, která bude mít za úkol potopit všechny Magalhaesovy lodi a zničit celou jejich posádku, aby nezůstal jediný svědek zákeřného přepadení.

Nyní pluje Magalhaesova eskadra na jihozápad. Tím směrem, kudy jezdívají obvykle lodi do Ameriky. Chtějí-li je Portugalci opravdu přepadnout, pak jejich loďstvo bude křižovat v těchto vodách.

Z takových úvah vyplynulo Magalhaésoyo rozhodnutí: odbočí od původního směru. Povede své lodi tam, kde by je Manuelova eskadra vůbec nehledala!

Za normálních okolnosti by změnu plavby projednal s kapitány, přinejmenším s místoadmirálem. Ale Fernáo nevěřil velitelům svých lodi. Proto bez předběžné porady zazněl z admirálské lodi signál: „Změnit směr!“

Vlajková loď se obrátila a plula směrem – jihovýchodním. Směrem k Africe. Směrem k vodám, v nichž byli neomezenými pány Portugalci.

Ostatní karavely pluly poslušně za vlajkovou lodi.

Ale už tu byl místoadmirál Cartagena.

Předstoupil před admirála vzpřímený, štíhlý, o hlavu vyšší než jeho velitel a o několik let mladší, s chladným a vzdorovitým výrazem ve snědé tváři.

„Pane admirále, co znamená tato změna směru?“

Tón prozrazoval, jak je Cartagena dotčen, že se s ním admirál neporadil.

„Všechno jsem důkladně uvážil,“ odpověděl Magalhaes. „Následujte vlajkovou loď!“

Po těchto slovech se uražený Cartagena vrátil na San Antonio. Bylo jasné, že spor mezi admirálem a španělskými veliteli lodi vypukl, i když se navenek zdálo, že je všechno v pořádku. .

Eskadra plula stále za vlajkovou lodi, admirálovy rozkazy byly i nadále plněny přesně, kapitáni všech karavel přijížděli k večeru k Trinidadu a zdravili svého velitele obvyklým způsobem.

A přece cosi zlověstně doutnalo na palubách a v kójích důstojníků i mužstva. Kam vlastně plujeme? Co chce admirál v Africe, když v ní vládnou Portugalci? Nehodlá zatáhnout výpravu na guinejské pobřeží a vydat španělské lodi do rukou svých krajanů? Není to všechno dobře připravená léčka?

A ještě rychleji a zákeřněji se rozhořívaly nebezpečné plaménky, když se výprava dostala do tišiny, v níž uvázla na několik týdnů. Předtím už sice zamířila opět původním směrem a africké pobřeží bylo daleko za ní – ale není nehybné ticho na širém oceáně horší než přistáni na portugalském území? Tohle je nějaký admirál, když nedovede bez nehody doplout ani do Brazílie, kam jezdi lodi už jako na výlet? Nebyl by daleko lepším vůdcem Cartagena; který zakročil hned při prvním rozkazu o změně směru a byl tak hrubým způsobem odbyt?

Napětí na lodích se stalo ještě dusnějším, když se obloha zatáhla šedými mraky, které visely ve vzduchu jako němá hrozba.

Sotva dal admirál rozkaz ke svinuti plachet, zablýsklo se, zaburácel hrom a v příštím okamžiku se snesly na paluby přívaly vod. Blesky se křižovaly ztemnělou oblohou, vichr skučel a lodi sténaly.

Na námořníky padla hrůza. Prudkost bouře jim připadala jako výstraha před další plavbou. To sama příroda potvrzuje hned na začátku jejich nejčernější obavy. Kéž by se raději vrátili, dokud je čas.

Bouře ustala a místo ní přichází tichý, drobný déšť. Prší den, dva, tři – prší týden, dva týdny – prší klidně a bez větru, plachty jsou zplihlé a karavely stojí téměř na místě. Námořníci jsou malátní, nevrlí, neochotní, jsou podráždění, jsou schopni provést cokoli, jen aby se mohli vrátit domů. Zlé a hrozivé řeči se šíři po karavelách. Fernáo leccos zaslechne sám na svých pochůzkách, když přehlíží stráže, když chodí kontrolovat zásoby ve skladišti a pořádek v kójích mužstva. Před jeho ponurým pohledem slova sice zamrzají na rtech a nenávistné blesky rozzlobených očí pohasínají, ale jemu stačí i to, co zůstává nedopovězěno.

Celá výprava se potácí v tíživém zajetí mrtvého ticha, strnulé nehybnosti, neustávajícího deště a utajované zloby. Nakupená elektřina se musí nějakým způsobem uvolnit. Však už vznikají na lodích spory a třenice mezi mužstvem. Stále častěji je nutno trestat vážné přestupky proti kázni.

Ale to všechno je málo. Dusno se musí vybít nějakým prudkým, oslňujícím bleskem…

Pak uhodilo.

Bylo to jednou před večerem.

Lodi přijížděly k Trinidadu a jednotliví kapitáni pozdravovali admirála. Už připluly všechny, teď se blížila San Antonio.

Clona dešťových kapek je prorážena táhlým voláním:

„Dobrý večer, pane ka-pi-tá-ne! Na San Antoniu všechno v pořádku. Kapitán Cartagena prosí o rozkazy.“

Magalhaes zůstal stát jako přimražen. Co má znamenat tato zjevná urážka? Proč ho neoslovuje Cartagena jeho pravou hodností?

A kromě toho – vždyť to nebyl hlas Cartagenův! A předpisy jasně nařizují, že pozdrav musí vyslovit každý velitel osobně.

Fernáo nechtěl věřit svému sluchu.

„Byl to kapitán Cartagena?“ otázal se Henrika, který stál vedle kapitánského můstku.

„Nebyl, pane admirále,“ odpověděl rozhodně otrok.

„To je divné,“ řekl Pigafetta, který se sem kvapně blížil „Přisahal bych, že vás dnes zdravil někdo jiný než kapitán Cartagena. Co to má znamenat?“

Magalhaes mlčel, ale jeho zachmuřená tvář a temný pohled vyslovovaly tutéž otázku: Co to má znamenat?

Je to snad začátek vzpoury?

Zorničky Fernáových očí se podivně zúžily. Dvě stě šedesát námořníků bylo svědkem admirálovy potupy. Má klidně přihlížet, jak se otravný jed vzpoury rozlézá v řadách mužstva?

Dal zavolat lodního důstojníka.

„Pojedete s dvěma muži ke kapitánu Cartagenovi,“ nařizoval. „Vyřídíte mu, že ho žádám, mi vysvětlil své dnešní jednání. A propříště mu výslovně nařizuji, že musí zdravit osobně.“

„Rozkaz, pane admirále.“

Důstojník sedl na loďku a zamířil k San Antoniu. Když se vrátil, byl bledý rozrušením. Cartagena vzkázal, že zná předpisy a že si nenechá nic nařizovat. Dnes dal pozdravit Magalhaese nejlepším mužem na lodi, příště to svěří poslednímu plavčíkovi.

Fernáo Magalhaes se naklonil kupředu, jako by se chtěl vymrštit a mocným skokem přehoupnout vzdálenost, která ho dělila od zpupného Cartageny. Na čele mu vyvstala ostrá rýha.

Co podnikne?

Hodiny utíkají, mění se ve dny.

Nic se neděje.

Jenom dešťové, kapky jednotvárně pleskají do stožárů. V podpalubí, v kabinách mužstva to začíná nebezpečně vřít. Prý – admirál! A takovému zbabělci, který nemá odvahu zakročit proti svému podřízenému, jsme svěřili své osudy? Stala se chyba. Osudný omyl. Admirálem měl být Cartagena!

Magalhaes jako by neslyšel. Jako by necítil sta pohledů, které ho pronásledovaly nenávistně, pohrdavě.

Kulhal po palubě, v podpalubí, stál na kapitánském můstku, dával rozkazy kormidelníkům – ale jinak byl mlčenlivý a nepřístupný, uzavřený.

Manuelově eskadře se vyhnul. Se zpupným Cartagenou si neporadí? Což nepozoruje, jak roste opovážlivost místoadmirála? Vždyť už přestal zdravit vůbec! Zatímco ostatní lodi připlouvaly k Trinidadu podle starého zvyku a jejich kapitáni vzdávali admirálovi obvyklou poctu, San Antonio se kolébal na vlnách a její kapitán zarytě mlčel.

První den, druhý den, třetí den. A Cartagena stále nic…

Magalhaes dovedl čekat, nikdy se neukvapoval. A na takové výpravě zvlášť musí být velitel rozvážný a hledat to, co lidi spojuje. Musí mít pochopení pro jejich slabůstky. Cesta je dlouhá, stane se ledacos, člověk se zapomene, a pak toho lituje. Snad se i Cartagena vzpamatuje.

Ale když uplynuly tři dny, Fernáo začal jednat.

„Oznamte, že svolávám na vlajkovou loď poradu všech kapitánů,“ řekl signalistovi.

Admirálův rozkaz byl ihned sdělen celé eskadře.

„Rozumíme!“ odpovídaly vlajky jednotlivých lodí.

Fernáo stál na můstku a upřeně pozoroval San Antonio. Odpoví? Či setrvá ve svém vzdoru?

„Rozumíme!“ odpověděla i vlajka Cartagenova.

Za půl hodiny byli všichni kapitáni na palubě Trinidadu. Lodní důstojník je uvedl do admirálovy kabiny.

Magalhaes seděl u stolu a prohlížel nějaké listiny. Když vstoupili kapitáni, pozdravil je kývnutím hlavy. Cartágeny si příliš nevšímal. Ale i letmý pohled ho poučil, že vzpurný kapitán neztratil nic ze své nadutosti.

„Svolal jsem vás v záležitosti poněkud trapné, pánově,“ začal přímo Magalhaes. „Chci vám totiž připomenout, že v zájmu kázně musíte přesně dodržovat všechny předpisy.“

Serráo se díval Magalhaesovi přímo do očí. Ostatní byli poněkud zaraženi. Jen Cartagena. se pohrdavě usmíval.

„Jsou určitá pravidla slušnosti, která máte dodržovat ve styku se svým admirálem.“ pokračoval Fernáo. „Plníte je celkem dobře a nemám na vaše chování žádné stížnosti. Teprve v posledních dnech se stal případ, který mě překvapil. Kapitán Cartagena mě zapomněl zdravit.“

V kabině bylo k zalknutí. Cartagena pohodil vzdorovitě hlavou.

„Překvapuje mě, že on jako šlechtic, který by měl mít slušnost v krvi…,“ pokračoval admirál a jeho oči se zabodly do Cartagenových.

„Zakazuji si, abyste se mnou takto mluvil!“ vyhrkl prudce místoadmirál. „Jsem šlechtic a vím, co mám dělat!“

„Ano, jste šlechtic, ale jen podle titulu. Vaše jednání není šlechtické a Španělsku mnoho cti nedělá,“ odpověděl Magalhaes, rázně vstal z křesla a přeměřil Cartagenu zdrcujícím pohledem.

„Urážíte měl A neřekl-li vám dosud nikdo, co znamená urazit hidalga, řeknu vám to já,“ zvolal Cartagena rudý hněvem a sáhl po meči.

V kabině nastal hluk a lomoz. Zděšení kapitáni chtěli zadržet rozčileného druha.

Magalhaes se octl dvěma skoky u Cartageny. Vyrazil mu meč, uchopil ho za kabátec a třásl jim jako chlapcem;

„A podívejme se na pana granda.“ Hlas mu až sípěl rozčilením. „Tedy nejen nedostatek slušnosti, ale i vzpoura proti veliteli. Jste zatčen, pane Cartageno!“

Prudce otevřel dveře a zavolal stráž.

„Kapitán Cartagena je zatčen. Do želez a do vězeni!“

„Protestuji!“ vybuchl bledý Cartagena. Rozhlédl se po kapitánech a vykřikl: „Přátelé, vzpamatujte se! Braňte mě! Snad nenecháte takhle zhanobit mou čest!“

Ale volal nadarmo. Kapitáni byli ohromeni rychlým výpadem kapitána. Žádnému ani nenapadlo tasit proti němu meč.

Jen Mendoza předstoupil před Magalhaese a uctivým, pokorným hlasem řekl:

„Pane admirále, proti vašemu rozkazu nic nenamítáme. Ale o jedno vás prosím: nesvazujte pana Cartagenu do želez. Je to přece šlechtic. Uvažte, jak by to působilo na mužstvo. Dejte ho třeba do vězení na mou loď a já se vám zaručuji svou šlechtickou ctí, že vám ho v kterékoli chvíli na vaše přání předvedu.“

Magalhaes, už zase klidný a chladný, souhlasil. Pak se obrátil k ostatním kapitánům, kteří stáli jako sloupy:

„Pan Cartagena je zbaven své hodnosti. Kapitánem na San Antoniu bude od této chvíle Coca, první důstojník Trinidadu.“

V nesmírném zmatku zírali kapitáni na svého velitele. Jen Serráovi zářily oči.

Všichni mlčeli.

„Porada je ukončena,“ řekl Magalhaes a dal znamení k rozchodu.

A co teď, Fernáo. Kulháš zase po palubě, v podpalubí, stojíš na kapitánském můstku, dáváš rozkazy kormidelníkům. Sta očí tě bedlivě sleduji. Je v nich ještě nenávist a pohrdání? Kdybys viděl ty oči zblízka, co bys v nich objevil? Poznal bys, jak rychle se může změnit smýšlení lidí. Když byla porada kapitánů, všechno upíralo svou pozornost k Trinidadu. Námořníci věděli, že se tam odehraje souboj, který možná rozhodne o celé výpravě. Zvítězí-li Cartagena, pojede se domů. Tak se splní přáni většiny námořníků.

Divná jsou lidská srdce a jejich city jsou nevyzpytatelné. Zvítězil jsi ty, Fernáo. Jejich touha po návratu se nesplnila. A přece nejsou zklamáni. Zvěst o tvém rázném a obdivuhodném zákroku se rozšířila rychlostí blesku po všech lodích. Drsní námořníci miluji sílu. Tys jim ukázal, že dovedeš lámat i železo. Svým činem jsi je přesvědčil, že dovedeš vzdorovat nejen bouřím, ale i lidem. Poznali, že máš ruku pevnou a srdce chlapské.

Pozorují tě? Ano. Sledují každý tvůj krok. Ale nejsou to již pohledy, kterými by chtěli probodnout. Chtějí tě lépe poznat, Fernáo.

Déšť ustává, plachty se zvolna nadouvaji.

Slunce vykukuje z mraků a karavely se rozjíždějí.

A jednoho prosincového dne – po plavbě trvající jedenáct týdnů – se ozval z Trinidadu radostný výkřik:

„Země!“

Všechny paluby rázem ožily.

V dálce se objevil modravý pruh, temný a nejasný, jako by to byl pouhý mrak visící těsně nad obzorem.

Výprava byla v Brazílii.

U AMERICKÝCH BŘEHŮ

Příjezd do Brazílie změnil rázem všechno. Místo plačícího oceánu smála se na námořníky sluncem zalitá země. Místo houpavé paluby cítili pod nohama opět pevnou půdu. Místo těsného prostoru v maličkých kójích měli před sebou širý kraj. A hlavně: místo odměřených dávek jídla a piti mohli se najíst a napít, co hrdlo ráčilo. Smažili si kuřata, pekli husy a chutné tapíří maso – kdo by teď myslil na to, co mají za sebou, nebo co je ještě očekává?

Brazilští Indiáni přijali výpravu s otevřenou náručí. Už. dlouhou dobu bylo v jejich krajině veliké sucho. Sotva se objevily na moři nevídané koráby, spustil se vydatný liják. Domorodci se domnívali, že vláhu jim přinesli běloši; Proto jim ochotně nabízeli ke koupi všechno, čím oplývala jejich země: ananasy, brambory, cukrovou třtinu, husy, kuřata, tapíry.

Nábřeží se brzy proměnilo v hlučné tržiště. Na karavelách zůstávaly jen nejnutnější, hlídky. Ostatní mužstvo se denně hrnulo Ven, aby užilo Vítané přestávky V plavbě.

Magalhaes chodil po břehu a s uspokojením pozoroval rušný život. Popřával mužstvu hodně volnosti, aby je odměnil za námahu dosavadní cesty. Jen ať se všichni co nejvíce posilni k další plavbě. S domorodci ujednal vydatně dodávky potravin. Vždyť kdo ví. kdy zase budou mít takovou příležitost k doplnění zásob.

Denně se setkával s Pigafettou. Mladý Ital byl ve svém živlu. Všechno chtěl vědět, o všem Slyšet, všemu přijít na kloub. Všímal si lidi, jejich příbytků, způsobu života. Pozoroval přírodu, její plodiny, zvířata. Každá nová věc ho nadchla.

Jednou ho Magalhaes zahlédl ve skupině Indiánů, s nimiž se domlouval. Pigafetta vyjadřoval své myšlenky rukama, nohama, očima, celou tváří, hrabal do pisku, počítal čárky a kreslil podivné tvary, jen aby domorodci pochopili, co od nich žádá. Uplatnila se tu všechna jeho živost a vynalézavost. Smál se a zářil, když domorodci pochopili, rudl, mračil se a nepokojně sebou trhal, když neporozuměli.

Sotva spatřil Magalhaese. rozběhl se k němu. Podle radostného úsměvu na tváři dařilo se mu právě mimořádně dobře.

„Pane admirále!“ volal už zdaleka. „Tihle Indiáni jsou báječní.“

„Z čeho tak soudíte?“ usmál se Magalhaes.

„Jen si to představte: nabídl jsem jim hřeben, docela malý, obyčejný hřebínek – a věříte, že jsem za něj dostal dvě husy?“

„Koupil jste opravdu lacino.“

„A nejen to!“ volal dále Pigafetta. „Za kapesní nožík mi dali pět kuřat. Nebo tohle, pane admirále,“ vytáhl z brašny hrací karty, „tyto obrázky jako by jim učarovaly. Snad mi ani věřit, nebudete, ale je to čistá pravda: za srdcového krále jsem dostal šest kuřat.“

„Ale musel jste asi hodně smlouvat?“

„Vůbec ne! To je právě nejkrásnější, že Indiáni jsou spokojeni právě tak jako my.“

A rozjásaný Pigafetta vypravoval Magalhaesovi o jiných výměnách, které viděl: za nepatrnou udici na ryby dostávali námořníci šest kuřat, za malé zrcátko deset nádherně zbarvených papoušků. Když byly domorodcům nabídnuty nůžky, přinesli tolik ryb, že se jimi mohlo nasytit dvanáct mužů. Za malinký zvoneček – dětskou hračku – dostali koš překrásného ovoce.

Magalhaes se pousmál. Oblíbil si tohoto čilého chlapíka, který měl o všechno neumdlévající zájem. Nejvíce se mu líbilo, že Pigafetta nikdy neztrácel dobrou náladu. Vždyť i tehdy, když je zdržovaly na Atlantském oceáně vytrvalé deště, kdy všichni chodili okolo sebe jako podráždění sršni, Pieafetta měl pro každého neškodný vtip. veselou příhodu, povzbudivé slovo, milý úsměv. Slunný člověk – pomyslil si Magalhaes a živě si připomněl Franciska. I ten byl takový veselý, radostný, optimistický…

Francisco! Kdy ho asi uvidí? A za jakých okolností? Už kdyby raději opustili brazilské pobřeží, třebaže tu žijí jako v ráji.

Nebyla to ten touha po Franciskovi, co uspíšilo odjezd z Brazílie.

Po několika dnech v čarovné zemi pozoroval Magalhaes, že se kázeň na lodích značně uvolnila Nadbytkem námořníci zpohodlněli. Bezstarostný život se jim tak zalíbil, že jenom neradi konali těžší práce na lodích. I k hlídkám nastupovali nedbale, se zjevnou nechutí.

Příhoda s kapitánem Cokou byla poslední kapkou, která přelila nádobu Magalhaesovy trpělivosti.

Henrik se jednou přihnal s pobouřeným výrazem ve tváři.

„Pane admirále, měl byste zakročit,“ vyhrkl udýchané.

„Proč? Co se stalo?“

„Námořnici nechtějí poslouchat kapitána Coku.“

Stín nevole přelétl Magalhaesovu tvář. Coca. Zase ten Coca. Kolik mrzutostí mu již za krátkou dobu způsobil. Je pravda, hned když ho Fernáo jmenoval kapitánem na San Antoniu místo odbojného Cartageny, měl jakési obavy. Věděl, že Cokovy schopnosti nejsou zrovna takové, jaké má mít velitel lodi. Ale že by byl tak neschopný, jak se ukázalo po jeho jmenování, toho se přece nenadál.

Coca byl jedním z lidí, kteří dovedou jen poslouchat. Když mu byl udělen rozkaz a naznačilo se mu, jak jej má provést, splnil svou povinnost dobře. Jakmile se však stal velitelem a měl udílet samostatné rozkazy, selhal úplně. Magalhaes ho trpěl jako kapitána jenom z nouze. Nechtěl, aby se osoby na velitelských místech často střídaly. Mužstvo pak ztrácí víru v jejich schopnosti, neboť každý námořník se snadno dovtípí, že velitel neodchází ze svého místa jen tak pro nic za nic.

Na moři se Coca neosvědčil. A teď při nakládáni potravin zase něco.

Magalhaes se chvatně odebral k hromadě zásob, které byly odváženy na šalupách z břehu na karavely.

Námořnici seděli na bednách. Kapitán Coca, rudý rozčilením, křičel a bezmocně šermoval rukama. Rozkazoval, prosil, láteřil, zaklínal. Poslední větu, pronesenou téměř plačtivým hlasem, zaslechl i Magalhaes.

„Lidé, prosím vás, neseďte tu! Ta hromada má být do večera na karavelách. Dejte se do práce, vždyť co nám řekne admirál!“

Námořnici se ani nehnuli. Někteří se mračili, jiní se smáli:

„Co to má znamenat?“ otázal se ostře Magalhaes.

Coca, který byl až dosud obrácen k přicházejícímu veliteli zády, se polekaně obrátil. Rychle pozdravil a zmatené koktal:

„Pane admirále, nechtějí pracovat.“

Magalhaesův pohled se svezl na námořníky. Stáli bez hnutí a klidně se dívali na svého vrchního velitele.

Po Cokových slovech jeden námořník pokročil kupředu.

„Kapitán Coca neřekl všechno, pane admirále. Zapomněl ještě dodat, že nechceme pracovat jenom pod jeho velením.“

„Jak tomu mám rozumět?“ otázal se ledově Magalhaes.

„Kapitán Coca neví, co chce.“

„Jak to mluvíte?“ obořil se na něho obviněný.

„Jen ho nechte, pane – kapitáne,“ zasáhl Magalhaes. Z přízvuku, který položil na slovo „kapitáne“, bylo možno vycítit jeho pohrdání. „Chci slyšet obě strany. Pokračujte, Eloriago.“ obrátil se k námořníkovi.

„Kapitán Coca neví, co chce,“ opakoval Eloriago. „Hned poručí, abychom to dělali tak, hned zase jinak. Když jsme měli šalupu již zpolovice naloženu, rozmyslel si to a zastavil práci. Museli jsme všechny bedny znovu vytahat na břeh, aby se prý šalupa nepřevrhla. A tak se to opakuje od rána. Za chvilku bude poledne a my jsme nic neudělali. Než takovou práci, radši nic.“

„Můžete mi to vysvětlit?“ otázal se Coky Magalhaes.

„Já totiž – to bylo tak – já jsem to chtěl původně – aby ve spodu byly větší bedny, ale pak jsem si řekl, že by tam měly být vlastně ty těžší, i když jsou menši…“

„A dal jste je tedy znovu přeložit?“

„Ano!“ přitakal živě Coca, jemuž se zazdálo, že s ním Magalhaes souhlasí,

„A zmařil jste tím půl dne.“

„Já – totiž – ano, netrvalo to ani čtyři hodiny.“

„Půjdete se mnou,“ řekl chladně Magalhaes. „A vy,“ obrátil se k námořníkům, „dejte se do práce. Místo kapitána Coky zde bude Alvar Mesquita. Ten vám ukáže, jak se mají bedny správně ukládat.“

Alvar Mesquita byl důstojníkem na Trinidadu.

Magalhaes s Cokou odcházeli. Cestou se kapitán pokoušel svalit vinu na námořníky.

„Mlčte!“ přerušil ho Magalhaes. „Jsou věci, které se nedají omluvit. A ten, kdo vydává nepromyšlené rozkazy, nemůže být velitelem.“

Téhož večera nastoupily posádky na břeh. Všichni byli zvědavi, co se stálo.

Magalhaes oznámil, že kapitán Coca je zbaven své hodnosti a na jeho místo nastupuje Alvar Mesquita. Všechny práce musí být dokončeny ve dvou dnech. Třetího dne ráno vyplují karavely na další cestu.

První zpráva nepřekvapila. Celá výprava věděla již odpoledne, co se odehrálo mezi Cokou a námořníky. Ale oznámeni o náhlém odjezdu působilo jako puma. Tak si zvykli na dobré živobytí, že jim ani na mysl nepřišla otázka. kdy vlastně vyplují.

Neočekávaný rozkaz je rozjitřil. Řadami námořníků proběhlo nespokojené mručeni, ale ráznost admirálova způsobila, že návrat na lodi se udál v naprostém pořádku.

Teprve když námořnici osaměli na palubách a ve skladišti začali reptat.

