André Laurie

Vládce hlubin

KAPITOLA I

VELRYBA V MARSEILLE

Ztroskotání lodi Dakar Západoafrické paroplavební společnosti, její potopení se vším všudy poblíž Fioulských ostrovů a zámku If ve chvíli vjezdu do marseillského přístavu, zůstalo dlouho záhadnou událostí.

Byla to krásná celokovová loď nejnovější konstrukce, řádně ohlášená a očekávaná. Stalo se to v jedenáct hodin dopoledne 25. února na zcela klidném moři a za nádherného počasí. Remorkér č. 6 právě vyplul lodi vstříc, když se Dakar náhle bez zjistitelné příčiny, bez srážky a bez výbuchu naráz potopil necelé dva kilometry od pobřeží, jihozápadně od přístavní hráze Joliette, přímo na jih od Roucas-Blanku na místě, kde námořní mapy uvádějí v hloubce šedesáti metrů písečné dno.

Mohlo být zachráněno sotva dvanáct trosečníků. Někteří doplavali k blízkým skaliskům a další byli přijati na několik málo člunů, které stačily na ono pochmurné místo doplout. Kapitán a cestující první třídy byli právě u snídaně. Kapitánův zástupce stál na svém místě na velitelském můstku. V dohledu nebyla žádná loď. Na nebi ani mráček. Náhle se ozval výkřik:

„V podpalubí je voda! Na přídi…! Na zádi…!“

Všichni se vrhli k pumpám a k záchranným člunům Ale než mohli udělat nějaké užitečné opatření, loď se ve dvou minutách potopila jako kámen, jako kus olova.

Dakar plul z Pobřeží slonoviny s nákladem zlatého prachu, palmového oleje a vzácného dřeva. Cestujících nebylo mnoho. Většinou to byli senegalští úředníci. Nikdo z nich však katastrofu nepřežil, kromě koloniálního úředníka pana Viadala. Ten se chtěl nasnídat až v Marseille a ve chvíli katastrofy stál na palubě. Vrhl se oblečen do vody a podařilo se mu dosáhnout Roucas-Blanku.

Po několik dalších dnů se lidé v Marseille vydávali na lodích k místu neštěstí. Mohli nejasně pozorovat stožáry a komíny parníku. Občas se u okolních skalisek až k Martiguesu vynořovaly mrtvoly utonulých. Do kanceláře společnosti se hrnuli návštěvníci i telegramy. Tajemník společnosti však mohl říkat jen to, co věděl, a nebylo toho moc. Poslal pilný telegram do Senegalu a na Pobřeží slonoviny, aby zjistil seznam cestujících. Správní rada společnosti se vydala v plném obsazení na dějiště dramatu na palubě malého služebního parníku Canigou. Je snad zbytečné říkat, že Dakar byl pojištěn na svou vlastní cenu i na cenu nákladu. Po právních formalitách se troska stala majetkem pojišťovny, která požádala velitele potápěčů Ettora Leonardiho, aby vše ověřil a podíval se, co by se dalo ještě zachránit.

Ettore Leonardi pocházel z Janova a byl to velmi vyhledávaný potápěč, protože jeho loď Checo byla speciálně zařízena pro podmořské výzkumy a protože velmi šťastně pomáhal už při mnoha důležitých zachraňovacích akcích. Naposledy to bylo při ztroskotání kanadské lodi o výtlaku osmi set tun, zanechané posádkou u marockého pobřeží. Dovlekl ji triumfálně do starého marseillského přístavu, rozebral ji a po částech rozprodal v souhlasu s námořními zákony a pravidly týkajícími se takové záležitosti. Přes všechny úspěchy však budil v lidech žárlivost a po jeho třetí nezdařené výpravě k vraku Dakaru se počaly o něm šířit velmi zlovolné řeči. Nutno však říci, že vzhledem k jeho přínosu oprávněné.

Nevynesl totiž z vraku nic než mrtvoly a několik bezcenných věcí. Senegalský úředník pan Vidal prohlašoval, že jeho zavazadlo obsahovalo akcie a ceniny v hodnotě pětaosmdesáti tisíc franků a že zůstalo v kabině první třídy č. 4 při levém lodním boku pod schodištěm do salónu. Ettore Leonardi sestoupil znovu na palubu vraku a podle svého vlastního prohlášení pronikl až do kabiny č. 4. Ale přestože ho pan Vidal přesně poučil, zavazadlo tam nenašel. Uvedl však některé údaje velmi podezřelé, ne-li neuvěřitelné. Tvrdil, že Dakar leží pravým bokem na písku a má v úrovni strojovny

obrovskou trhlinu, způsobenou jakoby torpédem, ač se to nedá ničím doložit. Dále uvedl, že dvojitý šroub, parní kormidlo a všechny kompasy i lodní hodiny z parníku zmizely. Předpokládal, že stejně zmizely i poštovní pytle, uzavřené jako obvykle v salónu první třídy do zadní skříně, kterou našel vyraženou a prázdnou. Nakonec vyslovil vážné pochybnosti o existenci nákladu zlatého prachu, po němž nenašel ani stopu…

Údaje samotného Leonardiho i vše ostatní byly tak podivné, že vyšetřující soudce pan Féraud musil na žádost námořního soudu zahájit vyšetřování všeho, co se týkalo Dakaru. Soudce byl mladý, pilný a horlivý úředník, který se pustil se zápalem do svého úkolu.

Hlídáním vraku pověřil parní šalupu námořního celního úřadu, aby zabránil komukoli v přístupu. Od Západoafrické paroplavební společnosti si vyžádal, nejpřesnější podrobnosti o velení, o posádce, o cestujících a o nákladu lodi. Posléze získal z dřívějších zpráv janovského potápěče takové údaje, že by byl každé další ponoření patrně zakázal, kdyby mu byl Ettore Leonardi tuto námahu neušetřil. Nevrátil se totiž na hladinu.

Kabel sloužící k sestupu z paluby Checo na mořské dno spolu s Denayrousovým přístrojem, který zajišťoval potápěči na tři hodiny dýchatelný vzduch, nepřenášel potápěčovým pomocníkům žádné známky Leonardiho života. Ti se proto rozhodli kabel vytáhnout. Zjistili však, že je nad závěsem přítěže přeříznut a přítěže zbaven, aniž mohl kdo říci, co se stalo s Leonardim…

Tak se k tomu všemu připojilo nové tajemství, které ztroskotání Dakaru ještě více zatemnilo. V Marseille a ve francouzském tisku se o ničem jiném nemluvilo.

Pan Féraud, velmi poplašený svou osobní odpovědností, rozhodl se požádat o radu svého přítele z dětství, námořního poručíka Francoise Aubryho, velitele ponorky Murény v Toulonském přístavu. Potom telegrafoval do Barcelony, aby si vyžádal okamžitou pomoc velmi proslaveného baleárského potápěče Josého Terrala.

Tam až vše dospělo, když u přístavní hráze Joliette došlo k podivné události, která načas dodala novou látku k hovorům v celém Cannebiěre.

U hráze byla totiž vzata do vleku remorkérem č. 17 brazilská briga Santa Maria do Sul, vlekoucí na kladkách svého levého boku velmi podivný úlovek, jaký ani nejstarší Marseillané nikdy neviděli vtahovat do svých vod.

Tím úlovkem nebylo nic jiného než třináctimetrová šedočerná velryba, zježená ještě harpunami, které ji dorazily, a zavěšená na dvanácti kladkách.

Čerstvě ulovené zvíře se ještě lesklo mořskou vodou. Když brazilští námořníci pluli podél hráze, volali, že velrybu ulovili asi tři sta metrů od břehu. A aby si před nosem Marseillanů zajistili vlastnické právo, pobíhalo už tucet námořníků po širokém hřbetu zvířete, všichni připraveni seříznout jí širokými noži kůži a vyjmout tuk, játra, kostice a vše ostatní, co mělo na tomto úlovku obchodní cenu.

Ale dva nebo tři velrybáři z povolání, kteří se zúčastnili na hrázi vítězného vjezdu brigy, počali se už mezi sebou dohadovat, zda je tu vše v pořádku a zda měla brazilská loď právo lovit velryby ve francouzských vodách… Nenadálá událost však hádku přerušila.

Na zádech velryby, v místě, kde se jeden z námořníků marně snažil vbodnout nůž, otevřel se náhle jakýsi poklop a ze zejícího otvoru se jako ze studny vynořil černovlasý, vousatý a rozcuchaný mužík s proklínáním a s nadávkami v nejčistší marseillštině.

Brazilčané, vyděšení náhlým zjevením nového Jonáše, rychle utekli.

Mužík zatím překročil okraj otvoru, vyhoupl se na palubu brigy a zamířil k oněmělému kapitánovi, který byl překvapen stejně jako jeho lidé. Spustil na něho bez okolků nevybíravými slovy:

„Ztratil jsi patrně mapu, vrtáku! Ty i ti tví nešťastní umazanci! Myslíte si snad, že jste ještě ve své divočině? Harpunovat mě v mých vlastních vodách! Pět set metrů od mého mateřského přístavu, jako by to bylo na jižním pólu! Jako bych byl ledová kra! Zdvihnout mě na kladkostroji jako mrchu a chtít mi rozříznout břicho! Měl jsi však smůlu! Nenamáhej se, chlapečku! Táhni svou cestou a dej se vycpat! Co bys tomu řekl, kdybych na tobě udělal stejnou operaci? Kdybych ti uřízl hlavu a hnáty? A měl bych na to v obraně právo!“

Právě v této chvíli přirazila Santa Maria do Sul ke hrázi a byla upevněna lany. Vzrušující scéně přihlíželo tak několik svědků. Většina z nich hrdinu scény poznala.

„Hleďme, to je Marius! Marius Crocrognousse!“ šlo od úst k ústům. Všichni byli touto příhodou rozveseleni, ale v Marseille se už dávno nikdo nepodivoval žádné události, byl-li jejím hrdinou Marius Crocrognousse.

Marius Crocrognousse byl vskutku nejznámější a nejpopulárnější osobou tohoto starého řeckého města. Byl to neobyčejně obratný mechanik, zaměstnaný v továrně na automobily a známý jako vášnivý vodní motorista. Ve svém domku v Roucas-Blanku si postavil vlastníma rukama elektrický člun, který osobně řídil na všech středomořských závodech od Nice až po Marseille a všude se proslavil jako vítěz.

Vidět ho však vylézat z břicha velryby – to už přesahovalo vše, dokonce i u Mariuse Crocrognousse. Zpráva o tom se rozlétla rychlostí blesku po všech přístavních prostorách. Na místo se ihned seběhli francouzští i cizí námořníci, nosiči, povozníci i celníci. Za chvíli o tom hovořilo už několik set lidí.

Crocrognousse stále ještě vyčítal brazilskému kapitánovi, že si dovolil ulovit jeho umělou velrybu. Kapitán zas tvrdil, že je v právu a že každý námořník hodný svého jména musí přece napadnout každého ohlášeného kytovce, jakmile se mu dostane na dosah.

„Ale tohle není, k sakru, žádný kytovec, ale ponorka mnou vynalezená!“ křičel Marius.

„To jsem nebyl povinen vědět! Ostatně každé plavidlo musí být opatřeno vnějším znakem – vlajkou – a lodními papíry! Ukažte mi své papíry!“

„Do mých papírů ti nic není! Uděláš líp, budeš-li se zajímat o své, můžeš-li vůbec nějaké ukázat, protože jistě nejsou v patřičném pořádku!“ zuřil Crocrognousse. „Viděl je vůbec někdo? Já asi nemám právo spustit na vodu svou ponorku ve svých vodách, pár metrů od Roucas-Blanku, a dělat si s ní co chci! Musím mít asi povolení od milostpána, který se právě přihnal z Brazílie! Jen počkej chvilku, synáčku, a já ti ukážu, zač je toho loket! Však ještě máme v Marseille soudy! Dozvíš se tam, co to znamená pokládat lodi za velryby a vrhat se na ně jako hladový pes!“

Konec této výměně líbezností učinil přítomný celní důstojník, který nařídil kytovce odvléci do loděnice přístavní správy. Tam se vše vysvětlilo, když Marius Crocrognousse přednesl svou výpověď. Předpokládaná velryba byla velryba falešná, nebo aspoň napodobenina velryby z vulkanizovaného kaučuku. Byla to vlastně ponorka, vynalezená, projektovaná a postavená vlastnoručně Mariusem Crocrognoussem ve sklepě domku v Roucas-Blanku, tisíc hromů! Umělá velryba s vodní přítěží, aby se mohla ponořit; s plováky, aby mohla vyplouvat na hladinu; s ocasem, aby mohla kormidlovat; s ploutvemi k urychlení plavby. To vše bylo poháněno elektrickým motorem o výkonu dvaceti koní! A ten pitomý Brazilec si spletl kaučuk s velrybí kůží a pokládal skleněná okénka za oči kytovce…!

Zkrátka Marius Crocrognousse žádal od Brazilce plné odškodnění atd., atd.

Kapitán zase tvrdohlavě uváděl, že velryba mu vrazila do kormidla a že měl tedy právo ji zadržet v náhradu za poškození lodi, aniž zkoumal, zda je to pravá velryba nebo nějaký padělek.

Celní důstojník nevěděl, komu dřív naslouchat, když jeho pozornost upoutala poznámka Mariuse Crocrognousse. Mužík prohlásil, že plul právě do Marseille, aby oznámil vyšetřujícímu soudci Féraudovi zvláštní zjištění o ztroskotání lodi Dakar. Toto zjištění učinil minulé noci, když se k vraku přiblížil se svou ponorkou. Jeho zpráva jistě osvětlí onu tajemnou katastrofu. A právě při návratu ze své výpravy byl u hráze Joliette harpunován tím prokletým Brazilcem a zadržen při výkonu občanské povinnosti, kterou hodlal splnit.

Po tomto prohlášení změnil důstojník okamžitě své chování. Rozhodl, aby falešná velryba zůstala v loděnici a brazilský kapitán na kotvišti, oba k dispozici správě přístavu. Mariuse Crocrognousse pak posadil do vozu se dvěma policejními agenty a poslal ho okamžitě do kanceláře vyšetřujícího soudce Férauda.

Ten právě přišel, aby vyslechl předvolané svědky, ale když byl zasvěcen do Crocrognoussovy příhody, dal malého snědého mužíka ihned uvést a přijal jeho výpověď.

„Pane soudce,“ začal Marius, „není to mou vinou, že jsem vám nepřinesl ihned zprávu o tom, co jsem viděl minulé noci. Byl jsem zlovolně zdržen prokletým brazilským kapitánem, který se bude muset ze svého chování zodpovídat před příslušným soudem… Teď však jsem u vás a chci se zatím zabývat jen záležitostí katastrofy Dakaru. Znáte mě snad jménem, pane soudce? Dříve než to stvrdím podle zákona přísahou, prohlašuji, že jsem Marius Crocrognousse, starý třicet let, mechanik, zaměstnán u firmy Delouseau & spol., výroba aut v Marseille. V Roucas-Blanku mám domek, kde trávím neděle a kde jsem si zcela sám postavil elektrický člun, s nímž jsem získal všechny ceny na středomořských závodech posledních dvou let. Tento úspěch mě navnadil, a tak jsem využil příležitosti a ve sklepě svého domku, odkud mám spojení s mořem, postavil jsem si z vulkanizovaného kaučuku ponorku vlastního vynálezu, aniž jsem komu co řekl. Svým plavidlem jsem se snažil napodobit dokonale přírodu, a proto jsem mu dal tvar a orgány velryby: železné kormidlo jako ocas, ploutve z plátna a z rákosu a šroub poháněný elektřinou. Můj člun je stavěný jen pro mne, nejvýš ještě pro jednoho pomocníka. Skládá se ze střední kabiny s prostým, hermeticky uzavřeným poklopem; pod kabinou je vodní přítěž, jakési nádrže, které před ponořením libovolně naplňuji; dále tam mám jakési plováky, které mohu naplnit vzduchem a zase vyprázdnit při jakémkoli nepatrném kolmém přemísťování. Má ponorka není bez chyb, ale její chyby dokonale znám. Je to jen pokusný model, postavený pro mou vlastní potřebu. Postupná zlepšení mi navodí praxe. Sotva jsem byl se stavbou hotov, došlo na moři při Roucas-Blanku ke katastrofě Dakaru, která vyvolala nutnost vyšetření, jímž jste byl pověřen právě vy. Snadno pochopíte, pane soudce, že tajemné okolnosti, za nichž ke katastrofě došlo, vnukly mi silnou touhu použít k objasnění záhady svého elektrického ponorného člunu… Napřed jsem ho však musel dodělat tak, abych ho mohl spustit na moře. To jsem mohl udělat dost rychle. A tak včera, v úterý, bylo vše připraveno k výpravě. Všechno, kromě elektrického osvětlení člunu, ale právě tato okolnost byla, jak uvidíte, okolností velmi šťastnou.

Byl jsem přesvědčen, že nejlepší způsob, jak se vyhnout zásahu celních orgánů, které vyslaly k hlídání vraku svůj člun, bylo znemožnit jakékoli setkání s touto hlídkou. Rozhodl jsem se proto plout přímo na místo katastrofy ještě dříve, než si dám světla do pořádku. A tak jsem včera krátce po půlnoci svůj úmysl provedl.

Sto metrů od Roucas-Blanku za bezměsíčné a klidné noci jsem se ponořil a zamířil přímo k vraku, to znamená ze svého domova rovnou na jih. Byl jsem podle svého odhadu necelé dva kilometry daleko, když jsem. zahlédl dost silné, ale zatím vzdálené světlo, které mě upozornilo na něco nekalého. Zároveň jsem zaslechl temný zvuk, připomínající chod parního stroje…

Tato okolnost mě přiměla zpomalit plavbu, abych se; tam přiblížil co nejobezřeleji. Dal jsem elektrickému motoru nejmenší rychlost, asi metr za vteřinu, a zůstal jsem ve střehu na přídi s očima upřenýma do okének.

Se zkracující se vzdáleností světlo stále sílilo a zvuk motoru byl stále výraznější. Nemohl jsem už pochybovat, že u vraku dochází k nějaké noční práci.

Protože jsem věděl, že výzkum Ettora Leonardiho byl tragicky přerušen a že potápěči mohou pracovat jen ve dne, vzrůstala ve mně touha dovědět se, k jaké to tajuplné činnosti tu může v noci docházet.

Náhle se můj člun s otřesem zastavil. Pochopil jsem, že nos mé ponorky narazil právě na kýl Dakaru. Když jsem vstal, zastavil jsem ihned chod motoru a zůstal jsem bez pohybu, s nosem člunu vraženým do trosky. Chráněn temnotou, čekal jsem, co bude dál.

Skoro současně jsem nabyl dojmu, že má přítomnost byla zpozorována, patrně po nárazu do kýlu. Hluk stroje ustal, ale pak se ozval znovu, tentokrát s jinou kadencí. Kolem mne projel pruh silného světla, ale to nezjistilo zřejmě nic podezřelého, protože po delší přestávce pokračovala přerušená práce dál. Odvážil jsem se prohledat pomalými a téměř neznatelnými pohyby nahoru i dolů celý kýl, jako když ryba v akváriu ohledává stěny svého vězení…

Tento tichý a trpělivý manévr byl nakonec úspěšný. Dověděl jsem se dost přesně, co se přede mnou odehrává.

Vpravo ode mne pracovala vedle trosky jakási podmořská továrna, zdroj onoho světla a hluku. Z továrny vyčnívala podivná chapadla, jakási článkovaná ramena nebo mechanické jeřáby s elektrickými lampami, které ohledávaly různé předměty. Na jiných byly jakési nadlehčovací plováky, které se k předmětům upínaly, jako by se na ně lepily. Pak byly automaticky nahuštěny, čímž umožnily dalším mechanickým ramenům předměty uchopit a odlehčená břemena docela snadno vyzdvihnout…

Tak jsem postupně viděl, jak z roztrženého, lodního trupu byl vytažen parní kotel, obrovský píst a ocelová osa, kterou by na vzduchu mohl vyzdvihnout jedině stroj o výkonnosti několika set koní…

Byla to podívaná nevyslovitelně zajímavá. Sledoval jsem ji pln překvapení až do chvíle, kdy továrna za svítání odzvonila konec práce, zatáhla svá tykadla, zhasla světla a zůstala v naprostém tichu.

Po dlouhém váhání jsem se odvážil přiblížit a obeplout ji. Pokud jsem mohl v šeru pozorovat, zdálo se mi, že není větší než Dakar sám, což jsou u ponorky rozměry dosud nevídané…“

Marius Crocrognousse dospěl k tomuto bodu svého vyprávění, když soudní sluha přinesl panu Féraudovi jakousi navštívenku.

KAPITOLA II

MURÉNA

Jakmile se vyšetřující soudce na navštívenku podíval, vstal, otevřel dveře své pracovny a vyběhl ohlášenému návštěvníku vstříc.

„To jsi ty, drahý Aubry…? To jsi mohl tak rychle vyhovět mému pozvání…? Nedovedu ti říci, jak jsem šťasten!“

„Vyžádal jsem si nezbytné povolení, dal zatopit pod kotly… a okamžitě jsem vyplul.“

„Se svou lodí?“

„S mou lodí, která je teď u jachtové hráze pod Cannebiěre.“

„To je hrozně milé… Nuže, drahý poručíku, přišel jsi právě včas, abys nám řekl své mínění… a snad nám i pomohl… ve velmi zvláštní záležitosti.“

Pan Féraud představil lodnímu poručíkovi Francoisi Aubrymu Mariuse Crocrognousse a vylíčil mu stručně, co se právě dověděl. Přijímal to ovšem s výhradou dodatečného ověření. Byl synem Provence1, žákem a absolventem právnické fakulty v Aix, a věděl, že v Marseille nutno každé tvrzení běžně zredukovat, než je přijato za bernou minci. Nicméně v Mariusově vyprávění byl takový rys upřímnosti a tak podivný sběh věrojatných okolností, že to musil nutně brát vážně.

Poručík Aubry tiše naslouchal a pak položil Mariusovi několik otázek:

„Vaše velryba je na celnici?“

„Bohužel ano… a velmi zbědovaná, protože ti Brazilci ji uvedli do žalostného stavu… Jinak bychom se s ní mohli za necelou hodinu vydat k vraku…“

„Můžeme se jít na váš člun podívat… Myslíte, že by oprava trvala dlouho?“

„Nejméně pět šest dní… A co se jeho prohlídky týče, nic lehčího. Je to záležitost deseti minut jízdy vozem k hrázi Joliette.“

„Pojďme tam tedy!“ řekl poručík.

Už zběžná prohlídka velryby stačila plně přesvědčit soudce i důstojníka. Crocrognoussova ponorka nebyl jen pouhý mýtus. Byl to člun podivuhodně uzpůsobený k svému účelu, velmi jednoduchý v pojetí, skutečný klenot vynalézavosti, pružný a poslušný jako balónek rozprašovače, jak se vyjádřil lodní poručík, když si prohlédl všechna zařízení s pozorností odborníka. Vřele gratuloval Mariusovi Crocrognoussovi k výtečnému využití všech konstrukčních materiálů. Byl teď plně přesvědčen o správnosti Mariusovy výpovědi a dal si znovu referovat o jeho nočních výzkumech.

Poškození umělé velryby bylo vskutku tak vážné, že ji bylo možno znovu použít skutečně až za několik dní.

„A čas kvapí!“ prohlásil Marius. „Něco mi říká, že ti rabovači, které jsem pozoroval při práci, dokončí co nevidět své dílo a zmizí i s kořistí.“

„Vy jste tedy přesvědčen, že to jsou lupiči, kteří vrak rabují?“

„O tom nemůže být ani stín pochybnosti…! Jsou to lupiči výborně vyzbrojení, pane poručíku, lupiči, kteří znají své řemeslo a kteří svou práci nezhudlaří! Ach, kdybyste byl viděl přesnost jejich konání! Pracují na fous přesně! Elektrický pohled na místo a buch-buch-buch, jeden plovák, druhý plovák, třetí plovák připevněný na správném místě jako lékařské baňky…, a pak buch-buch-buch, plováky jsou nahuštěny, jako by je někdo nafukoval…, buch-buch-buch, a vysune se páka, přisedne, odtrhne to… jako oříšek… a je to zdviženo!“

„To nelze připustit. O tom musíme mít jasno! A to ještě nemluvím o podezřelém zmizení potápěče Leonardiho za okolností, které uvedly noviny!“

„Je to vskutku tak podezřelé, že opravdu váhám použít služeb španělského odborníka Josého Terrala, který včera přijel z Barcelony…“

Poručík Aubry projevil přání setkat se s tímto potápěčem a pohovořit si s ním. Pan Féraud pro něho tedy poslal do sousedního hotelu, kde se Terral ubytoval. Za chvíli přišel veliký chlapík atletické postavy, s vyholenou tváří, který prohlásil, že je ochoten ihned sestoupit k Dakaru, jakmile dojde do Marseille jeho výzbroj. A bude-li to užitečné, třeba i dříve. Zatím má k dispozici jen výzbroj přístavní.

„Já chci ještě dnes obhlédnout situaci se svou ponorkou,“ prohlásil lodní poručík. „Chcete jít s námi?“

„Velmi rád,“ řekl prostě potápěč.

Maurius Crocrognousse se ihned nabídl jako lodivod a soudce vyjádřil svůj úmysl zúčastnit se této podivné policejní operace.

„Je v tom jen jeden malér,“ namítl poručík Aubry. „Můj člun má jen pět míst. Ale snad bychom to mohli nějak zařídit, kdybyste byli ochotni pomoci trochu mému vrchnímu lodníkovi Kermadekovi při obsluze torpéd. Zbytek už by byla maličkost.“

„Copak je Muréna vyzbrojena torpédy?“ tázal se tiše pan Féraud.

„Samozřejmě. A plným právem! Má dvě samohybná torpéda, která mohu kdykoli vypustit. Pokusíme se překvapit na místě činu lupiče, kteří pracují u Dakaru, a v případě nutnosti je budeme torpédovat.“

„Musíme proto počkat na noc,“ řekl Marius Crocrognousse. „Jednak je to doba jejich práce, jednak se k nim můžeme dostat nepozorovaně. Za dne by to nebylo možné…“

Když to bylo v hlavních rysech ujednáno, poradil lodní poručík Mariusovi Crocrognoussovi, aby se šel na několik hodin vyspat, a posílil se tak před noční výpravou. Pak vyzval Josého Terrala, aby byl připraven se skafandrem a s Denayrousovým aparátem. Sám se vrátil na svou loď zakotvenou na hladině u hráze ve starém přístavu mezi dvěma bílými a zlatými jachtami.

Ocelově šedá Muréna vyčnívala nad vodu jen plošinou a otevřenou věží. Byla to malá ponorka zvláštní konstrukce, obsluhovaná pod Kermadekovým velením třemi námořníky, které Aubry odeslal „pro proviant“ do pevnosti Saint-Jean. Získal tak tři místa, nezbytná pro jeho hosty.

Vnitřní zařízení člunu bylo velmi jednoduché, pod věží, která sloužila jako vchod a východ, byla pod hermetickým uzavřením velitelova pozorovatelna; v prostřední komoře byla dvě torpéda, připravená vklouznout do uzavřených pouzder a působením jednoduché spouště vylétnout po obou stranách přídě. Pod touto komorou otáčely elektrické akumulátory hřídelí pohonného šroubu á ovládaly systém pák nádrže vodní přítěže, umožňující ponoření. Pod vlastními nádržemi byla v ose kýlu uložena velká přítěž olověná, které se mohl člun v naléhavém případě zbavit, aby se odpoutal ode dna a vystoupil rychle na hladinu. Tam byla taky zásoba vzduchu pro pět osob na šest hodin.

Kermadec dostal příkaz dát během dne vše do pořádku, prohlédnout každé zařízení a připravit se k půlnočnímu vyplutí.

V určenou hodinu, když se k Muréně dostavili všichni pozvaní, byla přístavní hráz pustá. Nikdo nejevil zájem o ponorku, kterou lidé z přístavu pokládali za obyčejný torpédoborec.

Maurius Crocrognousse, vyšetřující soudce a potápěč. José Terral přešli plošinu člunu a sestoupili po žebříku do kabiny. Velitel dal rozkaz k vyplutí a lehké plavidlo zamířilo nehlučně na širé moře.

Ve starém přístavu pod bezměsíčným nebem bylo ticho. Klid v této době nerušilo ani jediné plavidlo. Vlevo i vpravo spočívaly na kotvách v dokonalém pořádku lodi všech tonáží a všech národností. Muréna nechala pevnost Saint-Jean vpravo, minula molo a přijala od moře pozdrav ve formě vodního přívalu, který od východu zametl celou plošinu. Velitel dal příkaz plout k jihozápadu, aniž plošinu opustil.

Po čtvrthodině zastavila Muréna u celního člunu a vykázala se propustkou.

Hned poté se věž zatáhla a hermeticky uzavřela. Ponorka se zcela normálně ponořila.

Od této chvíle už ji nikdo nespatřil.

Plula zcela pomalu, bez světel a směrem udaným Mariusem Crocrognoussem. Zanedlouho rozpoznala v matné vodě nejasný svit, který brzy zesílil. Zároveň zaslechla hukot stroje.

Pokračovala v tiché, téměř nepozorovatelné plavbě ke zdroji světla a hluku. Velitel Aubry, který vše pozorně sledoval ze svého místa v kabině, byl náhle oslepen světelným proudem, který projížděl vodou jako světla majáku.

Zjistil světelný zdroj tak přesně, že neztrácel čas a nařídil Kermadekovi vsunout torpédo do odpalovacího pouzdra – ale vtom světlo zhaslo.

Nastala úplná tma a hluk stroje ustal. Pak se opět ozval, ale v jiném rytmu. Zdálo se, že se vzdaluje.

Muréna nevěděla, kterým směrem plout, a proto se zastavila a čekala, co bude dál. Posádka měla dojem, že se zádě ponorky dotklo nějaké těleso, připojilo se k ní a těžce ji rozhoupalo. A hned poté všichni cítili, že jsou vlečeni opačným směrem rychlostí, která vteřinu od vteřiny vzrůstala.

Jakou neznámou silou…? Jakým způsobem…? To nemohl v ponorce nikdo říci. Bylo to však naprosto zřejmé, nepopiratelné, všemi zjištěné. Muréna se vydala na cestu a plula zádí napřed k západu, jak o tom svědčila osvětlená růžice kompasu a jak to potvrzovalo tření vody o její trup. A to vše bez zásahu motoru ponorky, bez otáčení hřídele a lodního šroubu, které zůstaly bez pohybu.

Poručík Aubry chtěl na to nějak reagovat. Strhl páku a spustil svůj motor. Marná snaha. Pro neodolatelnou sílu, která ho táhla, nebyl jeho slabý odpor ničím.

Aubry chtěl vyprázdnit nádrže a vystoupit na hladinu. Muréna se sice k hladině přiblížila, ale vystoupit na ni nemohla. Jako by ji neviditelný spár držel pod vodou.

Velitel chtěl přemístit olověnou přítěž v kýlu. Ale přítěž nereagovala na posunovací páku a zůstala na svém místě.

Nikdo si neuměl vysvětlit, co se vlastně děje. Poručík Aubry vysvětlení shrnul do těchto slov:

„Jsme lapeni a vlečeni pozpátku, což zbavuje naše torpéda možnosti zásahu…“

„Co dělat?“ ptal se soudce.

„Nemůžeme ani vystoupit, ani sestoupit, ani vzdorovat síle, která nás ovládá. Jsme jí vydáni na milost a nemilost.“

„Co to může být za sílu?“

„O tom nemám ani tušení.“

„Kam nás vleče?“

„To nevím…, určitě však k západu, to znamená k Gibraltaru… Kdybychom žili v minulém století, v časech marockých pirátů, mohli bychom předpokládat, že máme co dělat s nimi. Ale dnes, za současných podmínek, prohlašuji, že tomu vůbec nerozumím.“

„Ale co jen může být předmětem zájmu těch lupičů?“

„To opravdu nemohu říci… Především nechtějí, abychom se do jejich činnosti pletli, to je jasné. A nadto budou jistě žádat výkupné za loď i za nás. Opakuji, že o tom nic nevím. Ostatně se to dozvíš sám, budeš-li to moci zvědět, protože naše uvěznění může trvat jen šest hodin.“

„Jen šest hodin…? Proč?“

„Protože po šesti hodinách už nebudeme mít žádný vzduch.“

„Velký bože! Vědí to aspoň ti lidé?“

„O tom pochybuji. Rozhodně to je jedna z jejich posledních starostí.“

Po tomto filosofickém prohlášení zavládlo v Muréně pochmurné ticho. Každý se věnoval jen svým myšlenkám a to mohly být myšlenky jedině smutné. Vnímali jen neustálý šumot vody na bocích ponorky, unášené zřejmě velkou rychlostí. A z dálky, ze značné-dálky slyšeli rychlý hukot stroje.

Zajatci podlehli jeden po druhém dřímotě a usnuli.

Probudil je Kermadec, který připravil ranní kávu a oznámil to tak, jako by se nebylo stalo nic mimořádného.