„Kam nás to admirál vede? Proč mu nestačí, že jsme přijeli do Brazílie?“

„Udělali bychom lépe, kdybychom nabrali zboží a vrátili se domů.“

„Kdož ví, co nás kdesi čeká.“

Eloriago chvíli poslouchal nářky, pak nezvykle prudce vybuchl:

„Styďte se!“ zahřímal. „Pravý námořník chce vidět stále něco nového, a ne jezdil, tam. kam už dovede doplout pomalu každý plavčík. A náš admirál má jistě veliký plán. Dostat se na Moluky od východu – víte, co to znamená? Měli bychom být pyšní, že si nás na takovou cestu vybral. Copak nevíte, kolik námořníků odmítl? A nás si vzal, protože věřil, že mu budeme pomáhat. A vy – sotva jste za humny, už vzdycháte po máminých sukních. Styďte se!“

„Na Moluky od východu? Kdo to jakživ slyšel! Přijedeme kamsi na kraj světa a spadneme do propasti.“ mručel statný, asi čtyřicetiletý námořník Jmenoval se Pověda.

„Báchorky.“ uklidňoval ho Eloriago. „A i kdyby ta propast někde byla, admirál by se ji jistě dovedl vyhnout. Ví, co dělá, to už jsem dávno poznal.“

„No – však já neříkám, že je špatný.“ ustupoval Pověda.

„Mně se líbí, že je spravedlivý,“ přidává se k Eloriagovi jiný námořník. „Třeba s tím Cokou. Jiný na jeho místě by byl při kapitánovi, i kdyby byl sebešpatnější. A on? Však jsme viděli.“

„Já znám kapitány,“ řekl dobronzova opálený námořník, o němž věděli, že se zúčastnil mnoha výprav do zámoří ve službách španělských i portugalských. „Některý má pro obyčejného námořníka jen nadávky nebo kopanec. Ale náš admirál? Proviní-li se důstojník, pokárá ho. Udělá-li něco dobrého prostý námořník, pochválí ho. Pro něho jsme všichni stejní lidé. A to je pěkné.“

Podobné řeči se vedly i na jiných lodích A na každé se našel nějaký Eloriago, který dovedl pochopit Magalhaese a strhnout ostatní.

A tak se stalo, že příštího dne začali námořnici bez reptáni nakládat.

Když přišel den odjezdu a karavely opouštěly pohostinnou zemi, Fernáo Magalhaes stál na velitelském můstku a díval se na pevninu. Vzpomínal na Beátrici a malého Rodriga. Zase se jim vzdaluje. Vzdaluje? Ano. Ale zároveň se jim přibližuje. Blíži se k Francisku Serraovi. Blíží se k Molukám, tajemným ostrovům koření. Blíži se k rozluštění důležité otázky: jaký tvar má Země?

Čím jsou proti tomuto velikému cíli všechny překážky? Zdolá je – i když budou vyžadovat veškerou jeho energii.

Mysli na to, jak se několikrát setkal na brazilském pobřeží s Gomezem. Smířil se Gomez s tím, že Magalhaes uskutečňuje plán, o který se pokoušel i on? Všechny rozkazy, pravda, plni bez odmluvy a svědomitě. A přece… Gomezovy oči prozradily, že se nesmířil. Jeho pohled byl příliš nejistý a těkavý. Co asi zamýšlí? Jaký temný plán kuje jeho uražená ctižádost?

Ani domýšliví kapitáni, španělští hidalgové, se nesmířili se skutečností, že jsou podřízeni Magalhaesovi. Admirál cítí na každém kroku, jak těžce snášejí jeho veleni. Navenek se sice neodvažují porušit kázeň, ale Fernáo dobře zná jejich smýšlení. Cartagenův případ byl poučením i výstrahou.

I mezi mužstvem je dosti nespokojenců. Španělé – a těch je většina – mu nedůvěřují. Mnozí ho nepřestali podezřívat ze zrádných úmyslů. Nedůvěra námořníků ho mrzela, chránil se však, aby to dal najevo. Když zaslechl nějakou varovnou poznámku od Henrika nebo Serráa – kromě Pigafetty. Barbosy, vrchního lodníka Spinozy a hvězdáře Martina to byli druhové, na které se mohl nejvíce spolehnout – raději sevřel pevněji rty a mlčel.

A jedním z nejméně očekávaných zklamání byl Faleirův vzorec na určování zeměpisné polohy Hvězdář Martin se už cestou na moři několikrát marně pokoušel určit polohu lodi podle Faleiroya vynálezu. Nepodařilo se mu to. Doufal, že aspoň na pevnině, až bude mít lepší podmínky k práci, přijde věci na kloub. A přišel. Zjistil, že Faleiro již v době, kdy skládal vzorec, byl napolo šílený. Jeho vynález nebyl k ničemu. Magalhaes, třebaže se rozešel s Faleirou ve zlém a slevil mnoho ze svého původního obdivu, věřil, že vzorec je správný a dodá jeho plavbě značné jistoty, Tím větší ranou byla pro něho Martinova zpráva. Musí tedy určovat polohu starým způsobem, který je zdlouhavý a nepřesný. Ještě štěstí že Martin je zkušený hvězdář a své práci dobře rozumí.

Bylo mnoho překážek. Bylo jich tolik, že většina lidi na Magalhaesově místě by se již dávno vzdala víry ve zdar a úspěch tak nejistého podniku. Ale Magalhaes neklesal.

Karavely se houpaly na vlnách, pomalu klouzaly podél amerických břehů. Hodinu za hodinou, den za dnem pluly kupředu, stále kupředu, stále na jih k hledanému průlivu.

Několikrát se zazdálo. že se pevnina nadějně otevírá, jako by byl průliv již na dosah ruky. Pokaždé se však ukázalo, že je to jen ústi řeky.

Kdy vjedem do průlivu? – tázaly se ustrašené oči námořníků, z nichž mnozí se obávali, právě tak jako pověst, že přijedou až na sám konec světa. Tam na ně číhá šklebivá propast, do níž se zřítí…

Kdy vjedeme do průlivu? – ptaly se úšklebky důstojníků a kapitánů, kteří začali tušit, že Magalhaes neví nic určitého o jeho poloze.

„Kdy vjedeme do průlivu?“ zeptal se přímo jednoho dne Pigafetta, který by už zase rád zapsal do deníku něco velikého.

„Doufám, že brzy,“ odpovídal zvolna, se zdánlivým klidem Magalhaes. Ale pak se neudržel a hlasem, který se mimoděk chvěl vzrušením, dodal: „Možná dříve, než se nadáme, pane Pigafetto.“

To už zahlédl nekonečnou vodní pláň, která prořízla americkou pevninu a táhla se do nedozírné dálky. A už svištěly po karavelách jeho rozkazy. Eskadra zakotvi u břehu. Potom Se rozdělí: tři lodi vjedou do zálivu, prozkoumají jej, admirál zatím zjistí jeho šířku.

Paluby se změnily v lidská mraveniště. Kdekdo se chtěl podívat ní. začátek tak dlouho hledaného průlivu. A bylo se na co dívat. Kam oko dohlédlo, voda a voda. Díváš-li se na jih – voda. Díváš se na sever – voda. A podáváš-li se na západ, nikde nedohlédneš pevniny. Konečně u průlivu!

Průzkumné lodi se daly radostně na cestu západním směrem Proseknou pevninu, objeví oceán, který spatřil před lety Balboa, vrátí se k admirálovi – a pak vzhůru k Molukám.

Magalhaes zatím změřil šířku mohutného zálivu. Všechno nasvědčovalo na to, že průlivu bylo dosaženo.

Uplynulo mnoho dní. ale vyslané lodi se nevracely.

Teprve za dva týdny se zjevily na obzoru.

Magalhaes stál na Trinidadu jako socha a upřeným pohledem se snažil rozeznat i na dálku, s jakou přijíždějí. Je to opravdu hledaný průliv? Dosáhly Balboova oceánu?

Proč neduní dělové rány?

Proč nejsou na stožárech vítězné vlajky?

Proč se neozývá z žádné lodi jásot námořníků?

Ferňáovo srdce buší jako zvon. Rysy jeho tváře jsou ztuhlé jako kámen.

„Pane admirále,“ hlásí Mesquita za hrobového ticha, „od určitého místa se břehy zátoky zužuji. Když jsme po několikadenní plavbě okusili vodu, zjistili jsme, že je sladká. Není to průliv, nýbrž veliká řeka.“

Fernáo zadrž se pevně zábradlí na kapitánském můstku. Stiskni pevně rty, aby ti z nich nevyklouzl zoufalý sten, který by prozradil velikost tvého zklamání. Zamžikej několikrát rychle a prudce víčky, abys zahnal vláhu, která se ti dere do očí.

Zraky všech námořníků byly v té chvíli upřeny k Trinidadu, na admirála, na jeho zarostlou, nehybnou, strnulou tvář Všechny oči sledovaly s napětím pohled, který z Mesquitovy tváře pomalu, pomalu sklouzl na vody zrádného veletoku. Ozve se konečně nyní. po tak zdrcující porážce, po tak jasném důkazu, že celá tato plavba byla zbudována na pouhých dohadech, po takovém otřesu, který odhalil nejistotu Magalhaesových předpokladů – ozve se konečně nyní osvobozující povel: „Napněte plachty! Vzhůru do Španěl“?

Magalhaes stoji jako skála, v jeho tváři se nehne ani sval. Cítí, že řady námořníků jsou připraveny buď mu provolat slávu, vydá-li rozkaz k návratu, nebo ho zasypat mrazivým přívalem tichých a tlumených kleteb, bude-li chtít v cestě pokračovat.

Rychle se rozhoduje. Není to průliv? Zmýlil se Behaim, a Haro i Faleiro i autoři podivných map. které se mu dostaly do rukou? Ano, zmýlili se v udání polohy průlivu, to dnes už Fernáo ví. Ale – zmýlili se vůbec? Kdo může zaručit, že průliv není o dva, o tři, o pět stupňů zeměpisné šířky jižněji?

Malověrní! Což klesá ten, kdo věřÍ celým srdcem?

„Napněte plachty!“ zni kovový rozkaz z Trinidadu. „Směr jihojihozápad!“ Na lodích úžas a zděšení.

Dvě stě šedesát pohledů se nenávistně zabodává do admirálovy tváře. A přece se plachty napínají a karavely se vzdalují míli za mílí, legui za leguí od touženého domova. Jedou vstříc mrazivým větrům, sněhovým vichřicím, běsnícím uragánům. Den ze dne je všechno nevlídnější. Ve studeném vichru se plachty trhají, lana se obaluji vrstvou ledu, zkřehlé ruce červenají a kůže na nich praská. Pobřeží už dávno ztratilo veselý tropický ráz a všude jsou jenom holá skaliska nebo pusté písčiny či zakrslé lesy. Zvěř tu nezahlédneš a lidský příbytek nespatříš; Jenom chlad, zima, bouře a mráz.

Už byl březen, začátek zimy na jižní polokouli. Magalhaes musel přiznat, že zima byla rychlejší než on. Zatímco je zdržoval rozmar větrů na Atlantském oceáně, zatímco se kochali radostným pobytem v Brazílii, zatímco hledali průliv u řeky La Plata – krásné dny letních a podzimních měsíců prchly a s nimi se ztrácela příležitost proplout americkou pevninou za pěkného počasí.

S tvrdošíjnou neústupností sledoval pobřeží z paluby Trinidadu. Nedbal studeného větru, který pronikal do kosti. Nedbal ostrých sněhových vloček, které zraňovaly promrzlou tvář. Jako hypnotizován zíral k pobřeží. Kdy konečně zahlédne průliv?

A zase to vypadalo, jako by se na něho užuž zasmálo štěstí. Objevil se nový hluboký zářez do pevniny a nebylo možno dohlédnout jeho konce. Prohlédnout jej! Jedna průzkumná loď vjede do zátoky, ostatní zatím počkají na širém moři…

Opět jen zklamáni. Trpké, zraňující. Pak znovu a znovu…

Mrazivý vítr vnikal i do duší. Jedou, jedou – kam jedou? Za čím se ještě ženou? Vždyť nyní je už nezvratně dokázáno. že admirál neví o průlivu vůbec nic. Že jenom tápe a hledá. Že spoléhá na náhodu.

„Říkám vám – nic neví!“ ozývalo se hlasitě z podpalubí. „Je to obyčejný lhář. Žene se za svou slávou, za bohatstvím.“

„A nás chce zničit.“

„Příděly potravin a pití omezuje, jako bychom měli být na cestě ještě dva roky.“

„Naše vina. Proč se jím necháme ovládat?“

Hlasy pronikly až k Fernáovi. Přitáhl ještě úžeji plášť a zase upřel zrak k pobřeží.

Stál na palubě admirálské lodi jako přízrak. Jizlivé poznámky a neskrývané pošklebky ho bodaly. Co však dělat, když je to všechno tak jiné, než očekával? Přizná-li se, že se stal oběti omylu, v té chvíli bude osud výpravy rozhodnut: španělští grandové se zmocni velení, nařídí zpáteční směr – a otázka průlivu bude pro celou Magalhaesovu budoucnost vyřízena. A co ho čeká ve Španělsku?

Ne. zde není jiné cesty než ta, kterou se ubírá: kupředu, kupředu, kupředu!

Byl týrán nejistotou, pochybami, zoufalstvím, strašlivým osamocením. Jen v jedné věci byl jako ze žuly: ať se děje cokoli, ať námořníci touží vrátit se přinejmenším do Brazílie. tam přečkat několik drsných měsíců, a pak třeba znovu vyrazit jižním směrem – on považuje za správné jediné: kupředu!

Jednou k večeru – bylo to ke konci března – objevily se na východě tmavé mraky. Zkušeni námořníci věděli, že se za několik hodin přižene prudká bouře.

Měli na vybranou. Buď odplout daleko od pobřeží, aby je vlny nevrhly na skaliska, nebo se uchýlit do nějaké zátoky. kde by byli aspoň částečně chráněni před divokým vlnobitím.

Magalhaes neklidně pozoroval pobřeží. Zahlédl záliv, ale v nastávajícím šeru nedovedl odhadnout, mohou-li se v něm bezpečně ukrýt. Je dosti prostorný? Je dno dosti hluboké?

Vyslal tam šalupu ze San Antonia. Námořnici zjistí podmínky. a výprava se zařídí podle jejich zpráv.

Bouře se však přihnala dříve, než se námořníci vrátili: Pod nárazy vichru stožáry zasténaly, paluby zapraskaly, karavely se jen jakoby zázrakem nepřevrhly. Vysoké vlny se řítily přes paluby a smetly do moře všechno, co nebylo přivázáno. Vichřice skučela, hvízdala, kvílivé zvuky ohlušovaly, ohnivé blesky oslepovaly. Přestrašení námořnici padali na kolena, modlili se nebo úpěnlivě naříkali.

Za burácení hromu a rachotu vln tříštících se v zuřivých nárazech o pobřeží nebylo možno dávat rozkazy. I nejsilnější hlas zanikal beze zvuku. Proto dal Magalhaes světelný signál pro ostatní karavely:

„Na moře!“

Eskadra se rozpadla. Přestala existovat jako celek. Každá karavela bojovala o vlastni záchranu. Každá měla jediný cil – přežit bouři. Po přestálém nebezpečí se snad zase najdou a budou pokračovat v cestě.

Jedna loď za druhou mířila na moře, vstříc obrovským vodním horám. Bylo málo naděje, že by se karavely mohly zachránit rozbouřeném oceánu. A přece tam vyrazily, protože u břehu je očekávala strašlivá jistota: ztroskotání.

Magalhaes se pevně držel stěžně, aby ho vlna nesmetla, a hleděl upřeně do tmy. Chvěl se o osud námořníků, kteří byli na průzkumu zálivu. Myslel na Antonio, Concepcion, Santiago a Victorii, které zmizely ve tmě a z nichž občas mezi spoustami vod zahlédl světélko lucerny.

Pojednou ho někdo zatahal za rukáv. V oslňující září; blesku viděl rozrušeného Pigafettu. Voda mu stékala v proudech po tváři. Zplihlé vlasy byly přilepeny na čele a na skráních. Oči prozrazovaly vzruch a napětí, ale nebylo v nich zděšení ani strach. Magalhaes spíše vytušil, než I zaslechl Pigafettova slova:

„Pane admirále, pohleďte!“

Napjatá paže italského kronikáře směřovala k břehu, směrem k zátoce.

Magalhaes se tam zadíval a ustrnul. Blikavý plamen lucerny sděloval admirálovi a jeho druhům, že se šalupa roztříštila a trosečníci volají o pomoc.

Admirál přikládá okamžitě k ústům hlásnou troubu a pokouši se přehlušit rozlícené živly:

„Námořníci, k admirálskému můstku!“

Současně odbíhá Pigafetta do podpalubí, aby odtamtud přivedl několik mužů.

Námořníci se plouží k svému veliteli. Nohy jim ujíždějí, proudy vod je oslepuji. Klesají, zachycují se lan a zábradlí, s námahou se zvedají.

„Tam!“ hřímá vzrušený admirál a. ukazuje do zátoky. „Ztroskotali. Musíme je zachránit stůj co stůj.“

Námořníci se děsí. Což pozbyl admirál rozum? Cožpak je možno vyslat na moře malý záchranný člun, když vlny pohazuji těžkou karavelou jako skořápkou?

Admirál cítí jejich myšlenky, ale ve svém rozhodnuti nezakolísá ani na vteřinu. Hledí na námořníky a říká pevně:

„Kdo se hlásí dobrovolně?“

Hloučky námořníků stoji bez hnuti. Voda z nich crčí proudy, jsou promrzlí, vysílení, zoufalí. Jejich kamarádi uvázli kdesi na skalisku a snad za chvíli budou smeteni do vln a pohlceni mořem. Ale mělo by smysl vydat se vstříc stejnému osudu? Vždyť záchranná šalupa by se převrhla, sotva by opustila Trinidad.

Magalhaes hledí strnule na své mužstvo. Tedy – nikdo.

A přece.

„Zkusíme to,“ přehlušil bouři mohutný bas Garciův.

Námořníci se užasle otáčejí po hlase. Copak zešílel i Garcia?

Ale už se vrací z podpalubí Pigafetta. Blíží se k admirálskému můstku, vidí skupiny zaražených námořníků, slyší dvě slova Garciova a rázem vystihuje, oč jde.

„Půjdu také,“ volá prostě.

„I já,“ hlásí se po něm Spinoza a pět dalších.

Za chvíli je šalupa spuštěna na vodu. Trinidad zůstává v blízkosti pobřeží přes nebezpečí, že bude rozdrcen mocným příbojem.

Garciovy obři svaly se napínají až k prasknutí. Pigafetta dělá, co může, všichni námořnici zabořují vesla do rozbouřených vln. Šalupa tančí na hřebenech vod jako dětská hračka a, řiti se do hlubokých propasti, chvílemi je zatopena vodou, vesla jsou vyrážena z křečovitě sevřených rukou a přece znovu a znovu hřmi Garciův hlas:

„Kupředu! Kupředu! Kupředu!“

Chvilkami zahlédnou blikavé světlo lucerny, kterým signalizují trosečníci. To dodává zachráncům nových a nových sil.

Po několika hodinách se dostávají k opuštěnému skalisku. Vítá je několik šťastných výkřiků těch. kteří už nadobro přestali doufat v množnost záchrany.

Cesta ze zátoky je ještě namáhavější. Je třeba přímo nadlidské sily. aby se šalupa prodrala na širé moře.

Garcia mává rozžatou lucernou. Pane admirále, plujeme k Trinidadu.

A dopluli. Magalhaes tiskne micky ruce zachráncům i zachráněným.

Bylo již ráno, když bouře ztichla. Kvílivý hukot vichru ustal. Jen vlny se válely po nekonečných prostorách oceánu s neztenčenou prudkostí.

Když se konečně moře uklidnilo a karavely se sjely, Magalhaes se zhrozil škod, které vznikly na lodích. Lana zpřetrhána, plachty rozervány, stožáry porouchány. Do podpalubí tekla voda velikými škvírami.

S těmito vraky nebylo možno pokračovat v další cestě. Proto se admirál rozhodl, že v nejbližším vhodném zálivu přezimují. Přečkají tam zimu, opraví lodi, odpočinou si, a pak se vydají dále na jih.

Zakrátko takový záliv objevili. Dali mu název San Julian. Byl dosti prostranný, aby se tam vešly všechny karavely Stékaly do něho horské říčky, takže o pitnou vodu bylo postaráno. Zjistili, že v zálivu je také množství ryb.

31. března 1520 vydal admirál rozkaz k přezimování.

Posádek se zmocnilo zděšeni. Zde, v této pustině, kde slunce zasvitne jen na několik hodin denně, pokud není zahaleno těžkými mraky – zde mají prožít řadu měsíců? V krajině, která je už na první pohled bezútěšně mrtvá, pustá, neúrodná, neplodná, kde jako by vymřel všechen život? V bídných dřevěných chatrčích, které si musí výprava nejprve sama vybudovat? A to s vědomím, že by bylo možno snadno uniknout hrůzám zimy odplutím do Brazílie?

Sotva vystoupily posádky na břeh a obhlédly si truchlivé místo, nový admirálův rozkaz:

„Denní dávky jídla a příděly vína budou ihned zmenšeny.“

Obojího se dostávalo námořníkům již stejně poskrovnu, a nyní ještě omezeni? Ne, pane admirále. Už dost jsme se natrpěli vaší vinou. Zřejmě jste zapomněl, že jsou určité hranice, které nelze překročit.

Na dveře Magalhaesovy kajuty zaklepal Henrik.

„Pane admirále, jsou tu námořníci,“ hlásil.

„Kteří?“

„Zástupci ze všech lodí kromě Trinidadu. Vede je lodní důstojník.“

„Ať vejdou.“

Deputace vešla dovnitř. Pohledy námořníků na okamžik zneklidněly, když se setkaly s očima Magalhaesovýma. Jako by ztratily jistotu, s níž se vydávali na cestu k admirálovi Ale to všechno jen na okamžik. Vědomí, že přes dvě stě kamarádů chce totéž co oni, dodávalo jim odvahy.

„Pane admirále,“ začal důstojník, „přicházíme jako zástupci velitelského sboru a mužstva. Máme vám tlumočit. že všichni máme jediné a stejné přání: vrátit se do Španěl.“

Magalhaes nehnul ani brvou. „Posaďte se,“ řekl klidně. Teprve když se usadili, zeptal se: „A co vás k tomu přimělo?“

„Jsme tmavěni, pane admirále,“ odpovídal sdílně důstojník, překvapený vlídností vrchního velitele. „Mužstvo je zesláblé, a nyní mají být dávky jídla ještě sníženy. Jsou obavy, že bychom další námahu nevydrželi.“

„Za koho mluvíte?“ otázal se úsečně admirál.

„Za důstojníky i za mužstvo.“

Magalhaes mlčel, uvažoval, odhadoval.

„A to bv vás nemrzelo vrátit se, když jsme dopluli tak daleko?“

„Nic by se nestalo, pane admirále,“ pokračoval živě důstojník. „Po návratu do Španěl by byla vypravena nová eskadra. Ta by se už nezdržovala prohledáváním každé zátoky, jak jsme to museli dělat my. Zamířila by rovnou do zátoky San Julian a odtud by zahájila další pátrání.“

„Podívejte se,“ řekl kupodivu mírně Magalhaes, „vaše stanovisko není správné. Já vím nejlépe, co to dalo námahy, než byla uspořádána tato výprava. Kdo nám zaručí, že by byla vyslána výprava nová? A i kdyby – kolik by to bylo utracených let.“

„Ztracená léta neznamenají nic, když jde o lidské životy,“ namítl rázně důstojník. „Mnoho mužů již podlehlo útrapám. A dovedeme si představit, co by nás čekalo na další cestě.“

„Právě proto jsem dal rozkaz k přezimování. Zde přečkáme nejhorší měsíce, a až se zase otepli, vyrazíme kupředu.“

„To nepůjde, pane admirále,“ odporoval důstojník. „Jdeme vás požádat, abyste dal rozkaz k návratu.“

Magalhaes se s námahou ovládal.

„Ostatně,“ ozval se jeden z námořníků, „dopluli jsme tak daleko, jak se ještě nepodařilo proniknout nikomu ze Španělů. Vaše zásluha bude Jeho Veličenstvem jistě spravedlivě odměněna.“

„Nejde o odměnu,“ byl stále ještě na pohled klidný admirál, „ale o dosažení vytčeného cíle. Přísahal jsem králi, že udělám všechno, abych objevil novou cestu k Molukám. Vy jste přísahali se mnou. Posuďte sami: udělali jsme opravdu všechno, co je v našich silách?“

Námořníci zrozpačitěli, ale důstojník vyhrkl:

„Svou povinnost jsme vykonali.“

Magalhaes svraštil obočí.

„A když jsme byli najímáni,“ přidával se k důstojníkovi další z námořníků a směle se podíval Magalhaesovi do očí, „říkalo se, že pojedeme do teplých krajů, a ne do ledových moří.“

Fernáo těžce vstal.

„Očekával jsem, že najdu u svých námořníků více statečnosti a odvahy k překonání obtíži. Nu… Vyřiďte těm, kteří vás vyslali, že bych raději zemřel, než abych dal rozkaz k návratu. Na vydaných pokynech se nic nemění. Přezimujeme a pak poplujeme dál na jih, až objevíme průplav. Potom vyrazíme na cestu k Molukám.“

Deputace se rychle vzdálila.