Poručík Aubry se podíval na hodinky a řekl:

„Za hodinu bude náš osud rozhodnut.“

„To je nesnesitelná myšlenka,“ zvolal soudce, „že naši věznitelé asi neznají naši skutečnou situaci, co se týče dýchatelného vzduchu.“

„Chtěl bys jim to říci, kdyby to bylo možné?“

„Samozřejmě. Jestliže existuje nějaký prostředek…“

„Nevím o žádném. Jsme ve své vodní hrobce odděleni od vnějšího světa víc než v hrobce egyptského faraóna.“

„A co se stane pak?“

„To je velmi jednoduché. Náš vzduch se stane nedýchatelným. Postupně ztratíme vědomí a skončí to zadušením…“

Nastalo ticho. V těžkém už vzduchu všichni podléhali neodolatelné potřebě spánku…

Podmořské vězení pokračovalo v němé cestě k neznámému a ke smrti.

KAPITOLA III

POUŽITÍ CHLOROFORMU

Kolik času uplynulo od chvíle, kdy se pět vězňů na Muréně smířilo se smrtí? Nikdo z nich to nemohl říci. Faktem však je, že se všichni postupně probrali z bezvědomí, aby se probudili ve zcela novém prostředí, v dlouhé a široké kabině, elektricky osvětlené, v níž všichni leželi na čistých a pohodlných postelích.

Uprostřed kabiny prostíral právě sluha na mahagonovém stole úderem deváté hodiny pět cínových příborů. Kabinou volně vanul svěží vzduch ze širého moře, vnikající velmi důmyslnými průduchy ve stěnách. Na obou koncích ložnice bránila výhledu železná, plechem pobitá mříž. Ale neustálý hluk stroje za stěnou neuváděl v pochybnost místo nového vězení našich zajatců. Byla to loď o velkém výtlaku, patrně ponorka.

„Změnili jsme byt!“ zvolal Marius Crocrognousse, když zjistil tyto okolnosti.

V tomto okamžiku zazněl za jednou oplechovanou mříží zvonek, otevřela se tam jakási dvířka a v nich se objevil kulatý stolek, na jehož desce stála měděná nádoba, velký chléb a konvice.

„To je asi naše snídaně!“ pokračoval Crocrognousse, který hned vstal, aby si věci prohlédl zblízka.

„Skopové ragú s rýží, které nevypadá špatně, mohu-li tak soudit podle vůně, jemný chléb a čerstvá voda!“ ohlásil, když si celý stolek prohlédl. „Opravdu, pánové, můžete-li mi věřit, začínáme se tím seznamovat s lodními dávkami…“

S Kermadekovou pomocí přenesl jídla na stůl a ujal se rozdílení potravin na talíře,

„Nevím, jak jste na tom vy, ale já mám ďábelský hlad!“ prohlásil při této práci. „Zdá se mi, že jsem už týden nejedl, a to je docela dobře možné, protože nikdo z nás nemůže říci, jak dlouho jsme byli mrtví, nebo skoro mrtví v kabině blahoslavené Murény.“

Jeho úvaha našla, odezvu u všech ostatních stolovníků, kteří se nedali zvát dvakrát a bez meškání zasedli ke stolu. Podle jejich souhlasného mínění bylo skopové ragú s rýží výborné. Jakmile vše spořádali, jazyky se jim rozvázaly.

Napřed se rozhovořili přirozeně o záhadě nového plovoucího vězení. Jak se sem dostali? Zřejmě se během svého bezvědomí stali nedobrovolnými zajatci. Soucitné ruce je přenesly do této ložnice a poskytly jim nezbytnou péči, aby je přivedly k životu.

Nikdo je tedy nechtěl usmrtit – aspoň prozatím. Bezpochyby jim byla přisouzena nějaká pozdější role v dramatu, jehož se až dosud zúčastnili. Jaká role to může být? To nemohl nikdo předvídat. Jestliže to nemá být role „skopové kýty“ nebo „žebírka“ na stole nějakého afrického lidožrouta, pak není jasné, jaký užitek kdo očekává od zavlečení pěti zajatců někam za moře a od vykrmování vězňů skopovým ragú s rýží!

A za jaké moře? To nemohl nikdo říci. Teplota nic nenapovídala. Byla taková, jaká je na všech místech a na všech šířkách v hloubce patnácti až dvaceti metrů pod hladinou oceánu.

Plavidlo bylo určitě ponorka, protože se cestou ani podélně, ani příčně nekymácelo. Plulo stejnou a pravidelnou rychlostí pod zvýšeným výkonem svých motorů bez ohledu na větry a vlny. Bylo ostatně výtečně větráno důmyslnými větráky, což přivedlo Francoise Aubryho k domněnce, že tu jde o americkou ponorku typu Holland, což je ponorný člun s přímým spojením s povrchem vody dutým stěžněm nebo trubicemi upevněnými na bojích.

Tak začal podivný a chmurný život, který se měl prodloužit na celé týdny, bez příhod, beze změn, bez cíle a bez naděje. Kromě dvaceti čtverečních metrů své klece nepoznali zajatci nic jiného. Neměli ani knihy, ani zábavu, ani žádnou práci. Krutě tím trpěli především Kermadec a José Terral, zvyklí na čilý a aktivní život. Po několika dnech by byli podlehli skleslosti a otupení, kdyby je byl Provensálec Crocrognousse nepovzbuzoval svými příběhy a nekonečnými šprýmy. Soudce Féraud se uvolil uspořádat kurs občanského práva a nalézal opravdovou radost v plnění svého úkolu, v němž jeho žáci snad viděli jen ztížení svých běd.

Z pěti vězňů snášel tento pekelný režim se srdcem opravdu mužným jedině poručík Aubry.

Naštěstí pro něho dovedl se rychle oprostit od všech současných potíží a vnořit se do světla snů, umění a vědy. Už na studiích v námořní škole a později na jeho dlouhých plavbách umožnila mu tato schopnost provádět kromě profesionálních prací i všechna možná studia, která tolik miloval. Zatímco v jeho okolí ostatní důstojníci, přátelé a různí společníci, které mu osud přidělil, stěžovali si na dlouhou chvíli a snažili se ubíjet čas hrou v karty, kouřením, pitím a žvaněním o ničem, on shledával dny příliš krátkými vzhledem k rozsáhlosti výzkumů, pozorování a úvah, které se jeho zvídavé mysli nabízely ze všech stran. Neustále byl zaměstnán zaznamenáváním, tříděním a srovnáváním drobných faktů, kterými hlupák pohrdá a které jedině ve svém souhrnu mohou dát hlavní myšlence pevnost. Díky metodickému a stálému cvičení se jeho paměť neobyčejně posílila. Stala se mu zásobnicí, z níž čerpal jako při chůzi mezi policemi knihovny, vybíral si oblíbené autory nebo knihy. Tato paměť mu získala už v minulosti vážnost všech zkušebních komisí a později i vážnost jeho velitelů.

Ale ještě důležitější než při jeho společenských a profesionálních úspěších měla být tato vzácná schopnost v hodinách nynější zkoušky. Vyrván náhle z normálního života, ponořen do morální temnoty, nejsa si jist ani přítomností, velmi rychle se vzchopil, uklidnil se a nacházel tisíceré důvody k nadějím. Jakmile jednou získal duševní rovnováhu, nabyl v něm neochvějně vrchu normální sled myšlenek. Zapomněl na své nepohodlné prostředí a začal je metodicky prozkoumávat. Snažil se uhodnout podle tisícerých nepatrných znaků, v jaké hloubce, na jaké šířce a na kterém místě se nalézá. Díky vědeckým znalostem seřazeným jako přesné nástroje podařilo se mu velmi rychle poodhalit aspoň trochu roušku nekonečné

opatrnosti, kterou na něho a na jeho druhy vrhli jejich tajemní únosci. Tak si zajistil příjemnou činnost, zatímco jeho přátelé vedle něho naříkali a spílali a ustávali ve svých nářcích jen proto, aby se obdivovali klidu a síle, které jeho duch vyvíjel.

„Bavím se tím,“ říkal jim. „Jsem právě v divadle. Sedadlo není sice nejměkčí, ale já jsem už mnohokrát platil draze za místa stejně nepohodlná, abych viděl horší hru, než je tato, která mě nadto nestojí nic!“

„Ach, drahý příteli, udělej nám tedy trochu místa!“ říkal mu soudce Féraud, který se ve svém koutě smrtelně nudil.

„Velmi rád! Právě jsem byl přítomen představení Alkestidy2… V této chvíli musí být deset hodin večer a nemýlím-li se, máme dnes 10. února – středu – velký den ve Francouzské komedii. Alkestis měla dnes premiéru a já se bavil tím, že jsem si zopakoval svého Euripida, abych se udržel na výši… I když je člověk na dně podpalubí a tisíc mil od Paříže, je vždy příjemné cítit spojení s civilizovaným světem…“

„Zajisté! S třiceti metry vody nad hlavou, bez světla, nic k jídlu, se srdcem sevřeným úzkostí!“ sténal ubohý soudce, který zanechal v Marseille přátele, svůj klub, své křeslo v přízemí divadla, své knihy, všechna svá rozptýlení a pohodlí, nemluvě o výborné kuchyni, kterou si velmi zamiloval.

Pak se zamyslil nad tím, co právě říkal Francois Aubry.

„Jsi snad kouzelník, poručíku, nebo si z nás střílíš? Co můžeš vědět o hodině a o místě, kde jsme s touto prokletou galérou, po hodinách bezvědomí, jehož délku neznáme?“

„Omezil jsem se na domněnky, když jsem neměl přesné údaje. Co se hodin týče, spoléhám se na svůj chronometr, jehož světélkující číselník ke mně mluví i ve tmě. A od počátku našeho zajetí jsem neopomněl počítat uplynulé dny. A protože mé hodinky se ani během našeho bezvědomí nezastavily, věřím, že je i můj kalendář v pořádku a že dnes máme 10. února.“

„Jdi mi do háje s tím svým desátým únorem. Ale cos nám to povidal o Alkestidě? Já jsem se opravdu chystal vyjet si co nejdříve do Paříže, abych ji shlédl. Ale než jsem se nalodil k této nešťastné plavbě, neměl jsem ani čas přečíst si divadelní oznámení!“

„Předvedeme si tedy Alkestidu v originále a později uvidíme, zdali ji překladatel přeložil správně.“

A bez váhání, bez klopýtnutí citoval dojímavou tragédii. Posluchači jako pod kouzlem zapomněli na osobní strázně a vžili se do bolu antické manželky. Staří Řekové přišli k moderním lidem. Scény a celá jednání, ve verších i v próze, plynuly bez potíží ze rtů vyprávěče. Když už byl Aubry unaven, vyzval své druhy, aby i oni přispěli něčím k této malé slavnosti. Soudce se nechal trochu prosit, a pak přednesl Idol od Augusta Barbiera; Marseillan recitoval komický monolog ze hry Domovník; Kermadec vyprávěl bretaňskou legendu a potápěč zazpíval baleárskou píseň. Posledním dvěma číslům rozuměl jen Aubry. Ale všichni se pobavili. Aspoň na chvíli zapomněli v duchovním rozptýlení na svůj smutný úděl. Rozsah vědomostí, který Aubry právě prokázal, okouzlil především soudce Férauda.

„Tohle je paměť! Takový rozsah vědomostí! Kde jsi sebral čas naučit se tolik věcí? Jak to je možné? Při jediném sezení vidím, jak si tady žongluješ s řečtinou, s bretonštinou, se španělštinou a s baleárským nářečím! Nejsi přece polyglot z povolání! A tvou specialitou není ani divadlo, a přece čím vším jsi schopen přispět k hodnotě repertoáru! Můžeš právem říci, že jsi v divadle! Už se nedivím, že se nikdy nenudíš. Stačí ti jen nahlédnout do tvé příruční encyklopedie. Ale vysvětli mi, jak sis mohl zapamatovat tolik věcí! To je úplný zázrak v očích nešťastníka jako jsem já, nadaného jen kočičí pamětí.“

„Já si myslím,“ řekl Aubry, „že paměť se může rozvíjet a posilovat donekonečna a u všech lidí. Stačí k tomu metodičnost a vytrvalost. Můj otec měl ve zvyku žádat po mně v tomto smyslu velmi mnoho a rád opakoval s La Rochefaucauldem3, že každý si stěžuje na svou paměť, ale nikdo na svou inteligenci, a nikdy mi nedovolil vyslovit tuto směšnou stížnost. Využíval každého mnemotechnického systému a já jsem se ve svém netrpělivém mládí mnohokrát vzpíral proti železné disciplíně, jejíž blahodárnost jsem nedoceňoval. K tomu došlo až při mých prvních zkouškách a později, když jsem viděl kolem sebe tolik ztraceného a neplodného úsilí jako důsledek nedostatku rozumné metody k získání a k zapamatování sklizně faktů. Tehdy jsem taky pochopil, čím vším vděčím trpělivému vůdci mého mládí.“

„Dobrá, můžeš otci blahořečit. Zajistil ti neocenitelný poklad, kterého můžeš všude využít a který se neustále obohacuje a zvětšuje. Kdybys oněměl, oslepl, ohluchl, ochrnul, onemocněl, zchudl, byl zajat a já nevím, co ještě… budeš mít vždycky své loutky, připravené na první rozkaz přehrát ti svou komedii.. Ach můj otče, jak vám zazlívám, že jste nejednal se mnou stejně!“

KAPITOLA IV

OSTROV PRÁCE

Tato prokletá cesta trvala podle Aubryho odhadu už osm týdnů, když zajatci poprvé zpozorovali změnu v rytmu stroje, který hlučel vpředu před jejich vězením. Rychlost plavidla se zřetelně zvolnila. Buď ponorka proplouvala nějakou úzkou soutěskou, nebo se chystala k přistání. Rozhodně bylo nutno počítat s něčím novým.

To bylo víc, než kolik stačilo v prázdnu tohoto vězení zjitřit představivost. Proto zůstali vězni dlouho po zhasnutí světel vzhůru, plni úzkosti a pozorní k sebemenšímu zvuku zvenčí. Slyšeli hlasy, volání, rozkazy a tření lodních boků o jakousi zeď, která mohla být buď stěnou nábřeží, nebo klenbou kanálu… Ve chvíli, kdy už byl člun v klidu, zazněl náhle tmou Féraudův hlas:

„Poručíku, necítíš zvláštní pach, který má v sobě něco z pachu lékárny?“

„Cítím jej a dobře jej znám. Je to zápach chloroformu,“ řekl Aubry. „Už několik minut vniká do místnosti, zřejmě větracím zařízením. Už mi napadlo, zda tento uspávací prostředek není určen nám. Působí na naše přátele… Slyšíte Josého Terrala?“

Charakteristické hlučné chrápání, vycházející z potápěčova lože, potvrdilo v té chvíli pozorování lodního poručíka.

Pan Féraud to nepozoroval. Usnul taky. Za několik minut pak spali už všichni.

Když vězni nabyli zase vědomí, nacházeli se ve velké bambusové stavbě, všude otevřené, na denním světle a v tropické krajině.

Celé okolí mohlo okouzlit jejich zraky jasným a čistým vzduchem, který volně vdechovali, a modrou oblohou spolu s výraznou zelení stromů. Zbavili se těžké noční můry, aby se octli tam, co vypadalo jako sen. Nezasklenými otvory ve stěnách místnosti, kde leželi na lodních visutých lůžkách, viděli do nedozírna se táhnoucí zelené porosty neznámých rostlin, lemující řady lehkých a hezkých stavení průmyslového města. V dáli se táhly zalesněné hory a na opačné straně se v záři slunce blýskaly azurové vlny ranního moře.

Společným spontánním pohybem seskočili vězni z lůžek, aby přešli v přímý styk s touto oslňující přírodou.

Když skončili povšechnou toaletu, objevil se na prahu vysoký muž v modrém plátěném obleku a s širokým kloboukem na hlavě. Řekl jim anglicky:

„New comers are requested to attend on the High chief of Labour, Lumpor-Jelébu.“

Francois Aubry to přátelům ihned přeložil:

„Noví příchozí jsou pozváni k seznámení s Velkým šéfem práce, Lumpor-Jelébuem.“

Po těchto slovech ukázal posel na vysokou stavbu se žlutým praporem, stojící o samotě uprostřed něčeho, co vypadalo jako řada kanceláří a dílen.

Vězni ho následovali.

Když prošli kolem mnoha průmyslových staveb, dorazili do velkého sálu, kde seděl Lumpor-Jelébu, záhadná osobnost, jejíž národnost by byli mohli při prvním setkání uhodnout jen stěží. Podle mohutného svalstva, které se rýsovalo pod jeho kabátcem z modrého hedvábí, dalo se soudit na muže v plné síle. Hladké, černé lesklé vlasy, výrazné zbarvení tváří a odstálé uši prozrazovaly směs indočínské a dravidské rasy, k níž patří Sínhálci. Jeho úzké oči byly neobyčejně živé a pronikavé.

Při spatření příchozích se mu tvář ozářila něčím, co se mohlo pokládat za úsměv.

„Vítám nováčky z Evropy na ostrově Práce!“ řekl s jistou nadneseností (hovořil jazykem, který mohl být pokládán za angličtinu s nedefinovatelným přízvukem). „Vítám nové kamarády… Najdou zde lásku ke spravedlnosti a co nejširší uspokojování pozemských potřeb podle zásluhy každého jednotlivce. Sami si

vyberou práci, kterou dovedou vykonávat. Jejich sociální zařazení bude odpovídat provedené práci… Budou-li poškozeni nebo někým obtěžováni, stačí jim obrátit se na Lumpor-Jelébua, který vyslechne jejich stížnost a vyřídí ji… Mohu jim dát jednu radu: aby byli pracovití a uvědomili si už od první chvíle, že každý pokus o útěk je zbytečný a marný, že budou žít už trvale na tomto nedostupném ostrově a že osud, jaký si tu utvoří, je pouze v jejich rukou… A jak se sluší vůči novým hostům, kteří právě prodělali dlouhou a únavnou cestu, jsou jim uděleny tři dny na odpočinek a na seznámení s novou vlastí… Mohou si ji zítra prohlédnout, pohybovat se všude zcela volně a všechno prozkoumat. Jsou pány svých pohybů po celé rozloze tohoto území… Od zítřka se budou podílet na přidělování potravy a předmětů nezbytné potřeby. Pro dnešek budou jako přátelé pozváni ke stolu dílovedoucích. Zvláštní průvodce, ten, který je sem přivedl z jejich domu, bude jim ovšem přidělen, jestliže o to požádají… Domluvil jsem.“

Po tomto proslovu pan Lumpor-Jelébu počal listovat v jakémsi otevřeném seznamu, což je všude na světě obvyklé znamení všech úředníků, znamenající konec audience.

Noví příchozí měli velkou chuť použít této příležitosti k protestu proti násilí, kterému podlehli, a proti určení jejich osobních údělů. Ale poručík Aubry, poslušen svého praktického ducha, jim šeptem řekl, že jejich protesty by byly opravdu marné a že bude rozhodně lepší upustit od nich.

„Zjistěme si napřed osud, který nás tu čeká,“ řekl. „Budeme mít vždycky čas vzbouřit se proti němu, shledáme-li jej nespravedlivým a nesnesitelným!“

Pak se všichni vydali se svým průvodcem na povšechnou prohlídku města, v němž bylo značné množství širokých tříd a příčných ulic označených čísly jako v New Yorku, a přerušovaných často náměstími a parky. Celek působil nesmírně jednotvárně a po architektonické stránce velmi jednoduše. Všechny budovy byly z bambusového dřeva a stejného tvaru.

Procházka skončila ohlášeným obědem u stolu dílovedoucích.

Ti byli oblečeni jako většina dělníků do halen z modrého plátna. Zdáli se náležet ke všem známým rasám, jak bylo možno soudit podle různých typů. Všichni však měli stejný vzhled a mluvili málo, většinou jen jednoslabičně. Ani Marius Crocrognousse, nejhovornější ze všech, nedokázal vyrazit ze svých soustolovníků více než dvacet slov.

Oběd nebyl nijak přepychový, ale slušný a vydatný. Skládal se z masa na kari jako u všech námořníků na světě, z vařené rýže a z tropického ovoce. Jediné nápoje byly čaj, káva a čistá voda. Všichni stolovníci jedli tiše, každý podle svého národního způsobu. To znamená, že jedni používali evropských příborů, druzí páru slonovinových hůlek a někteří jen svých pěti prstů. Marius se rozhodl získat nějaké přesné informace a obrátil se ke svému sousedu vpravo:

„Jaký je vlastně hlavní zdejší průmysl?“

Tázaný mu odpověděl:

„Válečný.“

To bylo vše, co z něho dostal… Nad jeho odpovědí se zamyslil. Po obědě se s tím svěřil Aubrymu, který to nepokládal za mystifikaci.

Když pak pokračovali se svým průvodcem v procházce městem, řekl svým přátelům:

„Naši únosci jsou rozhodně mistři námořního válečnictví. Viděli jste, jak rychle vyřadili naše torpéda? Ponorka, kterou jsme se snažili rušit v její obchodní práci, byla pro svůj úkol vybavena znamenitě, můžeme-li tak soudit podle vyprávění našeho přítele Crocrognousse. Ta, která nás sem zavlekla – ať to byla nebo nebyla táž –, nebyla méně uzpůsobena pro plavbu a pro všechny způsoby cestování. Já jsem aspoň obdivoval dokonalé větrání našeho vězení a důmyslné využití chloroformu, které jim usnadnilo naše vylodění. Mysleme si o morálce těchto lidí co chceme, ale nemůžeme popřít, že znají všechny poslední pokroky námořní vědy a že je v mnohých směrech i rozvinuli. Nejsem dalek přesvědčení, že především v oboru pirátství a systematických loupeží rozvinuli vše, co jim k jejich užitku mohly poskytnout ty nejrafinovanější vědomosti…“

Tak uvažovali při procházce matným stínem ulic, napůl smířeni s osudem při radostném vdechování čistého vzduchu a pronikavé vůně bujné vegetace, při pozorování motýlů a naslouchání zpěvu ptáků. Všemi smysly a všemi póry byli spojeni znovu se zemí, živitelkou lidí, od níž byli tak dlouho odloučeni.

Odpoledne strávili v jasmínovém loubí pod vodopádem, kde odpočívali v trávě a popíjeli růžovou limonádu, kterou jim černý sluha přinesl na stříbrné míse.

K večeru je průvodce odvedl na vrchol zalesněného pahorku, který se tyčil nad celým krajem. Z tohoto místa mohli zjistit, že se nalézají na osamělém ostrově, odděleném od širého moře souvislým pásem korálových útesů, o něž se neustále tříštily vlny v oblacích pěny. Za útesy bylo vidět jen blýskavé vody pod zapadajícím; sluncem. Nikde však jediná plachta, jediný sloup kouře, jako by se všechno loďstvo v tichém souhlasu změnilo v ponorky.

KAPITOLA V

DOMNĚNKY

Nazítří po probuzení bylo první myšlenkou vězňů rychle se obléci a vyjít z domu, aby si prohlédli tento kout světa, na který se tak tajemně dostali.

„To je hrozné, jak to slunce pálí!“ zvolal Crocrognousse, jakmile byli venku. „Ještě víc než v Marseille.“

„Opravdu,“ souhlasil lakonicky José Terral ‚a zdvihl nad holou hlavu ruku.

„Kde bychom to mohli jen být?“ ptal se vyšetřující soudce.

„Jsi stále tak zvědavý!“ řekl Francois Aubry s úsměvem. „Nuže, já jsem si tuhle otázku položil taky, jako asi vy všichni.“

„A jaká je odpověď?“ ptal se soudce.

„Odpověď může být samozřejmě jen přibližná. Nečekejte ode mne, že vám řeknu přesnou šířku a délku našeho dnešního pobytu. Mohu vám jen sdělit výsledek řady pozorování.“

„Nu, není-li to nějaká tajnost…“

„Posloucháme.“

„Nuže,“ pokračoval poručík, „především je jasné, že jsme v tropickém pásmu.“

„To jistě, podle tepla…“

„Teplo by bylo znakem jen nepřesným. Ale včera jste si mohli všimnout, že noc se snesla velmi rychle.“

„Ano,“ odpověděl pan Féraud. „Byl jsem překvapen krátkostí soumraku.“

„Mohli jste si taky všimnout zvláštního světélkování moře.“

„Jistě. Byla to velmi zajímavá podívaná.“

„Je v tom bezpečné znamení, že nejsme daleko od rovníku. A souhvězdí na obloze vám mohla říci, že jsme na severní polokouli.“

„Na mou věru, přiznám se, že mi souhvězdí v tomto smyslu neřekla pranic.“ .

„Nemohou však nechat na pochybách námořníka. Nemám pravdu, Kermadeku?“

„Jistě, pane poručíku. Ani desetiletý plavčík by se v tom nemohl mýlit.“

„Jsme tedy poučeni ve dvou podstatných věcech. Jsme blízko rovníku a na severní polokouli. A dodejme ještě, že v této roční době bychom měli pociťovat účinek monzunu, zatímco zde jsme v pásmu tišin, kde se protisměrný vítr uklidňuje…“

„Velmi správně,“ potvrdil soudce. „Ale v kterém oceánu jsme? V Atlantiku, nebo v Pacifiku? Byli jsme zavlečeni k Americe, nebo do Oceánie?“

„Okamžik…! Začal jsem při vymezování našich poznatků s předpokladem, že jsme v tropickém pásmu. Když nyní zkoumám další znaky, pokusím se určit aspoň přibližně zeměpisnou délku.“

Za hovoru došli všichni na vrchol pahorku věnčeného skupinou palem. Odtud zahlédli ve vzdálenosti tří až čtyř kilometrů zřejmě zvlněné moře, obklopující ostrov kruhem bílé pěny, kdežto za ním byla hladina naprosto klidná.

„Už jste uhodli,“ pokračoval Francois Aubry s poukazem na bílý pás, „že rozvlněný kruh na širém moři je vytvořen útesy sahajícími až k hladině a že pravidelnost tohoto kruhu prozrazuje jeho korálový původ… Jsme tedy na ostrově stejného původu, což naše pátrání zužuje.“

„Nejsme tedy v Atlantiku?“

„Ne. Přes Atlantik by byla cesta trvala nejvýš osm až deset dní. Potřebovali jsme však mnohem víc k obeplutí mysu Horn a k plavbě podle pacifického pobřeží, kde jsou ostrovy v tropickém pásmu příliš navštěvované, než aby mohly poskytnout útočiště pirátům tak významným, jako naši únosci,“

„Ach, ti ničemové!“ zabručel Crocrognousse.

„A co z toho vyvozuješ?“ ptal se vyšetřující soudce.

„Ještě se nevyslovuji. Hledám s vámi. Ale myslím, že už mohu předpokládat, že jsme na ostrově nějakého souostroví v Indickém oceánu.“

„A proč ne na Filipínách? Tam je neobydlených ostrovů dost.“

„To je pravda, ale to je příliš daleko. A nezapomínejme, že Filipíny leží mnohem severněji než toto místo.“

„Co si tedy myslíš?“

„Mou domněnku o Indickém oceánu potvrzuje i délka naší plavby.“

„Jistě. I utváření tohoto ostrova.“

„Abych se však ve svých pozorováních vyznal, začal jsem studovat přírodní produkty, které nás obklopují. Všimli jste si plodů palem, které nás zde stíní?“

„Ano,“ zvolal Crocrognousse, „jsou dvojnásob velké! Podobné prodávají na marseillském mostě obchodnici s papoušky… Hleďte,“ pokračoval Marseillan, přerušuje svou větu, „viděli jste podivné zvíře, které právě ukradlo kokos tomu druhému?“

„Ano,“ řekl Francois Aubry. „Je to létající veverka. To mě utvrzuje v přesvědčení, které jsem vám sdělil. Ale vraťme se k těmto kokosovníkům. Jsou to typické stromy Seychelských ostrovů…“

„Pak jsme tedy na oněch ostrovech?“ tázal se pan Féraud.

„Ne přímo. Já tomu aspoň nevěřím, ačkoli jsme na stejné šířce. Ale tento kokosovník druhu ladoicea, abych vám připomněl jeho jméno, uctívaný domorodci Seychelských ostrovů, roste taky na Maledivách.“

„A ty myslíš…,“ přerušil ho netrpělivý soudce.

„Počkej! Nepředbíhej! Ano, myslím, že bychom mohli být docela dobře v tomto souostroví, které patří jakémusi knížátku v anglickém vazalství. Mnohé z těchto, ostrovů jsou osamělé, neobydlené, nebo za neobydlené pokládané, a jsou to právě ty největší z nich… Velkoplodé palmy nejsou jediným charakteristickým znakem tohoto souostroví. Rostou tam ještě banány; právě jsme přešli kolem nádherné ukázky tohoto druhu. A u pobřežních skal vidíte i odtud divoké tamaryšky…“

„To mi připomíná Marseille,“ vzdychl si Crocrognousse. „U svého domku v Roucas-Blanku mám dva.“

„Máte tam taky tenhle strom?“ zeptal se poručík z Murény Marseillana.

„Tenhle ne.“

„Nuže, to je chlebovník.“

„Ale to je dobré!“ zvolal Crocrognousse a plácl se svým obvyklým gestem do stehna. „Rodí snad místo ovoce bochníky chleba?“

„To ne. Artocarpus – jak zní jeho jméno – opatřuje domorodcům potravu, která jim nahrazuje chléb. Proto se mu taky říká chlebovník.“

„A já jsem si už myslel, že poručík žertuje.“

„Ujišťuji vás, že v této chvíli k tomu nemám nejmenší chuť… A abych to shrnul: tyto stromy rostou na Maledivách a já věřím, že tu najdeme ještě další, pro tuto krajinu typické druhy.“

„V tom případě bychom nebyli daleko od Lakadiv, které patří taky Velké Británii,“ řekl pan Féraud. „Byli bychom pak asi osm set kilometrů od nich a od Kolomba.“

„Pak tu možná uvidíme proplouvat anglické lodi a budeme se třeba moci pokoušet přivábit jejich pozornost.“

„Nemyslíte, že ti, kteří si zvolili za útočiště tento ostrov, jsou si dokonale jisti tím, že leží mimo obvyklé lodní cesty? Pásmo tišin nijak neláká plachetnice, které by v něm zůstaly bez pohybu. A proud, který míří od Malajského poloostrova k Zanzibaru na africkém pobřeží, plyne mnohem jižněji od Malediv… A co se týče parníků, které plují do Kolomba nebo zpět, jejich cesta vede mnohem severněji, kolem mysu Děkan, kde je větší hloubka.“

„Jsme tu tedy jako robinzoni?“ ptal se Marseillan.

„S tím rozdílem, že Robinson byl volný, kdežto my jsme vězni a nevíme, jaký osud nás čeká.“

„Ale vězení není příliš úzké.“

„Jen vyčkejme! Jsme tu teprve od včerejška.“

„Je však jisté, že obyvatelé z našeho sousedství mohou vycházet zcela svobodně.“

„Ale skoro všichni nosí stejné šaty jako trestanci. Oblek z modré bavlny a klobouky z hrubé slámy, podobné kloboukům čínským…“

„A je mezi nimi značné množství Malajců, jejichž typ lze snadno poznat.“

„Ale dílovedoucí, který nás sem zavedl, nepřipomíná ničím žádnou z obou ras,“ připomněl pan Féraud.

„Vypadá spíš jako Sinhálec. Ale já bych to netvrdil, ačkoli mluví anglicky jako člověk, který tak mluví od dětství.“

„A nezapomínejme,“ řekl Crocrognousse s pohledem na své stříbrné hodinky, „že už bude čas vyzvednout si potraviny v ústřední budově, jak říkají svému skladišti.“

„Jak chcete,“ odpověděl poručík Aubry lhostejně.

Muži, kteří se ke svým úvahám usadili pod kokosovníky, vstali a zamířili pomalu ke skladišti.

Cestou Terral málem šlápl na malého hádka, který mu projel mezi chodidly. Rychlým úderem hole, kterou držel v ruce, usmrtil Baleářan šedožlutého plaza, dokonale splývajícího barvou s barvou půdy.

Francois Aubry se sklonil, aby si hada prohlédl.

„Je to rohatka, jinak řečeno druh zmije. Patří spolu s kobrou neboli brejlovcem k nejnebezpečnějším hadům Malediv.“

„Žije však i v mé vlasti,“ řekl José Terral.

„To je možné,“ souhlasil poručík, když si prohlédl hádkovy růžky.

„A pomyslete si,“ připomněl pan Féraud, „že nepatrné množství jeho jedu může zabít člověka!“

„Není-li ošetřen včas nebo je-li uštknut na místě, které se dá ošetřit jen velmi nesnadno.“

„Co je v takovém případě nutno udělat?“ ptal se soudce. „Vždyť při obdivování tohoto kraje může to potkat každého z nás.“

„Nutno co nejpevněji podvázat tepnu mezi srdcem a ránou, která bývá nejčastěji na noze. Podvázání zpomaluje rozšíření jedu do krevního oběhu. Pak nutno ránu rozříznout, pokud možno ji vysát, protože jed v žaludku nepůsobí, a nakonec místo uštknutí vypálit ohněm a podávat nápoje pro pocení, aby se urychlilo vylučování jedu pokožkou. Po těchto opatřeních mívá uštknutí jen zřídkakdy osudný následek.“

„Jsou to stejně ničemní tvorové,“ řekl Crocrognousse s gestem plným odporu. „Ještě že je nemáme v Provenci!“

U ústředního domu už začalo přidělování potravin. Pět přátel se zařadilo do fronty. Když postoupili před dílovedoucího, jenž přidělování řídil, obrátil se tento muž k důstojníkovi, který jediný uměl anglicky, se slovy:

„Nezapomínejte, že chcete-li se podílet na rozdílení potravin, které se provádí denně ve stejnou hodinu, nebo si je opatřovat u obchodníků za zvláštní známky, musíte se vykázat svou celodenní prací.“

„Dobrá,“ odpověděl lakonicky poručík. „Stačí, když nám řeknete, co máme dělat.“

„K tomu musím napřed znát vaši profesi,“ pokračoval dílovedoucí a vytáhl z kapsy zápisník… „Vás se na zaměstnání neptám. Prozradila mi je vaše uniforma. Ale co vaši přátelé?“

„Pan Féraud,“ ukázal důstojník na vyšetřujícího soudce, „je úředník a právník.“

„Ach, ten tu velké uplatnění nenajde… A tenhle?“

Dílovedoucí ukázal na Crocrognousse, který pochopil; že je řeč o něm, a napřímil se.

„To je pan Marius Crocrognousse, mechanik.“

„Výborně! Toho využijeme velmi snadno.“

„Co se Josého Terrala týče, to není Francouz jako my, ale občan španělský. Je to potápěč.“

„Obratný?“

„Za takového je pokládán.“

„A tenhle?“

„To je výborný námořník.“

„Nu,“ řekl dílovedoucí, ukládaje po zapsání všech údajů zápisník do kapsy, „vyzvedněte si teď potraviny. Můžete si pak zcela volně prohlédnout dílny i celý ostrov a vybrat si práci, která by vašim schopnostem odpovídala nejlépe.“

„Stále táž písnička,“ odpověděl Francois Aubry s ironickým přízvukem, který dílovedoucímu unikl.

Vydanými potravinami byla rýže, sušená zelenina, různé koření, káva a čaj.

„Tímhle si žaludek nepřecpeme!“ zvolal Crocrognousse. „Rýže, sušené boby a pálivý pepř! To je hostina pro galejníky!“

„Však nejsme ničím jiným,“ řekl filosoficky důstojník a ukázal na rozlehlé dílny, které tvořily kolem nich skutečnou námořní zbrojovku: vysoké pece, parní pily, kotlárny, mechanické dílny, elektrárny, to vše v plném provozu a ruchu. Loděnice i suché doky byly plné rozestavěných lodí v různém stupni dohotovení. Všude pracovali dělníci na upevňování ocelových plátů, na nýtování, na vytepávání plechu. Vzduch byl pln rachotu kladiv. Frangois Aubry ani v Toulonu, ani v Portsmouthu nepozoroval nikdy takovou průmyslovou činnost, jaká se tu rozvíjela kolem něho.

A všechna ta činnost měla jediný cíl, jak jim to ukázala postupná prohlídka několika velkých dílen. Byla to nesmírně rozsáhlá výroba ponorek všech typů, všech systémů a všech výtlaků a jejich vnitřní zařizování a vyzbrojování.

Zvědavost zajatců nenarážela nikde na žádné překážky. Všude mohli volně procházet a vše si prohlížet během práce. Jejich přítomnosti si nikdo nevšímal.

„Ta volnost, kterou nám ponechávají k návštěvám, svědčí o tom, že z našeho útěku nemají vůbec strach,“ podotkl soudce.

„To jistě ne. A mne to utvrzuje v přesvědčení, že jsme daleko od všech obydlených zemí.“

„Ale v souostroví nemohou být jednotlivé ostrovy daleko od sebe.“

„To je velký omyl! V Maledivách je velký počet atolů nebo skupin ostrovů ležících vzájemně velmi blízko. Ale vedle nich jsou tam i ostrovy od sebe nesmírně vzdálené… Tyto ostrovy – a na to nezapomínejme – vystupují z podmořské plošiny táhnoucí se v délce skoro tří tisíc kilometrů od severu k jihu.“

Zvuk mechanické pily, zesílený sykotem páry, naznačil poutníkům, že se blíží k dílně na zpracování dřeva. Brzy skutečně spatřili rozlehlou budovu, v níž většinou čínští a malajští dělníci rozřezávali kmeny na prkna a na dýhy s onou tichou pracovitostí, která je žlutému plemenu vlastní.

V sousední dílně, obsazené soustružníky, vyráběly se kladky z teakového dřeva. O něco dále prozrazoval zvláštní pach práci s kaučukem.

Dílny na zpracování mědi, a zejména továrny na výrobu elektrických motorů, zajímaly především Aubryho. Pak spatřili sklady hrubého i opracovaného materiálu, složeného metodicky v dokonalém pořádku. Všechny tyto práce byly zřejmě řízeny přísně vědecky.

Ale překvapení námořního důstojníka se brzy změnilo v úžas. Na rozlehlé laguně, na jakémsi malém Středozemním moři, ležící podle jeho odhadu uprostřed ostrova, objevil celou flotilu lodi různých rozměrů a různých typů, vesměs ponorek, mezi nimiž ke svému ustrnutí poznal svou vlastní loď, Murénu, houpající se tu na své kotvě.

Frangois Aubry znal uspořádání lagun na korálových ostrovech. Upozornil na to své přátele.

„Ale pak tu musí být spojení s mořem!“ prohlásil Crocrognousse.

„To je jisté. Muréna nemá křídla, jako ta ranní létající veverka.“

„Nevidím tu však žádný průliv,“ poznamenal pan Feraud.

„Ani já ne.“

„Nuže?“

„Nuže,“ pokračoval Francois Aubry tiše, „je tu průliv podzemní a zároveň podmořský…!“

Pět mužů pokračovalo tiše v dalších výzkumech, až si všimli, že dospěli po okružní dráze na místo původního východiště. To, co právě spatřili, to úžasné nakupení dílen, loděnic, skladišť a továren, sloužících zřejmě námořní válce, zavalilo je stoupajícím úžasem, který vyvrcholil, když na ohybu cesty se setkali s velitelem všech prací, s Lumpor-Jelébuem.

Frangois Aubry se k němu obrátil se slovy:

„Co je to vlastně za ostrov a kdo je jeho pánem?“

Lumpor-Jelébu se pousmál a zdvihl ruku v gestu velekněze.

„Tento ostrov je Perla oceánu,“ řekl. „Naším pánem je Zinki-Džohol, mořský sultán, Vládce minulosti, přítomnosti i budoucnosti.“

KAPITOLA VI

RHODSKÝ KOLOS

Když se vězni vrátili do svého domku k obědu a k nezbytnému odpočinku, pokračovali pak v další průzkumné procházce.

Za dílnami a za vlastní zbrojovkou zahlédli vrcholky vysokých stromů. Usoudili z toho, že tam končí průmyslová oblast a začíná volná příroda s lesy, s planinami a se skálami. Chtěli proto zjistit, co tam skutečně je.

To, co zprvu pokládali za les, objevilo se jim brzy jako nádherné zahrady, jejichž půdorysy a uspořádání si v ničem nezadaly s vrcholnými díly francouzských a anglických zahradních architektů. S nádhernou tropickou vegetací se pojily terasy, vodní nádrže, vodopády, mostky přes malé potůčky, vinoucí se hadovitě loukami plnými neznámých květů.

Vězni právě kráčeli křivolakou alejí vysokých stromů, jejichž husté listoví zadržovalo sluneční paprsky, když se jim náhle otevřela úžasná podívaná.

Na konci zvolna se svažující travnaté plochy se táhla rozlehlá vodní hladina, nad níž se tyčila obrovská bronzová socha, třicet až čtyřicet metrů vysoká, jejíž nohy spočívaly na dvou obrovských želvách, které musily být v mořské vodě už několik staletí, protože byly pokryty přisedlými lasturami. V těchto výtvorech splývala velikost s krásou a vytvářela nejvyšší harmonii. Zároveň však budila podivný dojem spíš přízraku než sochy skutečné.

„Přesně tak jsem si představoval rhodský kolos,“ šeptal si Frangois Aubry.

Přízračná socha rozkročenýma nohama otevírala vstup do pohádkově krásné vodní nádrže s kaskádami a s mramorovými terasami. Na terasách stála na podstavcích fantastická zvířata, na nichž umění Dálného východu vyčerpalo všechna bohatství své fantazie. Tvořila tam dvojitou řadu stoupající až k vysoké, skvělé budově, k jakémusi chrámu.

Nebyla to budova ve slohu starých indických staveb, ačkoli je připomínala závratným plýtváním ornamentů, vypůjčených z tropické fauny a flóry. Ale v jejich architektonických liniích byla taková harmonie, jas a elegance, jaké Indové v záplavě svých ornamentů nikdy nedosáhli.

Po prvních chvílích obdivu se Frangois Aubry obrátil ke svým přátelům:

„Vaše překvapení nad nálezem takové sochy na ostrově ztraceném v Indickém oceánu by bylo ještě větší, kdybyste věděli jako já, co k ní bylo modelem… Víte přece, že jsem kdysi navštívil Zadní Indii… Nuže to, co zde vidíte, je velmi věrná rekonstrukce bájného chrámu Angkor Vatu v Kambodži, veledíla khmerského umění.“

„Ale jaké podivné spojení ryze asijské architektury s kopií rhodského kolosu, jak nám jej zachovalo ústní podání od starověkých dob!“ připomněl pan Féraud.

„Právě to si nedovedu vysvětlit…! Je-li pánem tohoto ostrova nějaký indický rádža, jistě by byl dal přednost kopii nějaké staré indické sochy. Je-li to nějaký indočínský kněz, třeba ze Siamu, přisuzoval bych mu spíš zálibu v památkách zanechaných starými kambodžskými mistry. Ale rhodský kolos předpokládá zvláštní kulturní záliby, jaké na Dálném východě nikde nenacházíme… To vše, spolu se záhadou této úžasné zbrojovky, v níž pracují tisíce dělníků na stavbě ponorek, vytváří nepochopitelnou záhadu.“

„Není to vše jen výplod naší vzrušené představivosti?“

„Ve spojitosti těchto faktů je něco záhadného. Zajímá mě to do takové míry, že se pokusím do té budovy vniknout, nenarazím-li na nějakou překážku. Ať už to je chrám nebo palác, odvážím se tam, i kdyby se mi mělo stát cokoli.“

„Chcete, abych vás doprovázel, pane poručíku?“ zeptal se Kermadec.

„Ne. Jedinec vzbudí méně pozornosti a nevyvolá nedůvěru…“

Frangois Aubry se klidně oddělil od svých přátel a počal stoupat po širokém schodišti zdobeném obrovskými sochami a vedoucím k hlavní vstupní síni mezi dvěma jehlanovitými věžemi o několika stupních, jejichž falešné výklenky připomínaly oblouky maurské architektury.

Když vstoupil širokými vraty s obloukem zdobeným pruhem listů jemného půvabu a prozrazujícím vliv římského umění na khmerskou architekturu, dostal se mladý námořník do sledu velkých sálů, určených nádherným muzejním sbírkám.

Byly tam s nesrovnatelným vkusem a v patřičném osvětlení seřazeny ukázky nejkrásnějších děl antického sochařství: sochy, reliéfy, busty, vlysy a mramorové štíty řeckého a římského původu z nejvýraznějších epoch. Jejich bronz byl dlouhými věky už patinován.

Některá díla byla jen torza. Jiná byla stejně cenná jako nejdůležitější exponáty ze slavných sbírek v Louvrů a v Britském muzeu, podobně jako Niké z ostrova Samothraké nebo zbytky Parthenónu. Ale všechna ta díla měla společný znak: jako by byla konzervována nějakým nerostným povlakem nebo nátěrem, což byl důsledek dlouhého spočinutí na mořském dně. Jako by zde bylo shromážděno vzkříšení vrcholných děl svěřených během dlouhých staletí buď náhodně, nebo za námořních bitev moři. Oceán je pak všechny uchoval.

Ve velkých skupinách tu stály porfyrové číše a ležely vzácné šperky, u nichž cena práce převyšovala cenu materiálu, a pestrá směsice skříněk s perlami, s diamanty, s rubíny, se safíry a se smaragdy nesrovnatelné velikosti a lesku.

Jinde stály truhlice ze vzácného dřeva se starými mincemi všech zemí a dob, od Perikla po Alexandra, římské medaile z doby konzulů a Augusta, zlaté mince arabských kalifů, francouzské dukáty, španělské pesety, benátské zechiny, anglické guinee i tolary Marie-Terezie a Bedřicha Velikého.

Vedle nespočitatelného bohatství ležely zbytky soch, které kdysi zdobily dřevěné lodi, karavely a galéry, některé dosud se stopami zlacení, které je kdysi krylo, jiné už odřené a provrtané červotočem, skoro nerozpoznatelné. Na některých zbytcích prozrazovalo datum nebo jméno jejich původ. A tato data i tato jména pocházela z nejstarších dob. Některá dokonce svědčila o ztroskotání v době Šalomounově.

V poslední řadě těchto věcí ze starých i nových vraků, slavných nebo neznámých, stály i pytle se zlatým pískem; z Dakaru, potopeného čtyři kilometry od Marseille.

To vše bylo vyloženo zcela volně před pohledy návštěvníků, bez mříží, bez zámků, bez hlídačů.

Majitel těchto vzácností musí si být nezbytně jist, že; tu nikdo nemá možnost krádeže, pomyslil si Frangois Aubry.

Chtěl pokračovat v prohlídce a chystal se vystoupit po mohutném schodišti z přízemí do horního patra, když se před ním objevili dva muži v nejnádhernějším orientálním šatu, kterých si dosud nevšiml, protože byli ukryti za velkým jaspisovým drakem. Velitelským gestem mu zabránili v další cestě.

Mladý muž pochopil, že vstup do patra je zakázán, a vrátil se proto ke svým přátelům, kteří seděli na mramorovém zábradlí, jemném jako benátská krajka, a hovořili.

„Tak co?“ zeptal se pan Féraud, netrpělivě čekající na výsledek prohlídky. „Co jsi v tom kouzelném paláci objevil?“

„Ani nevíš, jak přesně jsi jej nazval. Je to skutečně palác snů,“ odpověděl Frangois Aubry a jal se popisovat nádheru, vystavenou na odiv jeho zvědavosti. Ale když hovořil o neobyčejném bohatství nakupeném v přízemních sálech, Crocrognousse s očima široce rozevřenýma zvolal:

„No tohle! Tolik diamantů a rubínů! Proč jste si tím nenacpal kapsy, abychom se odškodnili za to, o co nás ti piráti připravili?“

„Milý Crocrognoussi, chyba jedněch neomlouvá chybu druhých. A pak – i kdybych předpokládal, že tam nebyly žádné oči ke sledování a žádné ruce k zadržení, co bych v naší situaci s těmi diamanty a rubíny dělal?“

„Tady by to opravdu nebylo výnosné zboží. Ale já doufám, že tu nebudeme věčně!“

„To doufejme,“ pokračoval Frangois Aubry živě, „a pracujme pro to! Ale nenamlouvejme si, přátelé, že útěk odtud bude nějak snadný. I ta volnost, kterou nám tu ponechávají, i ten nedostatek dozoru nad tím úžasným bohatstvím dokazují, že možnosti útěku považují naši žalářníci za zcela pomyslné.“

Během hovoru pokračovalo pět vězňů v cestě k domovu a Frangois Aubry na Féraudovu výzvu doplnil svůj výklad, kterým přátelům vysvětlil historii Kambodžanů, jejichž vliv tak viditelně působil v tajemném paláci.

„Víme o nich,“ řekl, „že jejich velmi stará kultura byla nadmíru pokročilá. Poznáváme to z obdivuhodných památek a ze zápisů, které vědci postupně dešifrují.“

„V jakém jazyce ty zápisy psali?“

„Něco v sanskrtu, něco v khmerštině, což jsou dva jazyky, které nemají nikde obdoby. Je pozoruhodné, že druhý z nich si uchoval i ve styku s ostatními indočínskými jazyky svou čistotu, ale ztratil svou zvláštní abecedu a přijal indickou. Podobná věc se stala i v jazyce malajském, kterému předali svůj systém psaní zase Arabové… Co se historie Kambodžanů týče, povím vám, co se o tom dnes ví. V 5. století vzbouřil se Préa-Thony, syn vládce v Dillí, proti svému otci; neuspěl však se svou vzpourou a byl vypovězen; podařilo se mu založit nezávislé panství v dnešní Kambodži. Tak bylo založeno khmerské panství, které trvalo až do 10. století. To je skoro vše, co se o tom dnes ví.“

„Ale jakou podivnou shodou okolností mohl náš věznitel nashromáždit na neznámém ostrově tak úžasné poklady a tak dokonale napodobit zaniklé kultury?“ zeptal se pan Féraud.

„To je problém, který se neodvažuji vyřešit,“ odpověděl Frangois Aubry, „ale který se chystám prozkoumat, budu-li mít stále volný vstup do onoho muzea. Zahlédl jsem tam totiž khmerské nápisy, které příležitostně vyhledám a prostuduji.“

„Mne však nejvíc překvapuje,“ pokračoval soudce, „že v samém středu asijských držav Velké Británie se jednomu člověku nebo skupině lidí podařilo shromáždit tak strašné prostředky ničení.“

„To nám patrně vysvětlí hlubší studium zeměpisné polohy ostrova. Proto jsem si umínil vše vyzkoumat, jak jen budu moci. Snad mi to dá klíč k celému tajemství…“

KAPITOLA VII

DODATEČNÝ PRŮZKUM

Nazítří se Frangois Aubry pustil místo k paláci po cestě vedoucí k pahorkům na západě.

Díky čistému vzduchu zdály se být mnohem blíž, než ve skutečnosti byly. Trvalo mu to skoro hodinu, než tam došel. Zjistil tam, že výstup bude obtížnější, ne-li nebezpečnější, než si zprvu myslil. Byly to vápencové skály s velmi příkrými svahy, naštěstí však plnými výstupků. Než zdolal tuto přirozenou hradbu, prohlédl si ji a zjistil, že vyčnívající skaliska vytvářejí opory, jichž bude moci využít.

Přesto byl výstup nesmírně obtížný. Rozdrásával si při něm ruce i kolena. Jen s největší námahou se mu podařilo vyšplhat na hřeben, kde se zalit potem a s krvácejícíma rukama posadil. Když popadl dech, rozhlédl se kolem sebe. Znovu konstatoval s větší ještě jistotou, že zemi, na kterou, je osud tak tajemně zavedl, obklopuje ze všech stran moře. A jako by tato tekutá hradba nestačila, tvořily strmé břehy naprosto nedostupnou bariéru, spojenou bez jediného přerušení se stejnými útvary na východě. Sama existence tohoto skalnatého hřebenu, tak neobvyklého na korálových ostrovech, překvapila námořního důstojníka jako zvláštnost. Z vyvýšeného místa, kterého dosáhl, snadno poznal, že se tyto skály ostře liší od ostatních částí ostrova a že byly geologicky mnohem starší. Na širém moři obklopoval ostrov pás skalisek, vystupujících až k hladině.

Ach, majitel paláce je dobře hlídán, pomyslil si Frangois Aubry, a jeho vězňové taky… Ale kdo ví…? Musím stále vše zkoumat!

Rozhlédl se po celém obvodu skalisek a na dvou nebo třech místech zjistil klidnější vodu, kde se moře nevlnilo. Usoudil z toho, že korálový útes je na těchto místech přerušen. Tato okolnost mu vnukla přesvědčení, že ostrov má nezbytně spojení se širým mořem podmořským kanálem.

Ale kde ten kanál je a odkud vede? Hledání by bylo snadnější, kdyby v korálových útesech byla jen jedna průrva. Ale těch tu bylo několik…

Frangois Aubry si řekl, že se odliv a příliv musí projevit i na laguně uvnitř ostrova a lehké předměty že budou za odlivu směřovat k onomu kanálu a za přílivu od něho… To si může ověřit tím, když u podezřelých míst hodí do vody nějaké barvivo. Ale jak se o to pokusit bez vyvolání pozornosti?

Když si uložil do paměti hlavní topografické prvky a povšechný vzhled ostrova, chystal se Frangois Aubry k sestupu. Nebylo to nijak lehké. Podařilo se mu to jen s největšími obtížemi. Těžká námaha v něm vzbudila krutou žízeň. Doufal, že přijde někde na nějaké ovoce, aby se občerstvil. Ale kromě kokosovníků, jejichž plody mu byly ve výšce třiceti až čtyřiceti metrů nedostupné, běžné zdejší ovoce – fíky a banány – nemohlo jeho žízeň uhasit.

Naštěstí mladému důstojníkovi prozradil šumot vody ve štěrkovém korytu, že voda není daleko. Zabočil k temně zelenému porostu, který prozrazoval průtok potoka trávou. Svým příchodem vyplašil houf myší, které jsou bičem těchto ostrovů. Voda však byla čerstvá a zdravá, Frangois Aubry se mohl osvěžit.

Ostrovy Maledivy jsou plné potoků, což vysvětluje bujnost jejich vegetace, ale zároveň staví před vědce neřešitelný problém. Kde se bere tolik sladké vody na korálových ostrovech, oddělených od pevniny vzdáleností pěti až osmi set kilometrů? Stahují se snad tibetské sněhy do země a narážejí pod mořským dnem na nepropustné vrstvy? Nebo snad přijímají stromy atmosférickou vlhkost v takovém množství, že ji mohou shromažďovat a vytvářet z ní prameny?

Tuto otázku si však Frangois Aubry zatím nekladl. Měl žízeň, a proto pil. Když se osvěžil, pokračoval zvolna v cestě domů, kde se shledal se svými přáteli a řekl jim výsledek svých pozorování.

„A co ten podmořský kanál?“

„Nepochybně existuje. Jak jinak si vysvětlit přítomnost Murény na vnitřní laguně? Bude však asi nesnadné jej objevit a navíc se k němu přiblížit.“

„Jsou tu snad nějaké náznaky jeho umístění?“

„Ano. Jsou to průrvy v pásmu skalisek. Je pravděpodobné, že tam byla část korálové stěny vyhozena do povětří, aby se usnadnil průchod ponorkám. Z toho nezbytně plyne, že podmořský kanál vede právě k těmto průrvám.“

„Jak tedy zjistit jeho polohu?“

„K tomu máme několik prostředků. Podstatné bude zvolit takový, který nás neprozradí. Za nejvhodnější pokládám hodit do laguny při klesajícím moři lehké předměty pestrých barev a pozorovat, objeví-li se u klidných“ míst ve skaliskách kolem ostrova.“

„To by mohlo mít úspěch,“ řekl Crocrognousse. „To by se mohlo podařit, ale taky to může vzbudit podezření. Když vás tak poslouchám, pane poručíku, napadá mi něco jiného, a já nevím, mohu-li se odvážit…“

„Jen se odvažte, milý příteli…“

„Řeknu vám to tedy… Znáte přece cestu z Corniche do Marseille, ne?“

„Zajisté. Je to nádherná procházka.“

„To vám věřím. Nuže, pod Cornichem je malá zátoka, které se – nevím proč – říká zátoka Falešné mince…“

„Kam s tím míříte?“

„Jen strpení, pane poručíku! Do této zátoky se vlévá malý potůček, který mizí v pobřežním štěrku a po krátké vzdálenosti se vlévá do moře. Věřte si nebo ne, ale ten potůček vytváří vír, který prozrazuje místo jeho výtoku…“

„A vy z toho vyvozujete, že voda vytékající z laguny za odlivu ke klidné vodě v útesech musí vytvořit na hladině podobný vír?“

„Přesně tak, pane poručíku…“

„Zdejší okolnosti však nejsou stejné jako u Corniche. Nicméně vaše pozorování je důmyslné, pane Crocrognoussi, a je možné, že tady dochází k něčemu podobnému. A my ten jev musíme zjistit.“

„Naneštěstí,“ řekl pan Féraud, „musím se prohlásit za neschopného provozovat takový druh sportu, který vyžaduje šplhání po skalách. Mám však taky nápad, který bych vám chtěl prozradit. O dovolené rád rybařím s udicí v Arku poblíž Aix. Na jednom místě se tam vlévá do řeky potůček a kousek pod jeho vtokem nacházím vždy s jistotou hejna ryb, protože potok tam přináší zbytky, kterými se ryby živí… Stejný jev musí se objevovat tam, kde se podle vás vlévají vody z laguny do kanálu…“

Frangois Aubry se neubránil úsměvu.

„Je možné, že se to tam tak projevuje. Ale uvážím-li výšku našeho pozorovacího místa a hloubku kanálu, pochybuji, že bychom mohli přesně zjistit zvyky zdejších ryb… Buď jak buď, abychom postupovali metodicky, zaznamenám si všechny vaše návrhy.“

A Frangois Aubry vytáhl z kapsy zápisník.

„A co když tvůj zápis objeví nějaké všetečné oko?“

„Zapíšu si to šifrovaně.“

„Ale pro jisté specialisty neexistuje písmo, které se nedá dešifrovat.“

„Nehodlám vůbec použít obyčejných znaků, které se snadno rozluští. Mám na to jinou metodu.“

„Není snad všetečné, zeptám-li se jakou?“

„Vůbec ne… Mám tady Kaemtzovu Meteorologii. Kdybych měl Telemachovy příhody nebo jakoukoli jinou knihu s dostatečným počtem stránek, použil bych jí se stejným výsledkem… Budu třeba chtít napsat: Poloha ostrova. Najdu si v knize slovo poloha. Bude třeba na straně 119, devatenáctá řádka, čtvrté slovo od začátku řádky. Napíši proto 119-19-4. Stejně postupuji i u jiných slov…“

„To je důmyslné. Ale co vlastní jména, která v této knize nebudou?“

„Pak použiji stejným způsobem slabik nebo písmen.“

„A co kdyby se místo náhodně zvolené knížky použilo slovníku?“ zeptal se pan Féraud.

„I to je možné, ale je v tom jistá potíž. Často se vyskytující slova by byla označována stejně a to by mohlo přivést na stopu šifry.“

„Vynalézavost člověka, který chce utajit své úmysly, je nekonečná,“ mínil soudce.

„A ty jsi teď vyzbrojen novou metodou, jak jeho tajemství odhalit,“ uzavřel s úsměvem poručík Aubry.

„Nezoufejme tedy a pěstujme si svou zahrádku, jak kdosi řekl.“

„Jak rád bych nějakou měl, aspoň takovou, jakou mám u svého domku,“ vzdychl si Crocrognousse.

„Já jsem tím přirovnáním chtěl jenom říci,“ pokračoval námořní, důstojník, „že nesmíme ztrácet příležitostí a pracovat na svém osvobození. Zatím si ovšem musíme vydělávat na živobytí, jak nám bylo oznámeno.“

„Já tu nic světoborného nevykonám,“ namítl pan Féraud. „Ledaže by náš únosce po mně chtěl výklad práva!“

„Kdybys mu to navrhl, pokládal by to za ironii… A já skutečně nevím, jak by tu chtěli využít tvých schopností.“

„To je věc našich žalářníků,“ pokračoval soudce lhostejně. „Využijme teď posledního volného dne a oceňme kuchyni našeho přítele Crocrognousse.“

„Propánakrále!“ zvolal Marseillan. „Co chcete dělat s takovými věcmi? Ani kousek cibule, ani kousek česneku!“

„Což je základ marseillské kuchyně.“

„Ale právě tak baleárské,“ dodal José Terral.

„Co chcete, přátelé, musíme se přizpůsobit okolnostem.

Budeme-li hledat, snad najdeme v těchto lesích divoký česnek. A co se oleje týče, ukážu vám, jak získat výborný olej z kokosových ořechů, jak jsem to viděl v Papeete. Není sice tak dobrý jako olivový…“

„No, to jistě ne!“ zvolal Crocrognousse.

„… ale budeme se s ním musit spokojit,“ dokončil poručík Aubry.

„Ale ne k přípravě rybí polévky…! Nejvýš tak na smažení!“

„Jste příliš mlsný, pane Crocrognoussi, a mlsní lidé bývají nešťastní.“

„A co chcete, když nám příroda dává tolik dobrých věcí! Toho je nutno využít.“

„Ale člověk musí umět taky se bez nich obejít.“

„To jsme bohužel nuceni,“ bručel Crocrognousse.

KAPITOLA VIII

SPECIALISTÉ

Když bylo pět vězňů druhého dne předvoláno k Lumpor-Jelébuovi, našli ho, jak listuje v jakýchsi papírech.

„Nu, využili jste svého volna?“ zeptal se jich dobrácky. „Viděli jste vše, prohlédli jste si vše? Jste už přesvědčeni, že nemáte nejmenší naději na útěk? A vybrali jste si už práci, které byste dali přednost?“

Když mu vězňové odpověděli mlčením, pokračovaly obraceje se přímo k Aubrymu:

„Protože jste byl velitelem ponorky, jistě máte zvláštní znalosti elektromechaniky.“

„Přirozeně,“ odpověděl poručík.

„Jistě proto chcete být co nejužitečněji zapojen právě v tomto oboru.“

„Také si to myslím.“

„Kterému odvětví dáváte přednost?“

„Zabýval jsem se elektřinou jako pohonnou energií.“

„Dobrá. Odeberete se tedy do elektrotechnických dílen.“

Pak ukázal na Crocrognousse:

„Patří tenhle člověk k francouzskému námořnictvu?“ Frangois Aubry mu několika slovy vysvětlil, za jakých okolností se Marseillan octl na palubě Murény. „Kde se narodil?“

Důstojník přeložil otázku Crocrognoussovi, který bez váhání odpověděl:

„Ulice kapucínů číslo 22, Marseille… Ale ptám se vás, k čemu to ta špinavá opice potřebuje vědět?“

Poručík mrknutím zarazil Marseillana v jeho výlevech. „Je to mechanik, vyrábějící vozy bez koní, které se pohybují na gumových kolech. Vyzná se ve všem, co se týká využití kaučuku, že pane Crocrognoussi?“

„Ano, synáčku,“ souhlasil Crocrognousse. „Výroba a oprava pneumatik je právě moje záležitost. Ten, kdo mi opatří kousek kaučuku, je můj člověk!“

Lumpor-Jelébu sledoval zvědavě jeho mimiku, a když si dal jeho slova přeložit, usmál se.

„Nu, půjde do kaučukárny,“ prohlásil.

Pak ukázal na Josého Terrala:

„Ten člověk je váš podřízený?“

„Ano a ne. Používám ho často, ale on není členem našeho námořnictva. Je to španělský občan a povoláním je potápěč.“

„Tedy potápěč z profese… Tomu jistě najdeme práci…“

Pak se obrátil ke Kermadekovi.

„Na povolání tohoto muže se ptát nemusím.“

„Je to výborný vrchní lodník.“

„Dostane přirozeně místo ve výrobně lan. A co tenhle?“

Pohlédl významně na vyšetřujícího soudce.

„Jmenuje se Féraud a je soudním úředníkem… Protože tady se zabýváte jen rukodílnými pracemi, lze těžko určit, v které dílně ho použít bez dlouhého zaučování, během něhož by žádné hodnoty neprodukoval,“

„Mohu vést spisy,“ napovídal soudce.

Lumpor-Jelébu zavrtěl hlavou.

„Spisy a korespondence se zde vedou v jazyce, který neovládáte,“ řekl chladně. „Budu vás muset použít k venkovním pracím, k čištění, k zametání apod.“

Pan Féraud se neubránil pohoršenému výrazu, když se dověděl, k jak podružné práci byl přidělen. Nicméně přijal smutně svůj málo vznešený úkol v přesvědčení, že každý protest by byl přijat špatně.

„Ještě že jsem byl uznán vhodným pro hadr a koště!“ řekl filosoficky. „Ale zacházení s těmito nástroji nebylo součástí studia doktora práv a to je jasné opomenutí.“

Zařazení pěti vězňů bylo provedeno. Lumpor-Jelébu jim oznámil, že za služby společnosti budou mít právo na potraviny a na předměty nezbytné potřeby, přidělované denně. Kromě toho budou dostávat zvláštní známky podle osobních zásluh, pokud jim budou přiznány. Známky mohou vyměnit za tabák a za jiné přepychové předměty.

„Jinak řečeno – jsme na galejích!“ zvolal pohoršený; Crocrognousse.

Lumpor-Jelébu předstíral, že nic neslyšel, ač Marseillanův výraz jasně prozrazoval, že nové životní podmínky nezískaly jeho souhlas.

„Můj drahý Mariusi, ponechte si své výlevy na dobu, kdy budeme sami,“ šeptal mu poručík Aubry. „Nejsme silnější, a proto se musíme podřídit a čekat…“

„Musím vás upozornit,“ pokračoval dílovedoucí, který spíš uhodl, než pochopil výraz Crocrognoussova špatného rozmaru, „že během práce nutno zachovávat nejpřísnější kázeň. Zbytečné hovory jsou samozřejmě zakázány. Mimo pracovní dobu jste volní, pokud nezaviníte nějaký nepořádek, pokud nebudete podnikat marné pokusy o útěk a pokud neprojevíte všetečnou zvědavost, která by byla přísně potrestána…“

Vězňové vyslechli tato kázání s ledovým klidem a Lumpor-Jelébu, uspokojený jejich zdánlivým podřízením, dal vězně odvést na přidělená pracoviště.

Vrátili se v době přesnídávky s pocity překvapení a obdivu, které se nijak nesnažili skrýt.