Magalhaes se hluboce zamyslil. Toto poselstvo, tato deputace – to je jistě dílo španělských grandů. A především Cartagenovo. Neměl připustit, aby místoadmirál žil na jedné lodi s Mendozou. Henrik mu již několikrát naznačil, že na Victorii je vlastně pánem Cartagena, třebaže tam má být držen Jako vězeň.

Fernáovy úvahy vyústily v rázné rozhodnuti. Za chvíli plula od Trinidadu k Victorii šalupa s admirálovým rozkazem:

„Vězně Cartagenu okamžitě převézt na Concepcion ke kapitánu Quesedovi.“

Queseda je sice také Španěl, ale náhlým odvoláním Cartageny budou grandové aspoň důrazně upozorněni, že admirál nehodlá trpně přihlížet k jejich rejdům.

Všechny posádky vynášely na břeh desky, trámy, prkna, pily, sekery, hoblíky a jiné nářadí. Zakrátko stálo na pobřeží několik dřevěných chatrčí, do nichž byly převáženy zásoby potravin k bezpečnému zimnímu uskladnění. Magalhaes bedlivě kontroloval každou práci. U skladiště musí být věrná, oddaná hlídka. Kdo jiný by mohl být jejím velitelem než Serráo?

Přestože měl Fernáo mnoho starostí, kde a jak co umístit, jeho myšlenky se neustále vracely k deputaci mužstva a důstojníků. Jak může vykonat cestu, která bude trvat jistě dlouhou dobu, s posádkou nespokojenou, zabývající se jenom myšlenkou na návrat? čí je to vina, že nedovedl nadchnout účastníky výpravy pro svůj velkolepý plán? Nezavinil to svou uzavřeností? Počínal si správně, když tak bezohledně přezíral kapitány ostatních lodí? Při výjezdu ze Španělska měli možná nějaké temné plány. Ale nezměnili by se, kdyby viděli, že admirál s nimi jedná tak, jak se s kapitány jednat má? Kdyby je podrobně seznámil S cílem a předvídaným průběhem cesty – pokud se tu ovšem dá něco předvídat? Kdyby se s nimi před každým závažným rozhodnutím poradil?

Příliš mnoho nedůvěry bylo zaseto do Magalhaesova srdce před vyplutím na širé moře. A co udělal, aby se ji zbavil? Uzavřel se do své osamocenosti jako do pevné ulity. Sám, sám, sám. Bylo to správné?

Červ pochyb se zavrtal do Magalhaesových myšlenek. Ostatně – je už pozdě na všechno? S Cartagenou je konec – pravda. Místoadmirál mu nikdy neodpustí, že ho dal uvěznit. Ale kromě Cartageny je tu Queseda, Mendoza a koneckonců i sesazený Coca. Je opravdu pozdě? A což kdyby…?

Náhlá myšlenka rozjasnila Fernáovu tvář. Ano, udělá to. Nová zpráva všem lodím: zítra na Velikonoční hod – bude se konat na břehu slavná polní mše. Po ní nastoupí všichni námořnici, důstojnici a kapitáni k přehlídce.

A mimoto zvláštní posel k velitelům: admirál zve kapitány k slavnostnímu obědu po vykonané přehlídce.

Toho večera uléhal Magalhaes s podivným smírem v duši. Ano, tak to bude v pořádku. Vždyť budou na sebe odkázáni ještě dlouhou dobu. Čeká je ještě mnoho těžkých chvil. A všechno se bude lepé snášet, budou-li k sobě sdílnější, otevřenější, upřímnější a vlídnější. On, admirál výpravy půjde vzorem. Podává hidalgům ruku na usmířenou. Všechno další bude záviset na nich. A již tu bylo ráno 1. dubna 1520.

Na břehu byl zbudován prostý dřevěný oltář, u něhož sloužil kněz mši. Námořníci a důstojníci byli oblečeni v nejlepších šatech.

Po bohoslužbách se seřadili a admirál konal přehlídku. Již dávno je neměl tak pěkně pohromadě. Buď jak buď, jsou to chlapíci. Když se takhle vyšňoří, nemusel by se za ně stydět ani u královského dvora.

Kráčel zvolna podél dlouhé řady. Námořnici stáli jako sochy. Díval se do jejich tváří, jako by jim chtěl proniknout až do duše. Prožili spolu již mnoho chvil, z nichž jenom málo bylo radostných. Včera vyslali deputaci, dnes ukázněně nastoupili Ne. není třeba malomyslnět. S takovými námořníky se přece jen dá plout.

Přiliv házel na břeh vlny a s temným hukotem je tříštil. Jinak bylo ticho.

Magalhaes končil přehlídku. Již přicházel k místu, kde byli seřazeni důstojnici a kapitáni. Kapitáni? Kde jsou? V řadě stoji jen Serrao a Mesquita. Mrazivě chvěni proběhlo Magalhaesovým tělem. „Kapitáne sedral, kde jsou ostatní velitelé?“

„Na lodích, pane admirále.“

„Byl jim doručen můj rozkaz?“

„Ano, pane admirále.“

„Omluvili svou neúčast?“

„Ne. pane admirále.“

„Ah ták…!“

Toto „Ah tak…!“ mělo být vysloveno s přídechem hořkosti a trpkosti. Ale Fernao Magalhaes dovedl ovládat své city Sotva si uvědomil, co znamená nepřítomnost kapitánů. vzpamatoval se. A tak se stalo, že slova „Ah tak…!“ zazněla jako temná hrozba.

Kapitáni odepřeli poslušnost. Odepřeli ji za takových okolnosti, že není pochyby o jejich úmyslech. Vzpoura?

Budiž. Ostatně – je to i lepši, když se bojuje s otevřeným hledím. Stejně to leželo nad výpravou jako tíživá můra od samotného začátku – od rozeštvaných davů v Seville až po včerejší deputaci. Bude dobře, když se všechno vyjasni.

„Dejte rozchod,“ obrátil se Magalhaes ke kapitánu Serráovi. „Sám zůstaňte na břehu a hlídejte zásoby.“

„Rozkaz, pane admirále.“

Fernáo se otočil a kráčel k velitelské šalupě, která ho odvezla na Trinidad.

Duch vzpoury visel ve vzduchu.

A vzpoura v této pustině může skončit záhubou a ztroskotáním celé výpravy.

VZPOURA

Záliv San Julian byl zatopen noční tmou.

V kajutě na Trinidadu seděl Fernáo Magalhaes s kapitánem Alvarem Mesquitou. Místa pro ostatní hosty zůstala neobsazena.

Magalhaes doufal do poslední chvíle, že se hidalgové umoudři a přijmou pozvání. Když se však přiblížil večer a kapitáni nepřišli, pokynul Henrikovi, aby přinesl jídlo.

„Jen kdybychom věděli, co zamýšlejí,“ vyjádřil hlasitě své myšlenky Mesquita. „Tato nejistota je horší než otevřený útok.“

„Dlouho trvat nebude. Zítra se všechno vyřeší.“

A zase bylo v kajutě ponuré ticho.

Mesquita myslil na svou posádku na San Antoniu. Byl sice kapitánem teprve od pobytu v Brazílii, ale za tu dobu přece poznal mužstvo natolik, aby mohl odhadnout, na koho je spolehnuti a komu nelze důvěřovat.

Nejoddanější je rozhodně Eloriago. Drsný námořník, který plní všechny úkoly se vzornou svědomitostí. Když ostatní na něco reptají, dovede je vždycky uklidnit A ne dlouhými řečmi. Někdy jen mávne rukou a první se dá do práce, jindy řekne přiléhavý vtip – námořníci se zasměji a jdou za ním. Je tam několik mužů s kterými by bylo možno počítat, kdyby došlo k nějaké srážce Ale většina?

Magalhaes přehlížel v duchu celou eskadru. Jedna loď za druhou defilovala před jeho očima se vším všudy: i dělostřelectvem, se zásobami, s námořníky, s důstojníky, s kapitánem…

Na Victorii vládne Mendoza. Podlehl příliš vlivu Cartageny. Tím, že se nedostavil na přehlídku, odkryl karty. A přece s jeho lodí to není nejhorší. Námořnici jsou převážně portugalské národnosti a Magalhaes ví, že Portugalci jsou mu oddáni.

Mnohem nebezpečnější je Concepcion. To je vlastni středisko vzpoury. Tam je Queseda a Cartagena. Je to veliká, pevná loď s největším počtem děl i zásobami potravin.

To by byla jedna strana, mysli si Fernáo. Na druhé straně je jeho Trinidad. Serráovo Santiago. Mesquitův San Antonio.

Tři ku dvěma, konči svou přehlídku admirál. I když Santiago a San Antonio jsou menší karavely, koneckonců zde rozhoduje počet, schopnost pružnějšího manévrování. Situace tedy nevypadá nijak zoufale. Možná ani k ničemu nedojde. Třeba se grandové do rána vyspi ze svého vzdoru a zítra se omluví.

Před půlnocí vyprovodil admirál Mesquitu k palubní ohradě, kde se s nim srdečně rozloučil. Chvíli naslouchal, jak vesla odjíždějící šalupy jednotvárně pleskala o hladinu klidné zátoky.

Díval se do noční trny, nespatří-li něco podezřelého. Karavely však stály bez hnutí. Hluboké ticho bylo i na břehu, kde bděl nad uskladněnými zásobami věrný Serráo…

Magalhaes se nemýlil, když ve svých úvahách označil za středisko vzpoury Concepcion.

Sotva tam byl Cartagena převezen z Victorie, ihned se dohodl s Quesedou, že při první příležitosti vyvolají vzpouru námořníků proti admirálovi.

Neočekávaný rozkaz k nástupu na břeh a admirálovo pozvání kapitánů k společnému obědu bylo jiskrou, která zapálila.

„Teď, když je v úzkých, bude k nám najednou pozorný a laskavý,“ bouřil Cartagena. „Tak si nás nekoupíte, pane admirále!“

„Museli bychom se stydět, kdybychom přijali pozvání,“ souhlasil s ním Queseda. „Nyní – po tolika měsících přehlíženi“

„A nejen na hostinu,“ rozhodoval rázně Cartagena, „ani na přehlídku nepůjdete! Vy ani Mendoza!“

„To bude ovšem neuposlechnutí rozkazu, čili – otevřená vzpoura,“ trochu se lekal Queseda.

„Ano, ale nebudeme už nic odkládat. Admirál sám rozhodl o svém osudu.“

Šalupa z Concepcionu zajela k Victorii. Queseda uvědomoval Mendozu na čem se dohodli s Cartagenou. Mendoza se k nim bez váhání připojil.

Když se vrátila posádka z přehlídky, svolal Queseda své mužstvo do podpalubí.

„Stateční námořnici!“ oslovil je lichotivě. „Chci vám poděkovat za všechnu práci, kterou jste dosud ve službách Jeho Výsosti krále vykonali, i za všechny námahy, které jste podstoupili: Dopluli jste tak daleko na jih, jako dosud žádná španělská loď. Až se vrátíme domů, král jistě po zásluze odmění vaše hrdinské činy. Vykonali jste už více než svou povinnost a je načase, abychom se vrátili domů.“

Námořníci se nechápavě dívali jeden na druhého. Je to možné? Domů? To, o čem snili, po čem volali, čeho se domáhali – nyní se má stát skutkem? Po všech mrazech a plískanicích zase se nechat opalovat žhavým sluncem Španělska?

Sevřené rysy ve tvářích, které jun ztuhly při přehlídce na chladném pobřeží zálivu San Julian se zvolna uvolňovaly. Ještě však měli pochybnosti: co tomu řekne admirál? Či je to snad jeho přání?

„Admirál chce plout dál na jih.“ pokračoval Queseda, jako by četl jejich myšlenky. „Ale my, kapitáni, nebudeme již slepě podléhat jeho rozmarům. Rozhodli jsme se, že se vrátíme do Španěl – a to hned.“

„Hurá!“ zadunělo podpalubí radostnou vyhlídkou.

Nejásali však všichni námořnici. Na levém křidle se ozval ostrý hlas:

„Kteří kapitáni se tak dohodli?“

„Já, místoadmirál Cartagena a kapitán Mendoza,“ zněla chladná odpověď. „A proč se ptáte, Lopezi?“

„Protože nás navádíte ke vzpouře. Chcete, abychom zradili admirála. Ale to nikdy neuděláme!“

Několik portugalských námořníků projevilo temným zahlučením souhlas s Lopezem.

Queseda vycítil, že musí jednat rychle.

„Nikdo vás nenutí, Lopezi,“ začal napohled dobrácky, ale s netajeným výsměchem. „Vás ani ty, kteří by souhlasili s vámi. Nechcete-li se vrátit do Španěl, prosím, zůstaňte tu s admirálem, utábořte se na břehu, mrzněte tam v dřevěných boudách, pojídejte červivé suchary a čichejte k prázdným sudům vína, a až bude k jam, plujte dál do nehostinných končin, kde není ani živé duše, jak to pozorujeme už nyní. Ne, nebojte se, nikdo vás nebude nutit, abyste se s námi vrátili do slunné Brazílie a potom do vlasti.“

„Také bych se nedal nutit,“ řekl energicky Lopez.

V Quesedových očích se zableskl zlověstný plamen, ale kapitán se ovládl.

„Neposlouchejte ho,“ řekl k ostatním námořníkům. „Brzy pozná svůj omyl. Oznamuji vám, že v plné důvěře ve šťastný návrat povoluji dnes celé posádce sníst tolik jídla a vypít tolik vína, kolik jé každému libo.“

„Hurá! Ať žije kapitán Queseda!“

Většina námořníků podlehla svodům svého velitele. Byli unaveni dlouhou plavbou. Vidina rychlého skoncováni se vším utrpením je okouzlila.

Lopezovy výstrahy zanikly ve všeobecném jásotu bez odezvy. Pozdě večer vydal pak Queseda rozkaz, aby Lopez a jeho přátelé byli spoutáni a uvězněni.

Podobné výjevy se odehrály i na lodi Mendozově.

Hlídky z obou vzbouřeneckých karavel – Concepcionu a Victorie – bedlivě střežily admirálovy lodi. Ale kromě návratu kapitána Mesquity na San Antonio nezpozorovaly nic zvláštního. Každou hodinu podávaly hlášení rozjařeným kapitánům.

Po půlnoci vyrazila od Concepcionu šalupa, která byla plně obsazena vzbouřenci. V čele třiceti námořníků byli Cartagena, Queseda a Coca.

Jeli přepadnout Mesquitovu loď San Antonio.

Queseda sice radil místoadmirálovi, aby zůstal na Concepcionu. ale Cartagena odmítl.

„Přepadení musíme provést ve vší tichosti, aby na Trinidadu nic nezpozorovali A já znám na lodi každý schůdek. každé dveře, vždyť je to moje loď.“

„Já se tam také vyznám,“ hořel bojechtivosti i Coca. „Myslím, že vám při té zábavě trochu pomohu.“

Dříve než mohla hlídka na San Antoniu vykřiknout na poplach, byla umlčena. Spiklenci pak bez překážek vnikli do podpalubí.

Cartagena s Cokou přepadli spícího Mesquitu. I ostatní námořníci, které označil Coca za nespolehlivé, byli snadno spoutáni. Většina posádky se přidala ke vzbouřencům.

Celý útok se udál rychle a bez hluku. Jediný, kdo se chtěl bránit, byl Eloriago.

Dupot a šramot v podpalubí ho probudil. V plápolavém světle lucerny zahlédl Quesedu, za ním Coku a hlouček ozbrojených námořníků z Concepcionu. Hned vytušil, co se děje. Chraptivým hlasem vykřikl:

„Co tu hledáte?“

„Ticho!“ zasykl Queseda. Dvěma skoky se octl u rozespalého námořníka a několika pádnými ranami dýky ho usmrtil.

Cartagena shromáždil posádku a tlumeným hlasem Oznámil, co se dnes v San Julianu odehrálo. Zítra bude admirálovi sděleno, že všichni už mají dost této nesmyslné plavby Zároveň prohlásil, že kapitánem na San Antoniu je od této chvíle Elcano.

Elcano byl prostý námořník, ale mořeplavectví ovládal jako zkušený kapitán. Byl rázný a pohotový, dovedl být i bezohledný.

Všechna ospalost námořníků, probuzených tak podivným způsobem, rázem zmizela. Představa, že se brzy rozloučí s nevlídnou krajinou a vrátí se domů. je naplnila opojnou radosti A jejich nadšeni dostoupilo vrcholu, když i jim bylo na rozkaz Cartagenův otevřeno skladiště a každý si mohl brát podle libosti.

„Kapitáne Elcano,“ loučil se místoadmirál, „spoléháme na vaši odvahu. Bude-li třeba, dáme se s admirálem do boje.“

„Pokud ho znám,“ odpověděl Elcano, „bez boje se nevzdá. Myslím, abychom nečekali a začali hned.“

„V této chvíli je admirál už stejně bezmocný,“ usmál se Cartagena. „Převaha je na naší straně. A Magalhaes je příliš zkušený, než aby si něco začínal za takových okolnosti.“

Právě tak tiše jako připluli, vrátili se vzbouřenci na Concepcion. Byli více než spokojeni. Necelá hodina změnila rázem situaci v jejich prospěch.

Nastalo kalné, mlhavé ráno.

Magalhaes byl od prvního rozbřesku na palubě Trinidadu a snažil se proniknout šerem ke všem lodím. Nikde se nedělo nic nápadného. Karavely stály nehnutě. Ale proč je San Antonio o kus blíže Concepcionu? Proč to Mesquita udělal?

Právě chtěl poslat k San Antoniu šalupu, když od Concepcionu odrazila loďka s několika námořníky. Zamířila k Trinidadu.

Magalhaes s napětím očekával posly.

„Pane admirále,“ hlásil velitel hlídky „přináším vám dopis od místoadmirála.“

„Pojďte nahoru,“ vyzval je Magalhaes.

Muži v loďce se na sebe nejistě podívali. Chvíli si něco šeptali, ale pak se vyšplhali po spuštěném provazovém žebříku na palubu Trinidadu.

Odevzdali dopis admirálovi a chtěli se vzdálit.

„Počkejte.“ zadržel je Fernáo, „přečtu si to a hned vám dám odpověď.“

Dopis byl napsán Quesedovou rukou. Vzbouření kapitáni oznamovali admirálovi, k čemu se rozhodli a co se v noci stalo. O kapitána Mesquitu nemusí mít žádné obavy, je dobře zajištěn. Admirál může zůstat ve své hodnosti, ale napříště už musí jednat tak, jak si bude přát většina důstojníků a kapitánů. Rozhodnutí posádek je pevné: návrat domů. Převaha kapitánů je tak velká, že by nemělo smysl bojovat. Kapitáni doufají, že admirál pochopí jejich opatřeni a zařídí se podle jejich přání.

Magalhaes přečetl dopis a potom se obrátil na doručitele:

„Kdo vedl noční přepad?“

„Kapitáni Queseda. Coca a místoadmirál.“

„Přišel někdo o život?“

„Eloriago.“

„Jak se to stalo?“

Posel vypravoval, co věděl.

„Tedy takhle to je,“ řekl jakoby pro sebe Magalhaes. „Nu – otevřená vzpoura.“

Pokynul Spinozovi a několika námořníkům, kteří přihlíželi jeho jednání s poselstvem.

„Tyto muže zajistěte,“ řekl. „A jejich člun přivažte k Trinidadu.“

Rozkaz byl okamžitě vyplněn.

Pak pozval Spinozu, Barbosu a několik důstojníků do své kajuty. Dlouhou chvíli s nimi rozmlouval.

Když se konečně zvedli, řekl Spinoza:

„Je to smělá myšlenka pane admirále, ale provedeme ji.“

Magalhaes napsal dopis pro kapitána Mendozu a dal jej Spinozovi. Ten s pěti námořníky nasedl do člunu a plul k Victoru.

„Pane kapitáne, dopis od admirála,“ hlásil Spinoza, když se přiblížili k Mendozově lodi.

„Pošlete mi jej nahoru,“ odpověděl kapitán, který netoužil po setkáni s admirálovým lodníkem.

„Mám jej doručit osobně. Musím s vámi dohodnout některé podrobnosti.“

„Tak pojďte. Ale sám!“

Konec provazového žebříku dopadl do člunu.

Spinoza se obratně šplhal nahoru. Přitom nenápadně pohlédl k břehu. Šalupa z Trinidadu, plně obsazená námořníky pod velením Barbosovým, se nepovšimnuta blížila k Victorii.

A už byl Spinoza na palubě. Podal admirálův dopis Mendozovi, který hned začal číst. Magalhaesův lodník vytrhl dýku, kterou měl ukrytu v rukávě a jedinou ranou Mendozu usmrtil.

Na palubě byla skupina námořníků. Když viděli klesajícího kapitána, zůstali jako ohromeni. Jejich tváře zpopelavěly leknutím. Údy jako by jim zdřevěněly.

Teprve když zahlédli Spinozovy průvodce, kteří se vyšplhali za svým vůdcem, sáhli po zbraních. Ale to se už řítil z opačné strany na palubu Barbosa se svými ozbrojenci.

„Vzdejte se!“ zahřímal na zděšené námořníky.

I tento útok byl tak neočekávaný, že námořníci rázem ztratili všechnu odvahu. Rychle odhazovali zbraně a vrhli se na kolena. Za několik okamžiků byli spoutáni.

Vzápětí se rozlehlo nad zátokou hromové voláni admirálových věrných. Vítězné praporky na Victorii letěly nahoru. Kotva byla vytažena a Victoria zamířila k Trinidadu.

Admirál nařídil svým lodím, aby odpluly k výjezdu ze zátoky a zabránily tak uniknutí Concepcionu a San Antonia.

Ale vzbouřenecké lodi se ani nehnou. Kapitáni i ostatní námořníci, kteří už viděli admirála na kolenou, jsou smrtelně bledí. Jeho neuvěřitelná odvaha, s níž zaútočil za bílého dne, je naplnila zděšením. Jako omámení přihlíželi k obratnému manévrování admirálových karavel. Zmatený Cartagena odeslal Quesedu na San Antonio, aby tam pomohl Elcanovi řídit boj.

Povstalci se nezmohli na žádný odpor ani ve chvíli, kdy dal Magalhaes rozkaz k přímému útoku na San Antonio. Teprve když Trinidad a Victoria sevřely Elcanovu loď jako do kleští a admirál se v čele svých námořníku přehoupl na palubu San Antonia, Queseda se vzpamatoval. Tasil meč a vyzval námořníky, aby se bránili. Hrstka nejvěrnějších se nejistě chopila zbrani. Většina však zírala na kulhavého admirála v bezmezném úžasu. Když vyrazil Quesedovi meč a dal rozkaz k jeho spoutáni, odbojná posádka se vrhla na kolena a se sepjatýma rukama prosila o milost.

Poslední loď vzbouřenců se již ani nebránila. Cartagena byl zajat a Mesquita osvobozen.

Pak nastal soud.

Tři kapitáni a padesát námořníků, kteří podlehli jejich svodům, očekávali v okovech rozsudek. Věděli, že bude krutý. Zákony oceánů, kde jsou lidé na sebe odkázáni mnohem těsněji než na pevnině, jsou tvrdé. Vzpoura na moři se trestala smrtí – to věděl každý plavčík.

Dá admirál popravit všechny vzbouřence, pětinu výpravy?

Soudní přelíčení trvalo několik dni. Magalhaes dal úředně zapsat všechny události, které byly rozhodující pro vynesení rozsudku.

A opět byl dán rozkaz k nástupu na břeh.

Toho dne – 7. dubna 1520 – poskytoval záliv San Julian pochmurný obraz. Vzbouřenci nastoupili s řetězy na rukou i nohou. V čele Cartagena, Queseda, Coca a kněz, který – jak se zjistilo při vyšetřování – soustavně podněcoval mužstvo ke vzpouře.

Ostatní námořníci byli seřazeni tak, aby každý měl dobrý výhled na prostranství, kde budou rozsudky vynášeny a vykonány.

Queseda byl odsouzen k trestu smrti provazem.

Mendozova mrtvola byla rozčtvrcena.

Cartagenu a odbojného kněze stihl trest nejkrutější. Při odplutí výpravy po skončeném přezimování budou vysazeni na břeh a ponecháni v pusté krajině k pozvolnému umírání.

Námořníci byli potrestáni mnohem mírněji. Admirál se na ně díval jako na svedené oběti. Pokud budou v přístavu, budou pracovat v okovech. Pouta jim budou sňata teprve při vyplutí na další cestu.

PRŮLIV

Jakmile byla vzpoura potlačena a rozsudek vykonán, daly se všechny posádky do práce. Bylo jí mnoho. Lodi byly dlouhou plavbou tak poškozeny, že je museli vytáhnout na břeh a tam provádět opravy. Prohnilá prkna vytrhávali a nahrazovali novými. Otvory, jimiž vnikala voda, ucpávali koudeli. Upevňovali uvolněné skoby. Celým zálivem se rozléhalo duněni kladiv, skřípot pil, údery seker.

Taková generální oprava lodi je tuhá práce, i když se provádí v řádných loděnicích, které jsou vybaveny potřebným zařízením. Tím namáhavější byla pro výpravu Magalhaesovu, která ji konala ve volné přírodě, jenom s nejnutnějším nářadím.

A byla tím svízelnější pro kruté mrazy a prudké sněhové vichřice. Mužům omrzaly při práci ruce. Ostré ledové jehlice bodaly do tváři. Veliké vločky oslepovaly.