Frangois Aubry jako první prohlásil, že za celý život neviděl ani ve státních, ani v soukromých továrnách tak neskonale konstruované elektrické stroje jako tam, kam byl přidělen, nejenže tam našel skvělé a nejnovějším výsledkům vědy odpovídající zařízení, ale nadto mohl v užití izolujících materiálů a v žáruvzdorných hmotách najít tak neznámé a po všech stránkách pozoruhodné podrobnosti, že jim musil přikládat nejvyšší důležitost. Ani José Terral nebyl méně nadaný. V oddělení hydraulických prací spatřil překvapivé věci. Nebyl ovšem zařazen přímo do praktických aplikací, nýbrž pomáhal jen u strojů umožňujících potápěčům dýchat pod vodou, vystupovat a sestupovat, zjišťovat jejich bezpečnost a být s nimi v trvalém spojení. Bylo-li mu možno věřit, setkal se tam s tak vtipnou vynalézavostí, že lepší už nemohlo vůbec být. Kermadec přinesl stejně lichotivá svědectví o výrobě lan. Tam se zpracovávala vlákna bambusu i jiných textilních rostlin nesrovnatelné jakosti. Kermadec zahrnul chválou pracovní postup, podivuhodný pořádek ve všech skladech a vrcholné umění tkalců, zaměstnaných při výrobě lan.

Co se Mariuse Crocrognousse týče, jeho nadšení neznalo mezí. Nikdy neviděl takový kaučuk, jako byl kaučuk používaný na ostrově Práce. Nejenže byl čistý a neobyčejně stejnorodý, ale navíc dokázali zdejší lidé dodat mu neznámým způsobem zpracování přímo zázračnou pevnost a pružnost. S takovým kaučukem se dá dělat všechno! Ach, už není překvapen tím, co viděl pod vodou, kde se ony přisávací balóny jako zázrakem nafoukly a nadlehčovaly i nejobjemnější předměty, aby je podle libosti vyzdvihovaly… Byl to tenhle kaučuk, hrome, báječný kaučuk, který dělá ty zázraky! Chtěl by o tom něco vědět a odhalit tajemství jeho výroby… Kdyby mu šťastná náhoda umožnila návrat do Evropy, měl by zajištěno celé jmění. Především výroba pneumatik by našla v tomto výrobním postupu tak vydatnou podporu, že by majitele zdejšího tajemství učinila králem automobilového průmyslu… Rozhodně se o to musí pokusit…

Závěr z této výměny dojmů, jak to formuloval Aubry, vedl k názoru, že se zajatci octli nepřízní osudu na místě zcela zvláštním vyspělostí svého průmyslu, zaměřeného jen na stavbu ponorek. Čemu dlužno připsat tuto nadřazenost? To bylo těžké rozhodnout. Ale bylo to nepopiratelné. Patrně to vyplývalo ze systematického a bezohledného výběru, kterým sem piráti stáhli ze všech koutů světa nejlepší specialisty a odsoudili je k uplatňování jejich talentů na jediné věci – na zdokonalování podmořské plavby.

Buď jak buď, první pracovní den vnukl všem nedobrovolným pracovníkům lásku, ne-li vášeň ke zdejším dílnám. Radost z práce a vzrůstající zájem zvyšovaly zcela přirozeným vlivem na nejvyšší míru i jejich píli.

Všichni se ostatně shodli i na slušnosti a zdvořilosti všech dílovedoucích.

Opravdu se zdálo, že na ostrově Práce se od každého pracovníka vyžadovala pro obecné blaho práce v mezích jeho sil.

KAPITOLA IX

PRINCEZNA DŽALÍ

Když Frangois Aubry za té strašné plavby našel v sobě dostatečnou sílu čelit neštěstí, je pochopitelné, že ho tyto vlastnosti neopustily ani po vynoření na denní světlo. Více než kdy předtím byli jeho druhové okouzleni rozvíjením jeho šťastné povahy. Neměl dost na aktivní práci v loděnicích a na neustále vymýšlené plány útěku. Kromě toho všeho dokázal ještě oddávat se radostem z umění. Stará, v koutě zapomenutá mandolína, kus balicího papíru, úlomek uhle, hrst jílu, to vše mu stačilo k oživení velkých děl světových mistrů. I v jeho tak zaplněných hodinách nacházelo své místo ryzí umění. Kdyby ho bylo otcovské řízení nedovedlo do námořní školy, jeho sklony by ho byly přivedly do sochařského nebo malířského ateliéru, do hudební nebo básnické síně, do všech kaplí s kultem krásy. I když nemohl zasvětit život umění, udělal si z umění všech druhů aspoň neodlučitelné druhy všech svých volných chvil.

Objev úžasného muzea byl pro něho pravou rozkoší. Před tímto nahromaděním zlata, drahokamů, vzácných zbraní, nádherných látek, obrazů, soch, nábytku, nádob, peněz a úžasného bohatství všeho druhu bylo by zůstalo v oslnění stát i malé dítě, naprostý nevědomec, a dokonce i primitivní divoch. Co teprve cvičené oko, které na první pohled dovedlo určit dobu vzniku i cenu a přečíst každý nápis! Kterému druhý pohled okamžitě odhalil celý sled dalších krás! Aubry mohl strávit celé hodiny pozorováním těchto jedinečných věcí, na nichž neobjevil jedinou vadu, jedinou chybu! Není divu, že v oslněni z prvních návštěv v paláci, v živé radosti z těchto objevů, ve chvatně pořizovaných náčrtcích, při stále stoupajícím obdivu, který v něm vzrůstal na každém kroku, zapomínal na své postavení vězně a na otrocké okovy! Ovšem ani tak výlučně nádherné vězení v něm nemohlo ‚vymazat přesvědčení o nutnosti dosáhnout zase svobody.

Nyní vždy po práci v loděnici – po práci tím svědomitější, čím více s ní pospíchal – bral nohy na ramena, proběhl lesem, prošel Vítěznou alejí a vstupoval do kouzelného paláce, kde se oddával neúnavně rozkoši z pozorování všech těch divů.

Někdy se zastavoval před některou z krásných soch, podobných svou dokonalostí Venuši z Milosu, ale šťastnějších než naše královna sbírek, protože nebyly zbaveny ani hlavy, ani rukou. Dlouho stával jako zkamenělý, plný uctivého obdivu. Říkával si:

„Kdo ty božské umělce naučil tak nesrovnatelné práci s dlátem? Proč na to po Řecích už nikdo nepřišel? Proč italská renesance i moderní francouzská škola zůstávají přes všechny své úspěchy tak daleko za svými nesmrtelnými vzory?“

Jindy se zahleděl na některé mistrovské dílo přírody, na perlu něžného tvaru, měsíčně bílou a neuvěřitelně velkou, pravý zázrak dokonalosti, který se začal tvořit snad na samém počátku světa na dně moře. Byla to nesmírná cena soustředěná v co možno nejmenším prostoru, znamení moci, které možná zdobilo čelo nějaké Kleopatry.

Jindy zas opouštěl umění, šperky, nádheru a vznešenost, aby se vracel, nejasně váben, k tabulkám s khmerskými nápisy, které toto muzeum předvádělo v nejbohatší sbírce. Pokusil se už s vášnivým zaujetím rozšifrovat tyto zajímavé hádanky. V Kambodži kdysi uskutečnil několik důležitých objevů. Jak teď litoval, že tu nemá své poznámky, své knihy, své katalogy! Naštěstí však měl pracovní nástroje, které ho nikdy neopouštěly: pár výtečných očí, paměť, vytrvalost, trpělivost a odolnost vůči každé zkoušce. A ví-li někdo mnoho věcí, zbytek si už doplní snadno. Opisoval nesrozumitelné nápisy, odnášel si je domů i do dílen a dumal nad nimi do setmění, čerpal ze své paměti, dokud neusnul, a většinou vše brzy rozluštil zcela jasně a nepopiratelně. Tyto kamenné knihy mu postupně odhalovaly svá tajemství. Měl tak jako první člověk pyšné uspokojení, když se před jeho očima rozvíjela historie vymřelých národů.

Tato historie mu ovšem neodkryla nic nového. Jen vznik, rozkvět a boje národů; vítězství a porážky; zrady a obětavost; velikost i úpadek a konečný zánik. Dějiny khrnerského národa se tím podobaly dějinám všech národů.

Ale tato shoda nemohla nijak odradit umíněného badatele, který doufal, že přece jen objeví něco nového pod sluncem. Častokrát si opakoval s básníkem:

Musíš být opravdovým hlupákem,

chceš-li se chlubit jediným slovem,

které nikdo před tebou dosud nevyslovil.4

Jednoho odpoledne byl zase zabrán do svého studia, když ho klapot sandálů a šustot závěsu v prázdném sále přinutil k rychlému otočení. Několik kroků od něho, vedle nádherné sochy, které z nedostatku znalostí dal jméno Vítězství, zastavily se dvě ženy a prohlížely si s živým zájmem náčrtek, který zhotovil Aubry toho dne už podesáté a zoufale jej zahodil, neschopen zobrazit půvab modelu.

„Vždyť to je obraz Vaší Výsosti,“ řekla anglicky starší z obou žen, černoška s velkými rty, kdysi zřejmě kojná, ale bohatým šatem prozrazující dnešní přechod do funkce ‚důvěrné společnice.

„Opravdu to vypadá, jako byste k tomu byla stála modelem,“ pokračovala.

„Vysmíváš se mi, Hadži?“ odpověděla jasným hlasem její družka. „Řeckým sochařům stály modelem bohyně, a ne pouhá smrtelnice. Můj otec mi to tak říkal.“

Paní Hadži se před tímto rozhodným prohlášením uctivě uklonila. Ale přece jen měla pravdu. Půvabná dívka, kterou právě titulovala Výsostí, zdála se být živou reprodukcí oné sochy: stejné rysy, stejný výraz tváře, stejně splývající šat, stejně krásné tvary, stejná vznešenost linií. Jestliže jedna z nich byla bohyní, druhá byla už svým rodem Výsostí. Společnice to ani nemusila říkat. Bylo to zřejmé.

Aubry pudově povstal a čekal, až se obě ženy přiblíží, zatímco okem umělce a kritickým duchem hledal zdroj vladařské vznešenosti, který z dívky vyvěral.

Tento dojem nebudila ani tak krása a harmonie tvarů. Vznešenost charakterizující tuto dívku (čím víc se blížila, tím bylo zřejmější, že je velmi mladá, skoro dítě) neplynula ani ze šťastného a půvabného zevnějšku, ani z titulu, který jí náhoda udělila; pramenilo to z něčeho vyššího. Nevinná duše, čisté srdce, neposkvrněný život, to byly patrně prvky, které jí tvořily kolem hlavy svatozář. Bělostné čelo, které nikdy nezachmuřila nízká myšlenka, jasný zrak, který nikdy nespatřil zlo, čistá ústa, která nikdy neřekla a nikdy neřeknou lživé slovo.

Došla až k místu, kde stál námořní důstojník. Ten se už šetrně snažil vyklidit místo osobě, v níž vycítil paní těchto prostor. Ta ho však velitelským pohybem zastavila.

„Vidím, že se zabýváte překladem těchto nápisů,“ řekla bez úvodu a bez nejmenšího ostychu. „Znáte khmerský jazyk?“

„Studuji jej,“ odpověděl Aubry stejně prostě.

„Jsou tohle jeho první ukázky, s jakými jste se setkal?“

„Ne. Za plavby do Indočíny jsem měl příležitost starý khmerský jazyk už studovat.“

„Znáte chrám v Angkoru?“

„Viděl jsem jej.“

„Říká se, že tato budova je jeho věrnou kopií.“

„Můžete říci dokonalou.“

„Jste archeolog?“ zeptala se dívka, pokračujíc bez nejmenších rozpaků ve výslechu.

„Ne. Jsem námořní důstojník Frangois Aubry, velitel ponorky Muréna,“ řekl mladý muž s vojenským pozdravem.

„Francouz?“ zvolala dívka radostně a zároveň překvapeně.

„Francouz,“ opakoval.

„Ach, to je štěstí! Věříte, že jsem se dosud nikdy nesetkala s Francouzem nebo s Francouzkou? A tolik jsem po tom toužila! Nemusím vám snad říkat, že neumím francouzsky. A není to snad u osoby mého postavení přímo skandální?“

V jejím prohlášení bylo tolik naivní pýchy a upřímné lítosti, že se Aubry neubránil úsměvu.

„Můžete nyní onu mezeru vyplnit, protože jste prokázala svým hovorem čest Francouzovi. Ale abych vám mohl odpovědět na vaši otázku, musil bych vědět, jaké postavení vlastně zaujímáte.“

„Jsem princezna Džalí,“ odpověděla s roztomilým; výrazem dětské důstojnosti, jakou si jen lze představit. „Můj otec je pánem toho všeho zde a já jsem jeho jediné dítě…“

A naléhavě pokračovala:

„Není snad neslýchané, že mě nenaučili nejkrásnějšímu; jazyku na světě, jak se aspoň říká? Mne, které jinak nic neodepřeli?“

„To je opravdu neslýchané,“ potvrdil Aubry.

„Něco mi napadlo. Co kdybych se otce zeptala, zda byste mě nemohl učit francouzsky? Souhlasil byste s tím?“

„Velmi rád.“

„Ujednáno tedy,“ řekla vesele. A dodala jako obyčejná holčička: „Slibujete mi to aspoň?“

„Slibuji!“ řekl vážně Aubry.

„Dobrá,“ řekla. „Na shledanou tedy! Běžím požádat otce o svolení.“

KAPITOLA X

SULTÁN

Nazítří byl Aubry povolán do prvního patra paláce samotným dílovedoucím Lumpor-Jelébuem. Měl se přichystat na první vyučovací hodinu.

Stal se tedy ze mne učitel! pomyslil si cestou do paláce. To je proměna, kterou jsem ani zdaleka nečekal. Ne snad, že bych to nemohl zkusit. Na palubě jsem musel učit základům gramatiky, zeměpisu a historie několik tuctů námořníků… Ale něco jiného než učit námořnická telata je nabízet chléb vědy cizí princezně, kterou jsem včera jen zahlédl… Nu, že bych z ní měl větší strach než z bandy námořníků? To se brzy dovím. Zatím se musím tvářit hodně mrzoutsky, abych té osůbce imponoval. Je patrně stejně zlomyslná a ochotná vidět komickou stránku věcí a lidí jako její evropské sestry…

Posílen tímto rozhodnutím, představil se Frangois ‚Aubry ne bez jisté pýchy správci domu v dlouhém šatě a s damascenským mečem po boku, který už na něho čekal v palácovém vestibulu. Hodnostář si položil na znamení úcty obě ruce na čelo a gestem přivolal sluhu, který důstojníka odvedl k prahu druhého sálu. Další služebník s ním sál přešel a předal ho třetímu sluhovi a tak to šlo dál, až se dostali před zenanu, soukromé komnaty.

lil

lil!

lil

lil!

Všichni sluhové byli oblečeni stejně do bílého, barevně vyšívaného mušelínu, z něhož jim koukaly jen tváře a bronzové ruce a nohy, ověšené těžkými stříbrnými kruhy. Pod širokým bílým turbanem kouleli smutnýma, tesknýma očima achátové barvy, zatímco se vlekli lhostejným krokem po dlaždicích a předávali si Evropana z ruky do ruky. Z jejich postav vyzařovala nesmírná nuda stejně jako z rozlehlých, temných a chladných sálů, osvětlených jen úzkými zamřížovanými okny. Všude šuměla voda v nádržích, v klecích ječeli papoušci a opice, lvíčata a mladí tygři zívali nudou a nikde nebyl jediný náznak duševní nebo tělesné práce. Chmurná nuda harému plnila celý ten skvělý palác, jehož jaspisové a porfyrové stěny byly zdobeny nádhernými malbami i zbraněmi se vzácným vykládáním a zlatými nebo měděnými štíty s nesmírně uměleckými rytinami. V sále před soukromými komnatami spatřil Aubry palácové hudebníky. Seděli na patách jako egyptští umělci na malbách uvnitř starých hrobek a vyluzovali pomalé a jednotvárné tóny podivných nástrojů. Mezi zvláštními kytarami, předchůdci pozdějších houslí, viděl tvary se širokými luby, s břichatými těly a s pěti strunami, které pod hudebníkovým smyčcem vydávaly melancholické zvuky. Všichni hudci právě předváděli jakousi symfonii, jejich uším jistě příjemnou, ale jejíž akordy a tónový rozsah nástrojů tak rozdílný od našeho musil Francouzovy uši jistě rvát, ač se na svých cestách s asijskou hudbou už setkal.

Poslední sluha konečně nadzdvihl vyšívaný závěs, který zakrýval vchod do soukromého sálu. Na prahu ustoupil, aby vpustil do komnaty samotného hosta.

Ten se octl ve velkém sále z růžového mramoru a s okny většími než v jiných místnostech. Okny bylo vidět do vnitřní zahrady plné vůně, ale zvenčí paláce skryté před zraky návštěvníka. Okny zcela volně vlétali a vylétali ptáci s pestrým peřím a usedali na ramena nebo na vztaženou ruku princezny Džalí, která tu odpočívala na kupě podušek.

Společnost jí dělala stará černoška oblečená do oslnivého purpuru, se zvonivými zlatými kruhy na zápěstí a na kotnících. Se širokým úsměvem vyšla náhodnému učiteli francouzštiny vstříc.

Za ní se zvedla i Džalí a postoupila kupředu. Po jediném pohledu do jejích zraků cítil Aubry, jak z něho padají všechny obavy i všechna podezření. V tom čistém obličeji, ve vznešených rysech úst a na tom čele četl jen nevinnost, něhu a úctu. Tato mladá dívka působivé krásy si zachovávala dětskou duši. Ti, kdo svou péčí bděli nad jejími prvními kroky, dovedli v ní uchovat květ prostoty, dokonalé nevinnosti, která málokdy vydrží do dospělosti. Nádherná Džalí se jevila zblízka stejně, jaká byla ve skutečnosti: poslušná důvěřivá dívka, jejíž přímá duše nevěděla ještě nic o existenci zla a která obklopovala celé své okolí zářivým jasem.

„Tady jsi,“ zvolala s půvabnou orientální důvěrností. „Ach, jsem šťastna, že tě vidím a že se naučím tvému krásnému jazyku.“

„Jak víš, že je krásný, když jej neznáš?“ odpověděl Frangois Aubry s úsměvem.

„Cítím to. Vím, že angličtina, které jsem se naučila jako maličká, je lehká a snadná řeč. A protože má ubohá miss, která byla tak směšná, mluvila tímto jazykem, musíš ty mluvit jazykem mnohem krásnějším, když vypadáš úplně jinak!“

Frangois Aubry se neubránil úsměvu při tomto naivním polichocení.

„Doufejme, že budu zpívat podle svého peří,“ řekl.

Musil vzdorovat touze začít vyučování banální poklonou její kráse. Začal proto tím, že jí dal napřed opakovat názvy běžných předmětů kolem sebe. Pak postupně přešel k několika slovesům a přídavným jménům, nezbytným k sestavení jednoduchých vět.

Inteligentní, živá a pohotová Džalí chápala vše ihned a její hudební sluch jí umožňoval bez obtíží zachycovat správný přízvuk a hudebnost jazyka. A hned se taky chtěla s půvabnou roztomilostí svému učiteli vyrovnat a začala mu taky odříkávat ve svém jazyku to, co právě říkal francouzsky. A když se mladý důstojník pobaveně usmál nedokonalosti svého přízvuku, vyveden z míry plynulou harmonií těch neznámých hlásek, naplnil se sál i perlivým smíchem Džalíiným. Tleskala rukama jako děcko a volala starou Hadži za svědka pokroků svého žáka.

„Nesmíme však ztrácet čas,“ pokračoval učitel. „Ty se máš učit francouzsky, a ne já tvému jazyku…“

„Ach, takhle je to mnohem zajímavější!“ zvolala Džalí.

„Jsi mladý a můžeš se smát jako já! Má dobrá miss se nikdy nesmála!“

Frangois v téměř „negerském“ hovoru, často přerušovaném dětským smíchem, dal si popsat onu miss, která v srdci mladé barbarky vyvolala zřejmě zábavné i něžné city.

Jak to pochopil, byla to jedna z těch apoštolských Angličanek, které opouštějí záhy svou vlast i své rodiny, aby šly do ciziny vyučovat ty, kdo jsou zahaleni rouškou nevědomosti. Miss Rhode Maylericková, doktorka medicíny, oddala se od svého mládí tělesné i duševní výchově harémových dam. Džalíina květnatá řeč ji postavila před Aubryho oči jako živou osobu: malou, hubenou až suchou, se zastřiženými šedivými vlasy, s maličkým směšným čepečkem, s kostnatýma rukama položenýma s nehybností sochy na hubená kolena krytá černým šatem, s ocelovýma očima upřenýma do prázdna a s úzkou tváří oživenou nezdolným rozhodnutím učit a civilizovat ty ubohé barbary, stůj co stůj je vytrhnout z tuposti jejich ptačího života v nádherném vězení zenany.

Miss Maylericková přes jisté podivínství a nepopíratelný fanatismus měla opravdu dobré vlastnosti a něžné srdce. Dovedla otevřít malé Džalí obzory, které by jí byly bez ní zůstaly nenapravitelně zavřeny. Naučila ji úctě k sobě samé, vysvětlila jí sociální postavení orientálních žen, které by měly být královnami rodinného krbu, a ne bezmocnými hříčkami vrtošivých chvil. Prozradila jí to, co by bylo ubohé dítě bez ní nikdy nepoznalo. Vysvětlila Džalí, co v podstatě je, rovna svému pánu, otci nebo manželu, před nímž se musí orientální žena už od kolébky; sklánět…

„Můj otec je dobrý… Pochopil to taky!“ dodala Džalí svou dětskou mluvou. „Až ho poznáš, uvidíš, že ho budeš mít taky rád.“

Frangois Aubry ovšem v hloubi duše zapochyboval, že by mohl mít rád tajemnou osobnost, z jejíž vůle je tu držen v zajetí. Nechtěl však zranit Džalíinu dětskou něhu a nehodlal se jí všetečně na otce ptát. Obrátil raději hovor a za chvíli se poroučel.

První lekce měla takový úspěch, že Džalí hned nazítří si vyžádala druhou. Aubry byl znovu pozván do paláce.. Dívčiny pokroky byly den ze dne překvapivější. Její učitel neměl ani gramatiku, ani jinou knihu, a tak využil volných chvil k sepsání několika pravidel a běžných vět. Sešit s těmito texty pak věnoval své žačce. Při třetí lekci znala už vše a žádala o další materiál.

„Takhle ti nikdy nebudu stačit!“ zvolal učitel se smíchem. A jal se ji učit textům nejlepších básníků, jejichž kouzlo Džalí vychutnávala ještě dříve, než poznala jejich mysl. Mladá barbarka byla totiž nadána obdivuhodným; smyslem pro poezii.

A když učitel otvíral dveře ke čtvrté lekci, s potěšením; vyslechl Džalí, jak drnká jemně na struny své violy a vyslovuje v něžném, melancholickém rytmu ony verše, které tak často slýchal doznívat na rtech elegantních dam v pařížských salónech:

Jeho zranění je jemné, ale hluboké…!

Nedotýkejte se ho! Je zničen!

„Výborně! Výborně!“ zvolal. „To je právě ono! Zvládla jste dokonale naše –r-, tento kámen úrazu pro každého cizince, slečno Džalí!“

Náhle se však zarazil. Vedle dívky místo staré černošky s tlustými rty spatřil muže se šedivými vlasy, vznešeného a pánovitého vzhledu. Muž vstal, přistoupil k němu s důstojným pozdravem a beze slova se zase posadil.

Frangois Aubry se uklonil trochu strnule, protože ihned poznal, že se octl v přítomnosti svého tajemného únosce. Ale protože záhadná osobnost se nehodlala vmísit do rozhovoru, začal mladý muž lhostejně s obvyklým vyučováním.

Džalí se mlčenlivou přítomností otce nedala nijak vyrušovat. Žvatlala jako pták, smála se, tleskala rukama a bavila se z plna srdce, zatímco němý svědek ji sledoval něžným pohledem, který změkčoval tvrdost jeho výrazu. V zrcadle z leštěného stříbra, které stálo před nimi, mohl Aubry sledovat tuto vznešenou postavu, aniž musel knížete pozorovat potají nebo projevovat zneucťující zvědavost. Vše ve vzhledu pána ostrova prozrazovalo vládce. Zvyklost stálého prosazování autority se zračila v jeho vysokém a tvrdém čele, v hrdých liniích úst, zpola zakrytých dlouhým hedvábným vousem, spadajícím ve sněhobílé záplavě na kabát ze zelené, zlatem vyšívané látky. Na boku mu visela ruční dýka zdobená na rukojeti perlami a nebroušenými tyrkysy. Na turbanu měl chochol upevněný do rubínu nepředstavitelné ceny. Jak si bílou a pěstěnou rukou pozoruhodně krásného tvaru hrál s rukojetí dýky, blýskal se mu na ní v záři téměř oslepující velký diamant.

Vládce Zinki-Džohol byl fyzicky hoden otcovství tak půvabné dcery. V tom nádherném rámci, v prostředí orientálního přepychu vypadali oba jako postavy ze sna nebo z pohádky.

Otec tiše a nehybně přihlížel lekci, aniž pronesl jediné slovo.

Ale když bylo po hodině a Aubry se chtěl poroučet, kníže zdvihl ruku a řekl dceři několik slov. Džalí se lehce dotkla rty otcovy ruky, půvabně se uklonila svému učiteli a zmizela lehce jako gazela.

„Zůstaň!“ nařídil Aubrymu Zinki-Džohol vážným hrdelním hlasem.

„Chci s tebou mluvit…“

Frangois zůstal v údivu stát, protože tato slova pronesl Asiat v čisté francouzštině. Potlačil své překvapení a sedl si tiše znovu na kupu polštářů, z nichž právě vstal, a čekal na vývoj událostí.

Že by to byl další žák miss Maylerickové? pomyslil síť pobaven představou veto vznešené osobnosti naslouchající kázání malé misionářky.

Kníže se ujal slova a pomalou, odměřenou, přesnou francouzštinou vysvětlil mladému muži důvod své přítomnosti.

„Chtěl jsem tě poznat osobně a jsem spokojen. Líbíš se mi,“ začal bez dlouhého úvodu. „Jsi správný muž, jakého právě potřebuji.“

Příliš mnoho cti! pomyslil si Frangois Aubry a s ironickým úsměvem se uklonil..

„Ty se usmíváš?“ pokračoval Zinki-Džohol. „Co tím; míníš?“

„Že nejsem ani zdaleka tak správný muž, jako správný vězeň,“ odpověděl chladně poručík. Zinki-Džohol vážně přikývl.

„Musíš se s tím smířit a dívat se tváří v tvář skutečnosti. Odtud uniknout nemůžeš. Jsi plně v mé moci. A aniž by byla tvá důstojnost zneuctěna – apeluji v tom na tebe samého –, musíš dojít k přesvědčení, že pánem na těchto místech jsem jedině já.“

„Jsi pánem mé osoby jen potud, pokud se mi zlíbí zachovat si život. Toho se však mohu zbavit zítra nebo v tuto hodinu, jakmile se jho stane příliš těžkým. Tak ti mohu kdykoli uniknout. A co se mého přesvědčení týče, to je součástí mé bytosti, je zcela volné a ty s ním pranic nesvedeš.“

„V tom s tebou souhlasím. A právě tyto myšlenky si chci přisvojit. A věřím, že tě budu umět přesvědčit, abys mě ve svém vlastním zájmu vyslechl.“

„V mém zájmu? Myslíš snad, že ti ve svém zájmu v něčem ustoupím?“

„Řekněme tedy v obecném, zájmu, dáváš-li tomu přednost,“ řekl Zinki-Džohol s vážným úsměvem. „Je tedy pravda, že všichni lidé tvé národnosti jsou bujní a divocí jako nezkrocený kůň, který vyhazuje a řičí, jakmile uvidí uzdu?“

„Co ty víš o lidech mé národnosti?“ zeptal se Frangois Aubry.

„Velmi mnoho. Vím, že jejich inteligence je postavila do čela intelektuální elity, která ovládla Orient. Vím, že mají-li jiné národy monopol na obchodování nebo průmysl, tvá země vládne uměním a vědou; vím, že celý svět se před vámi sklání a uznává vaše prvenství v mírových vědách. Přesvědčil jsem se, že zaujímáš mezi svými krajany významné místo. Pozoroval jsem tě, aniž jsi to tušil, a rozhodl jsem se vytáhnout tě z anonymního davu, do něhož tě přivedl neúprosný osud, a že tě postavím vedle sebe, až na vrchol. Nabídnu ti část vlády nad tímto kouskem země, který spravuji a který má být napříště tvým vesmírem.“

„Nedej se mýlit, kníže!“ zvolal živě mladý muž. „Tento vesmír nepřijmu nikdy za svůj! Nikdy nezapřu svou vlast, nikdy se nevzdám naděje na útěk a na návrat do Francie, i kdyby to měl být můj poslední čin!“

„Jen si doufej!“ řekl Zinki-Džohol a pokrčil lehce rameny. „Útěšná bajka nám říká, že po ztrátě všech pozemských darů z kouzelné skříňky Pandořiny zůstává v ní uzavřena jedině naděje… Ani já nedokážu zbavit se lichotivé naděje… Osud, který mě vynesl na vrchol věže, může mě zítra srazit na nejnižší stupeň… A pak mi stejně jako tobě zbude jen naděje…“

„Rozumím-li dobře, znamená to, že každý únik ze svého panství pokládáš za nemožný.“

„Buďme upřímní! Což jsi neviděl stejně jako já marnost každého podobného pokusu? Věříš snad, že nevím o četných pokusech, které jsi podnikl se svými přáteli? Nezlobím se proto a nezneklidňuji se tím. Vím, že bez mé vůle odtud odejít nemůžete. Ctím a vážím si vaší lásky ke svobodě a věř mi, že kdybych mohl, velmi rád bych vám ji vrátil… Ale potřebuji tě. Jsem si jist, že mohu učinit tvůj osud šťastným a zdárným, dokážeš-li sklonit svou odvahu pod jeho neúprosnou nezbytností. Až splníš určený úkol, až se díky tobě můj nesmírný sen stane skutečností… kdo ví? Pak snad budeš volný… nebo se tvé řetězy stanou tak lehkými, že sám natáhneš ruku po okovech…“

Ostré a pronikavé zraky obou mužů se na okamžik střetly. Zatímco lákavá slova knížete stěží pronikala do poručíkova mozku, před Francouzovým zrakem se zjevil neodolatelný a vítězný obraz půvabné Džalí…

„Co ode mne chceš?“ zeptal se rozhodně, když zaplašil svůdné zjevení, které nebezpečně oslabovalo jeho odvahu.

„Nic, co bys mi nemohl prokázat bez studu,“ odpověděl hrdě Asiat. „Poslouchej a dobře si zapamatuj má slova! Jakmile jsem po vašem příchodu slyšel hovořit o tobě své vedoucí továren, ihned jsem pochopil, že náhoda přivedla do mých rukou muže velmi cenného. Cenného nejen svou profesionální obratností, ale i silou inteligence, s níž bez námahy řešíš nejobtížnější problémy moderní techniky.

Poznal jsem, že tvůj mozek se podobá mému, že máš onu silnou inteligenci, která se dovede oprostit od všech zastaralých předsudků a umí chápat věci v jejich pravé ceně. Nabyl jsem přesvědčení, že se velmi brzy smíříš s nevyhnutelným osudem. Vyvážený člověk nabývá vždy vrchu nad chudáky, kteří podléhají stesku a umírají za mřížemi svého vězení z žalosti nad tím, že je nemohou zlomit. Ale vyvážená a rozumná lidská bytost, jako jsi právě ty, dovede se vžít odvážně i do situace, kterou nelze změnit. Měl bys – a to co nejdříve – dojít k velmi důležitému poznání. Je to poznání, že bez mé vůle nemáš nejmenší možnost útěku!

Hovořil jsi o dobrovolné smrti. Řekl jsi, že máš možnost uniknout mi touto cestou. To je pravda. Ale fakt, že jsi dosud nehledal cestu ke svobodě tímto smutným prostředkem, uklidňuje mě i pro budoucnost. Cožpak někdo umírá v tvém věku, když má celý život před sebou, se všemi jeho slavnými možnostmi? Život, který se jediným aktem přemýšlivé vůle může stát skvělým a šťastnějším než život syna nejmocnějšího vládce?

Mluvil jsi o vězení. Je však vězením místo, kde povládneš jako pán? Kde si budeš pro své potěšení určovat zákony rovné zákonům mým? Ano, řekl jsem, rovné zákonům mým! Pochop, mládenče, co ti tu nabízí Zinki-Džohol, protože jsi nalezl milost v jeho očích a protože on nikdy nezůstává stát v polovici cesty!

Kromě dovolení opustit toto území bez mého souhlasu budeš mít vše! Rozumíš? Vše! Budeš mým pobočníkem, mou pravou rukou, mým důstojníkem… řekl bych, že i mým synem! Osud mi bohužel odepřel vrcholnou radost z převtělení do milovaného syna. Všechna naděje mého rodu spočívá teď na křehkých ramenech mé dcery. Nebe se však smilovalo nad osamoceným starcem. Z mlhy vzdáleného západu se mi vynořil posel štěstí. A teď záleží jen na tobě, drahý chlapče, staneš-li se oním dědicem, který mi scházel a jehož nepřítomnosti jsem po léta litoval… Jednou jsem už myslil, že ho nacházím v synu plavovlasé Germánie. Byl to mladík jménem Preisse, na němž spočinulo příznivě mé oko. Naneštěstí však zanedlouho podlehl. Ale ode dne, kdy jsem tě poznal, nelituji už jeho ztráty. Jedině ty jsi hoden podepřít mě a pomáhat mi splnit mé poslání na tomto světě. Narodil jsem se, abych vládl; musí mi patřit celý svět; osud mi dal vše, co je k tomu třeba: mezi jinými i nezbytné prvky a nezměřitelné bohatství, bez něhož se i nejvznešenější duch a nejširší ctižádost zarážejí ve svém rozletu. Žádej ode mne loď plnou drahokamů, kterýkoli sál tohoto paláce, plný zlata. Jediným pokynem ti dám vše, co budeš chtít,

Mám vše a dokážu vše. Nám dvěma bude sloužit celý vesmír.

Z celého svého nespočitatelného jmění, ze všeho svého bohatství ti nabízím polovinu.

Můžeš zaujmout místo mého syna. Budeš-li chtít, je to místo napříště tvé. Postačí, když na sebe vezmeš určitá práva a povinnosti. Rozuměj mi dobře! Dávám ti vše a chci za to od tebe jen dvě věci: tvé vědomosti a naprostou oddanost posvátnému úkolu.,

Frangois Aubry lehce pochopil nabízené možnosti. Buď poslušnost a přijetí bez jediné námitky všech despotových plánů – a tím i jeho bezmeznou přízeň –, nebo odmítnutí, jistě následované rychlou a krutou smrtí, a to nejen svou, ale i svých přátel…

Vehnán do úzkých, dokázal přesto odpovědět tyranovi celkem obratně a bez formálního závazku, aby mohl vyčkat vývoje událostí bez okamžitého ohrožení života.

KAPITOLA XI

VNITŘNÍ BOJ

Frangois Aubry sestoupil po mramorovém schodišti, prošel Vítěznou alejí a minul rhodský kolos, aniž vnímal všechny ty divy, které obvykle velmi dlouho poutaly jeho umělecké oko. Zamyšlen nad tím, co právě vyslechl, vracel se pomalu po jezerním břehu. Tam klesl do trávy a počal o všem znovu přemýšlet. Úžas, překvapení a úsilí, které musil vyvinout, aby se ovládl a mohl patřičně odpovědět na nečekané a zvláštní návrhy a obstát ve všech směrech před opovážlivostí tyrana, který mu zdvořilou formou navrhoval vlastně prodej osobnosti – to vše ho uvedlo do horečného stavu a značně ho vyčerpalo. Cítil potřebu před návratem k přátelům se trochu zotavit. Vyňal z kapsy kaučukovou nádobku, kterou mu vyrobil Crocrognousse, ponořil ji do tekoucí vody čistého potoka vlévajícího se do jezera, a naráz ji vyprázdnil. Když si ještě omyl čelo, cítil se zas svěží.

Jak krásné to bylo jezero! Jak nádherně se v něm zrcadlilo nebe! A co květin bylo všude kolem něho! A dole ten palác, který právě opustil, s tolika poklady a s nakupenými vrcholnými díly pocházejícími ze všech kultur! Myslel na toho úžasného muže, majitele úžasného bohatství a bezmezné moci; myslel na krásnou Džalí, rostoucí jako květina ve stínu paláce. Co tu bylo překvapení a dojmů jdoucích ráz na ráz za sebou! Jak úžasné a neuvěřitelné byly všechny ty zázraky a cenné věci, shrnující vše, co vrcholného kdy vytvořila lidská ctižádost, a nabízené tady všechny najednou!

Tohle už nebyl sen; Aubry se cítil dokonale probuzený. Kníže Zinki-Džohol mu právě nabídl po způsobu dávných orientálních vladařů „polovinu království“ s nadějí na získání celého, a to vše za směšnou cenu, za nepatrnou protihodnotu, za osobní svobodu, kterou stejně ztratil. Octne se v pokušení podepsat úmluvu navrženou mu novým Mefistofelem?

Ne! V tom se nemohl mýlit. Nemohl váhat. Jeho svoboda a lidská důstojnost nejsou na prodej. Nikdy se nestane z vlastní vůle slepým nástrojem jiné bytosti, i kdyby měla tak kouzelný vliv jako Zinki-Džohol. Ovšem vliv spíš povrchní než hluboký, vliv, který se před vážnou zkouškou rychle rozplynul.

Pán tohoto ostrova byl rozhodně muž zcela mimořádný. Sám jeho zevnějšek, vysoká postava, dokonalá symetrie těla, zřejmá síla a velitelský pohled by ho byly předurčily k ovládání primitivních národů v dobách, kdy síla potlačovala právo a kdy hrdinou byl loupežník. Kdyby žil o pět nebo šest set let dříve, Frangois Aubry by ho byl bezpochyby uznal za svého vůdce, byl by se nadšeně prohlásil za jeho pobočníka a přijatého syna. Ale moderní svědomí je choulostivější; odmítá každý akt násilí a nepřipouští pohrdání zákonem. Ale ať si pán ostrova vedl jak chtěl, ať své tajemství obklopoval sebevětší nádherou, jedna věc byla jasná. Úžasný Zinki-Džohol byl mandarín, Cartouche, Fra-Diavolo 5, lupič a pirát. S tak smutným společníkem se Aubry nikdy nespojí! Bude se snažit získat čas. Jeho vlastní situace a situace jeho přátel mu to nařizují. Ať se stane cokoli, nikdy se nepoddá neuvěřitelnému tyranovu požadavku uvěznit myslícího ducha i hmotné tělo. Bude-li nakonec vehnán do úzkých, pak mu vždycky zbude prostředek statečných srdcí proti hanbě: skočit odvážně do propasti nicoty. Aubry však doufal v lepší budoucnost. Byl vždy ryzí optimista a kromě toho si byl bez chvástání vědom, že jeho schopnosti ho určují k cenným službám lidstvu. Nepochyboval, že muž tak obratný jako Zinki-Džohol by využíval jeho vlastností až do krajních mezí.

Z těchto důvodů bude muset zachovávat opatrnost, uzavřenost, trpělivost a poslušnost ve všem, co ho nebude zneucťovat, a tak se mu jistě jednoho dne podaří uniknout ze spárů toho dravce.

Po těchto úvahách vykročil spěšně na cestu k domovu, aby přátelům vyprávěl o svém odpoledním rozhovoru. Ale u toho se právě zarazil. Je nutné říkat jim o návrzích, které právě vyslechl? Neznamenalo by to vnášet do malé skupiny příčinu zmatků nebo rozporů? Co když jeho přátelé budou úzkostlivou svědomitost, která mu brání v přijetí skvělé tyranovy nabídky, pokládat za přehnanou pošetilost a vzhledem k nim samým za nespravedlnost? Nebudou na něho naléhat, aby se podřídil, zvlášť když má ve svých rukou i jejich osudy? Nebudou mu jeho odmítání vyčítat? Nebudou nějakým osudným způsobem zasahovat mezi ním a Zinki-Džoholem? To vše bylo možné, ba pravděpodobné. Aby zamezil rušivé zásahy v této záležitosti, rozhodl se, že nebude přiznáním nic riskovat. Celé odpolední jednání uchová v naprosté tajnosti.

Po tomto rozhodnutí pokračoval v cestě a k sedmé hodině došel k domu, který společně obývalo všech pět vězňů.

KAPITOLA XII

DŮM ZAJATCŮ

Dům zajatců byl celkem rozlehlý, ale zbaven jakéhokoli pohodlí. Změnil se teprve působením námořního důstojníka. Ten si musel už dlouhá léta vymýšlet způsob jak dostat do úzkých palubních kabin nábytek, oděvy, závěsy, knihy, umělecké předměty a různé ozdůbky tak, aby tam zároveň bylo všude čisto a udržován úzkostlivý pořádek. Chudobu svěřeného jim domu pokládal za neslučitelnou s okolním bohatstvím. A tak zatímco soudce naříkal nad ošklivostí jejich společného obydlí, pečoval účinně o zvýšení jeho obyvatelnosti.

Především vestavěl jednoduché příčky, aby každý z nich hned od počátku měl svůj kout. Zařízení pěti místností zabralo celou polovinu domu. Druhá polovina sloužila za společný sál. Jakmile bylo ke všeobecné spokojenosti provedeno rozdělení domu, přikročil poručík k jeho; výzdobě. Stěny, podlahu z udusané hlíny a hrubá lůžka zakryl koberci. Z několika prken vyrobené stoly, lavice a skříně umožnily každému uložit si šaty a nástroje, aby je nemusili tak žalostně válet po zemi. Pak si vyrobili prosté nádobí z hlíny. Z jílu, z křídy, a dokonce i z chlebové střídy si vymodelovali figurky. Náčrtky a kresby zaplnily brzy stěny, stolky a všechna možná místa. „Takhle si tu člověk připadá jako v ráji!“ prohlásil Crocrognousse. „Co mě se týče, netoužím po lepším ubytování,“ dodal potápěč s blaženým zabafáním z dýmky.

Všichni měli ostatně právo na hrdost ze svého zařízení, protože k němu všichni přispěli podle svých schopností. Po rozdělení obydlí došlo na rozdělení práce. Společným souhlasem pověřili Aubryho péčí o nábytek, o výzdobu a o umělecké vedení. Nemohlo to být v lepších rukou. Crocrognousse se ke všeobecnému uspokojení ujal často nevděčné role hospodáře a správce potravin. Potápěč, mistr v ovládání pily, kladiva a hoblíku, staral se; o neustálé zlepšování. A Kermadec, ozbrojený hadrem, vědrem a houbou, neustále myl, čistil, drhl a leštil, aby všude udržel lesklou čistotu.

Vyšetřující soudce na svou vlastní žádost byl ustaven správcem kuchyně. Nebylo to však právě šťastné rozhodnutí malé skupiny.

Všichni očekávali od svého mistra kuchaře velké věci, ale častokrát byli jeho uměním zklamáni. Během dlouhé plavby musili mnohokrát vyslechnout jeho stížnost na jídlo a žalostné vzpomínky na lukulskou6 tabuli, kterou zanechal doma. Při každé příležitosti uváděl zvláštní gastronomické speciality, takže nikdo nepochyboval o jeho kuchařském talentu. Ostatně on sám si jako kuchař, velmi věřil. Sám svého kuchaře mnohokrát vypeskoval za sebemenší omyl v kořenění a teď nemohl pochopit, že nebyl schopen vařit tak dobře jako on. Jiná věc je však jíst kritizovat a jiná věc je jídla připravovat. Jakmile se soudce Féraud octl mezi svými pekáči, připadal si jako malý chlapec. Zjistil, že nezná ani nejzákladnější zákony svého řemesla. Byl však velmi ješitný a snažil se. První jeho jídlo bylo úplná katastrofa. Crocrognousse, těšící se po dlouhé době na rybí polévku, prolézal nadarmo celým ostrovem, aby sehnal potřebné přípravy. Marně navnaděný Kermadec a Terral foukali do ohně, div nepukli. Marně sám nešťastný kuchař přičinlivě pobíhal kolem své polévky. Jídlo bylo ohavné, takže nikdo nemohl pozřít jediné sousto. Hluboce pokořený, ale neporažený Féraud se chrabře rozhodl vykoupit tento neúspěch vítěznou pečení, čímž však jen znovu dokázal, že se kuchařem nenarodil! Celá jeho činnost se stala jen sledem nezdarů. Všichni žhavě toužili jen po jeho demisi. Ale ubohý soudce byl svými nezdary tak zničen, že se jeho přátelé neodvážili dát svou nechuť nějak najevo. Spokojili se proto jen se zákuskem z papriky, z oříšků a z různého ovoce. Bylo to výtečné, ale schopné uspokojit spíš žravou mánii sinhálské opice než skromný evropský žaludek, jak to trpce vyjádřil Crocrognousse šeptem do poručíkova ucha.

Toho večera byla hostina pokud možno ještě nestravitelnější než jindy. Féraud se rozhodl buď zvítězit, nebo zemřít a udělat jednou „správný“ oběd. Po nesmírné námaze sestavil dokonalý sled jídel: vystydlou polévku s jakýmisi chuchvalci, rybu páchnoucí bahnem, připálenou pečeni a nechutné, oslazené lepkavé maso. To byl výsledek snažení nešťastného kuchaře. Podle Kermadekova filosofického vyjádření bylo nutné zříci se vší naděje. Dobrá nálada však byla velmi ohrožena. Marně se Aubry ze soucitu s nešťastným přítelem pokoušel jako kdysi básník Scarron rozveselit společnost místo jídlem nějakou historkou a obrátit pozornost k humoristickému vylíčení jeho první francouzské lekce. Všichni setrvávali v chmurné zamlklosti a ani pobízení mistra kuchaře nemohlo nikoho přimět k dalšímu ochutnávání jeho výtvorů. Zaslechli potápěče bručet si ‚do vousů, že bylo zbytečné sedat ke stolu s takovými jídly. Tragicky zkrušený Féraud byl už rozhodnut k demisi a Marseillan se chystal jeho rozhodnutí málo lichotivě podepřít, ale Frangois Aubry ho rychle přerušil:

„Ještě jsem vám nepoděkoval, příteli, za pohárek, který jste mi udělal. Vzal jsem si ho dnes poprvé na procházku a na břehu jezera jsem ho použil. Vyzkoušel jsem ho a byl jsem opravdu naplněn obdivem. Nedovedu si představit materiál lépe zpracovatelný, pevnější, pružnější a odolnější. Posuďte sami, pánové,“ dodal a vytáhl onen pohárek z kapsy, aby jej dal kolovat. „Čemu vděčí tato hmota za svou dokonalost? Mariusově zručnosti, nebo povaze materiálu?“

„Kdybych byl hoden vyhlášené pověsti Marseillanů,“ odpověděl zářící Marius, „řekl bych vám, že chválu si v tomto případě zaslouží jen mé ruce. Ale protože se i Marseillanům často stává, že říkají plnou pravdu, musím vás po právu a správně zasvětit do praktického využití této hmoty. Lichotím si, že dovedu zacházet s kaučukem lépe než kdo jiný. Vyznám se ve výrobě pneumatik a nejsem v tom žádný nešika. Nevím, čím bych tu mohl své staré vědomosti ještě doplnit. Prohlašuji však, že jsem se v minulosti nikdy nesetkal s materiálem podobným tomu ze zdejších dílen. Buď je už od přírody tak dokonalý, nebo jej do tohoto stavu uvádí zvláštní zpracování; to nemohu posoudit. Ale nenacházím v něm žádnou příměs. Nemohu se však mýlit prohlášením, že se z této hmoty dá dělat vše, opravdu vše! Její praktické opotřebení a služby, které může konat, nemají hranic. Její pevnost, odolnost a pružnost jsou tak říkajíc bezmezné.“

„Opravdu se v ní nedá zjistit žádná příměs?“ ptal se poručík, když pružnou hmotu silně napnul a použil kapesní lupy. „Zřejmě postup jejího zpracování tkví jen ve zvláštní lázni, schopné umocnit na nejvyšší míru základní vlastnosti hmoty bez jediné cizí příměsi. Ale ať takové výsledky přináší jakýkoli postup, je nepochybné, že to je hmota nesmírně důležitá, jak jste sám poznal, Crocrognoussi. Co vše lze dokázat s tak nekonečně pružnou á nekonečně pevnou hmotou v ruce? K čemu všemu jí použít?“

„S ní by člověk mohl vyvrátit celý svět jako Archimédes svou pákou a svým pevným bodem,“ prohlásil dramaticky Marseillan.

„Nebo jí použít k něčemu velkému,“ dodal zamyšleně ‚Aubry. „Váš objev leccos vysvětluje. Vrhá světlo i na neobvyklé, nepochopitelné a zázračné možnosti tyranových ponorek, které dovedou vyzdvihovat z mořského dna i největší a nejtěžší předměty…“

„Ale jak bys to vysvětlil? Řekni nám, prosím tě, svou teorii tohoto postupu!“ zvolal se zájmem Féraud, který na okamžik zapomněl na neblahý dojem ze svého zkaženého oběda.

„Chápu to svým způsobem, ale prosím vás, abyste nezapomínali, že to je jenom domněnka. Nejdříve se tu zřejmě vyrábějí nekonečně pružné balóny, které dokonalá mechanická ramena upevňují jako baňky na potopené předměty. Pak nahustí balóny vodíkem, aby vytlačily dostatečné množství vody a svým vztlakem pak vynesly předmět nahoru.“

„Dobrá,“ řekl pozorně naslouchající soudce. „Ale řekni mi, jak poznají ony těžké a objemné předměty, ony cenné věci ležící na mořském dně? Mají snad ty balóny rysí oči, schopné proniknout temnotou vod a spatřit hledané poklady? Vy, pane Terrale, znáte tyhle věci lépe než já a můžete nám jistě podat vysvětlení. Řekněte nám, jak se to ve vodním prostředí provádí. Může pár dobrých očí jako máte vy, vidět jasně na dně vod?“

„To záleží právě na tom dně,“ odpověděl potápěč stroze. „V čisté říční vodě vidíme do hloubky několika metrů. V mořské vodě nastává tma dříve: V sedmi až osmi metrech si už nevidíte ani na špičku nosu. Ještě hlouběji je tma jako v pytli.“

„Jak to tedy děláte, abyste nějaký předmět vyzdvihl?“:

„Tápu. Popadnu, co nahmátnu. Zbytek tam nechám.“

„Ale ten zbytek může být často kupa drahokamů, kdežto vy nesete hrst štěrku.“

„To je věc náhody. Nemohu se tam řídit hmatem jako slepci, protože mám ruce samozřejmě ve skafandrových rukavicích.“

„Nuže, má otázka tedy zůstává,“ pokračoval vzrušeně Féraud. „Jak rozpoznají předměty, než použijí svých obřích nádrží? Bez odpovědi na tuto otázku je řešení dalších problémů marné.“

„Marné, pokud jde o tajemství moře a o tajemství našeho žalářníka. Ale není marné, jde-li o vyvození podkladu pro řešení otázek jiných,“ odpověděl Frangois Aubry.

„Já vám něco řeknu,“ pokračoval soudce. „Tohle mě zajímá víc, než to mohu vyjádřit. Můj otec byl optik, snad už jsem o tom hovořil. Měl jsem otevřené oči, když jsem vyrůstal mezi brýlemi, čočkami a dalekohledy. Poznal jsem optickou teorii i praxi. Docela snadno jsem se tomu naučil. Teď věřím, že pro to proklaté kuchaření nemám nejmenší vlohy. Snad k tomu docházím příliš pozdě. Co byste tomu řekli, kdybych opustil oblast pekáčů a pokusil se zakotvit jako učeň v optických dílnách? Jsem si jist, že na ostrově nějaké jsou.“

Všechny čtyři oběti Féraudovy kuchyně přijaly tento návrh s jásotem.

„Vaše jednomyslnost je lichotivá, ale příliš výmluvná,“ řekl ubohý kuchař. „Nuže, pro něco jsem se rozhodl a teď to mohu brát vážně. Ať se mé dosavadní funkce ujme kdo chce, já kuchařskou zástěru odkládám.“

Po tomto sezení bylo rozhodnuto, že o kuchyni se bude napříště starat Kermadec. Všichni si oddychli, včetně soudce, který musil z ješitnosti své výtvory jíst, a trpěl tak dvojnásob.

KAPITOLA XIII

ZINKI-DŽOHOL VYPRAVUJE

Lekce francouzštiny pokračovaly a Frangois Aubry byl každým dalším dnem překvapenější nad pokroky své žačky. Francouzská mluva, kterou Brunetto Latini7 prohlásil za „nejsladší a nejušlechtilejší jazyk“, vycházela zcela přirozeně ze rtů půvabné Džalí. Nečinila jí žádné potíže. Princezna často prohlašovala, že se jí zdá, jako by se francouzsky neučila poprvé, jako by si tuto řeč vybavovala z paměti podle nějakých bývalých lekcí. A přece se francouzsky nikdy neučila. Kromě malé miss Maylerickové neměla u sebe nikdy žádnou Evropánku. Zinki-Džohol, pravidelně přihlížející lekcím, při těchto řečech se vždy lehce usmíval. Aubryho to mátlo.

Vycítil u knížete pevnost lidí, kteří jsou při nedostatku ohledů a svědomí předurčeni k vládnutí a k podřizování slabochů své vůli.

Jednoho dne Džalí znovu uváděla tento svůj podivný ‚dojem, když jí učitel přednesl a ona po něm opakovala slavnou Ronsardovu báseň:

Drahá, pojďte se podívat na růže…

V této chvíli Zinki-Džohol promluvil.

„Kdo vlastně ví,“ řekl, „zda si francouzštinu opravdu nevybavuješ, dceruško?“

„Jak to, otče? Což jsem se jí někdy učila?“

„Ty ne. Ale kdo může říci, zda se v tobě mimovolně neprobouzí nějaké dávné dědictví? Každé gesto, každé hnutí mysli je možná jen opakováním gest některého z našich nespočetných předků… Vždyť se tělesné znaky přenášejí z generace na generaci. Tak pouhý úsměv, pohled, i zachvění rtů nám náhle připomíná živý obraz předka, kterého jsme znali. Zcela maní opakujeme gesta těch, kteří zmizeli celá staletí před dobou, kdy naše prchavá existence zaujala místo v řetězu živých… Proč by neměl mozek zachovat stopy znalostí získaných kdysi těmi, kteří nám dali život? Rasa je nepopiratelný fakt v tělesném řádu. Černoch, rudoch, běloch i příslušník žlutého plemene plodí tvory sobě podobné. Já sám nevidím nic nemožného ani v předávání duševních znaků…“

„To by znamenalo,“ řekl Aubry, „že princezna Džalí pochází…“

„Z ženy tvé rasy, ano, mládenče,“ řekl vážně Zinki-Džohol.

„Ach otče! To jsi mi nikdy neřekl!“ zvolala Džalí. „Kdo to byl? Jak se jmenovala? Vím, že zemřela při mém narození. Hadži mi to několikrát opakovala. Ale nic mi o ní neřekla, než že byla krásná jako den a něžná jako holubice.“

„Ano,“ pokračoval Zinki-Džohol zamyšleně. „Zemřela skutečně příliš záhy, mé dítě, a její ztráta byla pro mne snesitelná jen proto, že mi v tobě zanechala poklad vzácnější nad všechna bohatství Golkondy8. Byl jsem tvou matkou okouzlen v její vlasti, sveden její božskou krásou, když se sama a důvěřivě procházela na břehu moře při jižním pobřeží tvé vlasti, mladý cizinče. Byla to ‚dívka hodná

antického Řecka klasickou linií. Její srdce bylo stejně krásné jako její zjev. Poznal jsem její oprávněnou a nezkrotnou hrdost, s níž by byla raději tisíckrát zemřela, než strpěla jednu jedinou urážku. Zdvihl jsem ji po svém boku do královské hodnosti. Zapudil jsem všechny ženy, které plnily můj harém podle zvyku mých otců, poddal jsem svou pýchu pod její jho a uznal ji za paní a vládkyni rodinného krbu. Tys dostala od matky svou krásu, dítě. A ona ti snad proti tvé vůli vnukla vzpomínku na sladký jazyk, kterému mě naučila a kterým jsem od její smrti nepromluvil…“

„Proto mi dělá takovou radost používat francouzštiny!“ zvolala Džalí. A dodala naivně, obracejíc se k Aubrymu? „Jsem ráda, že jsem tak trochu tvá krajanka! Jsem šťastna pomyšlením, že v mých žilách proudí francouzská krev!“

„I pro mne je v tom opravdové štěstí,“ řekl nadšeně mladý muž. „Ach, kníže, jak podivná dobrodružství jste musil za svého života prožít! Nebudete pokládat za opovážlivost, požádám-li vás, abyste o nich vyprávěl? Jsem si jist, že princezna je stejně zvědavá a chtěla by podrobněji poznat vaši minulost.“

„Nedám se dvakrát pobízet,“ řekl Zinki-Džohol s vážným úsměvem. „Je příjemné hovořit o sobě, zvlášť když k tobě cítím podivnou důvěru. Snad to souvisí s mým vztahem k vlasti drahé Marie! Když se na tebe dívám a naslouchám tvému hlasu, vrací se mi často stále živější vzpomínka na ni. Nikdy jsem na ni za těch sedmnáct let, co jsem ji ztratil, nemyslil tak často… Tvar tvé tváře, jasný a živý pohled, tvá bezděčná gesta, to vše mi připomíná Marii. Podobáš se jí téměř tak jako má dcera. A to ve mně patrně od prvního setkání budí bezděčnou náklonnost k tobě…

Ano, náklonnost. Věz, že barbar a tyran, kterého ve mně jistě vidíš, cítí k tobě otcovskou náklonnost. A záleží jen na tobě, staneš-li se mým skutečným synem. Jsem připraven dát ti vše, co mám. Jsem si jist, že moje Džalí se s tebou ráda a bez žárlivosti o vše rozdělí.

Ač byl mladý důstojník proti své vůli dojat starcovými slovy, nemohl se ubránit protestu.

„Z jakých důvodů bych měl přijmout takovou přízeň?“ zeptal se hrdě. „Věz, že nemohu přijmout pranic od toho, kdo mě zbavil radosti největší, jediného statku čestného člověka, svobody!“

„Pošetilče,“ namítl Zinki-Džohol, „co znamená svoboda pro chuďasa, který nemá žádné prostředky k rozvíjení rozumových nebo citových schopností? Co je ti platná svoboda, jsi-li na každém kroku zatížen těžkými řetězy nezbytné a špinavé nutnosti vydělávat si každodenní prací na chléb?“

„Řekni mi raději, k čemu by mi bylo vlastnictví tvých úžasných pokladů, kdybych se musil jednoho dne zříci svobodného rozhodování, lidské důstojnosti a občanství velké země? Přijal bys ty sám otroctví, i kdyby ti nasazovalo zlatá a diamantová pouta?“

„Mezi námi nejde přece o otázku otroctví. Už jsem ti řekl, že ti nabízím spolupráci, a ne nějaké podružné postavení. Musím ti však předem říci, odkud pocházím, jaký je můj původ a jaký je můj rod. Poslouchej taky, dceruško! Žila jsi až dosud bezstarostně a přijímala jsi s dětskou samozřejmostí královskou svrchovanost a nádheru, která tě obklopovala už od narození. Chci, abyste mě poznali, ty i tvůj vyvolený bratr. Budu vám vyprávět o svém životě krásným jazykem tvé matky. Kéž by její sladký hlas promluvil i k tvému srdci, chlapče, a obměkčil je vůči těm, kteří navzdory zdání chtějí jen tvé dobro!“

Frangois Aubry přistoupil k divanu, na němž vládce ostrova ležel, a sedl si vedle něho. Džalí se opřela paží o otcovo rameno a přiložila si k růžové tváři jemnou ručku. Tak se chystala naslouchat, jako malé dítě, kterému slíbili vyprávět pohádku.

Zinki-Džohol se na okamžik odmlčel, pak si pohladil rukou dlouhý vous a počal vážně a odměřeně vyprávět:

„Vidíte ve mně, drahé děti, posledního a jediného syna slavného rodu, který vládl dlouhá staletí v zemi Khmerů. Ty jsi, mládenče, lačným okem pátral v tajných zápisech, které otročtí odsouzenci vyryli do tvrdého kamene v dobách mých předků. Víš tedy, jak velká byla naše moc, jak tajemná a vysoká byla naše kultura. Co znamenají evropské rasy, pyšnící se uměleckými i vědními pokroky, ve srovnání se starými národy asijskými, které už dávno vše řekly, vše vymyslely, vše pochopily v době, kdy vy jste byli ještě uzavřeni v lůně budoucnosti, kdy vaše jména ještě neexistovala a kdy jste měli ještě celá staletí živořit v nevědomosti a v barbarství? Proti nám jste byli ubohými dětmi! Vřeštěli jste ještě v plenkách, když náš slavný lid po překročení zenitu svého rozvoje sestupoval po osudovém svahu, po němž stoupají a sestupují všechny lidské bytosti a celé národy! Moje rodina – slavný rod, jemuž tradice přisuzuje božský původ – podlehla taky tomuto neúprosnému zákonu. Vrcholu slávy dosáhla ve třetím století vašeho letopočtu a pak pozvolna ustupovala i se svým národem ze slávy. Když jsem přišel na svět – slabý výhonek obří rasy – byli mí rodiče zcela na mizině, vyhnáni uchvatitelem, který nás vystřídal v moci, nás, legitimní vladaře, skutečné khmerské panovníky v Kambodži a v celém poříčí řeky Mekongu. Můj otec žil dostatečně dlouho, aby mi mohl vnuknout vědomí mé velikosti a úctu k mým právům. Pak před mýma očima zemřel. Matka byla už dávno mrtva a já zůstal na světě sám, vyhnán za hranice země, kde jsem spatřil světlo světa.

Byl jsem nesmírně chudý. V té obdivuhodné zemi, pod oblohou, kde se žije z několika rýžových zrn, pod nebeskou klenbou, sloužící za přístřeší, nevlastnil jsem vůbec nic. Žil jsem tam nahý a potravu jsem tam hledal jako ptáci nebeští v prachu cest. Když mě zkrušil hlad, potápěl jsem se lépe než ony stříbrné ryby, proplouvající jako blesk průsvitnými vodami, a ve společnosti jiných obratných chlapců, chudých jako já, hledal jsem na mořském dně perly.

Na břehu už na nás lačně čekal mistr, aby nás okradl o vzácnou kořist. Dával nám s povzdechem měďák nebo hrst rýže výměnou za ohrožení našich životů podmořskými útesy a ohyzdnými žravými žraloky. Zvyklí sklánět hlavy před jeho autoritou, neodvážili jsme se protestovat. Ale jednoho dne ve mně promluvila krev vladaře. Proč a jakým právem se ten bídný vydřiduch zmocňoval mých úlovků? Odvážně jsem se ho na to zeptal a žádal na něm oprávněný podíl. Ještě dnes si vzpomínám na pohoršení a komický úžas toho člověka, když slyšel malého žebráka hovořit jako pána. Rozhořčil se a napadl mě bičem. Vyhnul jsem se mu a oznámil mu, že si svůj příští nález nechám a že i moji kamarádi, pokud mi uvěří, dokážou zbavit se jeho jha a svůj majetek si ponechají.

Křičel na mne hodně dlouho, ale protože jsem měl pověst nejlepšího potápěče, neodvážil se ohrozit svůj vlastní zájem a dát mi výprask, ač ho ruka jistě svrběla.

Zvláštní náhodou jsem toho dne našel nejkrásnější perlu, jakou jsem kdy viděl. Byla dokonale kulatá, pravidelná, obrovská. Zářila jemným duhovým leskem v lastuře tak obrovské, že by se z ní mohla zrodit bohyně vln. Jen stěží jsem ji vyrval z mořského lůžka, vložil do úst a plaval k hladině.

Haznek už na mne na břehu čekal a přiběhl ke mně.

‚Našel jsi něco?“ volal chtivě. ‚Pojď sem, pse, a vydav to!“

‚Jen se opovaž vzít mi mou kořist!‘ odpověděl jsem mu a zarazil jsem ho gestem i pohledem.

‚Pojďte sem, vy ostatní! Podržte mi toho žebráka a až mu vezmu to, co mi patří, zmlaťte ho!‘ křičel rozběsněný Haznek na své pomocníky.

Ti se k němu přiblížili, ale já jsem nečekal a jediným skokem jsem se vrhl do moře. Rychleji než šíp jsem zmizel ve vlnách.

Chtěli poslechnout zuřivé rozkazy svého pána a pronásledovali mě, ale nikdo neměl tolik sil, aby mě ve vodě dostihl; brzy se objevili zas na hladině a odfrkávali, proklínali mě a spílali. Já jsem zatím využil své překvapivé plavecké schopnosti a plaval jsem rychle dva metry pod hladinou k zalesněnému místu pobřeží, kde jsem mohl nepozorovaně vylézt na břeh.

Plán se mi podařil. Znechucen tyranií, která mě dosud tak tížila, rozhodl jsem se setřást jho a pracovat sám a svobodně. Obdivuhodná perla, kterou mi dala do ruky náhoda, byla mým vstupem do zápasu s osudem. Nechtěl jsem se však od ní hned odloučit. Poutal mě k ní pověrčivý cit. Rozhodl jsem se nezbavovat se jí dříve, dokud si nezajistím existenční prostředky.

A dokázal jsem uchovat si ji,“ dodal Zinki-Džohol a vyňal z opasku svou dýku. „Je vsazena do rukojeti této zbraně, která mě neopouští ve dne ani v noci. Po mé smrti přejde perla do majetku dcery, a až se Džalí provdá, bude perla patřit mému zeti a po něm jeho nejstaršímu synovi, aby tak přecházela z otce na syna tak dlouho, dokud náš rod potrvá. To je má vůle.

Ale vraťme se zpět! Když jsem vylezl z vody, skryl jsem se ve křoví a čekal na noc. Přitom jsem promýšlel další plán. Brzy mi bylo vše jasné. Plaval jsem a kráčel podle pobřeží, hledal a snadno prodával perly větší i menší ceny, až jsem dorazil do velkého a lidnatého města. Byla to Bombaj, kde jsem našel lehce zaměstnání na bazaru.