Magalhaes dohlížel na opravy. Opět uplatňoval své bohaté zkušenosti, které získal na moři v dřívějších letech. Jeho bystrému zraku neušlo nic. Stačil mu jediný pohled a hned objevil závadu, které si nevšimli důstojníci ani kapitáni.

Zde, v jihoamerickém zálivu San Julian, poznávaly posádky, že v čele výpravy mají znamenitého znalce moři a všeho, co s životem na moři souvisí. Lidé na Trinidadu to věděli už dávno. Ostatní námořnici začali oceňovat jeho schopnosti teprve nyní, kdy měli možnost vidět ho při práci denně. Žádný admirálův rozkaz nemusel být dodatečně měněn, nebo dokonce odvoláván. Každý byl jasný a přesný, takže mužstvo se přesvědčovalo, že admirál je velitelem výpravy zaslouženě. Nejenom proto, že ho ustanovil král, nýbrž i pro své odborné znalosti, vědomosti a dovednosti. A od tohoto poznání byl už jen malý krok k vážnosti a úctě.

A ještě jiná věc je naplňovala obdivem: admirálova spravedlnost. Měli v živé paměti ten ponurý den, kdy stáli na břehu zátoky a se strachem čekali na Magalhaesův soud. Byl tvrdý, přísný – ale všichni cítili, že je spravedlivý. Nebyli na moři žádnými nováčky. Všech padesát vzbouřenců, kteří byli označeni za hlavní přívržence španělských grandů, očekávalo smrt. Místo popravy dostali milost – až na původce vzpoury. Že musejí nyní pracovat v okovech? Pravda, okovy řinčí, tíží, táhnou k zemi a překážejí v chůzi. Těžký život. Ale přece – život. Můžeš dýchat, pohybovat se z místa na místo, jíst a pít, můžeš doufat a věřit, že jednou ta bída skončí, že bude zase lépe, můžeš si v myšlenkách vykreslovat obrazy šťastného návratu z této nekonečné a nebezpečné plavby.

A bída přítomných chvil je tím snesitelnější, že se už admirál na nikoho nemračí. Na odbojníky se dívá stejnýma očima jako na věrné. Vzbouřili se? Byli potrestáni. A po odpykání trestu bude všechno zapomenuto. Vždyť dostávají i stejné dávky jídla.

Ano, admirál Magalhaes je spravedlivý. Co na tom, že je nemluvný. Však je-li třeba, dovede promluvit. Řekne jenom pár slov, ale každé se ti zařeže do mozku jako žhavá jehlice.

Zima přituhovala. Námořníci zapalovali na břehu ohně, aby vydrželi u práce. Magalhaes chodil mezi nimi, radil, povzbuzoval. A myslil na průliv.

Už kdyby přezimování skončilo! Je to zdržení, s nímž nepočítal. Kde už zatím mohli být. Kolik dalších zátok mohli již prozkoumat. Dni prchají, už šest týdnů jsou v zátoce.

Náhlé rozhodnutí uzrálo ve Fernáovi. Což musí zde zůstávat v zajetí celá výprava? Nemohla by se vydat aspoň jedna loď na další cestu? Zatímco ostatní budou čekat v San Julianu na příchod jara, tato loď prozkoumá všechny zálivy ležící na jih odtud – a až popluje celá eskadra, nemusí se již zdržovat prohlížením míst, která nemají význam.

K této plavbě byl určen Serráo se svou lodí Santiagem. Magalhaes mu nejvíc důvěřoval.

„Poplujete stále na jih, Juane,“ dával mu poslední pokyny. „Když do čtrnácti dnů nic neobjevíte, vrátíte se zpět.“

„Rozkaz, pane admirále.“

Fernáovi jako by spadl kámen ze srdce. Ať dopadne Serráová výprava jakkoli, je to přece krok kupředu.

Brzy po Serraově odjezdu vzbudila v zimním táboře veliký rozruch neočekávaná příhoda.

Okolní krajina byla pustá, nehostinná. Nebylo tam lesů ani zvěře. Nic také nenasvědčovalo, že by tam žili lidé. Jen nízké křoviny se táhly do nedozírné dálky. Námořnici se několikrát pokusili proniknout do té pustiny. Snad tam objeví nějaké stopy života. Vždycky se však vrátili s nepořízenou. Nakonec se smířili s myšlenkou, že tyto kraje jsou neobydleny. Jednoho dne přiběhl Pigafetta za admirálem celý rozrušený.

„Pane admirále, stalo se něco… něco… no prostě něco velkolepého.“

„Copak?“ pousmál se Magalhaes.

„Námořníci Objevili stopy nedaleko přístavu!“

„Lidské stopy?“

„Ano.“

„To je podivné,“ vrtěl hlavou admirál. „Vždyť už tolikrát jsme pátrali po domorodcích a pokaždé bez úspěchu. Nezmýlili se námořnici? Není to stopa někoho z našich lidí?“

„Vyloučeno, pane admirále.“

„Z čeho tak soudíte?“

„To vlastně ani není stopa obyčejného člověka, to musí být nějaký obr.“

„Pane Pigafetto!“ krotil jeho fantazii admirál „Snad mi ještě nakonec neřeknete, že tu jsou nějaké nadpřirozené bytosti?“

„Skoro bych tomu uvěřil. Stopa je totiž přinejmenším dvakrát tak veliká jako stopa jiných lidi. Ostatně, pojďte se podívat. Všichni jsme jako u vytržení.“

„To jsem opravdu zvědav,“ řekl Magalhaes a šel si s Pigafettou prohlédnout zajímavou stopu. Nepochyboval, že nadšený Ital všechno zveličil.

Ale když přišel na místo, přestal se usmívat. Stopa byla opravdu tak veliká, že podobnou v životě neviděl.

„Co tomu říkáte, pane admirále?“ pásl se na jeho údivu Pigafetta.

„Opravdu nezvyklá délka nohy,“ řekl zamyšleně admirál. „Rád bych toho chlapíka viděl. A více stop jste nenašli?“

„Ne,“ odpověděli sborem námořnici, kteří se tu zatím shlukli.

Ale již příštího dne objevili další stopy. A všechny takové obrovské.

„Jsou tu nějací Patagonci,“ pokřtil je bezděky admirál. „Patrně se nás bojí, proto se skrývají.“

Brzy nato byl celý tábor na nohou. Námořníci, důstojníci i admirál – všichni se dívali s úžasem na bytost poskakující na nedaleké skále.

Patagonec!

Tančil na místě, vydával jakési zvuky a přitom si posypával vlasy pískem. Magalhaes vytušil, že domorodec tak dává najevo touhu po sblížení s námořníky.

„Garcio, jděte k němu a dělejte tytéž pohyby jako on,“ řekl. „Tak pozná, že přicházíte jako přítel.“

Garcia se nedal dvakrát pobízet. Nemotorně poskakoval a mohutným basem bručel jakýsi popěvek. Námořníci se smáli jeho pitvorným pohybům, až slzeli.

Patagonec porozuměl. A Garciovi nedalo žádnou práci, aby ho přivedl do přístavu.

Tam se shlukli okolo plachého domorodce téměř všichni námořníci. Okukovali ho ze Všech stran. Byl to skutečný obr, převyšoval je víc než o hlavu – ale Pigafetta přece jen vrtěl hlavou.

„Představoval jsem si ho mnohem většího,“ řekl zklamaně. „Soudím-li podle stop, musel by být aspoň dvakrát tak veliký jako my.“

Protlačil se zástupem až k Patagonci. Pohlédl na jeho nohy. A vtom už zazněl jeho veselý smích.

„Pane admirále, podívejte se,“ volal. „Vždyť ten člověk má na nohou hotové čluny. Teď už chápu.“

Patagonec měl nohy zabaleny v kožešině, čímž vznikaly ty záhadně veliké stopy.

„Nazvali jsme ho tedy Patagoncem neprávem,“ řekl Magalhaes. „Ale budiž, jméno je docela hezké a nám zůstane vzpomínka na zdejší lid a kraj.“

„Ano, vzpomínka na Patagonii!“ zvolal živě Pigafetta. „Hned si to zapíši.“

Příchod Patagonce byl pro jednotvárný život v táboře velikou událostí. Námořníci mu ukazovali rozmanité hračky a měli radost z jeho nadšených výkřiků.

Když mu Spinoza nastavil před oči zrcátko, Patagonec se hrozně polekal. Uskočil dozadu tak prudce, že povalil dva námořníky stojící v jeho blízkosti. A smějícím se mořeplavcům dalo mnoho práce, než hosta přesvědčili, že zrcadlo je docela neškodná věc.

Jejich úžas neznal mezí, když se Patagonec dal do jídla. Jedl a pil tolik, že Pigafetta si do svých záznamů napsal: Jedním douškem vypil půl vědra vody a na posezení snědl půl koše sucharů.

Ale vrcholné překvapení je teprve čekalo. Po jídle si Patagonec usedl na lávku před skladištěm a spokojeně se rozhlížel. Pojednou uviděl krysu, která se mihla přede dveřmi. Hbitě vyskočil a v mžiku ji držel v dlani. Stiskl jí hlavu, a třebaže se ještě hýbala, snědl ji tak, jak byla – s kůži i s chlupy.

Když se s ním loučili, admirál mu dal několik zvonečků a naznačil mu. aby přivedl své druhy.

Druhého dne přišli a chovali se docela přátelsky. Obchod s nimi však vázl, neboť kromě domácích zvířat, jimž říkali guanak, neměli na prodej nic.

Domorodci pak přicházeli denně do tábora a přihlíželi práci námořníků. Přiváděli guanaky a odnášeli si různé hračky.

Do této nálady přišla znenadání zpráva, která působila jako úder hromu.

Od odjezdu Serráovy lodi uplynuly asi tři týdny. Fernao na ni začínal myslit čím dál častěji. Objeví něco? Či se zase vrátí s nepořízenou?

Denně ptával na Trinidadu a poněkud zneklidněn zíral k jihu. Věděl, že není žádný důvod k nepokoji. Čtrnáct dní tam, čtrnáct zpět – to mají tedy ještě týden čas. A přece ho cosi znepokojovalo.

Zpráva o Santiagu však nepřišla z moře.

Jednoho dne zpozorovala hlídka dvě postavy, které se trmácely po břehu. Kráčely pomalu, pomaloučku k zálivu. Každou chvíli se zastavovaly.

Kdo to může být? Patagonci to nejsou – a kde by se vzali jiní lidé v této ztracené zemi?

Strážný zavolal admirála. S nim přišlo i několik námořníků.

Magalhaes se zahleděl na blížící se lidi. Náhle se jeho tvář protáhla údivem.

„Vždyť jsou to naši ze Santiaga!“ zvolal přiškrceným hlasem. „Běžte jim naproti.“

Ale hned nato sám spěchal vstříc přicházejícím námořníkům. A již byli tak blízko, že je poznávali: druhý lodní důstojník Lopez a kormidelník Barnolas.

Magalhaes a skupina námořníků jim zdaleka mávali na pozdrav. Mužové chtěli odpovědět, ale byli tak vysílení že jenom zvedli ruce a zase je nechali bezmocně klesnout Pak se Lopez zhroutil do sněhové závěje a zůstal ležet bez hnuti. Barnolas ho chtěl zvednout, ale jeho sily na to nestačily.

Však už tu byl Magalhaes.

„Barnolasi, co se vám stalo? A kde jsou ostatní?“

„Naše loď ztroskotalá, pane admirále,“ pronášel mdlým hlasem Barnolas.

„A posádka?“

„Zachráněna.“

„Bohudíky,“ oddechl si admirál, který se už obával nejhoršího.

Dva námořníci uchopili Lopeze a nesli ho do tábora. Jeho druh kráčel ještě sám.

Teprve když se posilnili, Barnolas pokračoval ve své zprávě.

„Jeli jsme podél břehu a prohlíželi zálivy,“ řekl. „Po několikadenní cestě nás zastihla bouře. Urvala nám kormidlo a vrazili jsme ha skálu. Štěstí že dno tam bylo mělké. Jinak by byl s námi konec. Když bouře přešla, vytáhli jsme trosky lodi na břeh. Zachránili jsme téměř všechny zásoby. Kapitán nám nařídil, abychom šli za vámi.“

„Jak dlouho jste šli?“

„Jedenáct dní.“

Jedenáct dní! Jedenáct nekonečných dni pustým krajem. Jedenáct nekonečných nocí v mrazivých závějích.

Magalhaes povstal a mlčky stiskl oběma mužům ruce. Všichni věděli, že toto uznání znamená víc než sebeplamennější projevy diků.

„A zátoky?“ zeptal se po chvíli admirál.

„Prohlédli jsme jich mnoho,“ odpovídal Barnolas váhavě, „ale žádná není průplavem.“

Na Fernáově tváři se nepohnul ani sval. Ostatně, proč se ptal? Kdyby byli něco objevili, jistě by mu to řekli jako první zprávu.

Již příštího dne byla odeslána za Serráem početná skupina námořníků. Měli pomoci trosečníkům při přenášení zásob a důležitých součástek ze Santiaga do tábora.

Zásob bylo tolik, že je museli přenášet téměř dva měsíce. Serráo s části mužstva zůstával u ztroskotané lodi, aby všechno hlídali, ostatní námořníci přenášeli. Byla to nadlidská námaha, poněvadž mrazy a vichřice ztěžovaly chůzi. A na dopravu po moři nebylo ani pomyšlení.

Konečně bylo všechno přeneseno. S poslední výpravou se vrátil kapitán Serráo. Byl přepadlý, hubený, ale z jeho očí zářila radost, že zase vidí své druhy a admirála.

Magalhaes se rychle smířil se ztrátou Santiaga:– Mužstvo je zachráněno, zásoby také, obsluha zbývajících lodí půjde rychleji a celá eskadra bude pohyblivější.

V srpnu začala zima polevovat. Vánice ustaly, sníh roztával. Jen k ránu bývaly ještě mrazíky.

Nejvyšší čas, že už vyplují. Pověrčivé mužstvo spatřovalo ve zkáze Santiaga zlé znamení. Není to poslední výstraha, aby se obrátili a jeli domů?

A co horšího – mnoho námořníků onemocnělo. Nedostatkem čerstvé zeleniny se jim začaly viklat zuby, otékat dásně a celá ústa. Jídlo se stávalo utrpením. Několik námořníků již zemřelo.

Fernáo dobře cítil, jaká únava se zmocňuje posádek. Už kdyby mohl vyrazit. Snad někde objeví pobřeží, kde bude zvěř a jedlé plodiny.

Jednou přiběhl Henrik s objemným balíkem v ruce. „Pane admirále, toto jsem objevil na břehu.“ Rozmotal kůži. v níž bylo něco zabaleno. Admirál spatřil několik svazků šípů

„Kde ležely?“

„V houštinách za táborem. Hroty jsou napuštěny jedem.“

Věc byla jasná. Patagonci se chystají přepadnout tábor. Výprava je dosti silná, aby je odrazila. Má však admirál dopustit, aby zbytečně zahynulo několik námořníků? Ne, stejně už chtěl brzy vyplout, toto je poslední pobídka.

A přece se musí ještě jednou setkat s Patagonci Do Španěl má přece přivézt nejen plodiny z nově objevených zemí; ale i lidi. Těchto domorodců si ovšem mnoho nevezmou, neboť jejich neobyčejná chuť k jídlu by znamenala nové, již neúnosné snížení dávek jídla. Proto se zmocni jen jednoho či dvou.

Námořníci si však netroufali spoutat muže tak velkých postav. Proto se zmocnili Patagonců úskokem.

Přilákali dva domorodce až k baráku, v němž byly uskladněny zásoby. Tam je začali obdarovávat. Dali jim tolik rozmanitých hraček, že Patagonci jich měli plná náručí. Oči jim zářily a bílé zuby se leskly šťastnými úsměvy.

Potom jim námořníci ukázali lesklá pouta a připevnili je důvěřivým domorodcům na nohy i ruce. Spoutané je odvlekli na loď.

Teď už má výprava všechno, co potřebuje: jarní počasí, opravené lodi, Patagonce.

Na Trinidadu se konala porada. V kruhu kolem Magalhaese seděli Serráo, Barbosa a Mesquita.

„Po všech událostech, které jsme prožili v zátoce San Julian,“ řekl Magalhaes. „musíme znovu obsadit kapitánská místa. Kapitán Serráo bude velet Concepcionu, Barbosa Victorii a Mesquita San Antoniu. Vydáváme se na rozhodující úsek naší plavby, kde budu potřebovat muže věrné a tvrdé. S vaši pomocí zvítězíme.“

Kapitáni se rozcházeli na přikázané lodi s tvářemi neobyčejně vážnými. Byli si dobře vědomi. úkolu, který je čeká.

24. srpna 1520 vyplula zmenšená eskadra na jih. Téhož dne byli vzbouřenci zbaveni okovů a odbojný Cartagena s knězem vysazeni na břeh. Nikdo je již více nespatřil…

Zpočátku se nezdržovali prohlížením zátok, neboť to vykonal již Serráo na své nešťastné plavbě. Ale čím více se blížili k jihu, tím byl admirál neklidnější Což nebude mít konce tato pevnina? Ať vjeli do kterékoli zátoky, všude narazili na nový břeh, který zatarasil volný rozlet do oceánu, po němž Fernáo tolik toužil.

Karavely se pomalu šinuly k jihu. Všude byly skály a pustiny. Nikde se neobjevovala krajina, která bv slibovala aspoň trochu osvěženi.

Něco těžkého padalo na karavely Stín smrti, která nepřestávala řádit mezi zuboženými námořníky, lekal a děsil. Zoufalství leželo v jejich očích, v jejich pohybech, v jejich slovech.

Magalhaes se stával nemluvnějším a zasmušilejším. Dovedl stát na palubě celé hodiny a neúprosně sledovat skalnatý břeh. Kolikrát již byl oklamán zátokami?

A už jsou tomu dva měsíce, co vypluli ze zimního tábora. Před nimi se teď vysoko tyčí skály poněkud vybíhající do moře. Co je za nimi? Malá zátoka? Či rozlehlejší záliv?

Maji se nechat oklamat zrádnou přírodou jako už tolikrát? Nebylo by lépe plout dále a nezdržovat se tu? Vždyť jsou to jen skály, pouhé skály, o nějakém průlivu se zřejmě nedá mluvit…

„Do zátoky!“ velí k všeobecnému překvapení admirál a dívá se na skály. „Zakotvíme.“

Rumpály na palubách rachotí, řetězy řinči, kotvy klesají pod hladinu. Rumpály se točí dále, řetězy jsou už úplně nataženy – a stále se ještě neozval skřípavý zvuk, který je znamením, že kotva narazila na dno. Jsou v těsné blízkosti břehu – a kotvy se stále vznášejí ve vodách docela volně. Námořníci musí vyskočit na břeh a tam kotvy upevnit.

Concepcion a San Antonio dostávají rozkaz, aby prozkoumaly zátoku. Tak to dělávali pravidelně, že prostornější záliv prohlížely jedna nebo dvě lodi, zatímco ostatní na ně čekaly.

Sotva vyrazily kupředu, propukla divoká bouře. Šestatřicet hodin se křižovaly blesky a hrom rachotil mezi skalami tisícerou ozvěnou. Lodi tančily na vlnách jako stébla slámy.

Nebylo možné řídit směr plavby. Všechno úsilí muselo směřovat k tomu, aby vlny nepřevrátily koráby, nebo aby je nevrhly na skaliska.

Konečně bouře utichla.

Concepcion a San Antonio chtěly nabrat směr. Pojednou znovu zadul vítr, strhl obě lodi, hnal je kupředu, dravě, nezadržitelně!

A přímo proti skalám!

Námořnicí se všemožně snažili zastavit pádící koráby: Nadarmo. Aspoň zpomalit jejich divoký let a zmírnit náraz, který je už neodvratný.

Marně. Poděšení lidé se vrhli na kolena. Loučili se se životem.

Serráo stál na palubě Concepcionu a strnule hleděl kupředu. Nepatřil k lidem, kterými dovede nebezpečí otřást: Zahynou? Udělal všechno, co bylo v jeho silách, aby loď zachránil. Admirál bude mít malou radost z jeho služeb; Nejprve Santiago, nyní Concepcion. U Santiaga zachránil aspoň posádku a zásoby. Zde se mu to již nepodaří. Skály vyčnívají kolmo z hlubokých vod, tyčí se do závratných výšek. Náraz – a bude konec.

S chladnou odhodlaností zíral vstříc jisté záhubě.

Náhle však – není to mámení smyslů?

Serrao se zachvěl a vykřikl na Lopeze, který byl po ztroskotání Santiaga kormidelníkem na Concepcionu: „Lopezi, pozor!“

Nebylo ho třeba varovat. Vždyť i on spatřil průchod, který se tak neočekávaně jako zázrakem otevřel mezi dvěma skálami. Rychle nařídil kormidlo a proplul úzkou soutěskou. San Antonio vplul už bez nebezpečí za nimi.

Obě lodi se octly v nové zátoce. Také byla obklopena obrovskými skálami. Spodní proud ustal a proti nim zadul silný vítr.

Vítr? Zátoka je přece chráněna skalami, které ji bezpečně uzavírají.

Odkud ten vítr?

Kupředu! Serrao podlehl horečnému napětí.

Obě lodi se prodíraly na protější stranu zátoky jen krok za krokem. Když byly v polovině cesty, námořnici spatřili novou soutěsku, která je zřejmě přivede do nové zátoky.

Nezklamali se. Brzy spatřili zátoku třetí, čtvrtou a pátou.

Serrao dal zastavit svou loď a počkal na San Antonio

„Co o tom soudíte, pane Mesquito?“

„Myslím, že jsme v průlivu,“ odpověděl vzrušený kapitán.

„Nuže, zpátky za admirálem!“

Děla hřmějí, vlajky se třepotají, mužstvo jásá.

Magalhaes přijímá oba kapitány, napjatě poslouchá jejich zprávu a pak celá eskadra vjíždí do zátoky.

Plují ve dne v noci: Posléze se dostávají k místu, kde je zátoka rozdělena ve dvě ramena. Jedno směřuje doprava k jihozápadu, druhé doleva k jihovýchodu.

Kam teď? Které z nich může být průlivem?

Nový rozkaz. Concepcion a San Antonio prozkoumají jihovýchodní úžinu. Admirál na ně počká na začátku úžiny jihozápadní.

Těsně před odjezdem obou lodí svolal Magalhaes kapitány a důstojníky k poradě na Trinidad. Chtěl vyslechnout jejich hlášení o stavu zásob a také by rád slyšel, co soudí o další plavbě.

„Zásoby se povážlivě ztenčily,“ řekl Mesquita. „V nejlepším. případě vystačíme tři měsíce.“

Hlášení z ostatních lodí nebylo o nic radostnější.

„Jsme na tom hůře, než se dalo při začátku cesty předpokládat,“ souhlasil admirál, „čekají nás ještě veliké překážky a musíme zdolat mnohá nebezpečenství. Máme na vybranou: vrátit se domů již teď nebo plout až na Moluky, jak jsem slíbil králi. Mně je všechno jasné. A jaký je váš názor?“

Kapitáni i důstojnici mlčeli. Jenom Gomez rázně prohlásil:

„Za tohoto stavu bude lépe, když se vrátíme. Průplav je objeven. Lodi jsou chatrné, mužstvo vyhladovělé, zesláblé, unaveně Vrátíme-li se, uspořádáme novou výpravu. Nevrátíme-li se, vplujeme do oceánu, jehož rozlohu nikdo nezná. Bude-li cesta dlouhá, zahyneme.“

Admirál se podíval na ostatní. Mlčeli, ale bylo jim na očích vidět, že většina souhlasí s Gomezem.

Magalhaesova tvář se stala o poznáni zachmuřenější a tvrdší, když praviL:

„Chtěl jsem slyšet vaše mínění, pánové, a jsem rád, že je znám. Pokud mne se týče, nehodlám zrušit slib, který jsem dal. Vím, že se musíme uskrovňovat. Ale i kdybych věděl, že se budu živit kůžemi, jimiž jsou obalena ráhna, považuji za svou povinnost plout až na Moluky. Oznamte posádkám, že po dosaženi oceánu budeme v cestě pokračovat.“

Když se kapitáni vrátili na lodi, Concepcion a San Antonio se vydaly na výzkumnou cestu.

Už byly pryč dva dny. Admirála sžírala netrpělivost. Ach, mít tak orlí křídla a proletět obě úžiny jako pták, poznat jejich záhady a tajemství. A což – nešlo by zatím, než se Vrátí výzvědné lodi, vyslat do jihozápadního ramena rychlou šalupu?

Námořníci do ni nasedají, napínají malou plachtu, chápou se vesel. Zanedlouho šalupa mizí mezi skálami. Několik dní čekal admirál s Trinidadem a Victorii na návrat výzvědných lodí. Konečně se vrací Concepcion. Serráo zdrávi admirála. Jeho tvář je vážná, pobledlá.

„Pane admirále, jihovýchodní zátoka se po jednodenní plavbě otáčí k západu, pak zase k severu. Zjistil jsem, že se spojuje se zátokou jihozápadní.“

„Děkuji, Serráo, jsem rád, že to máme zjištěno. Počkáme na San Antonio a vyrazíme.“

„San Antonio, pane admirále.“

„Co je s ní?“

„Asi se, už nevrátí.“

„Ztroskotali?“

„Obávám se, že něco horšího. Hned prvního dne zůstala loď vzadu. Brzy se nám ztratila z očí – a od té doby jsme ji nespatřili.“

„Ale Mesquita přece…,“ vyrážel těžce Magalhaes.

„Ano, Mesquita je spolehlivý. Ale na lodi byli i jiní lidé. Byl tam i Gomez.“

Magalhaes musel sebrat všechnu sílu, aby zachoval klid.

Gomez!

Že by zradil ve chvíli, kdy bylo třeba společného úsilí všech, aby probádali odvěká tajemství Země?

Magalhaes dal prohledat všechny přilehlé zátoky. Nadarmo. San Antonio zmizel.

A již se vracela šalupa, která jela prozkoumat jihozápadní rameno.

Jak se tváří námořnici?

Mávají – ale to nic neznamená. Námořníci často mávají, když se loučí nebo vracejí.

Teď už tichnou. A do ticha zní důstojníkův hlas, který se zachvívá vzrušením:

„Pane admirále, pluli jsme stále na západ. Prozkoumali jsme každé rameno této zátoky. Cesta je všude volná. Jeli jsme tak dlouho, až jsme spatřili širý oceán.“

Fernáo, čím jsou všechny rány, jimiž tě život tak bohatě obdaroval, proti kouzelné kráse této chvíle? Všechno je rázem zapomenuto. Život nakonec bohatě odměnil tvou víru, tvou odvahu, tvou vytrvalost. Jaký div, že nemůžeš ani promluvit. Či sneslo se kdy na hlavu jednoho člověka tolik trudu i štěstí, kolik jich prožíváš ty?

Nestyď se, Fernáo, za slzy, které ti stékají po větrem ošlehané a zvrásněné tváři Podívej se na své námořníky. Jsou to drsní muži – a přece stojí jako přikováni. Rádi by ti provolali slávu, ale nemohou.

Vždyť i oni tuší, co ty víš: že prožíváte veliký okamžik v dějinách lidstva.

TICHÝM OCEÁNEM

Krajina kolem průlivu poskytovala divukrásný, ale přitom skličující pohled. Kolem dokola se zvedaly nebetyčné skály, jejichž vrcholky byly pokryty sněhem. Na úpatí kopců zurčely říčky a to byl jediný zvuk, který oživoval mrtvou krajinu. Nikde nebylo ani stopy po lidských obydlích.

Šířka průlivu byla velmi nestejná. Někde se břehy rozestoupily až do vzdálenosti třiceti kilometrů, jinde to byly pouhé čtyři kilometry. Na zúžených místech vrhaly strmé skalní stěny do soutěsky temné stíny, takže výprava plula ve stísňujícím pološeru.

Podivný úkaz vídali námořníci za noci. Na vzdálených kopcích plály ohně, jejich původ si zprvu nedovedli vysvětlit. Teprve později poznali, že krajina okolo průlivu není neobydlená. Žili tam primitivní domorodci, kteří udržovali stálý oheň. Magalhaes nazval tuto krajinu Ohňovou zemí.

Plavba průlivem byla velmi obtížná. Hloubka vody byla na některých místech tak veliká, že nebylo možno dosáhnouti dna ani olovnicí uvázanou na sebedelším laně, jinde byla ukryta zákeřná skaliska hned pod hladinou. Tu a tam vyčnívaly ostrůvky. Proto Magalhaes nařídil, aby byla předem prozkoumávána každá píď cesty, jíž se měla eskadra ubírat. Skupina námořníků na šalupě změřila pokaždé hloubku dna na určitém úseku a pak teprve popojely karavely kupředu.

Přestože admirál hořel touhou spatřit co nejdříve oceán, o němž tolik let snil, zůstal po celou dobu plavby průlivem velmi obezřetný.

Lodi se dostávaly kupředu velmi pomalu, krok za krokem. Třebaže se plulo ve dne v noci, za čtyřiadvacet hodin urazili průměrně pouhých dvacet kilometrů. Zdržoval je také vítr, který dul vytrvale proti směru plavby.

Jednoho dne zakotvila výprava u ústí řeky. Námořníci vyskočili na břeh. Za chvíli se rozlehl jejich jásot. Řeka se přímo hemžila rybami, které připomínaly sardinky.

„Sardinková řeka,“ volali námořnici, chytajíce ryby rukama, čepicemi a holemi. „Řeka sardinek!“

Na břehu zaplálo několik ohňů. Námořníci nečekali, až jim připraví jídlo lodní kuchař. Zhotovili si rožně a pekli si chutné ryby sami.

„Teď ještě to, něčím okořenit,“ toužil Garcia pochutnávaje si na pečínce.

„Zkus tohle,“ nabízel mu jeho druh nějaký kořínek.

Rostlina připomínala náš celer. Námořníci se na ni vrhli jako na největší pochoutku. A jaký div. Vždyť od té doby, co opustili Brazílii, neměli v ústech ani kousek čerstvé zeleniny. Proto ty nemoci!

Kdosi zanotoval španělskou národní píseň. Ostatní se k němu přidali a již se rozléhaly průlivem veselé melodie.

Nachytali si sardinek do zásoby, natrhali „celeru“ a značně osvěženi pokračovali v cestě nevlídným a nekonečným průlivem.

Jednoho večera, když seděl Fernáo ve své kajutě skloněn nad mapami, zaklepal na dveře Henrik.

„Pane admirále,“ hlásil, „venku je šest námořníků. Chtějí s vámi mluvit.“

„Co majÍ na srdci?“

„NevÍm,“ odpověděl Henrik a nějak záhadně se usmál.

„Ať vejdou.“

Henrik otevřel dveře a námořníci vstoupili dovnitř. Magalhaes je přeletěl očima. Znal již všechny muže své výpravy osobně. O každém věděl, na které lodi pracuje.

Hned si uvědomil, že z každé karavely přicházejí dva. A jsou tu i lidé z Trinidadu. I věrný Garcia.

To vypadá jako deputace. Jdou si stěžovat? Či žádat o něco? Vzpomněl si na deputaci v San Julianu a nepříjemně ho zamrazilo.

Garcia postoupil kupředu. Mačkal čepici, neklidně přešlapoval a rozpačitě pokašlával.

„Nu, co si přejete, Garcio?“

„Pane admirále, vyslalo nás mužstvo…“

„Nu a?“ zeptal se úsečně admirál.

„Máme vám oznámit, že jsme se už dohodli.“

Fernáo se napřímil a upřeně pohlédl na námořníka.

„Abyste totiž věděl, co a jak, pane admirále,“ Garcia již docela potlačil počáteční rozpaky, „řeknu vám to od začátku. My se už od včerejška na všech lodích hádáme.“

„Proč?“ zeptal se Magalhaes a v jeho otázce ležel výhrůžný tón.

„Nevíme, totiž nevěděli jsme, jak bychom tento průliv pojmenovali,“ pokračoval živě Garcia.

Fernáo se zasmál. Hlasitě, upřímně od srdce. Tak ho ještě námořníci neviděli.

A jak by nezářil. V prvním okamžiku očekával novou vzpouru nebo aspoň nové nářky, aby se vrátili domů – a jeho námořníci se dohadují o název průlivu. Teď teprve porozuměl potutelnému výrazu na Henrikově tváři.

„Tak vy jste nemohli nalézt vhodný název?“ otázal se již vesele.

„Což o to, pojmenováni by bylo dost…“

„Například?“

„Na Trinidadu navrhovali Jižní průliv, na Victorii Americký průjezd, na Concepcionu měli dokonce dva názvy: průliv Panen a kanál Všech svatých. Pan Pigafetta byl pro název Patagonský průjezd…“

„A teď přicházíte, abych vás rozsoudil, viďte?“

„Ne. pane admirále. Už jsmE se dohodli. Všichni. Námořnici, důstojníci i kapitáni.“

Magalhaes se na něho tázavě podíval.

„Ani nevíme, komu ten název napadl,“ pokračoval Garcia. „Ale zalíbil se nám tak, že rázem ustaly všechny hádky. Jdeme vám to oznámit.“

„Nuže?“

„Tato úžina má ode dneška název – Magalhaesův průliv.“

„Ach!“ zvolal překvapeně admirál. Bylo to všechno tak neočekávané, že se rozpačitě odmlčel. Teprve po chvíli řekl měkce: „Děkuji vám, přátelé. Děkuji vám všem za tuto poctu.“

Celou tu noc – Magalhaes tehdy téměř nespával – myslil na námořníky. Jsou to tvrdí muži, drsni, někdy skoro neurvalí, ale dovedou mít nálady jako děti. V San Julianu by tě dovedli zničit, teď dávají průlivu tvé jméno…

Čtyři dlouhé týdny trvala plavba průlivem. Za tu dobu urazila eskadra šest set kilometrů. Pak ještě poslední mys – dali mu jméno vytoužený – a před nimi se otevřel nekonečný oceán.

Dělová salva z Trinidadu. Vlajky nahoru!

Buď pozdraven, oceáne tajuplný, záhadný, neprobádaný, nekonečný! Buď pozdraven, oceáne, který dosud nespatřilo kromě Balboy a jeho druhů oko jediného Evropana. Přivedeš nás k Molukám, odkud je už jenom skok na Malakku, do Indie a do Evropy. Konec všem dohadům, preceptore Behaime, učeni mistři na univerzitách, kosmografové, geografové a hvězdáři. Lidský duch se rozletí volně a svobodně po všech prostorách světa vyzbrojen pevnými vědomostmi.

Děla duní i z Concepcionu, vlajky se radostně třepetají.

Buď pozdraveno, moře dalekých obzorů, moře tisícerých smělých naději! Už zakrátko, doplujeme k bohatým zemím, kde bude všeho hojnost – chutných jídel, čerstvé vody, lahodných nápojů a koření i zlata. Ano, brzy tam doplujeme, admirál to přece řekl již tolikrát, že za průlivem narazíme na ostrovy vzácného kořeni, které jsme slíbili objevit cestou na západ.

Dělovou salvou se otřásá a vítěznými vlajkami jásá i Victoria, která uzavírá eskadru.

Sbohem, průlive! Sbohem, nebezpečná skaliska. Sbohem, záludné víry a na scestí svádějící zátoky. Sbohem, truchlivá ponurosti čtyř bezútěšných týdnů. Buď pozdravena, volnosti širokých prostorů, kde je možno radostně vydechnout. potěšit se denním jasem, kochat se od časného rána do pozdní noci zlatými paprsky slunce.

A nadevše buď pozdravena ty, lidská odvaho! Jenom ty zdoláváš překážky, které jsou podle chladného uvažováni nezdolatelné.

Fernáo stál na palubě Trinidadu v mocném pohnutí. Myslil na Franciska a jejich společné mladistvé sny. Myslil na jeho přátelsky teplé dopisy, jimiž ho zval k sobě. Očekává ho? Jisté. Snad stojí denně na břehu ostrova a divá se k východu. Nuže, leťte k němu, tiché vlnky Jižního moře. Vzkažte mu, že Fernáo přijíždí. Že objevil průliv a nyní je na cestě k Molukám.

Ale Magalhaes nebyl jen snílek Měl příliš vyvinutý smysl pro skutečnost, než aby v této veliké chvíli neodhadoval zároveň střízlivě možnosti výpravy. Od výjezdu ze zátoky San Julian se lodi již zase značně opotřebovaly. V průlivu je nebylo možno opravit. Zásoby potravin se po zradě Gomezově ztenčily tak, že stěží, vydrží, dva měsíce. Mužstvo je již nyní znovu unaveno dlouhou cestou, zvláště namáhavou plavbou průlivem, kde byli všichni ve stálém napětí a nemohli se klidně vyspat. A nemocných stále přibývá…

Proto se mísil do jeho radosti i chmurný pocit nejistoty. Nelžou-li mapy, přijede výprava na Moluky co nevidět. Ale Magalhaes už přestal věřit mapám. Byly kresleny z představivosti, z dohadů. Což ho nezklamaly, již s polohou průlivu?

Lodi zamířily podél jihoamerického pobřeží k severozápadu. Po několika dnech plavby odbočily na širé moře. Vítr byl příznivý, takže pevnina jim zakrátko zmizela z očí.

Den se podobal dnu jako vejce vejci. Ráno vyskočilo nad obzor ohnivě slunce. Zaplavilo oceán zlatým, oslňujícím leskem. Pak začalo pálit. Děn je dlouhý, jednotvárný, nekonečný.

A lodi jedou a jedou. Jedou? Díváš-li se k obzoru, zdá se ti, že stojí. Není tu pevného bodu, podle něhož bys mohl sledovat pohyb karavely. Obzor je stále stejný. Teprve pohlédneš-li dolů, vidíš, že drobně vlnky zůstávají vzadu. Tedy přece jedeme! Týden, dva týdny, tři týdny.

Měsíc.

Magalhaes poznává, že i tentokrát ho mapy obelstily. Podle nich už měli být na Molukách.

Potravin stále ubývá. Je možné ještě omezit dávky, které už dávno nenasytí, nýbrž stačí sotva k tomu, aby člověk nezemřel? Je to krutě, ale nezbývá nic jiného. Tentokrát nikdo nereptá. Všichni chápou, že omezení může znamenat záchranu.

Žádná země na obzoru. Ani stopy, že by se blížili k nějaké pevnině.

A přece?

Jednoho dne zavolala hlídka v lodním koši, že vidí ostrov.

Všichni se nahrnuli na paluby. Čerstvá voda, jídlo, odpočinek na pevné zemi…

Byl to jeden z korálových ostrovů, které vyrůstají nad hladinou oceánu a zůstávají pouhými skalisky. Bez rostlin, bez zvířat, bez lidí. A bez vody.

Námořníci měli pocit, jako by se zřítili do propasti. Jejich zklamání ještě zvýšilo touhu po tom, čeho se jim nedostávalo.

Už dávno se změnila touha v naléhavou potřebu. Kurděje řádily čím dál zběsileji. Dásně otékaly, zuby se uvolňovaly, viklaly se a vypadávaly. Patra v ústech otékala. Tři mrtvé námořníky už pohltily hlubiny oceánu. Podlehli i oba Patagonci. Nemocných přibývalo…

A nová radost, nová naděje, nový ostrov, A nové, tentokrát ještě větší zklamání. Ani lidé, ani potrava, ani kapka pitné vody.

„Ostrovy neštěstí,“ řekl hořce admirál. A tak je i pojmenovali.

Po dvou měsících byly zásoby masa vyčerpány. Zbývaly jenom suchary. Zapáchající, zahořklé, prolezlé červy…

Zapáchají? Jen kdyby jich bylo! Dostaneš malou hrstku, je to tak dvakrát do úst – nebylo by možné zvětšit nějakým způsobem tuto směšnou dávku?

Dávali do sucharů dřevěné piliny a takovým způsobem šidili své ochořelé žaludky.

Pitná voda v sudech již zahnívala. Vycházel z ni takový pach, že si při pití ucpávali nosy. aby ji vůbec polkli.

Deset týdnů!

Výprava se mění v nemocnici, a oceán, který tak slavnostně uvítali, v pohřebiště. Kdekdo je nemocen. Felčaři mají plné ruce práce. Dělají, co mohou, ale v tom hlavním jsou také bezmocní. Ostatně, sami se sotva drží na nohou.

Ti, kteří zůstali ušetřeni těžkého onemocněni, nejsou na tom o mnoho lépe. Tváře přepadlé, oči hluboko v důlcích, tělo kost a kůže. A síly nikde. Posedávají po palubách, polehávají v podpalubí, aby unikli palčivým slunečním paprskům. Jsou zarostli a podobají se stínům.

Už deset námořníků zemřelo na cestě od průlivu. A několik dalších se potácí mezi životem a smrti.

A admirál?

Je zdráv. Vypadá to, jako by byl silnější než příroda. Má tutéž stravu jako mužstvo, a přece je všude, kde je ho právě třeba. Vidí-li, že zesláblý námořník se těžce pachtí s lanem, jímž má přitáhnout plachtu, přiskočí a táhne lano sám. Teď je zase v kuchyni. Chce si snad přilepšit v jídle? Ne. Ochutnává polévku a radí kuchařům, jak ji zlepšit. Prohlíží kabiny, kde leží nemocni. Námořník se svíjí v bolestech, otlačené tělo pálí. Admirál se sklání k nemocnému a šetrně ho nadzvedá. Onen zase umírá žizní. Admirál neváhá a dá mu doušek ze své láhve…

Cesta neměla konce. Už byli na moři tři měsíce. Zásoby došly. Dojídaly se zbytky sucharů. Na karavelách zuřil hlad.

V kabině mužstva bylo ticho. Lidé leželi na pryčnách jako mrtvoly. Řeč namáhá, škoda každého slova.

Jenom v koutě kabiny tiše rozmlouvají dva námořníci.

„Pojď se mnou do kuchyně. Chytil jsem u skladiště dvě krysy. Kuchař slíbil, že mi je upeče.“

„Krysy!“ zasténal soused a těžce dopadl na pryčnu. „Krysy – ne, to ne. Raději zemřít.“

„Jak chceš,“ pokrčil muž rameny a odešel do kuchyně.

Kuchař dodržel slovo. Podal námořníkovi upečenou krysu a ten se na ni hltavě vrhl.

Sotva pojedl několik soust, otevřely se dveře. Rychle strčil pečínku pod stůl. Lodní řád nedovoloval mužstvu, aby se zdržovalo v kuchyni.

Byl to však jen nemocný, který dříve odmítl pozváni.

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl jako na omluvu. „Nemohl bys mi kousek dát, kamaráde?“

„To víš, že dám. Je to docela dobré. U skladiště už mám nastraženou past. Až něco chytnu, upečeme si zas.“

Vůně pečeného masa pronikla do podpalubí. Zakrátko věděly všechny posádky, čím je možno aspoň na chvíli zahnat zuřivý hlad.

Na lodní krysy byl uspořádán divoký hon. Zanedlouho byly téměř vyhubeny. Čím jích bylo méně, tím byly vzácnější. Podařil-li se někomu vydatnější lov, prodával je. Za jednu krysu dostávali i španělský dukát.

Když pluli v Jižním moři sto dní, zeslábli i zdraví námořníci tak. že nemohli téměř obsluhovat lodi. Ty pluly po tichých vodách oceánu samy, bez lidské pomoci.

Hlad přecházel v zuřivost. Na lodích už nebylo nic, co by se dalo jíst.

A přece něco. Čím jsou ovinuta ráhna, aby se o ně neprodřely provazy? Vždyť je to kůže!

Vrhli se na objev s novou naději. Kde by však stačily jejich choré, rozviklané zuby na starou kůži: hlad zdolával každou překážku. Dali kůže do vody, nechali je tam několik dní a pak je na popelu pekli.

Už byli v Jižním moři tři měsíce a dvacet dní!

Admirál stál na kapitánském můstku a přehlížel trosky svého mužstva. Opravdu, teď to byly už jen trosky. Když vypluli ze Španěl, bylo jich dvě sté pětašedesát. Zradou Gomezovou a úmrtím v průlivu klesl jejich počet na sto sedmdesát. A nyní, cestou od průlivu, zahynulo jich zase už devatenáct. Na prstech bys spočítal ty, kteří zůstali zdrávi. A je vůbec možno říci o někom, že je zdráv? Všichni se plouží po palubě jako mátožné stíny. Ba už se ani neplouží. jenom lhostejně, netečně sedí a leží. Někteří mají zavřené oči, jiní zírají tupě před sebe.

Fernáo vykonal všechno, co bylo v jeho moci. Ale další plavba je již nad lidské sily. Lodní skladiště jsou jako vymetena. Krysy jsou vyhubeny. Kůže z ráhen zmizela. Na lodích je již jenom dřevo – a nemocni, hladoví lidé.

Kdo má ještě tolik síly, že se vleče z podpalubí nahoru?

Pigafetta! Jeden z těch několika šťastlivců, kteří odolali všem nemocem. Mířil k admirálovi.

„Píšete ještě svůj deník, pane Pigafetto?“ vítal ho Magalhaes.

„Ano, pane admirále. Nevím sice, bude-li to někdo číst, ale zapisuji všechno.“

„Musíme doufat.“

Odmlčeli se. Horko měnilo palubu v pekelnou výheň.

„Byla to velkolepá plavba, pane admirále,“ začal zase po chvíli Pigafetta. „Za sto dní ani jediná bouře. To je opravdu neslýchané.“

„Však to je také naše štěstí. Kdyby přišla sebemenší bouře, smetla by nás všechny. Balboa dal těmto vodám název Jižní moře. Ale my mu dáme nové jméno, které bude navždy připomínat naši plavbu.“

„Jaké?“ otázal se živě Pigafetta.

„Tichý oceán.“

„Výborně, pane admirále. Tichý oceán! Skvělá myšlenka. Sto deset dní, žádná bouře – jak samozřejmé: Tichý oceán! Promiňte, pane admirále, odskočím do kabiny, zapíši si to a vrátím se na palubu.“

Magalhaes se usmál. Jak obdivuhodný člověk je tento Pigafetta! Za den za dva může být s eskadrou konec – a on jde psát svůj deník.

Ale sotva ušel Pigafetta několik kroků, zastavil se a pohlédl na admirála, Jeho oči byly rozšířeny nepopsatelným úžasem. Zaslechl něco? Či to bylo jen mámení smyslů?

I Magalhaes zpozorněl. Srdce se mu prudce rozbušilo. Probůh – vzkřikla to opravdu hlídka na stožáru?

Oba pohlédli nahoru.

Námořník se vykláněl z lodního koše. Oči měl vytřeštěny. Mával rukama, ukazoval k západu a chraptivým, skřípavým hlasem volal znovu a znovu:

„Tierra! Země! Tierra!“

Paluby náhle oživly. Námořníci se pokoušeli vstát. Některým se to podařilo, jiní se zvrátili nazad a zůstali ležet bez hnutí. Kdo mohl. tlačil se k okraji paluby.

Neklamou se. V dálce se táhne modravý pás. Znají ten pohled. Tak je vždycky vítala pevnina, když přijížděli z dalekých moři.

„Tierra!“ zahřmělo palubami.

„Tierra!“ sténali nemocní.

Tierra! Tierra! Tierra!

Kdekdo se vysoukal na palubu. Drželi se zábradlí a hleděli na čarovný pruh země.

Pak se přerývaně rozplakali a padali si do náručí.

NA OSTROVECH

Země se zvolna přibližovala. Námořníci začali rozeznávat barvy a tvary.

A již se na břehu objevil i člověk. Za ním druhý, třetí a za chvíli se břeh hemži domorodci a stále přibývají noví a noví. Živě gestikulují, pak naskakují do malých loděk a za chvíli je jimi zaplaveno celé okolí karavel.

Běda, přicházejí-li jako nepřátelé. Zesláblá posádka podlehne prvnímu náporu.

Ale v očích domorodců není zloby. Je v nich jen překvapení, úžas a zvědavost.

„Padací můstky, žebříky a lana dolů!“ velí admirál.

Za chvíli je na karavelách jako v mraveništi. Domorodci pobíhají od předmětu k předmětu, všechno ohmatávají, všechno okukují a vyrážejí přitom výkřiky nadšení. Někteří vbíhají do podpalubí, vnikají do kabin mužstva i důstojníků, do kuchyně, do skladišť. Berou si čepice, lampy. sekery, nože, hrnce, kladiva, barevné látky – a všechno s naprostou samozřejmostí.

Námořnici jsou ohromeni. Zírají na návštěvníky jako na přízraky Vůbec nechápou, co má znamenat toto podivné chování. Domorodci přicházejí přece jako přátelé, aspoň tomu nasvědčují jejích rozesmáté obličeje. Maji sice jakési primitivní zbraně – dřevěné tyče s rybími kostmi na koncích – nikomu však neubližují. Ale berou všechno, co není přibito. Když mají plné ruce, přehazují si věci přes ramena, zavěšuji si je okolo krku.

Výprava netuší, že narazila na ostrov, jehož obyvatelé se až do té doby nesetkali s jinými lidmi. Žili a umírali na svém ostrově od nepaměti v pevné víře, že jsou jedinými bytostmi na světě. Svět – to byly palmy a chýše a písčitý břeh, a potom už jenom voda a voda. Ohnivé slunce nad hlavami, teplé podnebí, štědrá příroda. Hojnost a nadbytek. Co uvidíš, všechno je možno si vzít. Všechno je tvé.

A znenadání se objevují u jejich ostrova tři zázračné a nepochopitelně veliké koráby. Kdo to přijíždí? Ať je to kdokoli, jistě jim přináší novou radost. Proto se hrnou na paluby bez nejmenšího projevu strachu a s dětinskou radosti si berou všechno, na co jim padne zrak.

Evropané přihlížejí bez hnutí jejich počínáni. Což budou oloupeni o všechno? Vždyť ostrované už vnikli i do admirálovy kabiny a zmocňují se map a měřicích přístrojů. Co tomu říká velitel?

Magalhaes s rozhořčením pozoruje počínání domorodců. Už několikrát chtěl vykřiknout na námořníky, aby se bránili, ale pokaždé se vzpamatoval. Pohled na vrávorající muže, kteří se bezmocně zapotáceli při sebemenším dotyku návštěvníků, byl jasnou výstrahou. Kdyby se toto setkání změnilo v boj, výprava by byla skončena.

Zatímco uvažoval, přiběhl k němu Henrik.

„Pane admirále, sebrali nám šalupu,“ hlásil pobouřeně.

Magalhaes pohlédl k zádi Trinidadu.

Záchranný člun, poslední útočiště v případě ztroskotáni lodi, byl už odřezán od Trinidadu a domorodci na něm vesele ujížděli k břehu.

„Zvednout kotvy, přitáhnout plachty!“ zvolal admiráL

Řetězy zařinčely, kotvy letěly do výše, karavely se pohnuly.