Tam jsem žil z mála, ne-li z ničeho, zajímal se o vše, vyslechl vše a pečlivě skrýval vzácný talisman, i když jsem umíral hladem a nouzí. Tak se mi konečně podařilo dostat se na jednu z universit, které tam zakládali Evropané. Po čase jsem se stal jedním z nejlepších domorodých žáků. Neříkám to z vychloubání, nýbrž jen proto, že tomu tak bylo. Mí profesoři mě povzbuzovali a ve mně vzrůstala sžíravá ctižádost. Když jsem se měřil s jinými studenty, pochopil jsem, že mě příroda obdařila výlučným nadáním. Co se druzí učili s nadlidským úsilím, získával jsem zřejmě pouhým právem svého původu. Nevím, zda mi dodával tajemnou sílu můj talisman, nebo to ve mně promluvila krev předků, podněcující mě k nabytí ztracené moci. Ale deset let tak uplynulo jako sen a já se ve dvaceti stal majitelem všech tajů vědy, zjevených lidským synům. Svět se přede mnou otvíral.. A já ho měl dobýt!

Protože jsi teď tady, cizinče, můžeš sám posoudit, zda byly, nebo nebyly mé ctižádostivé plány splněny…

Všeho, o čem jsem snil a po čem jsem toužil, až na málo věcí, jsem dosáhl. Až dosud nade mnou zvítězila jen smrt a vyrvala mi kořist, po níž jsem tak dychtil. Jedině smrt mě přemohla. Jinak, pokud bude Zinki-Džohol žít, bude pánem a před jeho vladařskou vůlí se bude vše sklánět!“

Despota se divoce zdvihl z polštářů a pánovitě se rozhlédl.

„Během studií,“ pokračoval po chvíli ticha, „seznámil jsem se s využitím potápěcích zvonů a obdivoval jsem první pokusy o podmořskou plavbu. Zdálo se mi však, že v těchto úžasných vynálezech se příliš zapomíná na praktickou stránku. Podmořský svět je nesmírné, nevyčerpatelné a úrodné pole. Odvážný badatel tam může pouhým shýbnutím sebrat královský majetek. Kolik bohatství, kolik cenných pokladů se potopilo od dob, kdy Země obíhá vesmírem! Od věží města Ysu až po koráby v zálivu Vigo, které mohou pod smavými i zrádnými vlnami najít jedině zraky mořských sirén! Tímto směrem jsem hledal a tímto směrem jsem našel svou cestu.

Brzy jsem nakupil neuvěřitelné množství vzácných věcí všeho druhu. Malý a opuštěný ostrov mě přímo zval jako svého pána. Přestěhoval jsem se tam i se svými poklady a dokázal jsem ho podle své potřeby i zabydlet lidmi. V mé říši není ani jediný zbytečný člověk, ani jediný hlupák. Jen samí inteligentní lidé vyzkoušené obratnosti.. Být mnou unesen je totéž jako dostat osvědčení o neobyčejných vlohách, což můžeš dosvědčit i ty, mládenče. Nebyl jsem vázán žádnými ohledy, a tak se mi podařilo vytvořit postupně kolonii schopnou sloužit jako model. Postavil jsem jí do čela jako nejkrásnější květ celé budovy onu perlu nevýslovné ceny, mou ženu! Běda však! Nemilosrdná smrt mi ji vyrvala a její místo zůstalo od té doby prázdné…

A tak tomu bude už navždy. Jsem-li však já odsouzen k samotě, má moje dcera život před sebou a já jsem se rozhodl dát ji tomu, kdo mi bude pomáhat v mých nejširších plánech.

Ano, tento ostrov, tento omezený prostor, toto bohatství, tyto pohádkové poklady jsou jen prostředkem a spojkou. Já potřebuji něco jiného. Cítím se být zrozen pro vládu. Hrdá krev, tepající v mých tepnách, nedovolí mi ukončit mé dny v neslavné nečinnosti. Svět je příliš malý, aby mi stačil. Musím jej vidět u svých nohou. Nepřišel jsem na svět pro nic jiného…

Moji vybraní dělníci mi poskytli nezbytné nástroje k uskutečnění jakéhokoli projektu. Úžasné poklady, které jsem tu nashromáždil, dovolují mi pokusit se o vše a já jsem schopen splnit úkol, pro který mě osud stvořil.

Především chci dobýt zpět království mých otců. Toto čelo ozdobí koruna, která po mně přejde na mé děti a vnuky. A jim navíc odkážu i vládu nad světem. Nejdříve se zmocním Číny a Indie; úžasné zásoby lidských sil, které tam najdu a které vrhnu do všech světových stran, zajistí mi vítězství. Nejlepší vojevůdci našeho století si budou pokládat za čest službu pro mne. A já dokážu přinutit je k tomu a vzbudit v nich touhu sloužit mně.

Nakonec se má vláda rozšíří na celý svět, nadmořský i podmořský!

Bude to pomsta za Attilu, za Xerxa, za Čingischána.

A při vzpomínce na Marii, jejíž pohled máš ty, mladý muži, zvu tě do tohoto gigantického díla jako svého pomocníka, svou pravou ruku, svého syna.“

KAPITOLA XIV

JOSÉ SPATŘIL KANÁL

Tak plynuly dny plné činnosti vězňů, a hlavně toho z nich, který se bez svého přičinění, pouhým důsledkem nepopiratelné nadřazenosti, stal vůdcem malé skupiny.

Kromě elektrotechnických prací zabýval se ještě mnohým jiným. Především plánem na útěk, na který ani na okamžik nezapomínal. Nezbytně musil u svých druhů v neštěstí udržovat důstojnost, odvahu a hrůzu z otroctví. Bylo to nutné pro den, kdy budou chtít přervat řetězy, tak důmyslně natažené kolem nich. Staral se i o to, aby v jejich domě vládla dobrá nálada a soudružnost, bez nichž nemohlo žádné úsilí přinést ovoce.

Stalo se ovšem, že stále se lepšící životní podmínky – upravované jejich péčí – bojovaly právě proti touze po svobodě, kterou chtěl Aubry v jejich srdcích živit. Prací a zkrášlením, pořádkem a pohodlím vytvořil Francois z domu jakýsi příjemný venkovský klub, který žádný z jeho společníků nebude opouštět bez lítosti. Tak to nepokrytě prohlašovali.

Vábný nebyl ovšem jen dům, ale i příjemné podnebí. Každý z vězňů se zabýval pracemi podle svých schopností a dokazoval sám sobě i druhým, že není lenochem ani příživníkem. Nacházeli v tom ještě větší zadostiučinění než v radosti nad vlastním pohodlím. Potápěč a Crocrognousse byli rázem uznáni za výborné specialisty. Byli řízeni a vypláceni mistrem, který dovedl být uznalý, žádal-li to jeho vlastní zájem. Došlo i na Férauda. Jeho rozhodnutí vrátit se k otcovu řemeslu a zapojit se do práce v optické dílně přineslo nejšťastnější ovoce. Jeho schopnosti se projevily ihned v dílně; mistr mu svěřoval nejjemnější práce a soudce pak získal ocenění i výhody, které si zasloužil svědomitým plněním svých úkolů. Konečně Kermadec, nový mistr kuchař, projevil se brzy jako umělec svého oboru. Mrak, který stínil žalostnou kuchyni vyšetřujícího soudce, se rozptýlil a stolovníci teď ukazovali u stolu jen spokojené tváře. Kermadekův jídelníček se ovšem nevyznačoval elegantními názvy Féraudových specialit. Místo náročných „překvapení“, které se ubohý kuchař marně snažil oživit, kouřilo se teď na stole z prosté polévky, z nevinného dušeného a z počestných bobů s husím masem. S vojenskou přesností v určitou hodinu povzbuzovala tato jídla chuť všech pracovníků po tvrdé denní práci. Kromě toho dal potápěč kuchaři předpis na španělské jídlo olla podrida a Crocrognousse na velmi oblíbené marseillské pochoutky, které nový kuchař upravoval stejně přesně jako jídla, která poznal za svých cest. Tak jejich společné obědy, skromné co do stolování, ale připravované s opravdovou péčí, uspokojovaly je stále víc.

Odstavený mistr kuchař to dovedl ocenit nejlépe a taky prokazoval jídlům plnou poctu. Povzbuzen novým životem, projevoval se jako docela jiný člověk. Dobré jídlo přispělo k jeho duševní i tělesné rovnováze a navíc našel v dílně to, co mu úřad soudcovský nemohl nikdy dát: úkol odpovídající jeho schopnostem, uspokojení z dobré práce a oprávněnou naději na uznání. Mohl si přát něco víc? On, který kdysi všechny přátele unavoval svými nářky, měl teď v ústech samé šprýmy a dvacetkrát za den opakoval, že je se svým osudem spokojen a jako obrácený věřící naléhal na ostatní, aby s ním sdíleli jeho víru.

„Co nám schází? Nu, řekněte!“ ptával se jich, když se vracel nadmut pýchou z pochvaly, kterou mu v dílně vyslovil sám Zinki-Džohol. „Což jsme nenašli v tomto koutě světa prozřetelně nashromážděno vše, co si rozumný člověk může přát? Podnebí a krásný kraj, který by nám sami bozi mohli závidět? Dobrý domov, dobrý stůl, příjemnou společnost a zajímavou práci? A uznejte, že i zaměstnavatele, který dovede ocenit a uznávat člověka! Přiznej mi, milý Aubry, že nám štěstí opravdu přálo a že by bylo nevděčné ještě proti němu reptat!“

„Ach, ten Zinki-Džohol!“ odpověděl zamyšleně Aubry. „Je to opravdu velký kouzelník, když ti dokázal dát tak rychle klapky na oči!“

„Cože? Ty, jeho oblíbenec, si stěžuješ? Co ti vlastně chybí k úplné spokojenosti?“

„Jen maličkost: možnost volného odchodu!“

„I jdi! Jsme tu přece stejně volní jako vzduch. Váže nás tu jedině naše zaměstnání, ale protože je odměňováno – a dobře odměňováno, bylo by nespravedlivé říkat tomu otroctví. Chodíme si všude, kde se nám zlíbí. Nikdo nás netyranizuje. A my tomu máme říkat vězení jen proto, že náš příjemný pobyt má své hranice? Nemá snad celá Země své hranice? Vězení – to je jen slovo!“

„Omyl! Svoboda není žádný přelud. Je to první ze všech hodnot. Dokážu ti to. Zpytuj se a řekni mi, zda bys neobětoval všechny, dnes tak souhlasně uváděné výhody proto, abys mohl zase spatřit své jediné dítě, které po tobě doma marně volá. Ten, který tě tu tak bezprávně drží, je opovrženíhodný pirát, navzdory svému majestátnímu postoji a krásným slovům, kterými přímo hýří. Neztrácejme ani na okamžik ze zřetele nutnost a povinnost bojovat s ním a zbavit se svých řetězů!“

„Mluvíš krásně,“ řekl soudce s úšklebkem, „ale nepokoušeli jsme se už desetkrát najít způsob, jak ty nešťastné řetězy zpřetrhat? A když je jisté, že se nám to nepodaří, měli bychom se snad podle toho zařídit, ne?“

„Nikdy! Musíme začínat stále znova až do smrti. Snášejme jako muži to, čemu nemůžeme zabránit. Nezvyšujme s uspěchanou nebo s nerozumnou netrpělivostí společné strázně. Ale neztrácejme ani na okamžik ze zřetele fakt, že tu jsme ve vyhnanství. Ale dost už moralizování, či ne? Vyprávěj nám raději o návštěvě našeho žalářníka a o svých úspěších. Jsem rád pomyšlení, že byla tvá práce oceněna.“

„Ten filuta Lumpor-Jelébu vidí vše. Všiml si kvality mé práce a usoudil, že nezaujímám v dílně místo, jaké si zasluhuji. A je jistě vzácné, když se najednou dostane nejvyšší ocenění poslednímu z nových dělníků. Upozornil na to svého pána, který nelenil přijít ze svého paláce přesvědčit se, zdali zpráva jeho mistra stojí za tu námahu a za uvedení věcí na správnou míru. Vím ovšem, že to; vše dělá ve svém vlastním zájmu. Ale což takhle nejedná celý svět, když jde o jeho zájem?“

„To souhlasím…! Ale co bylo vlastní příčinou, která přiměla tohoto hřmícího Jupitera, aby sestoupil z nebes a přišel si prohlédnout tvou práci? Soudím, že to bylo něco důležitého.“

„To si můžeš myslit. Mám právě v práci zdokonalení nejdůležitějšího přístroje jeho zbrojovky, hydroskopu schopného prohledávat všechny kouty oceánu, které byly až dosud nedosažitelné.“

„A využít toho k metodickému loupení…, ale odpuste mi tohle přerušení. Popiš mi ten přístroj a vše, co v optické dílně děláte. Máme o to všichni nejvyšší zájem. Možná že je s tím spojena i naše záchrana.“

„Vyrábíme tam všechny potřebné navigační přístroje, především periskopy k pozorování obzoru nad hladinou a hydroskopy k ověřování podrobností na dně oceánu. O periskopu bych s tebou jako s odborníkem vůbec nemluvil, kdybych ti nemusil říci, že námi vyráběné přístroje předčí vše, co lze u našich optiků najít. Liší se v samém základu. Jako naše periskopy skládají se z trubice posunovatelné jako teleskop a tvoří vodotěsný kolmý dalekohled. Na horním konci mají speciální čočky a uvnitř odrazové zrcadlo. Mohou se vysunout z věže ponorky až do výše čtyř metrů nad hladinou a přenášet na obrazovku vše, co se odehrává v okruhu celého obzoru. Ale od našich periskopů se zdejší přístroje liší výběrem a čistotou předem zpracovávaného materiálu. Nevím, kde získávají tak čistý, tak jasný a tak bezvadný křišťál pro hranoly a čočky všech velikostí. Nikdy jsem nic tak dokonalého neviděl. Řekl jsem jim a ukázal, co mohou očekávat ode mne ve speciálním zpracovávání skla, kterému jsem se naučil od otce. Nijak jsem neskrýval radost, když jsem mohl vyrábět tak skvělé věci. Má práce byla přirozeně sledována, patřičně pochválena a oznámena knížeti, který ji chtěl posoudit osobně. Ihned nařídil zařadit mě do první pracovní třídy jako optika a dát mi všechny potřebné prostředky k dalšímu zdokonalování, které jsem požadoval. Je to snad jednání obyčejného člověka?“

„Ten starý šibeničník rozumí své věci, o tom nepochybuj. Ale řekni mi něco o tom hydroskopu. V něm je jistě jádro celé věci a tajemství té obludné moci a strašného nahromadění takového bohatství.“

„Hydroskop je založen na stejném principu jako periskop. Je to podmořský dalekohled, vysunovaný pákovým zařízením a opatřený mohutným elektrickým zdrojem světla, které osvětluje mořské dno systémem hranolu a zrcadel. Na obrazovce temné komory se pak objevují obrazy předmětů, které onen zdroj osvětluje.“

„Jasné,“ řekl Aubry. „Tím je dostatečně vysvětlena funkce zdvíhacích chapadel, jak je popisoval Marius. Předměty objevené na mořském dně a určené k vyzdvižení jsou opatřeny nafukovacími balóny nahuštěnými vodíkem. Pak zdviženy jeřáby nebo mechanickými rameny jsou dopraveny buď na hladinu, nebo do prostorných komor v trupu ponorky…“

„Zcela správně. Proto je možné najít na dně moře cenné předměty, zdvihnout je do libovolné výše a zmocnit se jich.“

„Je to prosté a praktické jako všechny geniální vynálezy. Lze se jen divit, že toho nápadu nebylo už dávno užito.“

„Souhlasíš tedy, že Zinki-Džohol je génius?“ zeptal se soudce, kterému vládcova pochvala zřejmě pomátla hlavu. –

„Proč ne? Ale génius zla a ničeho jiného!“

„Myslíš? Hrome, jsi podivín! Já se přiznám, že docela hloupě obdivuji všechnu tu práci, ty uskutečněné zázraky, tolik moci soustředěné v jedněch rukou. Ať se na to dívám jak chci, vidím jen vítězství jeho vůle, jeho sílu a jeho inteligenci. Obdivuji muže, který přeměnil opuštěný ostrov ve skutečný pozemský ráj, ovládl přírodu, vystavěl paláce, zalidnil tuto pustinu národem umělců, zaměstnaných neustále vytvářením mistrovských děl. Obdivuji muže, jehož nadlidský zrak dokáže proniknout tajemnými hlubinami oceánu a ocenit práci prostého dělníka! Kde jsou hranice, o nichž mluvíš? Co chybí tvému pronikavému duchu, aby uznal jeho nadřazenost?“

„Nic. Nebo skoro nic!“ řekl Francois Aubry ironicky. „Jen to, že nedovede číst v srdci člověka, to je vše.“

„Co tím chceš říci?“

„Na tom nezáleží. Hovoř raději o tom úžasném hydroskopu. Jaké výhody a jaký užitek by přinesl takový objev při použití pro obecné blaho, a ne ve prospěch neplodné pýchy jedince…“

Zinki-Džohol by byl býval velmi překvapen zjištěním, že jeho skvělé návrhy mladému Francouzovi tak osudně pošramotily jeho pověst. Asiat by to byl nepochopil. A jak by byl taky mohl pochopit odpor, který musil podobný obchod vzbudit v každé přímé duši? Věřil – ne bez důvodu –, že se vyzná v lidech, když po dlouhá léta tak úspěšně tyranizoval tolik vězňů. Ale všechna úsilí, která prosazoval, byla zaměřena k lidem jeho rasy nebo k příslušníkům primitivnějších národů – k Levantincům, k Maltéžanům a k míšencům všech možných ras, u nichž morální smysl není právě na prvním místě. Tím byly jeho zkušenosti s lidskými srdci velmi ochuzeny. Byl přesvědčen, že každá lidská vůle musí ustoupit jeho zájmům, že každá má svou obchodní cenu. Lichotil si, že to dal víc než dostatečně najevo tím, jak ocenil vůli Aubryho. Málo se staral o lidské svědomí, zjemnělé dlouhými věky, o květy jemnosti, upřímnosti a smyslu pro právo, skromně ukrývané pod příjemným, smířlivým a usměvavým zevnějškem, který se však rázem mění v pevnost a nepoddajnost, octne-li se v sázce čest.

Oběd už byl připraven a všichni čekali jen na Terrala, aby zasedli ke stolu. Soudce už byl netrpělivý.

Konečně se na konci stezky objevila mohutná potápěčova postava.

„Pospěš si! Už to nebude pomalu k jídlu!“ volal na něho soudce.

„Jen trpělivost!“ řekl klidně a odměřeně Terral. „Kdybyste se vraceli jako já ze zemských útrob, povolili byste mi ještě několik minut.“

„Sedni si a pusť se do polévky! Pak nám povíš o své výpravě.“

„To neodmítnu,“ řekl Terral a dal se do jídla.

„Povím vám,“ pokračoval po poslední lžíci, „že jsem se dnes na vlastní oči přesvědčil, že tu je s námi konec. Pane poručíku, odtud se nemůžeme dostat!“

Ach, sázím se, že mi to nedokážeš.“

„Posuďte sám! Vy jste byl vždy přesvědčen, že laguna, na níž kotví naše Muréna, je spojena s mořem podzemním kanálem. Nuže, já jsem dnes odpoledne v tom kanále pracoval.“

„To není možné!“ zvolal Aubry. „A to tě zbavilo odvahy?“

„Vyslechněte mě! Až se dovíte, jak ten svůj kanál uzavřeli a jak já sám jsem jim těmahle rukama pomáhal kanál uzavřít, jistě uznáte, že jsme v úplné bryndě. Ne že bych si stěžoval na svou nynější práci a že bych ji chtěl změnit! Nikdy jsem nedělal nic lepšího…“

„Pospěš si,“ řekl Aubry netrpělivě, „a pověz, co jsi viděl!“

„Prosím. Tady využívají v těch místech jen oddaných lidí, dvou potápěčů, kterých jsem si už všiml a kteří provedli už velké množství prací. Ale dnes byli oba práce neschopni právě ve chvíli, kdy se v

kanálu něco stalo. Co dělat? Musili se obrátit na někoho, kterému zcela plně nedůvěřují, ale kterého znají jako odborníka, to jsem byl bez chlubení já. Ten vyvrhel Lumpor-Jeléu za mnou přišel s ústy plnými medu.

Kníže prý uznal moje zásluhy a mou dovednost. Mám prý být pověřen důvěrným úkolem za nejvyšší odměnu atd.

Já jsem věděl, že druzí potápěči jsou vyřazeni, a řekl jsem si: Jen mluv! Já poslouchám a ty mi řekneš, oč jde. Tušil jsem, co chtějí, a byl jsem vzhledem k poručíkovi rád. Věděl jsem, že mu to udělá radost. Ale dal jsem si pozor, abych to nedal najevo, to mi můžete věřit.

‚Proč mlčíš?‘ ptala se mě ta trestanecká hlava.

‚Ach,‘ řekl jsem mrzutě, ‚myslím, že je-li za to lepší odměna, jde asi o těžkou práci. Nemluvme však a pojďme na to!‘

Tak jsme šli. Cestou mi Lumpor-Jelébu vysvětlil, že jde o opravu jakési podmořské mříže. Nastražil jsem uši. Ty mříže byly jistě velmi důležité, když nemohl s opravou čekat na ty dva taškáře. Nemýlil jsem se. Opravovaná mříž byla opravdu mříž východu z jezera. Je však nezdolatelná.

Sestoupili jsme k ní s lampami dlouhou podzemní chodbou. Po dobré půlhodině chůze jsme došli k ústí kanálu širokého asi padesát metrů a přepaženého v určitých vzdálenostech železnými mřížemi, které se otvírají svislými táhly, podobnými táhlům zdymadel. Měli jsme jedno táhlo odmontovat a vyměnit jeho opotřebované ozuby. Spustili nás na dno. Pomáhal mi druhý potápěč jako nosič nástrojů, malý zakrslík s tváří šibeničníka, kterého tam určitě poslali jen proto, aby mě špehoval. Opravil jsem závadu, což mi trvalo dobré tři hodiny. Pak jsem vystoupil nahoru. Šli jsme temnou chodbou až na povrch země, kde nám Lumpor-Jelébu zaplatil a propustil nás. Ze své výpravy si přináším pevné přesvědčení, že touto cestou je útěk nemožný.“

„To se zdá být opravdu jisté,“ řekl Aubry zamyšleně. „A kdo ví, zda ti vychytralci nevyužili této záležitosti právě proto, aby nás o tom přesvědčili?“

„Jsou toho schopni. Mají podobných věcí jistě v záloze víc, ti taškáři! Ach, kdybyste viděli, jak je ten kanál vybudován! Celý z přitesaných kvádrů a výborně dimenzovaný. Taková stavba musela stát mnoho námahy a mnoho lidských životů. Nejvíc mě však překvapilo její výborné osvětlení. Nemám na mysli nějaká osvětlovací tělesa v klenbě. Světélkovala tam prostě voda! Pracoval jsem jako při denním světle.“

„Ale, ale,“ zapochyboval soudce Féraud. „Trochu asi přeháníte, pane Terrale. Přece nejsou ti ďábli kouzelníci!“

„To ne,“ řekl Aubry, „jistě tu jde o zcela přirozený jev, v Indickém oceánu zcela běžný, díky miliardám světélkujících nálevníků. Škoda že nemůžeme toho osvětlení využít k útěku kanálem! Ale protože to tamtudy nepůjde, nezbývá nám než nemyslit na to a obrátit všechno úsilí jiným směrem.“

KAPITOLA XV

DIPLOMACIE

Nazítří odcházel Frangois Aubry do paláce ve velmi zmateném rozpoložení. Na tyranovy návrhy nedal dosud žádnou odpověď. Zinki-Džohol si tak dlouhé odmlčení jistě vykládal po svém, v přesvědčení, že se přísloví „kdo mlčí, souhlasí“, hodí právě v tomto případě, a v Aubrym už viděl svou pravou ruku svého společníka.

„Mohl se někdo octnout někdy v podobné situaci?“ bručel si mladý muž polopobaveně a polomrzutě nad rozpaky, do nichž ho dostala pirátova nečekaná přízeň. „Proč si ten ďábel umanul vybrat si jako pomocníka ke svým temným cílům právě mne? Že se mé oči podobají očím jeho zemřelé ženy? Pěkný důvod, opravdu! Ta jeho drahá bytost, představuji-li si ji dobře, by mě jistě zapřísahala, abych vzdoroval černým záměrům toho starého tyrana! Opravdu, jak by mohla s radostným srdcem vrhnout síly toho strašného starce proti civilizovanému světu, proti své vlasti? Lze věřit, že by ona, sama oběť jeho bezuzdné ctižádosti, mohla souhlasit s plánem na dobytí světa, s tím, čemu on říká ‚Čingischánova pomsta‘? Kdyby ten člověk opravdu udeřil na Evropu, obnovil by tím nejstrašnější doby barbarských invazí. I přes svou zdánlivou kulturnost, danou jen jistým technickým vzděláním, je to v podstatě stále divoch s maskou dobrosrdečnosti… Ve mně rozhodně nenajde pomocníka k uskutečňování svých snů. Pozor! Teď musím být diplomat! Kdybych tu byl sám, poslal bych chlapíka velmi rychle ke všem čertům. Naneštěstí si nemohu vzít na svědomí předčasnou smrt svých přátel. Ale na druhé straně by mě náramně pobavilo, kdybych mohl výtečnému Zinkimu provést husarský kousek a pod nosem mu upláchnout. Ach, jak by asi kroutil hlavou, kdyby zjistil, že jsem se mu vytratil, když je tak jistý, tak majestátní, tak domýšlivý a tak povznesený. To by opravdu stálo za to, zůstat tu a pozorovat ho! Myslím tím ovšem vyexpedovat kamarády a sám tu zůstat… Jenže takové uspokojení by mě přišlo příliš draho. Musím se spokojit jen s představou jeho zklamání. A co by člověk s trochou fantazie nedokázal?“

Mladý důstojník došel po této úvaze k paláci a předstoupil před tyrana s výrazem hrdé jistoty, která jeho hezkou tvář ještě zdůraznila, takže Zinki-Džohol k němu pocítil náklonnost tím větší.

Když pak Frangois začal svou vznešenou žačku s obvyklou vážností vyučovat, vrhl na něho kníže dlouhý pohled a pomyslil si:

Tenhle mladý muž je právě onen nástroj, který potřebuji. Dovede se tvářit důstojně i v nedůležitých situacích; z očí mu září nejvyšší inteligence a je v něm až skoro naivní počestnost, ale právě to vše mi poslouží. On bude paží a já mozkem. A díky nebesům, že i v tom směšném úzkém obleku, na který si potrpí civilizovaní lidé, zůstává stále dost hezký, aby přivábil romantické city mladé dívky… Ze strany Džalí nebudou snad hrozit žádné potíže… Už dnes s ním ráda hovoří a s blížící se lekcí projevuje vzrůstající netrpělivost… Ostatně (a na rtech se mu objevil prchavý úsměv) i kdyby jí byl odpornější než sám prazáklad zla, je to má dcera a já dokážu podřídit ji své vůli…

Lekce skončila. Zinki-Džohol neřekl dosud ani slovo. Jeho jiskrný zrak byl upřen s úporností šelmy na tvář mladého Francouze. Aubry byl tím pohledem překvapen a skoro obtěžován. Otočil se proto přímo ke knížeti, jako by ho chtěl přinutit k vysvětlení důvodu takového chování. Nechce mě snad hypnotizovat? pomyslil si. Neplýtvej svým fluidem, staroušku! Ujišťuji tě, že ve mně nenajdeš ani poslušný, ani vhodný objekt!

Chtěl se už rozloučit, když Zinki-Džohol vstal, přistoupil stále beze slova k mladému muži, položil mu těžce obě ruce na ramena a znovu naň upřel svůj pevný a tvrdý pohled.

„Prosím?“ zeptal se Frangois, nedávaje se vyvést z rovnováhy, ač už začínal pociťovat podivný vliv toho muže.

Ten se zahleděl plamenným zrakem do očí mladého důstojníka a pochopil, že se namáhal marně. Spustil zas ruce dolů a úsměvem vymazal tvrdost svých rysů.

„Synu,“ řekl něžně, „chci si s tebou pohovořit o vážných věcech, které nás zajímají všechny tři stejně (a ukázal na svou dceru). Ptám se jen sám sebe, mám-li přizvat k naší poradě i toto dítě…“

Aubry bleskem pochopil, oč knížeti jde. Jeho instinkt ho nikdy nezklamal. Na tohle tedy myslel ten despota! Půvab své dcery učinil prostředkem korupce. Chtěl vrhnout i Džalí na váhy, chtěl Aubrymu nabídnout ruku půvabné dívky, dokonce v její přítomnosti, aby ho tím jistěji přinutil návrh přijmout, protože odmítnutí by znamenalo projevit se jako strašný hrubec. Po pravdě řečeno, tohle nebylo vymyšleno špatně, protože krása a půvab malé Džalí byly s to poplést mladému muži hlavu a přimět ho k nejnesmyslnějším závazkům.

Ale myšlenka na tento uskok jen znovu pobouřila jeho hrdost, způsob tyranova jednání urazil jeho jemného ducha a rozhořčení mu dodalo sílu k odmítnutí každého svodu.

„Když chcete znát mé mínění, Výsosti,“ řekl s přímým pohledem, jehož ušlechtilý plamen se rozlil po celé jeho tváři, „pak musím říci, že příliš vážný rozhovor by princeznu jistě obtěžoval. Jsem přesvědčen, že s vámi budu hovořit mnohem volněji o samotě.“

Mladá dívka ihned vstala.

„Dovol, otče, abych odešla!“ řekla s tvářemi zalitými neobvyklým ruměncem. „Za nic na světě bych nechtěla toho pána rušit svou přítomností!“

A aniž čekala na souhlas, zamířila ke dveřím své komnaty. Frangois ji předešel a s uctivou úklonou rozhrnul těžký závěs, aby mohla projít. Džalí bez jediného pohledu na Aubryho odešla.

„Vidím, děti, že jste mi oba velmi dobře porozuměli,“ řekl despota pobaveně. „Hrajete si s probouzením příčiny k hádce, abyste tím víc pak vychutnávali radost z usmíření. Ach, taky jsem býval mladý! Ano, pošetilé mládí! Ale jak půvabné to jsou pošetilosti!“

„Co tím chcete říci?“ zeptal se chladně Frangois.

„Což to nevíš? Odvažuješ se opravdu podívat se mi do očí a předstírat, že jsi od prvního dne nepochopil úděl, který ti připravuji?“

A Zinki-Džohol vypadal s rozevřenou náručí, s rozzářenou tváří, s usměvavým a mírným pohledem jako vzorný otec rodiny, toužící po štěstí svých vrtošivých dětí…

„Opravdu nevím, kníže, co tím chcete říci,“ řekl Aubry, rozhodnut přimět ho k přímému vyjádření, když mu v tom už nebránila oprávněná Džalíina hrdost.

„Skutečně to nevíš? Přiznám se ti, že jsem tě pokládal za inteligentnějšího…“

A nabyl zase svého vznešeného klidu, který mu slušel víc než předstíraná rozjařenost.

Pokračoval vážně:

„Nabízím ti, chlapče, to, po čem by se u mých nohou marně plazili králové a knížata. Vybral jsem si tě za zetě. Dávám ti ruku svého jediného a zbožňovaného dítěte, které právě odešlo. Nevím, zda její mladé srdce už promluvilo v tvůj prospěch a ponechávám tvé něžné péči, aby ses o tom přesvědčil sám. Mohu ti ostatně potvrdit, že její srdce se dosud pro nikoho neroztlouklo. Možná že tě překvapuje volba muže, který určuje svému jedinému dítěti spojení tak nerovné. Věz však, že ten, na němž spočinou mé zraky, je tím povznesen do nejvyšších sfér. Ten, komu Zinki-Džohol podá svou pravici, vyrovná se rázem nejmocnějším vladařům. Nevím, co to v tobě vlastně je, chlapče. Ale už prvním setkáním jsi ve mně vzbudil otcovskou náklonnost. Čím to je? Spojuje nás snad nějaký magnetismus nebo telepatie? Zkrotily snad mého nezkrotného ducha síla a bystrost tvé inteligence, která ti vyzařuje z očí? Nebo je to snad skryté pouto krve, které tě bez tvého vědomí spojuje s tou, kterou jsem ztratil a kterou stále oplakávám? Řekni mi, pokládáš-li za možné své příbuzenství s Marií, třeba sebevzdálenější!“

A když Francouz pochybovačně zavrtěl hlavou, pokračoval:

„Stačí mi však, že jsi jejím bratrem jen společnou rasou. Líbíš se mi; proto ti dávám to, co mám nejdražšího. Dcerou ti samozřejmě dávám i právo znát mé plány. Spoluprací na mém díle budeš se podílet i na jeho výtěžcích a potížích… Tvá moc se vyrovná mé vlastní moci a v květu sil tě postaví v čelo celého světa… Ale proč mlčíš? Nemáš snad co říci? Náklonnost, kterou ti osvědčuji důkazy tak úžasnými, měla by snad vyvolat stejnou odezvu, nevděčníku! Proč ten mrak na tvém čele? Proč ta hořkost v tvém pohledu?“

„Poslouchám vás a myslím si, Výsosti, že dosud nikdo neviděl orla stavět si hnízdo v kleci…,“ odpověděl Francouz se smutným a hrdým pohledem upřeným na starce.