Do domorodců jako když střelí. Hnali se ke schodům a k lanům. Tam vznikla panika, protože všichni chtěli být rázem dole. Odhazovali uloupené věci a střemhlav se vrhali do moře. Za chvíli byly paluby uvolněny.

Eskadra odplula na širé moře.

Magalhaes svolal poradu kapitánů. Dohodli se, že podniknou noční výpravu na ostrov, aby se zmocnili ukradené šalupy a získali vodu a potraviny.

„Kdo se cítí dosti silným, aby udržel v rukou mušketu nebo meč?“ zeptal se admirál.

„Já, pane admirále. Já! Já!“ zaznělo ze všech stran. I někteří nemocní se zvedli na lehátkách.

Magalhaes si vybral jenom ty nejzdatnější.

Bylo jíž k ránu. když připluli na dvou šalupách. U ostrovu v malé zátoce spatřili záchranný člun z Trinidadu.

Tiše vystoupili na břeh a lehli si do trávy. Magalhaes pokynul Spinozóvi, aby se k němu opatrně přiblížil.

„Vyberte si několik mužů,“ rozkazoval šeptem. „Až přepadneme osadu, nevšímejte si boje, ale postarejte se o nějaké zásoby. Dopravte je na šalupu a odjeďte k Trinidadu.“

„Rozkaz, pane admirále!“

Nepozorovaně vnikli až do osady. Začínalo se rozednívat.

Vřeštivý hlas trubky a hromový pokřik námořníků byly znamením k zahájení útoku. Překvapeni a vylekaní domorodci vybíhali z chýši: Zaslechli rány mušket, Viděli několik druhů, kteří byli zasaženi a svíjeli se v bolestech. Srocovali se v hloučky a běželi do středu osady. „Zapalte chýšé!“ zavelel admirál.

Znal tuto zbraň ještě z doby, kdy sloužil pod Alberquerque. Když zklamaly všechny prostředky, pomohly hořící chatrče.

Tak i tentokrát.

Sotva vyšlehly na několika stranách plameny, domorodci se rozutekli. V osadě zůstalo ležet osm mrtvých – první daň ostrovanů za seznámení s evropskou civilizaci.

Magalhaes dal rozkaz k návratu. Cestou sbírali v rychlosti všechno, co bylo k snědku: koše s kokosovými ořechy, banány, drůbež.

Když přiběhli k břehu, šalupa pod vedením Spinozy právě odrážela. Byla pořádně zatížena kupami potravin. Několik měchů bylo naplněno pitnou vodou. A mezi tím vším pevně svírán dvěma muži, smýkal sebou v bezmocném zajetí – krásný vepř!

Naskákali do šalup a hbitě ujížděli ke karavelám.

Sotva se vyšplhali na paluby a vytáhli šalupy, zazněly od ostrova výkřiky. Zároveň odrazil od břehu celý roj malých loděk.

Rozhořčení domorodci se přihnali jako uragán. Někteří vrhali na paluby kamení, jiní bušili do lodních stěn.

„Napnout všechny plachty!“ velel admirál.

Vítr se opřel, karavely se rozhoupaly. Za chvíli zůstaly lodice daleko vzadu.

Objeveným ostrovům dal admirál název Ládrones – Zlodějské ostrovy.

A zase nastala jízda, která se stávala utrpením. Zásoby byly rychle spotřebovány a vracel se hlad.

Teprve po čtrnácti dnech plavby spatřili další ostrov.

Už zdálky je lákal k odpočinku. Stihlé kokosové palmy slibovaly hojné plody.

Zdálo se, že je neobydlen. Nikde nebylo vidět lidské chýše ani domorodce.

Po přistání opustili námořníci karavely. Kdekdo spěchal na břeh. A již tu byly první kokosové ořechy. Námořnici se radovali jako malé děti.

Znenadání se objevili domorodci. Několik člunů vjelo do zátoky, která byla nedaleko karavel.

Magalhaes pokynul námořníkům, aby se skryli do houštin. Pak v průvodu Pigafetty jim vyšel vstříc.

Výprava měla štěstí. Byli to pokojní rybáři, kteří se vydali na lov ryb.

Admirál je pozval na loď. Domlouvali se posuňky. I tentokrát byl Pigafetta neobyčejně vynalézavý. Nebylo myšlenky. kterou by nedovedl vyjádřit.

Hbitě načrtl obrázek vepře. Ukázal jej domorodcům. Máte taková zvířátka?

Ti pozoruji s úžasem každý tah jeho ruky. Kouzelník. Pak ochotně dávají najevo, že vepřů mají dost, jen se přijďte podívat.

Pigafetta zakokrhá. Máte i kohouty?

Domorodci jsou u vytrženi nad jeho dovednosti. Směji se, až slzí. Kývají hlavami – ano, to všechno máme, i rýže je dost, však přijďte a uvidíte.

A vaše chatrče jsou daleko? vyzvídá Magalhaes.

Kdepak! Tadyhle je palmový háj, půjdete přes něj, pak je údolí, jímž protéká řeka, a už jste v osadě.

Pak Pigafetta ukazuje látky, čepice, nože, hrací karty. Toto všechno bude vaše, když nám přinesete potraviny. Rybářům se dech zatajuje a oči mají jako na stopkách. Dáme vám všechno, přijďte si vybrat a vemte s sebou tyto čarovné předměty, vaše ženy budou nadšeny. Admirál je spokojen. Pak zavede hosty do skladiště. Tam má úhledné skříňky, v nich jsou ukázky vzácného koření: zázvor, pepř, hřebíček, vanilka.

Máte i takové věci?

Magalhaes i Pigafetta pozoruji domorodce s velikým napětím. Bude-li odpověď kladná, pak je to důkazem, že jsou na Molukách.

Ne, nic takového u nás neroste, odpovídají příchozí. Hned však dodávají: Ale známe dost lidi. kteří s tím obchodují. Někdy přijedou i k nám. U nás zase nakupují jiné věci.

Odkud k vám přijíždějí? ptá se Magalhaes bledý vzrušením.

Domorodci ukazují – k západu.

„Tedy od západu,“ vydechuje Pigafetta.

„Ano, od západu,“ opakuje tiše admirál a v hlavě mu hučí vzrušením.

„Patrně Číňané,“ šeptá Pigafetta. „Oni od západu, my od východu. Pane admirále, blahopřeji vám.“

Magalhaes tiskne ruku věrného druha a oddaného přítele.

Konečně, konečně u cíle. Jaký to nastane rozruch mezi učenci. Jak se budou radovat ti, kteří věřili, že Země je kulatá. Jak budou běsnit zpátečnici, kteří považují Zemi za rovnou desku!

Byly bouře? Skučely vichřice? Řádily mrazy? Zuřil hlad? Šlehaly plameny vzpoury? Sráželo je k zemi zoufalství? To všechno muselo být, aby přišel dnešní den. Magalhaes v něj věřil s veškerou prudkostí svého srdce. Neměl jistoty, protože ji šel teprve objevovat. Měl jenom víru.

Kolikrát se zarýval do myšlenek červ pochyb, nedůvěry, malomyslnosti. Ať to bylo u východního pobřeží Jižní Ameriky, kde se četné zátoky vysmívaly jeho snů o průlivu, ať to bylo na nezměrných vodách Tichého oceánu, kde nekonečné týdny a měsíce srážely v prach všechny jeho výpočty a předpoklady o poloze Moluk – vždy to byla jeho neochvějná víra, která nade vším zvítězila:

Ferrtáo stál na palubě a jeho vzpomínkami se míhaly postavy, které umožnily příchod této nezapomenutelné chvíle: Francisco, kupec Haro, šílený hvězdář Faleiro, král Karel, Aranda, starý Barbosa, manželka Beatrice – a hlavně ovšem jeho námořníci, kteří si teď pohrávají na břehu jako děti.

Jsou z nich lidské trosky. Podobají se spíše kostlivcům než živým lidem. Ale v pohádkové zemi, kam nyní dopluli, se brzy vzpamatují, zapomenou na všechno, co museli prožít. A potom – potom přejdou do dějin. Jejich jména snad budou zapomenuta, ale jejich čin zůstane v paměti všeho lidstva navěky.

Fernáo Magalhaes poprvé za těchto devatenáct měsíců, co vyplul ze Španěl, vydechl zlehka, volně, svobodně. Teď ho už nic netížilo. Splnil všechno, co splnit chtěl. Objevil průliv a dokázal, že Země je kulatá. Moluky jsou v blízkosti…

S úsměvem na tváři vystoupil s Pigafettou na břeh.

Štědrá příroda hýřila bohatými plody. Domorodci přinesli již na prodej první zvířata. Všude bylo plno slunce. Všichni se usmívali.

Tak odpočívali týden. Za tu dobu se náležitě zotavili. Lehčeji nemocni již začínali chodit. Jen několik těžkých pacientů leželo na pryčnách bez hnuti a se smutným úsměvem naslouchali veselému vypravování šťastnějších druhů. Jejich zesláblé žaludky již nesnesly potravu. Cítili, že se blíži neodvratný konec.

A to byl jediný těžký stín, který ležel nad výpravou.

Za týden dal admirál rozkaz k odjezdu. Pojedou k dalším ostrovům.

Pigafetta stál u palubního zábradlí s dlouhou udicí v ruce. Lovil ryby. Loď právě míjela rozlehlou zátoku. Pojednou ucítil temný náraz. Karavela najela na útesy, které ležely pod hladinou. Ital ztratil rovnováhu a udice mu vypadla z ruky. Hmátl po ní, noha mu uklouzla – a nešťastník spadl do moře.

Když vyplul nad hladinu a vzhlédl se, spatřil skupinu žraloků, kteří nedaleko něho sváděli krutý zápas. Rvali se o tučné sousto, které spadlo z lodi. Voda se prudce čeřila, ploutve se míhaly nad hladinou.

Pigafetta zoufale pohlédl k Trinidadu. Loď popojela kousek dozadu – Pigafettu nikdo neviděl. Nemohli ho vidět, protože byl právě u zadního kýlu.

„Pomoc!“ rozlehlo se nad zátokou, ale nikdo jeho volání neslyšel. Všichni námořníci byli zaměstnáni uvolňováním lodi, řetězy řinčely, rumpály rachotily.

Pigafetta ohmatával boky lodi, hledal nějaké škvíry, do nichž by mohl zarýt prsty. Vyšplhat se nějak aspoň nad vodu. ale marně.

„Pomoc! Pomoc!“ volal úpěnlivě, neboť boj žraloků v jeho blízkosti se stával stále zuřivějším a voda se již barvila jejich krví.

Ale paluby hřměly duněním kroků a rachotem práce a nikdo voláni neslyšel. Konečně se podařilo společnému úsilí celé posádky uvolnit ohroženou loď. Pomalu se rozjížděla.

„Pomoc! Pomóóóc!“ kvílel Pigafetta.

Loď jela již rychleji, než on plaval. Předjížděla ho.

A už zůstal několik metrů pozadu. Přestal plavat, aby nabral dechu k poslednímu zvoláni, ale v tom ho něco plesklo po tváři. Byl to konec plachetního lana, který se vlekl za lodi. Mihl se mu před očima a již poskakoval na vlnách před ním.

Pigafetta se vymrštil jako létající ryba. Napřáhl paži – a už křečovitě svíral v dlani poslední možnost záchrany.

Karavela se zatím rozjela značnou rychlostí. Pigafettovo tělo leželo na hladině téměř ve Vodorovné poloze. Občas zavolal, ale bezvýsledně.

Teprve když šel námořník svinovat lano, spatřil ve vodě vysíleného Itala.

Rychle spustili záchranný člun. Za chvíli byl Pigafetta ha palubě.

Byl poněkud pobledlý – vzpomínka na žraloky byla děsivá – ale brzy se mu vrátila veselá nálada a humor.

„Stejně jsem psal do deníku jen o příhodách jiných lidí, teď mohu aspoň také napsat něco o sobě,“ končil líčení svých zážitků a spokojeně se rozesmál.

Za několik dni připluli k novému ostrovu. Jmenoval se Massava.

Na břehu stály nepřehledné zástupy domorodců. Úzká lodice s několika obyvateli ostrova jim plula vstříc.

„Nyní si ověříme své dohady, pane Pigafetto,“ řekl admirál významně.

„Jak, pane admirále?“

„Henrik pochází ze Sumatry. Jestli jsme opravdu obepluli Zemi, Sumatra nemůže být daleko. Z toho vyplývá, že zdejší domorodci musí mluvit buď stejným, nebo hodně podobným jazykem, jakým se hovoří v Henrikově vlasti.“

„Henrik by jim měl tedy rozumět?“

„Ovšem.“

Admirál zavolal otroka a poučil ho o jeho nastávající úloze. Pigafetta se postaral, aby celá posádka zvěděla, oč jde. Všichni s napětím očekávali výsledek.

Loďka s domorodci připlula k Trinidadu.

Henrik zavolal malajsky:

„Co si přejete?“

Otázka zazněla jako výstřel, po němž nastalo ticho.

Nerozuměli?

Ale za okamžik letěla nahoru odpověď:

„Král Colambu, pán tohoto ostrova, se ptá. přicházíte-li jako přátelé.“

Henrik přiložil ruce k boltcům, aby lépe slyšel. Má ve tváři soustředěný, napjatý výraz. Ale soustředěnost se náhle rozplývá a jeho oči se radostně lesknou. A již překládá dotaz domorodců.

Na Trinidadu propukli v jásot. Námořníci s obdivem pohlíželi na usmívajícího se admirála.

„Řekni jim, že přinášíme poselství míru a přátelství od krále španělského, nemocnějšího ze všech panovníků na světě.“ přikázal Magalhaes Henrikovi.

Na důkaz přátelství poslal Magalhaes králi několik darů: nožíky, korálky, hřebeny, čepici. A uložil poslům, aby králi vyřídili jeho pozvání na admirálskou loď.

Na Trinidadu se konaly horečně přípravy k uvítání hostů. Sotva bylo vše hotovo, král přijel. Přivezl darem rýži a ryby a vyjádřil radost z admirálovy nabídky na uzavřeni přátelské smlouvy. Už dávno si přál mít mocného spojence.

„Nikdy toho nebudete litovat,“ ujišťoval ho Magalhaes. „Španělského krále poslouchají i panovnici, jejichž říše je několikrát větší než celá Massava.“

Král byl zvědav, jak se k nim eskadra dostala.

Henrik tlumočil Magalhaesovo líčeni plavby.

„Ale jak je možné plout tolik měsíců a nezabloudit, když je všude samá voda?“ divil se král.

Magalhaes zavedl krále i jeho průvod do své kabiny. Tam jim ukázal námořní mapy, kompasy, hvězdářské přístroje a vysvětloval, jak se s nimi zachází.

Pak je pozval do skladiště. Cestou stále potkávali námořníky. Tu jednoho, tu dva, tu celou skupinu, z jedné kabiny zněl hlučný rozhovor nejméně dvaceti námořníků, tam zase noví a noví. Král žasl. Netušil, že mnozí z nich se mu ukázali několikrát.

Ve skladišti ležely v dlouhých řadách bedny se zbožím. Byly tu kupy barevných látek, korálky, zrcátka, skleněné ozdoby, karty, nože, sekery, pily.

Magalhaes daroval králi několik předmětů, které v Evropě nakoupil za směšnou cenu.

Domorodec zářil.

Admirál však nechtěl ukázat jen bohatství, nýbrž i sílu španělského krále a jeho poslů. Zavedl hosty do zbrojnice! Cestou jen tak mimochodem vyzval Spiňozu, aby na palubu nastoupili ozbrojenci.

Zbrojnice oslnila krále ještě víc než skladiště. Na dlouhých stojanech byly opřeny muškety, za nimi visely dýky, rapíry, těžké meče, zakřivené šavle, dále tu byly bedny s dělovými koulemi, sudy se střelným prachem, železné přílby.

Potom se vrátili na palubu.

Tam stálo ve vzorném vyřízeni třicet ozbrojených námořníků. Na hlavách měli kovové přílby, hruď i záda jim pokrývalo brněni, každý měl v ruce železem pobitý štít, v pravicích svírali těžké meče. V zapadajícím slunci se všechno lesklo jako v ohni a působilo dojmem strašidelných bojovníků z říše démonů.

Magalhaes oznámil svému hostu, že mu chce ukázat, jak se zápasí v jeho vlasti.

Na Spinozův povel – kupředu! – se vyřítila skupina námořníků, kteří až dosud stáli na druhém konci paluby. Rychlostí blesku tasili dýky a krátké mečíky a hnali se proti ozbrojencům. Zuřivě bodali do jejich prsou, do zad, mířili na hlavy, ale zbraně se odrážely a neškodně sklouzávaly. Ozbrojenci stáli jako skála, nepohnuli ani svalem ve tváři – však se toho odpoledne něco nacvičili!

Král to nemohl pochopit. Admirál ho přivedl až k ozbrojencům. zase vysvětloval, podával králi svůj rapír.

„K čemu to?“– tázal se domorodec.

„Námořníci podniknou útok ještě jednou. Chcete-li, můžete útočit také.“

Král se hnal s ostatními útočníky. Bodal ze vši síly. ale krunýře nebylo možno prorazit.

Vrátil rapír a pronesl uznale:

„Taková ozbrojenec vyváží aspoň sto obyčejných vojáků.“

„I víc,“ řekl vážně Magalhaes.

„A kolik jich máte?“

Magalhaes, který vším, co dal předvést králi a jeho družině. sledoval jediný cíl – oslnit primitivní děti přírody domnělým bohatstvím Španělska, vzbudit u nich falešnou představu o síle eskadry –, odpověděl:

„Na každé lodi dvě stě.“

Domorodec rychle v duchu počítal. Tři koráby, na každém dvě stě – může být, vždyť v podpalubí se to jimi jen hemžilo.

Nový řízný povel – ozbrojenci provedli několik cviků se zbraněmi. Pokaždé to zadunělo jako temná rána na buben.

Poslední číslo bylo vyvrcholením celého představeni.

Magalhaes šel s králem a jeho družinou ke kapitánskému můstku. Po několika krocích sotva znatelně pokynul rukou. V tom okamžiku se celá karavela otřásla hromovým rachotem. Ze všech děl bylo vystřeleno najednou. Z hlavni se valil kouř.

Domorodci se nesmírně polekali. Magalhaes je však uklidnil vysvětlením, že to patřilo jen k ukázce zápasu.

Španělský král vyrostl v očích domorodého panovníka v nadpozemskou bytost. Dobře že si zajistil přízeň takových lidi.

Druhého dne bylo „spojenectví“ s massavským králem Colambu uzavřeno…

A zase nastal námořníkům život, který předstihoval všechny jejich sny. Domorodci se chovali vlídně a přátelsky a příroda hýřila bohatstvím plodů. Následky nesmírných útrap na Tichém oceáně pomalu mizely. Bylo však stále ještě mnoho námořníků, kteří se nemohli ani pohnout. Těm chtěl Magalhaes dopřát na pevnině co nejvíce klidu, pohodli a dokonalého ošetřeni. Proto neodplouval, ačkoli ho Moluky lákaly.

A ještě z jednoho důvodu nespěchal s odjezdem. Chtěl mít jistotu, že ovládnuti ostrova Massavy Španělskem – neboť nic jiného „přátelská smlouva“ neznamenala – nebude zvráceno nějakou příhodou po odjezdu jeho výpravy. Proto je nutno utvrdit krále Colambu i panovníky okolních ostrovů v přesvědčení, že jejich spojenectví se Španělskem je uzavřeno navěky. Ať se denně přesvědčují, jak je pro ně výhodné, že svůj osud spojili s osudem španělské říše…

Odjezd výpravy byl však urychlen neočekávanou události.

Ze sousedního ostrova přijeli na návštěvu tamější obyvatelé. Námořnici s nimi chtěli obchodovat. Jaký byl jejich úžas, když spatřili u domorodců zlato. Jak se jim zaleskly oči při pohledu na lesklý kov o němž tolik snili. Za obyčejné zrcátko dostaneš tolik zlata, že si doma koupíš takových hraček tisíce. Za kuchyňský nůž nebo rapír obdržíš celou hrudku. A sekeru vyměníš za stejnou váhu drahocenného kovu.

Ztráceli zájem o všechno, co nesouviselo se zlatem. Houfně prodávali zbraně i kusy oděvu Nač jsou jim zbraně? Když je dovedl admirál až sem, dovede je hravě i domů. A oděvy a prádlo, které si nechávali jako železnou zásobu? Však brzy přijedou do zemí, kde kvete obchod, a tam si nakoupí nové a lepší věci.

Nebezpečná horečka zachvátila eskadru. Námořnici chodili jako ve snách. Zlatu podlehli i důstojníci a kapitáni.

Jenom admirál stál nad tímto šílenstvím s chladným rozumem. Tušil velikost nebezpečí, které vnikalo na karavely. Půjde-li to tak dál, námořníci budou mít hromady zlatá, ale na další cestě budou mít prázdné žaludky, bezbranné ruce a na sobě roztrhané cáry. Nebo ještě hůře: nedostane je odtud, protože se změní v hrabivce.

Vždyť už teď si někteří počínají jako bez rozumu.

Svolal poradu kapitánů.

„Tomuto řádění musíme udělat konec,“ řekl

„Proč?“ divili se kapitáni.

Admirál jim sdělil své obavy. Nesouhlasili. Touha po zlatě zaslepila i je.

Magalhaes viděl, že musí zakročit sám. Vydal přísný zákaz prodávat domorodcům osobní věci. Kdo by se proti tomu provinil, bude potrestán smrti.

Brzy nato opustila eskadra Massávu.

Král Colambu sice neznal cestu k ostrovům vzácného kořeni, ale obchodnici mu o nich vypravovali. Přijede se k ostrovu Zebu a odtamtud již přímo k Molukám.

Lodivoda na cestě k Zebu jim dělal sám Colambu. Po třech dnech klidné plavby tam dorazili.

Na novém ostrově byli přijati s chladnou zdrženlivostí. Tamější panovník Humabon měl zřejmě určitější představy o evropských „spojencích“ nežli vládce Mássavy. Také v obchodu se vyznal. Žádal, aby mu Španělé platili clo za zboží, které budou nakupovat. Teprve když mu Henrik a Colambu vylíčili sílu eskadry, odvolal svůj požadavek.

Když se Magalhaes dověděl, že každý ostrov má svého vlastního krále, rozhodl se, že jednoho z nich ustanoví nejvyšším panovníkem. Ostatní králové musí uznat jeho svrchovanost.

Colambu by se pro to hodil, ale Massava je příliš vzdálena. Proto udělá lépe, pověří-li touto hodnosti Humabona.

Magalhaes dal sloužit slavnostní mši. Zúčastnili se jí všichni ostrované i se svým králem. Panovníci okolních ostrovů byli vyzváni, aby se také dostavili.

V přítomnosti nepřehledných davů předstupovali panovníci jeden po druhém před svého krajana a s dlouhými ceremoniemi mu slibovali věrnost. Na důkaz oddanosti mu líbali ruce.

Potom vyznamenaný domorodec za hlubokého ticha skládal přísahu věrnosti španělskému králi.

Magalhaes s uspokojením pohlížel na vykonané dílo. Nyní již může klidně odjet. Zebu a okolní ostrovy zůstalou navždy španělskými osadami…

Na karavelách se konaly poslední přípravy k odjezdu. Nakoupené potraviny byly odváženy z pobřežního skladu do lodních útrob.

Ale jednoho dne připlula k Trinidadu královská loďka.

Admirál vlídně uvítal krále Humabona. Viděl, že je nějak rozčilen.

„Zilapulapu vzkázal, že mě nebude poslouchat,“ gestikuloval zlostně rukama návštěvník.

„Zilapulapu? Kdo je to?“ otázal se Magalhaes se svraštělým obočím.

„Král Maktanu.“

Maktan byl malý sousední ostrov.

Admirálův zachmuřený pohled přeletěl průliv, kterým byly dva ostrovy rozděleny.

„Vypořádáme se s ním,“ uklidňoval Humabona. „Vypravím na Maktan své ozbrojence.“

„My vám pomůžeme,“ nabízel se král. „Vyšlu do boje tisíc vojáků.“

„Nebude toho třeba,“ odmítl admirál. „Naši ozbrojenci na takovou výpravu hravě stačí.“

„Kdy vyrazíte, pane admirále?“

„Dnes po půlnoci.“

„Mohli bychom se na ten boj dívat aspoň zdálky, když naši pomoc odmítáte?“

„Samozřejmě,“ svoloval ochotně Magalhaes. „Vaši lidé aspoň poznají, co dovedou Španělé.“

BOJ NA MAKTAN U

Po rozloučení s králem Humabonem zůstal admirál na palubě pohřížen v těžké myšlenky.

Do čeho se to zapletl? Francisco na Molukách čeká, k odjezdu je již všechno připraveno – a on se zbytečně vydává na válečnou výpravu. I když jeho námořnici zvítězí – o tom byl pevně přesvědčen –, někteří budou jistě zraněni. Někteří možná i padnou. A má obětovat životy lidí, kteří mu pomohli uskutečnit jeho životní sen? Má ohrozit život třeba jediného z těch, kteří od San Julianu až po Zebu prožili tolik nadlidských utrpení?

Zbytečný, zbytečný boj.

Už začínal litovat svého rozhodnutí. Svou povinnost přece vykonal. Objevil nové ostrovy, zabral je pro Španělsko.

Co řekne o Maktanu? Zamlčí poslední historku s králem Zilapulapu? Budou se ho přece ptát, jak ho tam přijali, jek se dívá na spojenectví se Španělskem vládce Maktanu.

Nový neklid. Zamlčet? Zná se až příliš dobře. Nic nezamlčí. Co tedy řekne? Ze Zilapulapu vypověděl poslušnost ještě za jeho přítomnosti? To jste divný conquistador, pane admirále! Takhle jsme si vaše služby nepředstavovali.

Ne, zde nelze kolísat. Smlouva zni jasně: podmanit – a to natrvalo.

Ostatně – boj. Jaký boj? Nepatrná šarvátka, a bude všechno v pořádku. Několik desítek ozbrojenců na šalupách – koráby zůstanou na svých místech – několik výstřelů z mušket, pro větší překvapení se Vezmou i dvě tři děla a bude po všem. Domorodci se rozutekou a Zilapulapu bude kapitulovat.

Pevně rozhodnut svolal poradu kapitánů. Vyložil jim svůj plán.

„Máte nějaké připomínky?“ zeptal se závěrem.

„Nejlépe bychom udělali,“ ozval se Serrao. „kdybychom ihned vypluli k Molukám.“

Admirál se usmál.

„Chápu vaši touhu po bratrovi, Juane. Sám ji cítím právě tak, Ale výpravou na Maktan ztratíme pouhé dva dny.“

„Tak jsem to nemyslil,“ bránil se Serráo. „Co znamenají dva dny, když jsme na cestě přes půldruhého roku. Ale považuji tento boj za zbytečný.“

Magalhaes se bezděky zachvěl. Zbytečný boj. I Serrao jej považuje za zbytečný.

„Souhlasím s kapitánem Serraem,“ řekl Barbosa. „Nač se zdržovat?“

Teprve když jim admirál připomněl královskou smlouvu a povinnosti, které z ní plynuly, uznali, ač neradi, jeho důvody.

„Kdo povede výpravu?“ otázal se věcně Spinoza.

„Já,“ odpověděl Magalhaes.

Všichni vyskočili ze svých míst.

„Nikdy, pane admirále!“ zvolal ohnivě Serráo.

„K tomu nesvolíme,“ ozval se i klidný hvězdář Martin.

„Na Zlodějských ostrovech jsme mlčeli, když jste se postavil v čelo výpravy,“ řekl první důstojník Carvalho. „Tehdy to však bylo jiné. Byl jste jediným zdravým velitelem. Ale dnes?“

„Pane admirále, nezapomínejte také na královský předpis,“ řekl Pigafetta. „Ten vám jasně nařizuje, že v případě boje nesmíte opustit karavely.“

Magalhaese starostlivost velitelského sboru potěšila, ale nezviklala.

„Vážím si královského předpisu,“ řekl. „Ale vím, že byl sestaven v pohodlné kanceláři. Kancelář a oceán – to jsou poněkud odlišné věci, nemyslíte?“

„Prosím, abyste pověřil velením mne,“ naléhal Spinoza.

„Přednostní právo mám já,“ bránil se Serráo.

„Byl bych špatným velitelem, kdybych nebyl u svých námořníků ve chvíli nebezpečí,“ ukončil spor admirál. „Velení si ponechám. Ostatní úkoly budou rozděleny takto…“

Kapitáni a důstojnici zmlkli a pozorně sledovali další výklad.

Před půlnocí bylo na karavelách živo. Šedesát námořníků nasedlo do šalup. Každý si vzal ty nejlepší zbraně. Výprava s sebou vezla i několik děl.

Před odjezdem připlulo ke karavelám asi padesát člunů, v nichž seděli namačkáni bojovníci krále Humabona. – „Vzal bych je přece jen do boje,“ radil Serráo admirálovi. „I když jejich zbraně nemají valné ceny, přece by nám pomohli aspoň svým počtem.“

„Ne. S četou námořníků a s našimi děly se nemusíme bát ani armády domorodců. Ostatně myslím, že k boji vůbec nedojde,“ odpověděl Magalhaes.

V poslední chvíli se dostavil i král Humabon. Vedl k admirálovi arabského kupce.

„Zná řeč obyvatel Maktanu. Snad by vám mohl v něčem prospět.“

Kupec nasedl do Magalhaesovy šalupy.

Nočním tichem zazněly úsečné povely. Výprava vyjela.

Fernáo seděl vedle Serráa. O kousek dál byl Henrik. Pigafetta se bavil s námořníky.

Byla krásná tichá noc. Moře bylo klidné. Vesla stejnoměrně pleskala o hladinu.

„Mám pocit, jako bychom vůbec nejeli do boje,“ naklonil se Magalhaes k Serráovi.

„Je opravdu krásná noc,“ řekl Serráo.

„A živě mi připomíná onu noc na Malakce, kdy jsme byli s Franciskem naposledy. Ach, kolik je to již let!“

Odmlčeli se. Myslili na Franciska. Jak je to podivné, že jeho plavba k Molukám dala podnět k Magalhaesově cestě.

Konečně se objevily na temném obzoru obrysy nízkého ostrova.

Maktan!

Nenadále šalupa zaskřípala. Snad nenarazili na dno? Vždyť jsou ještě tak daleko od břehu.

„Máme smůlu, pane admirále,“ řekl Serráo. „Zrovna v těchto místech je dno velmi mělké.“

„A jsou tu útesy,“ dodal zklamaně Henrik.

Co teď.

Naskákat do vody a brodit se k břehu? Nemohou tu přece čekat na přiliv několik hodin a stát se terčem posměchu ostrovanů!

V ranním šeru pohlížejí námořníci k admirálovi. Čekají na jeho povel, rázný, úsečný jako obvykle.

Ale podivno – admirál mlčí. Váhá. Dívá se na své námořníky, pak zaměřuje pohled k Maktanu. Nemůže se rozhodnout. On, který nikdy nezakolísal, je najednou zmaten. Znovu si uvědomuje nesmyslnost tohoto boje. Proč vpadat na ostrov pokojných lidi, kteří Španělům nic neudělali? Proč tak zbytečně prolévat krev námořníků, s kterými srostl a které přivedl po cestách dobrých i trnitých až sem, k Maktanu?

A admirál se náhle odhodlává k činu, nad nímž všichni žasnou. Volá k sobě arabského kupce a posílá ho na ostrov.

„Vyhledejte na ostrově panovníka a vyřiďte mu, že mu dávám ještě možnost všechno napravit a urovnat. Je-li ochoten veřejně prohlásit, že uznává krále ostrova Zebu za svého vrchního pána, nezkřivíme mu ani vlas na hlavě. Jinak ovšem pozná tvrdost našich zbraní.“

„Ano, pane,“ praví ochotně posel, skáče do vody, která mu sahá až po pás, brodí se k ostrovu a mizí v pobřežních houštinách. Za hodinu je zpátky.

„Domorodci jsou připraveni, čekají na vás,“ sděluje rozechvěně admirálovi.

„A můj vzkaz?“

„Mám vám vyřídit, že na svém ostrově si vždycky vládli sami a krále ostrova Zebu nikdy poslouchat nebudou. A chcete-li přijít s puškami, uvítají vás šípy a oštěpy, které také dovedou usmrtit.“

„To je tedy jasná řeč,“ řekl admirál a napřímil se.

„A ještě něco, pane admirále. U pobřeží je mnoho jam přikrytých větvemi.“ .

„Abychom se probořili a nabodli se na kůly, znám to,“ řekl Serráo.

„Je tam mnoho domorodců?“ zeptal se ještě admirál.

„Těžko říci,“ odpověděl kupec. „Sám jsem zahlédl jenom několik houfů. Ale zdálo se mi, jako by se hýbaly všechny houštiny.“

Admirál udělil rozkazy.

„Děla musí zůstat na šalupách. Na každé šalupě budou dva muži.“

„Škoda!“ povzdychl Serráo. „Náš malý počet se tím ještě ztenči a zůstaneme bez děl, která měla být největším překvapením.“

„Musíme si pomoci i bez nich,“ odpověděl admirál a první skočil do mořských vln.

Kupředu to šlo jen pomalu. Z písčitého dna vyčnívaly kluzké balvany a ostré útesy. Námořníci kráčeli opatrně. Museli dávat pozor, aby si nenavlhčili střelný prach a muškety.

Král ostrova Zebu zůstal se svými bojovníky daleko na moři.

Konečně došli na břeh. Admirál je seřadil a postupovali dále. Obezřetně obešli jámy a blížili se k osadě.

Zdánlivě mrtvé houštiny pojednou ožily a celý ostrov se otřásl bojovým křikem. Ze všech stran vyrazily tlupy domorodců. Spojily se ve tři klíny, které chtěly rozříznout hlouček Španělů.

Admirál pohlédl k moři. Král Zebu odplouval i se svým vojskem domů. Španělské šalupy stály nehnutě na svých místech.

Rychle se podíval na námořníky. Byli pobledlí – takové přesily se nenadáli. Pigafetta ani v této strašlivé chvíli neztratil zájem o čísla. Rychle odhadoval počet protivníků. Tisíc pět set! A Španělů i s admirálem bylo padesát…

A již se rozlehl Magalhaesův hromový povel:

„Kupředu, námořníci! Miřte dobře – a palte!“

Výstřely zarachotily. Napadení ostrované se rázem zastavili.

Nový rachot mušket. Několik domorodců padlo k zemi; Ostatní zakolísali. Dovedou-li Španělé usmrcovat na takovou dálku, pak se nedá proti nim bojovat.

Ale pojednou – co to? „Mrtví“ se hýbou, zvedají se, ohmatávají odřeniny způsobené koulemi, ukazuji svým druhům, že se jim nic vážného nestalo – a znovu se chápou štítů a kopí…

Bylo tomu tak. Pušky Španělů dovedly usmrtit jen z nepatrné vzdálenosti. Na dálku pouze zraňovaly. A protože ostrované měli před sebou ochranné štíty, koule po jejich proražení byly téměř bez úČinku.

Napadeni se vzchopili k novému odporu. Magalhaes je nechal přiblížit na malou vzdálenost, pak dal nový povel k palbě.

Tentokrát bylo opravdu několik mrtvých a raněných. Ale to již domorodce nezastavilo; Vzápětí byli u Španělů a nastal boj muže proti muži.

Španělé ve svých kovových krunýřích byli ve výhodě. Neškodily jim šípy ani dlouhá kopí. Ale ostrované brzy postřehli, že útočnici nemají chráněny nohy. Mraky šípů letí k nohám španělských bojovníků a již někteří klesají k zemi.

Admirál vidi, že se neubráni. Dává rozkaz k ústupu.

Španělé couvají k mořskému břehu, kde jim aspoň nehrozí nebezpečí, že budou obklíčeni. Magalhaes dává rozkaz:

„Kapitán Serráo a deset mužů – zapálit chýše!“

Serráo a jeho skupina se vrhají k chatrčím a zapalují je. Plameny hltavě sžírají vyschlý bambus – v mžiku je celá osada zachvácena zhoubným požárem.

Ale domorodci jsou odhodláni bránit svůj svobodný ostrov proti bílým útočníkům do posledního dechu. Nejen že neprchají, naopak útočí tím vášnivěji.

Sotva se vrátil Serráo se svou skupinou, už se přihnaly nové vlny hnědých bojovníků.

Pojednou je raněn admirál. Ostrý hrot šípu se mu zabodl do nohy. Chce ho vytrhnout, ale marně. Sevře rty a zápasí dál.

Někteří námořnici byli již zahnáni do moře a ustupují k šalupám, ale Magalhaesová skupina – admirál, Serráo, Henrik. Pigafetta a Garcia – necouvaji ani o krok. Chtějí umožnit záchranu ostatním.

Těžká rána kopím srazila admirálovi přílbici z hlavy. Zasáhla i jeho spánek, z něhož vytryskl úzký pramínek krve.

Henrik skočil do hloučku domorodců, rozrazil jej, uchopil přilbu a nasadil ji svému pánu opět na hlavu.

Znovu a znovu útočí ostrované na admirála. Musí srazit tohoto muže. který – ač krvácí – strhuje svou odvahou ostatní k zoufalému odporu.

Náhle se Magalhaes zapotácel. Utržil již třetí ránu – to se mu zaryl do nohy další šíp. Nemá čas, aby jej vytáhl. A již je obklíčen, odřezán od ostatních. Jeho kopí uvázlo v hrudi protivníka. Jeho ruku ochromila strašná rána kamenem.

Serráo nedbá, že sám je obklopen klubkem domorodců, a snaží se probít k admirálovi.

„Kupředu!“ křičí, třebaže ví, že velí sám sobě. Ostatní již běží k šalupám.

Vtom ho zahlédl admirál.

„Juane, vraťte se k eskadře! Musíte doplout!“ volal již zemdleným hlasem.

Ale Serráo poprvé v životě nedbá rozkazu svého velitele. Bodá okolo sebe a stále křičí: „Kupředu!“

Přesila byla tak drtivá, že se k admirálovi neprobil. Krok za krokem ustupoval k šalupám.

I admirál se potácel až do vody. Již v ní stál po kolena, a ještě odrážel rány.

Teď vidi, že už neunikne. Krvácí z několika ran. V rozbité ruce drží jen stěží malý mečík. Přilba mu byla znovu sražena. Na obnaženou hlavu padají nově a nové rány, klesá do vln.

Naposled se otáčí k svým lodím.

Bohudíky. Jeho námořníci se již blíží k šalupám. Jsou sice všichni zraněni, ale budou žít. Výprava dopluje na Moluky, dopluje domů…!

Dobrý vítr a šťastnou plavbu, kamarádi!

VICTORIA

Námořníci na šalupách pohlíželi k břehu a nemohli uvěřit tomu, co se stalo.

Je to možné, aby jejich admirál byl mrtev? Aby je opustil ve chvíli, kdy je převedl přes nejhorší úsek odvážné cesty?

V úděsu zírali k místu, kde zmizel. Snad je to všechno jen zlý sen. Snad admirál vstane z tichých vln. které, mu smyjí stopy utržených ran.

Ale oceán byl klidný a vlnky se nevinně houpaly, jako by v jejich lůně neležel člověk, na jehož bedrech spočívala obrovská tíha nejodvážnější a nejslavněji výpravy všech dob…

A přece ho ještě spatřili.

Ostrované vytahují z vody admirálovu mrtvolu, nesou ji na břeh, jásají, tančí, vrhají kopí do výše.

Zeslábli, krví zbroceni námořníci se chápou zbraní. Vyrvou jim alespoň admirálovu mrtvolu.

Pohlížejí k Serráovi. Čekají na jeho povel.

Serráo jim rozumí, také by rád položil i život za to, aby tělo jeho velitele nebylo zneuctěno.

Ale rozvaha vítězí. Admirál je mrtev, my však musíme dokončit jeho dílo. Cesta domů je ještě daleká a číhají na nás sterá nebezpečí. Bude třeba každého muže.

Oči námořníků visí na Serraovi.

„Ne,“ odpovídá Serráo;

Dívají se na něho nechápavě.

„Pošleme tam tlumočníka. Nabídneme jim zboží nebo zbraně, aby nám vydali admirálovo tělo.“

Všichni sledují kupce-tlumočníka se zatajeným dechem.

Ale hněv vítězných bojovníků byl větší než jejich touha po zbraních. Vzkázali, že nevydají mrtvolu svého největšího nepřítele ani za všechny poklady světa.

Serráo dal s těžkým srdcem rozkaz k návratu na karavely.

Tam zavládlo zděšeni. Nikdo se nenadál takové porážky. Nikdo nemohl uvěřit, že admirál je mrtev.

Pigafetta vrávoral do své kajuty. Byl zraněn otráveným šípem na čele. Bylo to jen škrábnuti, neboť šíp byl vystřelen z veliké dálky. Přesto hrozilo nebezpečí, že se jed rozleze do celého těla. Hlavu měl jako v ohni a ruka se mu chvěla prudkým dojetím, když zapisoval do svého deníku:

„Tak připravili o život naše zrcadlo, naše světlo, naši útěchu, našeho věrného vůdce. Když ho zranili, obrátil se ještě několikrát za námi, aby viděl, zdali jsme všichni dosáhli člunů.

Jeho hlavni ctnosti byla sebejistota a vytrvalost i v nejhorších chvílích života. Velmi dobře uměl číst námořní mapy a lodi dovedl řídit lépe než všichni jeho lodivodi. Nejlepším důkazem, jak vynikajíce schopnosti měl tento muž, je skutečnost, že obeplul Zemi – neboť ve chvíli, kdy zemřel, byla již jako obepluta – třebaže v tom neměl žádného předchůdce.“

A zatímco Pigafetta zapisuje do deníku, chvěji se námořnici hněvem, lítosti i obavami. Co bude dál? Kdo povede výpravu na dalších cestách?

Po poradě byl zvolen velitelem Duarte Barbosa, Magalhaesovův švagr.

Pobyt na ostrově Zebu se stal nebezpečným. Po porážce se domorodci začali dívat na Evropany s pohrdáním. Velký kříž, který posádka postavila na pobřeží, smetli do moře. Proto se výprava ve spěchu chystala k odjezdu.

Všichni pracovali s horečným chvatem. Jen zranění nečinné přihlíželi. Bylo jich mnoho, téměř všichni účastníci výpravy na Maktan.

Také Henrik byl raněn. Ležel u admirálova velitelského můstku a smutně pohlížel k obloze. Bil se po boku admirálově do posledního okamžiku. Nadarmo. Jeho pán a velitel už nežije. Jaký to byl pán! Choval se k svému otroku vždy laskavě, lidský, jinak než ostatní kapitáni. Nikdy ho nebil, nikdy ho nepřetěžoval prací. A na Tichém oceánu mu slíbil, že po návratu do Španěl zruší jeho otroctví. Henrik bude zase volný a svobodný jako za svého dětství, bude-li chtít, může zůstat v Magalhaesově rodině. bude-li si však přát, může se vrátit do své vlasti. Ale nyní – admirálova smrt vše překazila. Kdo mu uvěří, že měl slíbenu svobodu?

Slunce pražilo. Rána v boku pálila. V Henrikově mozku se převalovala jediná myšlenka: Co bude se mnou?

Po palubě kráčel Duarte Barbosa. Nová hodnost mu stoupla do hlavy. Všude se rozléhaly jeho pánovité rozkazy.

Když uviděl ležícího otroka, vzkřikl:

„A co ty se tu povaluješ?“

„Jsem raněn, pane kapitáne,“ odpověděl Henrik.

„Raněn, raněn,“ vybuchl Barbosa. „Naši lidé by se mohli, udřít, a ty se budeš válet. Snad si nemyslíš, že po smrti admirála už nemusíš pracovat?“

„To ne, pane kapitáne!“

„Jsem místoadmirál!“

„Ušlo mi mnoho krve, pane místoadmirále.“

„Už ať jsi ve skladišti, lenochu!“

„Opravdu nemohu, pane místokráli.“.

„Ty líná kůže!“ rozkřikl se Barbosa a přiskočil k němu. „Ty myslíš, že teď už nebudeš poslouchat? Ale to si neplet, ty pse!“

Henrikovo tělo se zachvělo pod mocným kopancem.

Raněný otrok se namáhavě zvedl. Vlekl se k zábradlí. Pak usedl na šalupu, která jela k břehu pro zboží. Chtěl se narovnat, ale zaúpěl bolestí. Bolela ho rána z boje i Barbosův kopanec. Ten pálil na těle, ale ještě víc v duši.

Tedy kopanec za všechno, co vykonal pro admirála. Ubohý admirál. Kdyby tušil, co se stalo s jeho otrokem. Ten by už s divokým Barbosou dovedl zatočit. Ale teď? Kdo se zastane otroka, který nemá pána? Všichni mu budou poroučet, všichni mu budou ukládat práci, všichni no budou bít. Plný modřin a otevřených ran pojede s nimi do Španěl, vstříc nejtemnější budoucnosti.

Ne, nepojede s nimi. Admirál je mrtev, na nikom jiném mu nezáleží. Vyskočí na břeh. zmizí v houštinách, vyčká odjezdu karavel a potom se přihlásí u krále ostrova Zebu. Nějakou dobu bude žít na ostrově a pak se už nějak dostáné na Sumatru.

Ale kopanec pálil a rozněcoval v duši zlý plamen. Místoadmirál musí pykat za svou surovost!

Henrik vystoupil z člunu a zamířil – do obydlí králova. Tam smluvili plán, jak se pomsti Španělům.

Druhého dne se. Henrik objevil u místoadmirála.

„Co tu zase chceš?“ obořil se na něj Barbosa. „Rozkázal jsem ti, abys pracoval ve skladišti.“

„Ano. pane mistoadmirále.“ odpovídal otrok, „pracuji tam. Ale nesu vám vzkaz od krále.“

„Co ještě chce?“

„Vzkazuje vám, že pošle španělskému panovníkovi bohaté daty. Máte si pro ně přijít. Král připravil pro všechny pány kapitány a důstojníky slavnostní oběd na rozloučenou.“

„Kdy?“

„Dnes.“

Duarte Barbosa se spokojeně usmál. Hle, na lodích je tolik poplašných řečí o chováni domorodců – a oni zatím připravili pro Španělsko bohaté dary. Dobře začíná jeho služba. Sotva se stal místoadmirálem. už shrabu je bohatství.

„Vyřiď králi, že mu děkujeme za pozváni. Na oběd přijdeme.“

Henrik se uklonil a zmizel.

Na poradě důstojnického sboru se ozvaly hlasy nedůvěry. Je to divné, že král zve všechny důstojníky.

I Serráo byl proti tomu. aby šli ke králi. Ale když mu Barbosa vytkl zbabělost, připojil se k nim.

Dvaadvacet důstojníků nasedlo na šalupy. Šli tak, jak se chodilo na hostinu. Ve svátečních šatech, beze zbraně. Někteří měli jen lehké kordíky.

V čele průvodu kráčel Serráo s Barborou. Průvod měli uzavírat Spinoza a Carvalho, ale chvíli se zdrželi na břehu připevňováním šalupy.

Kapitáni a důstojníci kráčeli ulicemi osady, aniž zpozorovali něco nápadného. Ale pojednou oživly všechny chýše a ze všech stran se hrnuli k malému průvodu domorodci se zbraněmi v rukou.

Přepadeni bylo tak rychlé, že Španělé nemohli uprchnout. Na obranu holýma rukama nebylo ani pomyšlení. Velitelský sbor Magalhaesovy výpravy byl kosen jako tráva.

Jen dva mužové se zachránili. Byli to Carvalho a Spinoza, kteří zůstali daleko za průvodem. Jakmile spatřili ozbrojené domorodce, dali se na útěk a šťastně unikli.

Carvalho se ujal veleni na lodích. Karavely se přiblížily k pevnině a dělostřelci začali pálit na břeh.

Dělové rány vnesly zmatek do řad domorodců. Jejich křik zesílil. Několik chýši se zhroutilo.

„Palte!“ velel znovu a znovu Carvalho.

Nové rány, nový křik.

Pojednou všechno ztichlo.

Na břehu se objevil houf ostrovanů. Vedli důstojníka. Námořníci z karavel viděli, že jeho bílý šat je úplně zbarven krvi.

„Serráo!“ zvolal Pigafetta, který se nemohl zúčastnit výpravy pro zranění.

„Nestřílejte!“ zvolal Serráo zesláblým hlasem.

Na karavelách nikdo ani nedýchal.

„Carvalho, zachraňte mne! Dáte-li jim děla, pustí mě na svobodu.“

„Co je s ostatními?“

„Jsou mrtvi.“

V této chvÍli si Carvalho uvědomil, že po vyvraždění důstojníků se může stát admirálem.

Rychle rozhodnut odpověděl:

„S divochy už nemůžeme jednat. Nevěříme jim.“

„Carvalho, snad mě tu nenecháte zahynout?“ zaúpěl raněný Serráo.

„Je mi líto, ale nemohu vám pomoci,“ odpověděl krutě Carvalho. A obrácen k námořníkům velel: „Napněte plachty!“.

Nikdo se nehýbal.

„Nerozuměli jste?“ rozkřikl se Carvalho a celý zrudl.

Eleano předstoupil. Chladně se podíval na nového velitele. Jeho pohled byl plný opovržení, když pravil:

„To snad nemyslíte vážně, pane Carvalho?“

„A proč ne? Snad byste nechtěl, abych uvrhl do záhuby celou výpravu kvůli jednomu člověku?“

„Admirál Magalhaes by jednal na vašem místě jinak,“ odvětil Eleano. „Nemáte-li vy dosti odvahy, budeme bojovat my sami, rozumíte?“

„Prosím,“ ušklíbl se Carvalho. „Má-li někdo po Maktanu a po dnešním vraždění chuť dát se zahubit, nemám nic proti tomu.“

„Kdo půjde se mnou?“ otázal se Eleano a jeho pohled ztvrdl odvahou odhodláním.

„Já!“ řekl bez váháni raněný Pigafetta.

„Já!“ rozhodl se Spinoza.

„Já!“ zasténal Garcia, přemáhaje nesnesitelnou bolest v celém těle. V boji na Maktanu utrpěl několik těžkých zranění. Byl jedním z těch, kteří chránili Magalhaesův ústup do poslední chvíle. Nyní jim lomcovala vysoká horečka.

To bylo všechno. Tři muži. Ostatní byli přestrašeni a mlčeli. Sklopili oči. Nechtěli se setkat s pohledy statečných druhů.

„Styďte se!“ zvolal rozhořčeně Eleano.

„Vždyť jsem to říkal,“ zvolal vítězoslavně Carvalho a zavelel: „Napnout plachty!“

Námořníci se váhavě rozcházeli.