Rozvíjel se v něm opravdový boj. Samozřejmě ani na okamžik nepomýšlel využít nečekané despotovy důvěry k jeho oklamání. V nabízeném postavení, které mu dávalo všechnu moc, bylo by jistě snadné utéci i se svými přáteli a vysmát se starcově naivnosti. Ale Frangois Aubry byl příliš poctivý a neschopný takového jednání, i vůči bezohlednému člověku, který ho překvapivě a násilně vytrhl ze všeho, co mělo cenu života. Bude vždy bojovat přímo a s odkrytým hledím. Podvod a lest mu naháněly hrůzu. A i kdyby přijal, mohl by se snížit k takové roli vůči Džalí, mohl by klamat její něžnou důvěřivost, získat její lásku jen proto, aby ji pak zbaběle opustil? Džalí je tak krásná, tak dojímavá… Nemohl by svou náklonnost k ní vůbec předstírat… Bylo by naopak nejlehčí věcí na světě pustit se po tomto svahu! Využít šlechetné despotovy nabídky a ukrást mu jediné dítě… Frangois ovšem ani na okamžik nepomýšlel přijmout roli ničitele světa, jak mu to navrhoval lstivý stařec.

Ale Zinki-Džohol zatím odpověděl na Aubryho námitku.

„Říkáš v kleci? Kdo tu mluví o zajetí? Muž mé dcery bude přece volný! Volný a vlastním pánem! Stačí mi jeho slovo, abych mu důvěřoval.“

Slovo? To mu Aubry právě nehodlal za nic na světě dát.

„Výsosti,“ řekl, spřádaje si ihned plán dalšího postupu, „váš návrh mě tak překvapil, že vás jistě neudiví má žádost o nějaký čas na rozmyšlenou. Uznejte, že bych nedokázal bez obtíží přizpůsobit se tak nečekané změně. Přejít z postavení vězně do postavení vašeho zetě a oblíbence je záležitost, která mě musí udivit, ne-li přivést z míry… A vy na mně chcete strašnou věc, mé slovo! Slovo, že vám budu napomáhat v úmyslech, které zatím nemohu pochopit. To není možné! Potřebuji několik dní k přemýšlení o věci tak vážné… Ostatně mému uvažování svobodného člověka by se příčilo stát se snoubencem princezny na rozkaz. Naše západní ženy by pokládaly za urážku, kdyby se s nimi takto zacházelo jako s otrokyněmi, s nimiž jejich pán nakládá podle své libovůle. Kdo mi zaručí, že na mně spočine princeznin příznivý pohled? Než trochu domýšlivé prohlásím, že přijímám, musím se přesvědčit, že jí toto spojení nebude proti mysli a že ve mně nebude vidět jen proklínaného pána… Jediná možnost, jak se přesvědčit o věci tak choulostivé, je pokračovat nějaký čas v návštěvách u Její Výsosti. Ponechte mi, kníže, svobodu, na niž mají právo i ti nejchudší. Je to možnost poznat vlastní srdce i srdce určené mi nevěsty, dříve než se spojíme na celý život…“

Zinki-Džohol naslouchal Francouzovi nesmírně pozorně.

„Synu,“ zvolal, jakmile důstojník domluvil, „každé tvé slovo jen posiluje mou náklonnost k tobě. Ano, líbíš se ještě víc pro svou ohleduplnost, kterou bych u každého jiného pokládal za pošetilost. Vím, že lidé ze západu staví ženu velmi vysoko a rádi sklánějí svou sílu před její slabostí. Vím, že Džalí, kterou jsem vychovával jinak, než je u nás zvykem, četla velké množství knih, kterým říkáte romány – anglických knih plných podivných nechutností. Vedla ji k tomu zvláštní bytost, jakýsi kněz v sukních, která ji kdysi učila západnímu jazyku. Džalíina malá hlava je nabita těmito pokroucenými myšlenkami a tvé rafinované výňatky z literatury se jí nepochybně líbily… Co se mne týče, přiznám se ti, že bych na takové hlouposti u své dcery vůbec nedbal… Co může dítě jejího věku vědět o životě a o jeho někdy krutých, ale neúprosných nezbytnostech? Musím říci, že bych se měl nad tvým odporem rozhořčit, ale brání mi v tom má náklonnost k tobě, kterou jsem pocítil, už při našem prvním setkání. Vyčkej tedy a uvažuj! Ptej se svého srdce i svého svědomí… Ponechávám ti naprostou volnost rozhodování… Dovol mi už jen poslední dotaz. Nejsi snad už vázán manželstvím ve své vlasti?“

„Dvojženství je u nás zločinem, který trestá zákon, kníže,“ odpověděl Frangois s úsměvem. „Věřte, že kdyby tomu tak bylo, jistě bych vás na to upozornil.“

„Dobrá! Já bych v tom ovšem neviděl žádnou překážku. Žádal bych jen, aby má dcera zaujímala v tvém harému první místo, které jí patří rodem, majetkem, a především její neobyčejnou krásou! Ale v současné době nemůžeme tuto otázku ještě projednávat…“

Ten stařec se opravdu zbláznil! pomyslil si Aubry. A nahlas pokračoval:

„Dovolte mi teď odejít, kníže, abych si to v klidu vše promyslil. Přijměte aspoň mé díky za čest, kterou jste mi prokázal, a ujištění o mé hluboké úctě a o obdivu k vaší půvabné dceři!“

„Jdi, synu, a kéž je tvé rozhodnutí ve shodě s mým přáním!“ odpověděl despota s překvapující laskavostí.

KAPITOLA XVI

VÁHÁNÍ

Frangois Aubry byl příliš prozíravý, než aby si myslil, že lhůtu povolenou mu tyranem bude moci nějak prodlužovat. Musil se proto spoléhat na náhodu, počítat s nečekanou událostí, se štěstím nebo s jakoukoli jinou podporou své nerozhodnosti. Od chvíle, kdy mu byl kategoricky předložen návrh na postavení banditova pomocníka a kdy se neméně kategoricky rozhodl takové postavení odmítnout, hledal okamžitě prostředek, jak z toho vyjít živ a s čistým svědomím. Znamenalo to neposkvrnit si čest falešným slibem. I vůči Zinki-Džoholovi by se byla jeho čestná povaha zdráhala vyslovit nejmenší lež. Ze všeho nejvíc se mu hnusila myšlenka, že by měl podvést, oklamat a zradit nevinnou bytost, z níž si ten tyran udělal bez výčitek svědomí nástroj svého plánu.

Marně však hledal. Žádný prostředek nenalézal. Jeho vždy tak plodná fantazie se zdála být vyčerpána. Aniž si to sám uvědomoval, zaplavil ho soucit a hluboká lítost nad tím, že každý uvažovaný plán nechával Džalí v tomto doupěti jako oběť a spoluviníka budoucích zlých činů. A Džalí si přece zasloužila žít čestně po boku čestného muže. Tato okolnost ho ochromovala a bránila mu v rozumném přemýšlení, v uvažování a v rozhodování s obvyklou jasnozřivostí.

A čas spěchal! Na vážkách byla nejen jeho vlastní bezpečnost, ale i bezpečnost jeho přátel.

Nyní mu bylo každým okamžikem jasnější, že jeho původní rozhodnutí, neříci o návrhu Zinki-Džohola ani slovo, nemá teď už oprávnění. Uvědomil si, že.je naopak jeho povinností říci svým přátelům všechno; vysvětlit jim situaci v celé její vážnosti; žádat od každého z nich rozumný návrh na nejlepší řešení; apelovat na jejich pevnost, ale nijak před nimi neskrývat mrzuté okolnosti, které navodí nutné odmítnutí návrhů Zinki-Džohola.

Ošizený vladař, zklamaný ve svých nadějích a v pyšné jistotě úspěchu, provede jistě něco zlého. Jeho zuřivost oklamaného samovládce nebude znát mezí. Vězni musí očekávat kruté projevy otrokářova vzteku, zakrývaného zatím úlisným chováním. Nespokojí se s rychlou, prostou smrtí svých nepřátel. Aby ukojil svou asiatskou krutost, bude trvat na mučení. Budiž! Aubry byl ochoten snést je spíš než hanbu. Velmi mnoho čestných lidí je podstoupilo už před ním pro sebenepatrnější článek svého přesvědčení. Aubry musí dokázat jít v jejich stopách!

Jiné však je přijmout mučení a smrt pro sebe a jiné je přijmout muka pro osoby, které nijak netouží po roli mučedníků. Tak třeba Féraud, změkčilý rozmařilec, svou povahou trochu zbabělec, člověk bez pevných zásad, neprojeví zcela určitě touhu po palmě mučedníka. A jistě ani Crocrognousse ne, ač se na první pohled jeví jako sud střelného prachu. Bylo by rozhodně do nebe volající nespravedlností, kdyby jim něco podobného vnucoval.

Zkrátka Frangois Aubry se potřeboval poradit. Když si to ujasnil a když se přesvědčil, že v okolí jejich domu nikdo není, že žádné zrádné ucho nezachytí jejich hovor, svolal své přátele a vše jim vysvětlil. Stručně se zmínil o navržených mu výhodách, letmo uvedl nabídku sňatku a soustředil se především na dva body. Na nehorázný návrh spojení s loupežníkem, jemuž má obětovat svou svobodu, a na nebezpečí z otevřeného odmítnutí. Uvedl pak nutnost najít nějaký prostředek k útěku a pustit se do toho ihned, bez váhání, bez průtahů.

Jeho řečnické umění však neuspělo. Posluchače zaujalo jen jediné: skvělost oné nabídky. Ze všech stran zaznívaly výkřiky a projevy překvapení, v žádném případě však výrazy odporu! Především soudce dával najevo svůj obdiv a své okouzlení.

„Jak jsi šťastný, ty taškáři…! Dítě Štěstěny…! Stát se místokrálem tohoto kouzelného ostrova! Příštím dědicem všeho toho bohatství! Stát se pobočníkem poloboha! A to vše za takovou oběť, jako je sňatek s nejkrásnější ze všech hurisek… Ne, někteří lidé se opravdu rodí na šťastné planetě! Přijmi mou poklonu, drahý veliteli! Všechna má blahopřání! Znám tě natolik, abych věděl, že po svém povýšení nezapomeneš ani na své přátele…“

Tak reagoval Féraud, aniž Aubry mohl zarazit proud jeho slov.

„Počkej!“ přerušil ho konečně. „Nemařme drahý čas hovorem o ničem! Rozuměli jste mi vůbec? Poslouchali jste mě? Prosím vás, Crocrognoussi, řekněte mi něco rozumného! Co vy si o tom myslíte? Co mi radíte? Mám zvolit nebezpečí, nebo zneuctění?“

„Opravdu, pane poručíku,“ řekl posměvačně Marseillan,

„Musím se zeptat, zda si z nás nestřílíte! Netropíte si žerty? Ne? Nuže, budiž! Neberte to tak tragicky… Ale máme-li vám opravdu věřit, mohu říci jen to, že předčíte i antické hrdiny. Najít vám podobné mohli bychom jen vyvoláváním duchů starých Římanů. A i ti by před vámi jistě zbledli!“

„Je to možné?“ řekl Frangois Aubry smutně. „Je to opravdu vše, co vám za tak vážných okolností diktuje vaše přátelství? A co vy, Terrale? Jste upřímný muž. Co radíte vy? Co byste udělal na mém místě?“

„Pokud jsem tomu rozuměl,“ řekl potápěč pomalu, „navrhují vám najednou tři věci, kterých si člověk váží nejvíc: bohatství, moc a domácí štěstí. Já bych byl raději, kdybych si z toho mohl vybrat jen jedno. Nejsem přece dobytek hnaný na trh. Ale co? Není nám snad všem jasné, že se musíme podřídit nezbytnosti? Já na vašem místě bych to nejen přijal, ale dokonce s radostí uvítal.“

„I kdyby šlo o vaši čest a o uspokojení vašeho svědomí? I kdybyste věděl, že se tím dopouštíte ničemnosti?“

„To jsou jen velká slova, kterých chudák jako já používá jen zřídka. Abych byl upřímný, já v tom nic ničemného nevidím.“

„A jak nazýváte spoluvinu na krádeži, na únosu, na podvodu, na násilí a na vraždě? Uvažujte! Měl jste vždy; čisté ruce, o tom jsem přesvědčen. Narodil jste se z počestné matky, to je zřejmé. Nuže, ukradl byste ve své baleárské vesnici jednu slípku? Podal byste ruku zloději? Podílel byste se na jeho kouscích? Strpěl byste políček, aniž byste jej splatil ranou pěstí?“

„Ale, ale, kam to až zacházíte? To jistě ne. Jaká souvislost je však mezi oběma případy?“

„Jaká souvislost? Vždyť jsou totožné!“

„Hm. Když jste tisíc mil od domova a když se vám nenabízí ubohý lup, ale polovina království, zdá se mi v tom být přece jen rozdíl.“

„Rozdíl není ve velikosti ničemnosti. Uvědomte si, že ten pirát prodává svou dceru, a uznáte, že ubohý zloděj slepic je vedle něho úplný poctivec…“

A Frangois prudce pokračoval:

„Ach drazí přátelé, zapřísahám vás, abyste pozvedli všechnu svou odvahu a své svědomí! Není čas na žertování a na hru se slovy. Podívejme se na naši situaci přímo! Můžeme se paktovat se zločinem? Můžeme se zříci svobodné vůle? Můžeme najít jedinou šťastnou hodinu, jedinou šťastnou minutu po své hanebné kapitulaci? Ne. Stokrát ne! Můžeme se dát vléci tímto lstivým Orientálcem, tímto loupežníkem, tímto zločincem bez víry a bez zákona? My Evropané, my civilizovaní lidé, my Francouzi? To by nepokořilo jen nás osobně, ale i naši vlast! Pokořilo by to všechny statečné muže, kteří perně bojovali, aby nám proklestili cestu, kteří nás svým příkladem učili, že nejvyšším statkem je čest a svoboda! Nemyslete si, že je-li nabízená cena tak skvělá, je tím ono strašné dílo méně ďábelské! Neříkejte, Terrale, že velkou vzdáleností od domova se mohou změnit naše hlediska! Statečný muž neztrácí na žádné rovnoběžce úctu k sobě i k bližním. A toho se právě máme zříci. Řekněte mi, prosím vás, že odmítáte s odporem tento nestoudný návrh! Že setrváte v odporu se mnou!“

„Já jsem s vámi, pane poručíku!“ zvolal dojatě dobrý Kermadec, ač přesně nevěděl, co se po něm chce. Byl však nicméně hotov velitele podepřít.

„Já taky!“ řekl potápěč. „Hovořil jste o tom, že jsem syn poctivých rodičů a já jim nechci udělat hanbu.“

„Dobrá, dobrá,“ bručel soudce. „Ani my ostatní nechceme dělat žádné ničemnosti. Kdo by o tom mohl pochybovat? Mně se však zdá, že bijeme trochu do prázdna. Donekonečna tady hovoříme o otázce, zda přijmout, nebo nepřijmout, být, či nebýt. Ale kde máme možnost vyhnout se otroctví a nečistému styku se Zinki-Džoholem? Všechny možnosti útěku jsme teoreticky už vyčerpali. Mořili jsme si mozky plány, které nám měly odtud pomoci. A s jakým výsledkem? Jen jsme se přesvědčili, že útěk je nemožný. Co nám tedy zbývá jiného než přijmout nezbytné? Docela rozumně se obrátit zády k přeludům a zaměřit se na šťastné stránky současného stavu! Ne, ne, Aubry, nesmíš mi křivdit. Tvá slova padají do hluchých uší.

Jsem schopen strachovat se o čest a o svobodu. Chápu tvé rozpaky a vážím si jich. Nelze však přehánět a dělat z toho melodram. Mezi otevřeným odporem a zbabělým podřízením musí být přece ještě něco jiného. Proč tedy nevyčkávat?“

„Ale jak dlouho? Nevyužíval jsem snad tohoto ubohého prostředku, pokud jsem mohl? Přiznám se však, že už nemám sílu hrát tu komedii dál. Uvažte, že do té nechutné záležitosti je zapletena žena – nevinná, čistá a úctu si zasluhující dívka! A že všechny možné ohledy mi zakazují dát jí jediným slovem výstrahu! Že ten ničema jí vysvětluje mé city podle svého! Že tu hru musím hrát jen já sám! Že každá hodina, každý další den přidává této bezectné hře další kus falše a zrady! A že z té situace nakonec zešílím!“

„Tak se, k čertu, té situace zbavme!“ zvolal soudce. „Znáš-li cestu, řekni nám ji a skončíme to! Já bych z tebe, na mou duši, taky zešílel!“

„Je tu jediná cesta,“ řekl Aubry. „Cesta vzduchem!“

„Vzduchem?“ opakoval užaslý Féraud. „Vysmíváš se nám? Máme snad křídla? Nebo si chceš vypůjčit okřídlené koně doktora Fausta?“

„Máme přece balóny, které nám už dvě stě let ukazují cestu volným prostorem.“

„Máme? To je řečeno hezky – ale my je naneštěstí nemáme! A já se přiznávám, že takový způsob cestování se mi nijak nelíbí.“

„To je pouhý předsudek. Až to jednou zkusíš, nebudeš toužit po jiném dopravním prostředku.“

„Tys to už zkusil?“

„Že se tak ptáš! Člověk by nesměl být zvědavý tvor, aby se jednou neusadil v koši balónu.“

„Nepokládej mě tedy za zvědavce. Já dávám přednost pevné půdě pod nohama.“

„A co vy, potápěči?“

„Ach já? Já jsem obojživelník a nebude mi dělat potíže stát se i ptákem.“

„A ty Kermadeku?“

„Já půjdu všude se svým velitelem.“

„Výborně! Vidíš, Féraude, že se musíš podřídit většině stejně jako nezbytnosti. Věz ostatně, že tato cesta je naše poslední možnost záchrany. Už od první chvíle přivábila mou pozornost. Jakmile jsem se tu octl jako vězeň, pomýšlel jsem na tuto bránu úniku. Je tak široká, tak zářivá, tak volná! Je ovšem i nejtíž dosažitelná a proto jsem se snažil zkoušet všechno možné, než na ni zaklepám. Teď nám zbývá jen ona. Pusťme se tedy odvážně k ní! Spojme své síly! Jakmile si postavíme balón, vzlétneme. Hrome, Féraude, nemáš už cukání v nohou? Pomysli na tu úžasnou senzaci, až vzlétneme nad naše žalářníky, až se budeme vznášet v azuru!“

„To je velmi hezké! Kdo by přitom myslel na pád, na zpřerážené údy, na náš žalostný výraz, až nás zase dopadnou, že?“

„My nespadneme! Nezlámeme si údy! Nepadneme jim znovu do rukou!“ řekl přesvědčivě Frangois. „Lidé se bojí každého nového způsobu dopravy, ač je to jenom věc zvyku. Kdo by byl kdysi věřil v automobily? A kdo kdysi věřil v železnice? Stejně je tomu i se vzduchoplavbou. Už tě v duchu vidím, jak si kupuješ lístek do balónu jako jiní lidé. A připomene-li ti někdo, že jsi praktické využití balónů pokládal za přelud, odmítneš to připustit.“

„Ty si opravdu myslíš, že bude objeveno řízení balónů?“

„Kdo by o tom pochyboval? Ve vyřešení řiditelného balónu nám dosud bránila jen náhoda. Není snad stokrát podivnější a stokrát nebezpečnější vše, co se týká podmořské plavby? A přece ponorky už pomalu stárnou a nikoho neudivují. Já sám jsem si myslel, že ponorky vytlačí křižníky. Ale až splní svůj úkol, až se válečné stroje stanou jednou zbytečnými, nabudou létající stroje stejného významu jako ponorky.“

„Výborně! Nemám nic proti tvým teoriím z prostého důvodu, že neumím odhadovat budoucnost. Ale kde my tu vezmeme materiál ke stavbě balónu? Kde a jak vše ukryjeme?“

„To si musíme dobře promyslit. Ke zdárnému konci to přivedeme jen s odvahou, s trpělivostí a s vynalézavým duchem. Mnoho slavných vězňů, vyzbrojených jen pouhým pilníkem, dokázalo zlomit mříže svého vězení! Bylo by smutné, aby pět silných a poměrně volných chlapů neuspělo!“

„Dobře řečeno, pane poručíku!“ řekl potápěč, u něhož se každá odvážná řeč setkala se souhlasem. „Určete mi úkol a uvidíte, zda se budu zpěčovat. Co mám udělat?“

„To bych právě chtěl sám vědět,“ odpověděl s úsměvem Aubry. „Pokud mohu soudit, měli bychom především shromáždit všechny tkaniny, látky a dehtované papíry, na které přijdeme.“

„Papíry? Spravedlivé nebe! Máš snad v úmyslu odletět na obyčejném draku?“ zvolal poděšený soudce.

„Myslíš, že bych váhal jedinou minutu, kdybych tu měl obyčejnou papírovou montgolfiéru?“

„Papírovou? Ale ta by tě, nešťastníku, neunesla ani dvě hodiny!“

„Dvě hodiny by nám pravděpodobně stačily, aby nás balón v tomto souostroví přenesl na jiný ostrov, stejně obyvatelný a schopný nás uživit jako ostrov Práce. Přiznávám ovšem, že jediná potíž, jediný problém je postavit právě ten balón.“

„Balón?“ opakoval zamyšleně Marius, „Zdá se mi, stejně jako panu Féraudovi, že papír je materiál příliš křehký. Máme přece po ruce materiál mnohem vhodnější a pevnější, i když nevím, jak ho přizpůsobit našim plánům, pane poručíku. Myslíte, že by nám pomohl balón kaučukový?“

„Kaučukový?“ zvolal Frangois, rozradostněn i překvapen prostotou tohoto návrhu. „Jak je možné, že na. to myslím tak dlouho a nepřišel jsem na možnosti kaučuku? To je prostě ideální materiál! Hlasuji pro poděkování panu Crocrognoussovi! Zasloužil jste se o republiku, příteli. Prohlašuji, že jste nás zachránil před chybným krokem…! Ale pozor! Můžete získat toho kaučuku, kolik chcete?“

„Víc, než kolik ho budeme potřebovat. Kdybych chtěl, mohl bych si udělat z kaučuku celou výbavu, aniž by na ten mizera Lumpor-Jelébu přišel.“

KAPITOLA XVII

HROZEN BALÓNŮ

„Ujednáno tedy! Ode dneška se dáváme do práce,“ zvolal Crocrognousse. „Byl by v tom čert, abych nedokázal otočit jim materiál na několik balónů! Nejsou to přece zlaté pruty… Mohou si mě hlídat jak chtějí. Ten, kdo mě viděl něco vynášet, musil by být zatraceně mazaný!“

„Přesto buďte opatrný!“ doporučil mu Frangois. „Nemusím vám přece říkat, že každé prozrazení naší práce s kaučukem by vzbudilo jejich podezření a náš plán znemožnilo.“

„Nebojte se, pane poručíku. Nejsem tak pitomý jako oni, ne?“

„Nuže, zařiďte to tak, abyste nám opatřil co nejdříve potřebné množství balónů a já se postarám o ostatní,“ řekl Frangois.

„Mohl byste nám, pane poručíku, vysvětlit, jak to chcete provést?“ ozval se Kermadec, zvědavý jako děcko.

„To se dovíš v pravý čas, chlapče… Teď mě nech počítat, abych aspoň přibližně zjistil množství vodíku, které budeme potřebovat.“

A poručík vzal svůj kapesní blok a ponořil se do výpočtů. Kermadec nesl na stůl rybí polévku s pepřem a s paprikou, nastražil přitom pozorně ucho a zaslechl Aubry ho bručet si pod nos:

„Féraud… hubený, ne příliš velký, střední váhy… Počítat s nezbytným ztloustnutím Crocrognoussovým (hrozí mu už čtyřicítka) …, je to vlastně balón, ovšem víc z tuku než z kostí… Kermadec je celý ze šlach a svalů…, kosti má lehké, bez gramu tuku…, já podobně…, a potápěč má všechno: postavu, váhu, svaly, kosti a tuk…, pravý buvol, těžký jako já s Kermadekem dohromady… Dobrá! Průměrně tedy… hm, hm… Tak to je! Musíme počítat s pětadvaceti až třiceti krychlovými metry vodíku pro každého,“ pokračoval hlasitě. Pak zavřel blok a sedl si ke stolu.

„Odpusťte, pane poručíku, ale co budeme s tím vodíkem dělat?“

„Sníme ho v polévce,“ dal se do smíchu Crocrognousse. „Jdi, ty hlupáku! Je vidět, že jsi chodil do školy zbytečně.“

„Zato tys velký učenec, že?“

„No úplný pitomec nejsem, hrome! Vzpomínám si, že když jsem chodil do školy se synem markýze…“

„… z Nemanic,“ odpověděl posměšně Kermadec.

„… z Croquenvillu,“ opravil ho důstojně Marseillan. „Můžeš mi, synáčku, věřit, že to byla stará rodina, velmi stará rodina! Můj bože, když si pomyslím, že jejich předkové se zúčastnili všech křižáckých tažení, všech revolucí a všech povstání! Chci říci, že ve všech revolucích přišli o hlavu, pokud uvádím jejich tvrzení, které bylo vždy v rozporu s tím, co o nich říkali lidé… Tak tedy, když jsem chodil do školy s mladým markýzem…“

„Kdo z vás lhal lépe?“ zeptal se ho José Tetryl s vážným zájmem.

„Cože? Kdo? Jak to?“ koktal zmateně Marseillan, zatímco pobavený Kermadec se chechtal jako malý kluk, „No, když už nemohu nic říci, je mi to jedno. Netrvám na svém vyprávění. Chtěl jsem to říkat jen proto, abych udržel naši.dobrou náladu. Nejsme přece vlci, abychom seděli v kruhu kolem stolu bez řeči, jako psi, kteří hned vrčí, když se jim někdo přiblíží k žrádlu… Mně vždycky říkali, že ve společnosti musí každý přispět něčím k zábavě. Nemáš-li však co říci, raději si něco vymysli, než bys držel hubu jako ryba. Tak mi to říkal nebožtík dědeček, což byl opravdu skvělý chlapík. Nechci vás však obtěžovat. A nechce-li mi José Terral věřit ani slovo, budu raději mlčet..

„Protože tě dědeček naváděl k vymýšlení žvástů, jednáš jako správný vnuk, když se tím řídíš,“ řekl potápěč. „Tak už spusť! Vůbec nás tím neobtěžuješ.“

„Ach, kdybych chtěl… , mohl bych ti vyprávět docela pravdivé historky, které by tě udivily! Tak jednou v Cannebiěre…“

„Počkej, poručík zas počítá!“ řekl mu šeptem Kermadec.

Frangois Aubry skutečně odsunul talíř, vzal zase svůj blok a rychle do něho tužkou něco zapisoval.

„Tady mám, pánové, konečně skoro celé zařízení, které budeme potřebovat,“ řekl konečně a ukázal jim svůj náčrtek. „Je to balón z pěti až šesti balónů v hroznu, schopný svým vztlakem vynést váhu asi čtyř set kilogramů. Potíž bude v tom, jak napustit balóny vodíkem, aby si toho naší strážci nevšimli.“

„To je velmi důmyslné,“ řekl soudce, když si nasadil svůj zlatý skřipec a po způsobu dalekozrakých lidí pozoroval nákres na délku paže. „A ty myslíš, že tenhle balón nás unese?“

„O tom nepochybuji, bude-li patřičně naplněn.“

„A… bez nebezpečí?“

„Nebude to o nic nebezpečnější než jakákoli jiná cesta.“

„Hm… hm… velmi důmyslné… velmi důmyslné!“

„To je mi věc!“ zvolal Marseillan, když si s tragickým výrazem náčrtek prohlédl. „A když si pomyslím, že si do toho vleze syn tvého táty, ubohý Crocrognoussi!“

„Komu se to nebude zamlouvat, může tu zůstat, můj milý. Není to pro nikoho povinné!“ řekl Aubry.

„Cože? Já že bych tu zůstal mezi těmi pohany? A vy byste se vystavili nebezpečí sami, chudáčkové? Vy si děláte legraci, pane poručíku!“

„Opravdu jsem si ani vteřinu nepomyslel, že byste tu chtěli zůstat, když se vám nabízí možnost útěku. S vámi ostatně, Crocrognoussi, počítám, že mi co možná nejdříve opatříte kaučukové balóny,“ řekl Frangois a vstal.

„Dobrá, dobrá, pane poručíku, udělám, co budu moci,“ odpověděl Marseillan. A skutečně! Hned nazítří se mu podařilo ukrýt pod oděvem a nepozorovaně pronést vzorek zpracovaného kaučuku, v němž Frangois ke své radosti zjistil materiál téměř nekonečně pružný při zachování úžasné pevnosti, po několika dnech se podařilo Marseillanovi pronést pět balónů, které vězni z opatrnosti zakopali pod domem.

Aubry byl po prohlídce balónů přesvědčen, že každý z nich se dá napustit dvaceti až třiceti krychlovými metry vodíku, takže lehce unese dospělého člověka.

Otázka se zúžila na dva problémy. Především musili postavit balón, schopný vynést pět cestujících a nezbytné zásoby potravin. Za druhé musili vyřešit obtížný úkol, jak napustit všech pět balónů vodíkem, aniž by na to jejich strážci přišli. Vynalézavost vězňů je příslovečná. Dokázali už prorazit zeď hřebíkem, který se jim podařilo zázrakem ukrýt. Proto byl Frangois Aubry pln naděje. Musili by mít velkou smůlu, kdyby se pěti chlapům v plné síle, na vrcholu schopností a s jedinou myšlenkou v hlavě nepodařilo tento problém vyřešit. Svoboda, které se těšili v mezích svého vězení a která dokazovala pyšnou jistotu jejich věznitele, byla teď v jejich hře trumfem navíc.

„Pane poručíku,“ zvolal jednoho dne Kermadec, když se vrátil ze své obvyklé potulky po ostrově, „právě jsem dole na laguně poznal naši Murénu! Člověka to bolí, když vidí naši lodičku ve spárech těch dravců! Ale je tam, pane poručíku, v zátoce, zakrytá řadou kořenovníků. Kdyby mě tam byl čert nehnal, nikdy bych ji byl neobjevil.“

„Ano… Ale co bys chtěl dělat, chlapče? Kanál je přece zahrazen mříží…“

„Okamžik, pane poručíku! Právě proto, že ten ďábelský lupič je přesvědčen o nemožnosti útěku, nechal nám ji na dosah ruky. Ale i když mu s ní nemůžeme vytřít zrak, nemohli bychom si na ní udělat…“

„… dílnu? Máš skutečně pravdu!“ zvolal vesele Aubry. To je opravdu geniální, jedinečný nápad! Sázím se, že nás tam nenajdou. Výborně, to je ono, přátelé! Sláva Kermadekovi!“

„Počkej, příteli,“ přerušil ho soudce. „Je moc hezké mít dílnu, ale není to příliš daleko od továren? Soudím totiž, že chceš využít elektřiny. Nebylo by lepší stavět balón přímo v továrně? Schovat se tam na noc a po odchodu osazenstva se tam dát klidně do práce?“

„Aby nás první hlídka skřípla?“ ptal se Aubry.

„Prochází tam každou půlhodinu…,“ dodal Marseillan.

„Nu dobrá… Nevydávám svůj nápad za víc, než stojí…, nejsem ješitný!“ řekl upjatě soudce.

„Ne, já myslím, že Kermadekova myšlenka je bezpečnější,“ pokračoval Frangois. „V kabině naší ponorky nás nebude nikdo rušit.“

„A co elektřina? Chceš ji snad získat z jezerní vody?“ ptal se ironicky soudce.

„Tu si přivedeme přímo z továrny. V noci, mezi jednotlivými obchůzkami hlídky, vyhloubíme mělký příkop od elektrárny až k ponorce. Do výkopu uložíme slabý kabel, zapojíme ho jedním koncem do ponorky a druhým do dílny, kde pracuji. Jím si elektřinu přivedeme. V ponorce mám dvě velké nádrže. Jedna vytvoří kladný a druhá záporný pól. Tam si vyrobíme vodík. Crocrognousse bude pověřen výrobou kaučukové hadice, která zavede vodík na horní plošinu ponorky a postupně nám nahustí balóny, uložené zatím v kabině. Tento plán pokládám za splnitelný. Je samozřejmě, že jej přizpůsobíme všem změnám, které kdokoli z nás uzná za nezbytné a užitečné.“

„Já myslím, že jej nemusíme vůbec měnit, pane poručíku,“ prohlásil Terral. „Vy jste sice mladší než já, ale já se vám dobrovolně podřizuji, protože vím, že máte pro strach uděláno a víte, jak na to jít.“

„Děkuji, příteli,“ řekl s úsměvem Aubry.