Plachty se napjaly. Karavely odjížděly.

Od břehu k nim doleHl zoufalý křik. To opuštěný a zrazený Serráo klesal pod ranami…

Byla to smutná plavba, kterou nastoupily tři karavely od ostrova Zebu. Všichni námořníci byli jako ochromeni. Cítili, že už tu není pevné ruky, která je tak mistrně ovládala.

Novým admirálem pohrdali. Nenáviděli ho pro ničemnost, již projevil vůči Serráovi. Styděli se sami před sebou. Měli jit s Elcanem do nerovného boje. Raději padnout než žít takhle.

Brzy se ukázalo, že počet námořníků nestačí na obsluhu tři lodi. Už jich zbývalo jen sto osm. Z toho bylo mnoho raněných.

Rozhodli se, že jednu loď zničí. Kterou? Concepcion byl nejchatrnější. Přenesli zásoby a všechno, co mělo nějakou cenu, na zbývající karavely. Concepcion zapálili.

Z celé výpravy zbývaly už jen Victoria a Trinidad.

Pluli – kam pluli? Kdo věděl, kam plují? Hned jedou na západ, hned na jih, hned zase na východ…

Zmatek a úděs padal na karavely. Potácejí se v těchto dalekých mořích bezmocně, jsou jako dvě zrnka pisku na poušti, objevuje se zase ten hrozivý přízrak z Tichého oceánu – hlad, nemoci.

Zmatek a úděs padl na karavely. Tedy takové budou konce výpravy, jež se vydala na cestu s tolika nadějemi?

Když se zdálo, že je již všemu konec, připluli k Bomeu. Byli přijatí domorodým obyvatelstvem vlídně a přátelsky.

Tam se drželi delší dobu. Nakoupili potravin a opravili lodi. Zvláště Trinidad byl již chatrný.

Jednou spatřili veliké množství domorodých člunů, které vyplouvaly z přístavu. Carvalho, přestrašený už bojem na Maktanu a nedůvěřivý po událostech na Zebu, myslil, že domorodci chtějí přepadnout karavely. Aby je předešel, dal sám rozkaz k útoku.

Španělé se probili na širé moře. Teprve od zajatců se dověděli, že boj byl zbytečný, neboť domorodci neměli válečné úmysly.

V bitvě zahynulo několik Španělů – mezi nimi i Carvalho.

Kdo se stane nyní velitelem výpravy? Kdo jiný než Eleano, který projevil ze všech námořníků nejvíce odvahy a ráznosti a má také nejvíce zkušenosti. A pak – je to člověk, který vyšel z řad mužstva, jistě bude mít porozuměni pro všeobecnou touhu vrátit se co nejrychleji do Španěl.

Všichni již chtěli domů. Toužili po tom prudčeji a živelněji než v San Julianu i v průlivu. Tehdy jen tušili nebezpečí, jemuž jdou vstříc. Zde však již věděli, čeho se mohou nadát. A proto pryč, pryč z těchto míst, kde na každém kroku může číhat smrt.

V touze po návratu byli ochotni zapomenout na původní cíl admirálovy cesty.

Všichni – jen jeden ne.

Eleano!

Shromáždil námořníky.

„Kamarádi,“ řekl jim, „znám vaše přáni. Také bych byl už rád ve Španělsku. Ale nesmíte zapomínat, co si přál náš admirál: doplout až na Moluky. Měli bychom zradit jeho plány? Měli bychom se zbaběle vzdát toho, po čem on tak toužil – když jsme překonali tolik překážek?“

Námořnici rozpačitě mlčeli.

Eleano pokračoval:

„Admirál Magalhaes obětoval za svou myšlenku život. Nemyslíte, že je naší povinnosti, abychom v jeho díle pokračovali, abychom je dokončili? Často jsme mu křivdili.– I já jsem byl mezi pobloudilci, kteří mu nerozuměli. Lituji toho. Musíme napravit křivdy, kterých jsme se na něm dopustili za jeho života. Vzpomeňte si, jak se k nám choval za plavby přes Tichý oceán. Vzpomeňte si na Maktan, Mohl zůstat na Trinidadu a poslat do boje jenom nás. A zatím? Vzpomínáte, jak kryl náš ústup, když viděl, že je všechno ztraceno?“

Účastníci výpravy na Maktan pokyvovali hlavami. Admirálova postava se jim živě objevila.

Elcano se rozohňoval:

„Kamarádi, admirál žil a bojoval s námi do posledního dechu. Obětoval život nejen za svou myšlenku, ale i za nás. Nuže – věrnost za věrnost. Prohlašuji vám, že všechno své úsilí věnuji tomu, abych splnil admirálův odkaz. Tímto odkazem je cesta na Moluky a pak domů, do Španěl!“

Výmluvnému Elcanovi se podařilo získat všechny námořníky pro myšlenku pokračovat v cestě.

Ale – kde jsou Moluky?

Je tu taková změť ostrovů, že karavely jedou mezi nimi jako dvě bludičky. Nikdo nezná cestu k Molukám. – Po několika měsících bloudění připluli k malému ostrovu. Hrstka Španělů pod velením Elcana vnikla do pobřežní osady. Malajci se dali na útěk, ale dva zajatci byli přece přivedeni na loď.

Elcano na ně spustil přímo:

„Kde jsou Moluky?“

Zajatci mlčeli. Nechápali? Elcano opakoval svou otázku důrazněji.

Náhle jeden domorodec ožil:

„Moloco?“

„Ano, Moloco!“ opakoval radostně Elcano.

Domorodec ukázal směrem k jihu a slíbil, že tam výpravu dovede.

Pluli šest dní a Moluky se neobjevovaly. Teprve sedmého dne spatřili několik kuželovitých ostrovů.

„Moloco!“ vykřikl Malajec.

Moluky. cíl jejich plavby. Magalhaesova touha. Země Franciska Serráa.

Jak je uvítá admirálův přítel? A jak bude zdrcen, až mu řeknou o smrti admirála a Juana Serráa!

Ale Francisco Serráo je nepřivítal. Byl již půl roku mrtev.

Zemřel jako oběť soupeření mezi Portugalskem a Španělskem.

Portugalsko chtělo překazit Magalhaesovu výpravu od jejího začátku. Nejprve zasáhlo prostřednictvím svého vyslance Alvareza, pak vyslalo na moře své loďstvo, jemuž výprava unikla jako zázrakem.

Plynuly měsíce a o hrdinných mořeplavcích nebylo nic slyšet. Pak připlul do Španěl zrádný Gomez na San Antoniu. Nedočkal se sice odměny, naopak byl uvězněn, ale jméno Magalhaesovo poskvrnil hanebnými pomluvami. Manuelovi vyslanci se tak dověděli, že výprava už byla v jižním cípu Ameriky a teď jistě pluje přímo k Molukám.

Má si Potrugalsko nechat vyrvat ostrovy vzácného koření?

Nové válečné loďstvo na Moluky.

Nadarmo. Po Magalhaesových karavelách není ani stopy.

Jistě však brzy přijedou. A Serráo prozradí Magalhaesovi, svému druhu z mládí, všechna obchodní tajemství. Tomu se musí zabránit.

Na Moluky přijel portugalský vyslanec. Navštívil Franciska Serráa a za jednání vsypal nic netušícímu objeviteli Moluk do nápoje prudký jed…

Tak zahynul Francisco Serráo. Bylo to v době. kdy Magalhaes dlel na ostrově Zebu…

Moluky okouzlily námořníky svou krásou, a hlavně láci drahocenného kořeni. Koupíš si tu za babku cent hřebíčku, doma jej prodáš a staneš se boháčem. Věru, Moluky stály za tak dlouhou cestu.

Zdrželi se na ostrovech asi šest týdnů. Po celou dobu vyměňovali látky a jiné drobné zboží za vzácné koření.

Když chtěli konečně v prosinci 1521 vyplout, zjistili, že loď Trinidad má vespodu veliký otvor, jímž stále proudila voda. Bylo třeba provést důkladnou opravu.

Elcano spěchal s návratem. Každou chvíli se mohly na Molukách objevit portugalské lodi, které by neměly se španělskými konkurenty slitování.

Proto bylo rozhodnuto, že se rozjedou dvěma směry: Elcano s Victorii bude pokračovat v plavbě na západ, propluje Indickým oceánem a objede Afriku. Spinoza s Trinidadem zvolí kratší cestu k střední části Ameriky, k těm místům, k nímž dospěl Balboa se svými lidmi. Tam naváže spojeni s jinými španělskými loděmi, které jsou na východní části Darie, dá k nim dopravit zboží přes darijskou šiji a sám bez nákladu obepluje Jižní Ameriku.

Oběma lodím byl přidělen stejný počet námořníků.

Všichni byli hluboce dojati, když Victoria napjala plachty a zamířila k západu.

Karavela Trinidad vyplula po ukončení oprav na východ. Neměla však štěstí. Vzdálenost k střední části americké pevniny byla mnohem větší, než se kapitáni domnívali. Zásoby docházely. Trhaly se plachty. Lana praskala. Námořníci byli trápeni kurdějemi. Umírali hladem.

Spinoza viděl, že nedopluje. Proto se rozhodl k zpáteční cestě na Moluky.

Připlul tam v době, kdy kotvilo u ostrovů portugalské loďstvo. Těžké válečné křižníky se hnaly k Trinidadu, aby jim snad karavela neunikla. Ale chatrná loď se již potápěla. Sotva se Portugalci zmocnili jejího cenného nákladu, zmizela pod vodou.

Posádka Trinidadu byla zajata a uvězněna, Španělská vláda žádala později v Lisabonu, aby byla propuštěna na svobodu. Jednáni se protáhlo na několik let. Zatím zajati námořníci hynuli ve vězení neslýchanými útrapami. Když byli konečně v roce 1527 osvobozeni, zůstali naživu tři muži. Jedním z nich byl velitel nešťastné karavely Spinoza.

Z pěti Magalhaesových lodi zůstala jedna: Victoria.

Podaří se jí splnit admirálův odkaz? Dopluje?

Elcano byl k tomu pevně odhodlán. Věděl, že musí plout stále na západ, popřípadě na jihozápad. Až se dostane k Africe, to už bude jako doma.

Zbloudění se tedy neobával.

Ale na Victorii a její posádku čekalo jiné nebezpečí: Portugalci. Loď plula polovinou světa, která podle papežova rozdělení patřila Portugalcům. Běda Victorii, bude-li spatřena některou nepřátelskou lodí.

Elcano musel plout širým Indickým oceánem, vyhýbat se portugalským lodím i osadám, plout bez přistání, stále kupředu.

Déle než čtvrt roku trvala tato hrdinná plavba z Moluk k mysu Dobré naděje. Na lodi opět zuřil hlad, vypukly nemoci.

U mysu Dobré naděje je zastihla prudká bouře. Victoria byla znovu a znovu hnána k nebezpečným skaliskům. Přes palubu se hnaly tak obrovské vlny, že námořníci museli být přivázáni provazy, aby nebyli smeteni do moře. Loď praskala, sténala, už byl zlomen i stožár, námořníci podléhali zoufalství, ale Elcano se nevzdával.

Jak bylo snadné vrátit se zpět, zajet do některého přístavu a nakoupit potravin a léků. kterých se tolik nedostávalo. Ale Eleano nechtěl vystavovat loď a námořníky ještě horšímu nebezpečí, než byla bouře a skaliska. Vždyť v přístavu by mohli narazit na Portugalce a byl by konec s Victorii, s posádkou, s drahocenným nákladem koření, se všemi palubními knihami, s deníkem, v němž tak zajímavě popsal každý den plavby Pigafetta – byl by konec s admirálovým odkazem!

A proto se vzmužit, vydržet, doplout do Španěl!

Dva měsíce zápasili s mysem Dobré naděje. Potom se nad nimi smilovalo moře.

Za nesmírných útrap pluli na sever podél Afriky. Dojídali poslední zbytky rýže.

Posléze Eleano viděl, že přece jen nedoplují. Námořníci byli kost a kůže. Smrt visela ve vzduchu.

Není už záchrany?

Zanedlouho pojedou okolo Kapverd. Jsou to sice portugalské ostrovy – ale nebylo by možno získat potraviny něJakou lstí?

Eleano se rozhodl k nebezpečnému podniku. Několik povelů a Victoria změnila směr. Plula k Santiagu.

Zakotvili před přístavem. Eleano svolal všechno zdravé mužstvo. „Nesmíme se prozradit.“ řekl jim. „Budou-li se vás vyptávát, odkud plujeme, řeknete, že jsme jeli do Ameriky. Bouře nám zlomila hlavní stěžeň, proto se vracíme domů. Nikdo ať nevyzradí, že jsme zbytek Magalhaesovy výpravy.“

Loďka z Victorie vjela do přístavu, kde kotvily portugalské křižníky. Mezi námořníky byl i Pigafetta.

Španělé vypravovali, co jim nařídil Eleano. Portugalci uvěřili. A už se dovážely na Victorii potřebné zásoby: rýže, maso, čerstvá voda.

Pigafetta se dal do rozhovoru s úředníkem. Dověděl se, že je čtvrtek.

„To snad ne, pane,“ řekl Pigafetta s úsměvem. „Dnes je středa.“

„Zaspal jste jeden den, pane. Dnes je čtvrtek,“ rozesmál se úředník.

„To není možné,“ zavrtěl Pigafetta nechápavě hlavou. Vždyť si denně psal do svého deníku, značil datum a ví určitě, že je středa. Ale ať se zeptal kohokoli v přístavu, každý ho ujistil, že je čtvrtek. Pigafetta si tuto záhadu nedovedl vysvětlit.

Eleano byl s nákupem spokojen. Vesele se rozhlédl po námořnících.

Zářily jim sice oči, ale jejich pohyby byly pomalé, bez života. Jaké to zříceniny přiveze do Španěl. A co se mají ubožáci ještě napracovat, než přijedou domů. Victoria potřebuje důkladné opravy. Mnoha otvory teče do ní voda. Několik námořníků musÍ nepřetržitě, dnem i noci stát u lodních táhel a čerpat vodu.

Pohled na zbědované námořníky vnukl Elcanovi novou myšlenku. Když se jim to tak pěkně podařilo s potravinami, nemohl by koupit též několik otroků? Nemá sice už dost peněz, ale nemají nadbytek platidel ve zboží?

Šalupa s třinácti námořníky jela znovu do přístavu.

„Přejete si ještě něco, pánové?“ uvítal je úředník přívětivým úsměvem. Měl radost, že udělal se Španěly dobrý obchod.

„Mohl byste nám prodat několik otroků? Do lodi nám teče voda, už jsme unaveni čerpáním.“

„S radosti, pánové,“ řekl ochotně úředník. „Máme statné černochy. Ceny jsou ovšem poněkud vyšší než u vás doma.“

„Zaplatíme dobře.“

Úředník přivedl několik otroků. O ceně se dohodli ihned. Španělé nesmlouvali.

„Snad vám nebude vadit,“ řekl námořník, který prováděl nákup, „zaplatíme-li vám zbožím.“

„Naprosto ne. Co máte?“

„Pojďte s námi prohlédnete si všechno sám.“

Přišli k šalupě na jejím dně ležely tři pytle hřebičku a muškátových oříšků.

Úředník hmátl do pytle, vytáhl hrst hřebíčku, přivoněl k němu – a vytřeštil oči. To nejkrásnější zboží, jaké přivážely portugalské lodi z Moluk!

Stěží se ovládl.

„Promiňte, pánové, přijdu hned,“ řekl chvatně a zmizel ve strážním domku.

„Zdá se, že něco tuší,“ ulekl se jeden z námořníků.

„Vypadá to tak. Prchněme!“

Naskákali do šalupy. Ale již bylo pozdě. Z budovy se vyřítila stráž.

Španělé byli okamžitě zajati. Několik vojáků běželo ke křižníkům. Vedoucí úředník spěchal k místu, kde kotvila Victoria.

„Žádám vás jménem Portugalska o vydání vaši lodi!“ zvolal na Elcana.

Ten už chvíli neklidně pozoroval, co se děje na břehu. Když viděl podivný ruch, dal nenápadně připravit plachty.

„Smím se ptát proč?“

„Poněvadž jedete z portugalských osad a vezete koření.“

Eleano se obrátil k úředníku zády a zavelel:

„Napněte plachty! Kupředu!“

Námořníky na ostrově již musí obětovat. Však španělská vláda si vynutí jejich vydání.

Všechno záleželo na rychlosti.

Do napjatých plachet zadul vítr. Victoria se rozjížděla.

A už se za ni rozkolébaly těžké křižníky.

Nastal divoký závod. Podlehne Victoria? Stane se kořisti Portugalců? Či bude potopena? Námořníci věděli, co je v sázce. Rázem z nich spadla únava, každý pracoval ze všech sil.

Victoria letěla jako obrovský pták. Snad ještě nikdy neplula tak rychle. Vzdálenost mezi ni a křižníky se zvětšovala.

Victoria prchá a uniká. Ztrácí se na modrých vodách Atlantiku jako tečka, jako malinký bod, mizí z dohledu bezmocných Portugalců.

„Ale byla to jízda, pane kapitáne,“ řekl Pigafetta a utíral si zpocené čelo.

„Byla,“ usmál se šťastný Eleano. „Prohnali nás pořádně. Teď, doufám, máme už vyhráno.“

Utrpení námořníků však zdaleka nebylo skončeno. Potravu sice měli, ale bylo jich příliš málo na vykonávání všech prací, hlavně na čerpání vody z útrob Victorie. Úbytek třinácti lidí, které museli zanechat na Kapverdských ostrovech, pociťovali velmi těžce.

Konečně po dvouměsíční plavbě připluli k domácí pevnině.

6. září 1522 vjeli do Sanlucaru.

Ihned letěla vítězná zpráva celým Španělskem.

Do Sevilly, kam připlula výprava o dva dny později, spěchaly davy lidu.

Radost, obdiv, úžas, jásat – ale i ohromení.

Kde je těch pět lodí, jež odtud vypluly před třemi lety?

Santiago je rozbito u pobřeží Jižní Ameriky, Antonio tajně uprchl od Magalhaesova průlivu. Concepcion byli nuceni sami zapálit u ostrova Zebu. Trinidad odpočívá u břehů čarovné země vzácného koření. Jediná Victoria vplouvá do přístavu…

A kde je těch dvě stě šedesát pět námořníků?

Celá cesta okolo světa je jimi vroubena: jsou v Brazílii, v San Julianu, v průlivu, v Tichém oceáně, na Maktenu, na Zebu, na Borneu, v Indickém oceáně, u mysu Dobré naděje, v Atlantském oceáně. Někteří jsou ještě vězněni na Molukách a na Kapverdských ostrovech…

A tato hrstka – to jsou všichni, kteří se vrátili?

Ano. Těchto osmnáct ubožáků, bledých, zesláblých, vyčerpaných, nemocných, kteří jdou do chrámu bosi, v košilích s dlouhými svícemi v rukou – to je celý zbytek.

A už jsou tu královští poslové. Kapitán Elcano se má ihned dostavit ke dvoru – Jeho Veličenstvo ho očekává.

Král Karel vyslechl Elcanovu zprávu a spokojeně zakýval hlavou. Tato cesta zastíní všechno, co bylo dosud vykonáno v objevitelských plavbách. A na tom má zásluhu on – Karel, král španělský! Doplul Bartoloměj Diaz k mysu Dobré naděje? Objevil Kryštof Kolumbus Ameriku? Objel Vasco da Gama Afriku a dostal se po moři do Indie? Uviděl Balboa Jižní moře? Našel Francisco Serráo Moluky?

Ano – dopluli, objevili, uviděli.

Ale tato výprava objela celou zeměkouli.

Podala nezvratný důkaz, že Země je kulatá.

Celý svět bude mluvit o španělských mořeplavcích. Za vzácné koření, které přivezla Victoria, se utrží tolik peněz, že budou uhrazeny výdaje na celou výpravu, pan Haro si přijde také na své a ještě ohromná částka připadne královské koruně. Moluky jsou na naši části zeměkoule, Portugalci mají důvody k nářkům. Ostatně, budou-li chtít, prodáme jim je. Dají nám vysoké odstupné a pak ať si tam jezdí.

Kapitáne Elcano, vykonal jste pro naši zemi a královskou pokladnu neocenitelné služby – zasloužíte si také odměnu.

A na šťastného Elcana se sypaly pocty ze všech stran.

Stal se španělským grandem. Jeho šlechtický erb měl zlatý zámek v rudém poli pod ním maky kořeni: muškátové ořechy, hřebíček a skořici. Štítem se vinula stuha s nápisem: Ty jsi mě první obeplul. Mimoto dostal vysoký doživotní důchod.

I ostatní námořníci a rodiny pozůstalých byli odměněni.

Portugalsko si ponechalo nadvládu nad Molukami, ale protože podle míněni objevitelů ležely na té části zeměkoule, která na základě rozdělení papežova patřila Španělům, museli zaplatit Španělskému králi tři sta padesát tisíc dukátů. Později se však zjistilo, že tyto peníze byly vyplaceny neprávem: učenci totiž vypočetli, že Moluky leží přece jen na straně portugalské…

DOSLOV

Opojná radost se rozlila Španělskem a celou Evropou. Žijící i mrtví mořeplavci byli zasypáváni slovy díků a uznáni za svůj slavný a převratný čin.

Jen jedno jméno uprostřed těchto vzrušených chvil jako by zapadlo. Jen jednoho jména nikdo nevzpomněl.

A přece to bylo jméno člověka, který dal vlastně podnět k nejúžasnější plavbě všech dob, který měl největší zásluhy o její uskutečnění, který vedl výpravu přes nejhorší a nejzáludnější úseky nekonečné cesty:

Fernáo Magalhaes.

Na nějakou dobu bylo možno zapomenout na zásluhy velkého objevitele. Bylo možno pošpinit jeho památku. Bylo dokonce možno ubližovat jeho ovdovělé manželce i malému Rodrigovi, dát je hlídat jako zločince a nakonec je nechat zemřít v bezectí a ponížení.

Ale když vyšel tiskem Pigafettův deník – První cesta kolem zeměkoule, byly otevřeny oči celému vzdělanému světu.

A tehdy bylo dáno Magalhaesovi místo, které mu právem náleží v bouřlivé době na přelomu lidských dějin. Čin Fernáa Magalhaese a jeho námořníků se stal jedním ze základních pilířů, o něž se opírala nová doba, doba netušeného pokroku v lidském věděni.

Byla to doba, nad niž slavnější bychom těžko hledali v minulých dějinách lidstva. Po údobí trvajícím déle než tisíciletí, kdy jedinými uznávanými autoritami ve vědě byly spisy řeckého filozofa Aristotela a bible, kdy většina univerzit papouškovala do omrzení učení, které dávno zastaralo – po tomto údobí se lidský duch vzepřel útisku a hledal nové, pokrokové revoluční cesty.

Velkolepý vynález Gutenbergúv spojil lidské duchy bez ohledu na vzdálenosti prostoru a času. Polský hvězdář Mikuláš Koperník, současník Magalhaesův, vystoupil se svým pobuřujícím učením, že Země není středem vesmíru, nýbrž že se otáčí okolo Slunce zároveň s jinými oběžnicemi. Jeho revoluční nauku obhajoval a prohluboval německý hvězdář Jan Kepler. Za stejnou myšlenku statečně bojoval Giordano Bruno, italský filozof. Věděni o vesmíru podstatně rozšířil Vlach Galileo Galilei, který svým dalekohledem objevil čtyři „družice“ Jupiterovy. Mezi tyto průkopníky náleží i všeumělec Leonardo da Vinci, dále objevitel zákona o zemské tíži Isaak Newton a jiní a jiní, kteří zapálili a vysoko nesli pochodeň světla, poznání a pokroku a vedli lidstvo ze zatuchlých středověkých kobek k slunci.

Jako Fernáo Magalhaes, i tito slavní učenci museli mnoho vytrpět na své cestě za poznáním. Církev zakazovala šířeni nových myšlenek a pronásledovala jejich původce. Obávala se, že její autorita poklesne, když padnou názory, které hlásala a obhajovala po staletí. Bránila pokroku všemožným způsobem. Její představitelé dokonce odmítli pozváni Gallieiho, aby se podívali na oblohu dalekohledem a tak se vlastníma očima přesvědčili o správnosti jeho učení. Vydali vetchého starce strašnému církevnímu soudu – inkvizici – a přinutili jej pod hrozbou smrti a mučením, aby popřel své učeni o hvězdném nebi. Giordana Bruna upálili na římské ulici jen proto, že nechtěl, odvolat své názory o otáčení Země okolo Slunce.

A přece hrdinové vědy vytrvali.

Nakonec vždy vítězí to, co je správné a pravdivé, co přináší opravdový pokrok. Proto i tenkrát – v patnáctém, šestnáctém a sedmnáctém století – zvítězily myšlenky lidí, kteří chtěli poznávat a poznané sdělovat celé lidské společnosti.

Jaké místo zaujímá Fernáo Magalhaes mezi těmito pokrokovými osobnostmi?

Chce-li někdo poznávat vesmír, musí nejprve znát Zemi, na které žije. O její poznáni se zasloužily nepřehledné řady těch, kteří od pradávných dob získávali a rozšiřovali poznatky o ní krok za krokem. Nevyřešena zůstávala otázka o tvaru Země.

Poslední tečkou za všemi dohady a nejistotami byl nesmrtelný čin Fernáa Magalhaese a jeho druhů – první cesta kolem světa.