„Já říkám totéž co Terral. Bylo by však smutné, kdyby důstojník nevěděl víc než nějaký civilista!“ řekl pohrdavě Kermadec. „To by tak scházelo!“

„I já se plně stavím za poručíkův plán,“ prohlásil dobrácky Crocrognousse. „Nechci se chlubit, ale chtěl jsem navrhnout totéž právě ve chvíli, když o tom začal mluvit pan poručík. Sotva otevřel ústa, vyjadřoval vlastně mé myšlenky tak, jak mi táhly hlavou… Mohl jsem ho klidně přerušit a pokračovat dál sám… Nevím, co mě vlastně zadrželo… Snad jsem chtěl vědět, jestli si myslíme totéž až do konce…“

„Jdi, ty zatracený chvastoune!“ smál se Terral.

„Je to tak, jak to říkám. A není to poprvé… Pokaždé, když někdo z vás hovoří rozumněji než obvykle – věřte mi to nebo ne –, mám dojem, že mi krade slova z úst.“

„Dobrá,“ řekl Aubry. „Každý z nás má o ten plán poloviční zásluhu; a zlomí-li nám to vaz, poneseme i odpovědnost oba.“

„Správně, pane poručíku! Však si dám na něho pozor!“ řekl Kermadec a zamnul si ruce. „Já si beru na starost balónový koš. Pronášet krásná slova není nic pro mne. Nejsem tak učený jako Crocrognousse… Ale dáte-li mi do rukou k upletení kus provazu a řeknete mi, co chcete…“

„Musíme myslet taky na zásoby potravin a na pitnou vodu,“ pokračoval Frangois. „Já sice doufám, že ve vzduchu nezůstaneme celé století, ale připravit se musíme!“

„Tohle je zase moje záležitost!“ bručel si Kermadec. „Nemějte strach! Připravím vám nahoře úplnou hostinu.“

„Pustíme se tedy do práce hned dnes večer!“ zvolal Aubry plný naděje.

Tak to taky udělali. Terral a Crocrognousse byli pověřeni položením elektrického kabelu. Potápěč vyhloubil příkop od elektrárny nejkratší cestou k laguně a zakryl jej rostlinstvem. Pak tam uložili kaučukem obalený drát. Pět kaučukových balónů přenesli a uložili v kabině. Zbývalo už jen naplnit je vodíkem.

Kermadec se nijak nechvástal. Ve volných chvílích, kdy právě nepřipravoval své konzervy, vyrobil z banánových listů lehký koš schopný unést pět mužů i s potravinami a pitnou vodou. Zacházel s každým materiálem jako pravý námořník velmi obratně a byl nemálo hrdý na své dílo. Však taky jeho práce, křehká materiálem i způsobem výroby, s níž se vzduchoplavci odhodlali čelit nebezpečím ovzduší, byla dílem vpravdě uměleckým.

Vše šlo podle přání. Několik nocí práce stačilo, aby postupně realizovali plán vymyšlený poručíkem Aubrym ve shodě s Crocrognoussem.

Postupně nafukované balóny byly spojeny provazy. Pod obrovským hroznem byl zavěšen koš. Zbývalo už jen nasednout, uvolnit lana a vznést se z plošiny Murény do vzduchu. Nadešla hodina vzletu.

KAPITOLA XVIII

ROZLOUČENÍ S TYRANEM

Námořní důstojník Frangois Aubry knížeti

Zinki-Džoholovi.

Budete možná pokládat za hloupý žert rozloučení, které vám posílám ve chvíli, kdy opouštím ostrov, kde jsem přijal vnucené mi pohostinství. Ale to nevadí! Pravidla zdvořilosti, kterým mě učili od dětství, tvořila neoddělitelnou součást mé bytosti. Naučil jsem se jim, používám jich a předám je svému potomku ne jako prázdné formule, ale jako hlavní kapitolu mravního zákoníku, sestaveného mými předky, jako kapitolu pojednávající o umění správně žít.

Mohu si na vás právem stěžovat. Nejenže jste se odvážil vztáhnout ruku na mou osobní svobodu, ale urazil jste mě – aniž jste to asi chápal – nabídkou nečestného závazku. Zneužil jste mých svázaných rukou a chtěl mě přimět k přijetí hanebného návrhu. Ale ani na tom nezáleží! Vaše chování bylo vždy v mnohém ohledu zdvořilé, mírné a lidské. Za to vám vyjadřuji povinné uznání. Ale můj dopis dokazuje, že se s vámi chci vyrovnat ve všem.

Opravdu bez ironie vám děkuji za slušnost, a dokonce šlechetnost, s níž jste zařídil naši hmotnou situaci a podrobnosti našeho pracovního umístění. A docela upřímně se s vámi loučím s přáním úspěchu a zdaru. Ale dál už žít nemohu. Mlčení, které jsem musel zachovávat, mě příliš tíží, než abych nevyužil příležitosti a nepřerušil je. Protože to nemohu udělat tváří v tvář, musím použít tohoto psaní, načrtnutého chvatně těsně před naším únikem. Nesmírně si ošklivím obcházení, ale vy jste mě k němu donutil. A to ještě není to hlavní, co vám vyčítám.

Myslím, že jste vůbec nepochopil hnus a odpor, které ve mně vzbudily vaše návrhy. Při své chytrosti, aktivitě obratnosti přisvojovat si cizí objevy – a často je i zdokonalovat, jak to dokazuje vaše zdokonalení našich ponorek – jste asi přesvědčen, že jste dosáhl vrcholu lidského vědění. Dovolte mi říci, že se musíte ještě mnoho čit, Zinki-Džohole! Neznáte ještě ani nejzákladnější principy morálky a práva. A přece jste měl tak výborného učitele, jakým je neštěstí! Nemůžete se omlouvat – jako tyrani narození v purpuru –, že jste byl vychováván zkaženými dvorskými stvůrami. Žádné pochlebné hlasy vám neříkaly, že jste Oko světa a Slunce vesmíru, že Zákon je jen pro vás a že jedině váš rozmar je zákonem. Poznal jste od svého vstupu do života celou jeho tvrdost, všechny surovosti poddanství. Trpěl jste a zmítal se pod necitelným vyděračem, napřed pro kus chleba pak pro oprávněné místo na slunci. Jak to, že jste se této kruté škole nenaučil úctě k lidské osobnosti, ve vás samotném tak krutě potlačované? Jak jste mohl svržené jho položit na krk druhým? Je v tom snad orientální neschopnost pochopit potřebu obapolné svobody? Mezi postavením otroka a tyrana nebylo pro vás už nic uprostřed? Platí snad věčně přísloví, že propuštěnec je nehorším otrokářem?

Ne, já vás opravdu nepokládám za krutého člověka, řekl jsem vám už své mínění, když jsem hovořil o materiálním zajištění, s nímž jsme se tu setkali. Mohl jste námi zacházet špatně, kdyby vám to bylo napadlo. Vy jste se však projevil jako slušný zaměstnavatel. Vaše zacházení vzbudilo dokonce v mnohých z nás nadšení.

Řeknete si asi „Cože, to je vše, co si zaslouží vděčnost těch lidí? A především toho, kterého jsem zahrnul svou přízní? Kterému jsem nabídl věc tak neslýchanou? Aby se stal mým synem, mým dědicem, vykonavatelem mé rozsáhlé moci, vlastníkem všeho mého bohatství?“ A já vám odpovídám:

Nejenže vám nejsem za ty skvělé nabídky vděčný, ale musím sebrat všechnu svou filosofii, abych snesl trpělivě pouhou vzpomínku na ně. Musil jsem si stokrát opakovat, že i pouhá nabídka je sice urážka, ale že se musím energicky držet zpátky a že jako vedoucí osoba malé skupiny nemohu na vaše ničemné návrhy odpovědět políčkem, že vás nemohu vyzvat na souboj, abych smrtelnou urážku smyl krví. Já, potomek dlouhé řady čestných lidí, jsem byl docela klidně vyzván, abych si zvolil zlodějské řemeslo! Já, vychovávaný nejčestnějšími zásadami svobody, rovnosti a bratrství, byl jsem veden k pirátství, k obchodování se svými lidskými bratry. Měl jsem je zbaběle napadat, zajímat, zotročovat, věznit. Udělat z nich otroky a přinutit je k práci na neznámém ostrově pro mou větší velikost a moc! Měl jsem zdokonalovat nové prostředky ke krádežím a loupežím! To vše jsem měl dělat já, který jsem nikdy nevyřkl lživé a nečestné slovo! Tak se tu mluvilo se mnou! Nevěděl jsem, zdali bdím, nebo zdali to není jen tíživý sen…

Je pravda, že přidělená mi práce byla oceňována velmi vysoko. Podílel jsem se tak na vašich ničemně nabytých pokladech. Měl jsem čest bojovat vaše nespravedlivé bitvy. Podílet se na vaší smutné slávě i na vaší špinavé kořisti. A nakonec jsem měl dostat ruku vašeho jediného dítěte.

Věřte mi, že je pro mne nesmírně bolestné, musím li tu uvádět obraz té dívky. Kdybych mohl, vyjádřil bych jí svou povinnou úctu, aniž bych její jméno spojoval s touto odpornou záležitostí. Je však s ní, bohužel, neodlučitelně spojena. K ukojení nenasytné pýchy vám nestačilo napadnout svobodu a čest člověka; musil jste k tomu zneužít i vlastního dítěte. Bez ohledu na její klidnou budoucnost, nečekaje na mé konečné vyjádření a na jasný závazek, uvedl jste mě k ní jako snoubence, jako příštího manžela. Ujišťuji vás, že se ani zdaleka nepokládám za neodolatelného. Vaše chování je proto despotické, neuvážené a otce nedůstojné. Necouvl jste ani před tím, že místo zajištění šťastného klidu svého dítěte udělal jste si z něho figurku na šachovnici svých odporných plánů. Její krása, dětská něha a důvěra, kterou k vám chová, její nevinnost a slabost, to vše se vás ani na vteřinu nedotklo. Což vás k zaváhání nepřivedla ani vaše láska k ní? Možná že se mé naivitě usmíváte. Kdybychom o tom hovořili tváří v tvář, usmál byste se asi nad mou prostotou naivního Evropana a zkrušil mě slovy: „Já že bych se měl zříci svých plánů pro lásku k Džalí? Vězte, že jsem nikdy nikoho nemiloval! Opravdový nadčlověk takové slabosti nezná. Setřásl ze sebe všechny předsudky!“

Ubožáku! Nepřesvědčil vás snad smutný osud zakladatele vašeho náboženství o marnosti jeho učení? Nepochopil jste, že náboženství postavené na egoismu vede přímo k šílenství? A myslíte si, že po svahu, na němž jste se octl, nesklouznete právě k těmto koncům? Zamyslete se nad tím! K čemu může vést onen neklid, kterým jste posedlý, ona lačnost po loupežích a po nových násilnostech, které neposlouží ani vám, ani nikomu jinému? Jedině k chorobné potřebě uniknout vlastní bytosti, která vás tíží, ale jejímž výstřelkům musíte vždy podlehnout! Což nemáte kolem sebe dost pokladů, které zkrášlují život? Vy se z nich-však netěšíte. Všiml jsem si dobře, že všem těm divům, všem těm vrcholným dílům, z nichž jedno jediné by stačilo naplnit hodiny odpočinku kulturního člověka, že všemu tomu nevěnujete jediný pohled. Proč? Řeknu vám to. Cílem umění je vrcholná radost svobodného člověka. Tuto krásnou větu jsem si nevymyslel já. Vyslovil ji Aristoteles, ale já se pod ni podepisuji oběma rukama. Vy, vlastník tolika otroků a pán tolika životů, jste ve svém obrovském žaláři prvním vězněm. Vězněm svého hrůzného egoismu a své falešné filosofie, vězněm špinavého díla, vězněm minulosti plné násilí, nespravedlností a křivd, které vás tíží, drtí a dusí tvrději než zdi žalářní kobky. Jste opravdu prvním vězněm na ostrově, který můžete opustit jen potají, se strachem, připraven udělat se co nejmenším, jakmile se na obzoru objeví sebenepatrnější představitel zákona.

Nechápu, jak jste si mohl myslet, že by člověka mého druhu mohla lákat vidina života tak odporného. Ne. Vy jste příliš jednoduše a krutě počítal, že s okovy na rukou a nohou budu nucen váš návrh přijmout. Krev se mi pění, když si na to vzpomenu. Slýchával jsem, že nejlepší způsob obrany proti útočníkovi je odpovědět na příkoří dobrým skutkem. Chtěl bych vám dát proto dobrou radu. Vy jste studoval mnoho věd a znáte bezpochyby i zlo. Vy snad ani nevíte – tím jsem si jist –, jak vznešeně a upřímně milujete svou dceru. Jednal jste vůči ní špatně, budiž! Zvykl jste si prostě zacházet se všemi stejně, poskvrnit vše, co vám přijde pod ruku, jde-li o uzavření výhodného obchodu. Na tom však nezáleží. Vy ji milujete. Hlídal jste její čest a bezúhonnost přísněji než nejžárlivější matka. Chránil jste ji úzkostlivě třeba jen před stínem zla, které hraje, bohužel, ve vašem životě takovou roli. Proč? Protože si dcery vážíte a chtěl byste, aby byla šťastná, protože ji opravdu milujete. A máte vskutku pravdu. Chtěl byste být šťasten s ní? Nuže, odjeďte s ní, ale neberte si ani jediný šperk, ani jediný haléř ze všech svých pokladů. Vezměte si s sebou jen poklad nejcennější: lásku a úctu k jedinému dítěti. Usaďte se v nějaké neznámé zemi. Snažte se tam vydělávat si čestně na chléb, který budete oba jíst; provdejte ji, až přijde čas; dejte ji statečnému muži, který ji bude milovat pro její ctnost a půvab, a ne pro její věno; obklopte se vnuky a skončete své dny v souhlase se sebou a se zákonem.

Uvidíte, zda vaše plány na soutěž s Tamerlanem s Čingischánem nevyblednou před prostým štěstím, které pocítíte, až budete houpat na kolenou vnuka, který se nebude musit bát příchodu policie do domu…!

Vždyť ta vaše touha po světovládě má kromě chorobného neklidu pouze jediný důsledek: nutnost neustále nasazovat náhubek nepříjemným hlídacím psům veřejného majetku a míru.

Dávám vám tímto sbohem a k nohám vaší dcery skládám ujištění o své opravdové úctě.

KAPITOLA XIX

ODLET

Konečně nadešla hodina úniku. Temná noc byla příznivá. Stačilo jen vsednout do koše.

Nutno říci, že perspektiva neznámého skoku do prázdna naháněla některým členům výpravy tajený strach, což mladého důstojníka při posledních přípravách trochu tížilo.

Hlavně kvůli soudci si sám sobě vyčítal, že svým nápadem ho vytrhne z prostředí celkem snesitelného a vrhne do nebezpečí vzdušné cesty, k níž soudce neměl ani nejmenší chuť. Je snad, k čertu, vhodné pro úředníka octnout se náhle mezi mraky jako dělová koule, v balónu jistě velmi nedokonalém a pod řízením muže, který neměl pilotní diplom? Féraud by se toho byl nejraději vzdal a zůstal na zemi…

Ale tam by zase byl po vyzrazení útěku vystaven despotově zuřivosti. A nebylo by dobré padnout mu v té chvíli do spárů. Bylo rozhodně lepší utéci, když se už utíká! K čertu se všemi ohledy, které vůbec nechápe! Nebylo by lepší, kdyby Aubry nejednal tak moudře a uzavřel ten skvělý sňatek, aby se usadil s přáteli na ostrově?

Ach, kdyby tak měl takové štěstí Féraud! Proč si ten pitomec Zinki-Džohol umanul vybrat si právě mladého důstojníčka, toho ztřeštěného Aubryho, když měl po ruce přímo ideálního zetě. Zetě přímo výstavního! Jaká bída! Kdyby ho byla malá Džalí (byla dobře o půl hlavy vyšší než soudce, ale kdo by se staral o takové maličkosti!) poznala… Ach, vsadil bych se, že její úcta k mladému důstojníkovi by rychle vyprchala…! Ale na to je teď zbytečné myslet. Vsedněme tedy do té prokleté mašiny a prosme nebesa, aby nás z ní dostala bez zlámaných kostí!

Úvahy Crocrognoussovy byly skoro stejné. Tou měrou, jak se vzlet blížil, cítil Crocrognousse vzrůstat v sobě lásku k pevnému podkladu, na němž spatřil světlo světa. Nebesa! Syn jeho otce se má šplhat někam nahoru! Sednout si do košíku nejinak než jako vykrmené husy, které vídával v dětství na tržišti, a pustit se za dobýváním vzduchu! Necítil se tím nijak dobře. V srdci se mu uhnízdil strach. Raději by si byl lehl do podušek na měkkou postel a popíjel slazený lipový čaj! Ale pouštět se do dobrodružství v balónu? Byla tma jako v pytli. Hrome, kdyby to bylo aspoň na Cannebiěre, na plném světle a před přihlížejícím obecenstvem! Ale dávat všanc kůži pro nic jako tady a ve tmě…? To je hloupé, což musí každý uznat.

José Terral přijímal dobrodružství s obvyklým klidem. „Je to rozhodnuto? Dobrá! Pusťme se proto bez váhání do toho! Máme-li přitom umřít, umřeme; a není třeba o tom mluvit. Tady to není nijak špatné, ale jinde je to taky dobré. A pak: poručík Aubry přece řekl, že jsou věci, které syn počestného otce nedělá, A Terral se tedy nebude mrzet, když se to tu skoncuje a když se doví, co z toho vzejde…“

Jedině Kermadec se chystal ke vzletu s bezstarostností námořníka, velkého dítěte, které tráví život cestami do všech čtyř koutů světa bez starostí o zítřek.

Všech pět odvážných mužů se dostavilo postupně do ponorky. Pod Kermadekovou péčí se balóny už houpaly netrpělivě na lanech, připraveny odpoutat se od země a vznést se do výše.

V koši byly uloženy zásoby a vše připraveno ke vzletu. „Prosím, pánové!“ řekl tiše Frangois. Féraud si tragickým gestem zapjal kabát a Crocrognousse si energicky utáhl cípy šátku, který si přetáhl přes hlavu. Kdyby bylo bývalo světlo, byli by si všichni všimli jeho podivně zbledlé tváře… Terral a Kermadec si stáhli barety až na uši a Frangois vrhl poslední pohled paláci…

Ale náhle se prudce zachvěl. Na břehu se pár kroků od laguny vynořil temný stín… Kdo je to? Vyzvědač? Pirátův špeh? Nebo Zinki-Džohol sám?

Kermadec se jediným skokem na vetřelce vrhl, chytil ho za krk a vlekl ho k ponorce. Frangois pustil na špehovu tvář světlo svítilny, kterou dosud zakrýval.

„Řekneš-li jediné slovo, zavoláš-li, zemřeš!“ šeptal Kermadec, zatímco svalnatou dlaní zakryl vetřelci ústa a druhou rukou ho div neuškrtil. Poznali Lumpor-Jelébua!

„Ach, ten ničema! Špehoval nás!“ zvolal Crocrognousse pohoršeně. „Ta potvora! Vidíte ho? Jak to mohl dělat?“

„Však my ho naučíme způsobům!“ řekl neméně pobouřený Kermadec. „Pošleme ho na večeři k rybám. Jenomže na jídelním lístku bude on, ha-ha-ha!“

A mladý námořník vycenil ve smíchu všechny zuby s bezstarostným, až skoro krutým úšklebkem. Pak popadl špeha pod paží a obratem ruky ho šátkem spoutal.

„Počkej!“ zvolal Crocrognousse a popadl Lumpor-Jelébua za nohy. „Tys mě v dílně moc otravoval, drahoušku… Teď je řada na mně!“

Nešťastník se kroutil jako červ a marně se pokoušel uniknout z železných paží, které ho svíraly. Oba jeho katani ho už rozhoupali nad černou vodou: „Hej rup… hej rup!“

Aubry se zatím probral z překvapení a vrhl se k nim.

„Co to děláte? Chcete tu spáchat vraždu? Zabít chladně člověka, který vám nic neudělal? Kermadeku…! Crocrognoussi…! Ve jménu nebes…!“

Oba muži se zarazili a pustili svou oběť těžce na zem.

„Ale… vždyť nás špehoval,“ řekl Marseillan zachmuřeně.

„To ho přijde draho, pane poručíku,“ přidal se zahanbeně Kermadec. „Je to mizera!“

„Mizera? Je to člověk jako ty, který ti ničím neublížil. Špehoval nás, budiž! Ale neměl už čas nás prozradit… Nepošpiňme si ruce při útěku zbytečným násilím, přátelé! Mohli byste opravdu provést katovskou práci, ušpinit si ruce čestných mužů zbytečnou a zbabělou vraždou?“

„Hleďme! Jestli chceme, aby šel ihned podat zprávu svému pánovi, pak je to v pořádku… Můžeme ho tam dokonce donést, chcete-li, pane poručíku…,“ řekl Crocrognousse s trpkou ironií.

Ne, příteli, tak daleko ve své snášenlivosti nepůjdu… My toho pána docela prostě svážeme, ucpeme mu ústa roubíkem a uložíme ho pohodlně na palubě Murény. Bude mít první lóži k obdivování našeho odletu a bude o tom moci později podat dojímavou zprávu svému veliteli…“

„Ha-ha-ha!“ chechtal se radostně Kermadec. „Pojďte, Crocrognoussi, a nemračte se! Nejste přece tak krvelačný, pokud vím. Svažme pěkně toho výtečníka Lumpor-Jelébua a zabývejme se svou záležitostí!“

Crocrognousse přispěl svou silnou rukou Terralovi a Kermadekovi při svazování dílovedoucího. Kermadec uvázal horečně banánové provazy tak pevně, jako by měl spoutat celou brigádu špiónů. Vyzvědač tlumeně sténal, když ho ovazovali jako mumii, vstrčili mu do úst roubík a přenesli na plošinu ponorky. Přitom mu mimo program uštědřili několik štulců a kopanců… Lumpor-Jelébu dovedl ve své funkci dílovedoucího vzbudit nenávist všech svých podřízených, z nichž by byl patrně ani jeden nezdvihl hlas k jeho obraně.

V pěti minutách byl svázán jako salám a položen na plošinu tváří ke hvězdám. Jeho malá očka mu blýskala krutou zuřivostí. Nespouštěl oči ze svých podřízených se srdcem plným hořkosti a tak překvapen darovaným životem, že se zapomněl z toho radovat.

Jeho vyzvědačský pud ho vedl dobře. Byl stále ve střehu, dnem i nocí čenichal v domě i venku a sledoval příchod i odchod pěti vězňů, kteří mu nemohli nijak uniknout. Pochopil, či spíš vyčenichal, že se tu něco připravuje. A když dnes večer ulehl, jakýsi šestý smysl ho upozornil, že se blíží hodina, kdy se musí vydat na cestu, aby konečně odhalil tajemství, které cítil ve vzduchu.

Vlčím krokem proklouzl jako tygr džunglí a počal slídit kolem domu. Byla tam tma, ticho, prázdno… Pudově našel stopy uprchlíků a pustil se po nich až na břeh jezera.

Když tam došel, zůstal zmateně stát. Co to dělají? Jaký to mají úmysl? Vladař to přece zařídil tak, aby se přesvědčili o nemožnosti útěku zamřížovaným kanálem. Co to tedy chystají? K jakému šílenému podniku se sešli na tak vzdáleném místě uprostřed noci?

Puzen zvědavostí, pohnul se trochu neopatrně, takže mu pod nohou zapraskala suchá větev… Smůla! Nebýt této příhody, byl by vše viděl a odhalil tak tajemství domýšlivých cizinců, kteří nedbali na nejzákladnější opatrnost a nepostavili si tu hlídku. Byl by vše odhalil… Výkřikem nebo zapísknutím na píšťalku, kterou měl za pasem, byl by přivolal stráže a zmocnil se toho nadutého důstojníka, na něhož měl už dávno spadeno. Všem pěti by pak byl připravil některá ze svých muk, jejichž tradici tady svědomitě udržoval… Vladař by se byl dověděl, jak chybil, když jim ponechal tolik svobody! Byl by uznal Lumpor-Jelébuovy dobré rady a byl by ty opovážlivce moc dobře zavřel, aby poznali, kde je jejich místo!

Tento sen však pominul a Lumpor-Jelébu, svázán a nehybný s údy zmučenými pevnými pouty a s dechem ztíženým roubíkem, musil přihlížet bez možnosti pohybu, bez možnosti zásahu…

Špiónovy oči si už pomalu zvykaly na tmu. Matně rozpoznal podivný tvar, temně se odrážející od tmavého azuru nebe. Pomalu se to kolébalo a rostlo před jeho očima. Stíny pěti mužů byly kolem té záhadné věci v temnotě ještě tmavší…

Konečně!

„Hotovo?“ zvolal stručně důstojník.

„Hotovo!“

„Na místa tedy!“

Stíny vklouzly pod tu „věc“, která se celá zachvěla. Špión zatajil dech a s očima navrch hlavy se snažil proniknout temnotou. Zaslechl suchý úder sekery.

„Ráz, dva, tři!“

Lana se uvolnila. Odpoutaný balón se úžasným skokem vznesl do výše pěti nebo šesti set metrů…

A zoufalý vyzvědač, marně bojující se svými pouty, viděl něco, co nemohl pochopit. Zdálo se mu, že se stal obětí černých kouzel džinů a zlých duchů, o nichž slýchával už od svého nejútlejšího dětství.

KAPITOLA XX

VE VZDUCHU

Balón vznešeně stoupal. Všichni uprchlíci mlčky a s téměř zastaveným srdcem jako by v úzkosti čekali, až uplynou první vteřiny, aby mohli vydechnout.

Nejvzrušenější byl ten, kdo tohle všechno navrhl á prosadil. Jaká odpovědnost, kdyby to vše zklamalo! Ale ne! Vteřiny míjely a v hroznu balónů, který stoupal k nebesům, nedošlo k žádnému otřesu, k žádnému náznaku nehody. Balón stoupal pravidelně. Za chvíli se octl mimo dostřel nejtěžších děl ze zbrojnice Zinki-Džohola. Aby jich mohl ovšem použít, byl by býval musel být na útěk upozorněn.

Frangois Aubry náhle radostně vykřikl:

„Výborně! Letíme dobře. Nemusíme se ničeho bát.“

Všichni si oddechli. Soudce Féraud, který se bezděčně skrčil, počal dupat nohou, aby se zbavil křeče. Potápěč se rozhodl odložit na dno koše svou vzácnou brašnu s nástroji, kterou až dosud pevně svíral, aby ji v případě pádu nepustil. Crocrognousse zase hlučně kýchal.

„Hepčí! Je moc dobré si kýchnout, když to člověk potřebuje. Chytil jsem v těch čertovských oblacích nějakou rýmu!“

„Teď? To není možné. Musel jste ji mít už před vzletem,“ řekl mu poručík Aubry. A obrátil se k námořníkovi:

„Proč bručíš, Kermadeku? Jako bys nebyl s něčím spokojen. Nezapomněl jsi dole něco, čeho teď lituješ? Buď klidný! Tam, kde nás balón vysadí, najdeš všechno potřebné.“

„Ne, pane poručíku, já s vaším dovolením jen lituji, že jste mi zabránil vyřídit si to s tím…“

„Hrome! Myslíš si, že jsi s ním nezacházel dost zle?“

„Ne,“ řekl tvrdohlavý námořník. „Takové špinavé vši nutno jednou provždy zamáčknout, aby už nemohly štípat.“

„Nemluv tak!“ řekl vážně Aubry. „Nedělej ze sebe, třeba jen slovy, vraha!“

„Když mě napadne vzteklé zvíře, mám snad právo se bránit, ne!“

„To nemáš jen právo, ale přímo povinnost. Ale zabít člověka, kterého jsi přemohl a kterého držíš pod sebou? Víš stejně jako já, že by to bylo zbabělé.“

„Copak to byl člověk?“

„Souhlasím, že to byl zlý člověk, ale přece jen člověk, vůči němuž musíme zachovávat pravidla čestných lidí, nechceme-li sami v sobě popřít nárok na jméno člověka a podobat se těm, jimiž opovrhujeme. Nemluvme už o tom! Zapomeňte na ten prokletý ostrov, na jeho falešnou nádheru, na jeho otrávené ovoce…“

„Snad sladké ovoce, ne?“ ozval se soudce. „Nemluvme o tom ovoci špatně. Nacházeli jsme tam ďábelsky chutné plody a já osobně jsem nikdy nezjistil, že by byly otrávené. A když už mluvíme o ovoci, co byste tomu řekli, kdybychom si nějaké vzali? Cítím, že se mi už svírá žaludek. Nezdá se vám, přátelé, že už letíme celé hodiny?“

„Řeknu ti hned, jak dlouho letíme,“ řekl Frangois a vytáhl hodinky se svítícím číselníkem. „Díval jsem se na hodinky ve chvíli vzletu, chvilku před naší příhodou s Lumpor-Jelébuem, která podle mého odhadu netrvala déle než pět minut. Byly právě dvě hodiny. Teď ukazují ručičky dvě hodiny dvacet minut. Letíme tedy asi čtvrt hodiny.“

„To není možné!“‚ zvolal překvapený Féraud. „Věřte si mi nebo ne, ale mám hlad jako vlk. A co vy? Nezakousl by ses do něčeho, Aubry?“

„Ne. Nemám ve zvyku jíst ve dvě hodiny v noci.“

„Ach,“ vzdychl si zklamaně soudce. „Jak dlouho budeme muset čekat?“

„Ani vteřinu. Jen si jezte, toužíte-li po jídle.“

„Ty opravdu nemáš hlad?“

„Opatrnost a střídmost nemohou nikdy uškodit a já jsem přesvědčen, že za dvě hodiny už budeme v zemi živitelské, ne-li přátelské a pohostinné. Ostrov, který jsme opustili, je součástí rozlehlého souostroví. Všechny zdejší ostrovy mají stejné podnebí a stejné atmosférické podmínky. Proč by tedy neměly být stejně úrodné jako ostrov Práce? Celá otázka se zužuje na problém, s jakými zvířaty se tam setkáme.“

„Dej bůh, aby to nebyly šelmy!“ řekl Féraud a počal otvírat svůj balíček. „Pojdte mi, přátelé, dělat společnost! Je nudné jíst sám.“

„Neodmítáme,“ odpověděli současně námořník a potápěč.

„Já se zúčastním taky, ale jen proto, abych se vám zavděčil,“ prohlásil Crocrognousse. „Jsem jako poručík; nemám hlad.“ A spolkl bez jediného skousnutí celý obložený chlebíček.

„Hrome, příteli,“ zvolal udivený soudce, „to pokaždé polykáte dvojitá sousta, když se chcete lidem zavděčit? Je to aspoň dobré?“

„Je to málo kořeněné,“ řekl Crocrognousse s úšklebkem znalce.

„Ale jdi!“ protestoval Kermadec, nedůtklivý jako všichni kuchaři. „Nechce pán trochu kaviáru? Já ho ochutnal v Rusku, ale řeknu vám, že to je hrozný blaf. Pro dnešek se budeš musit bez toho blafu obejít, chlapče!“

„Nemylte se!“ řekl vítězně soudce. „Minutu, kamarádi, jen co prohledám všechny kapsy. Uvidíme, kdo myslel na vše!“

Vstal a počal prohledávat kapsy plné ovoce a koření, tak milého jeho labužnickému patru. Ztratil však přitom rovnováhu a málem by se byl zřítil do strašné propasti za lahví koňaku, která mu vypadla z rukou. Kermadec ho naštěstí chytil za kabát a usadil ho víc mrtvého než živého na dno koše.

Po utišení vzrušení a po snědení chlebíčků – bez koření – usadili se čtyři jedlíci bezpečně na svých místech a oddali se sladkostem spánku. Aubryho nechali jeho pozorování a přemýšlení.

Čím výše stoupali, tím větší byla tma, přecházející z tmavé modře do černě. Hvězdy, při vzletu tak zářivé jako by bledly, zmenšovaly se a znejasňovaly, jak jejich svit procházel řidším vzduchem. Dole na jihu už sotva pozorovali nejasný bod, jejich ostrov, obklopený bělavým pásem, který se ještě před několika minutami jasně jevil jako pás pěny z vln tříštících se o korálové útesy.

Barva věcí se měnila se změnou polohy balónu. Jak se vzdalovali, světlý bod na jihu se rozplýval a na severozápadě vystupovaly nejasně body nové, minutu od minuty zřetelnější, jak se k nim balón blížil. Slunce bylo ještě pod obzorem, ale už se prozrazovalo matnou jitřní září, která dodávala předmětům stále jasnější obrysy.

„Tamhle je zcela bezpečně ostrov, na kterém za hodinu přistaneme,“ řekl Aubry, vykloněný pozorně z koše. „Tam naše dobrodružství skončí. Jaká to překvapující kapitola našeho života! Kolik nádhery a kolik běd jsme viděli! Kolik pošetilostí, násilí a zločinů spáchaných při hromadění takových pokladů, při dobývání moci, z níž se nemůže nikdo radovat! Zač stojí život toho vyhnance, zahnaného na ta skaliska vlastními zločiny? Svobodný žebrák bez výčitek svědomí by s ním neměnil. Jak skončí ten pirát, žíznící po dobrodružstvích, jemuž něha a mír jsou zapovězeny? Jak skončí jeho krásná dcera, která by si zasloužila jiný úděl než podílnictví na otcových zločinech? Zlo, které zřejmě usmrtilo nešťastnou Marii, usmrtí jistě i Džalí… Ve chvíli, kdy pozná skutečnou povahu toho, kterého dosud pokládala za hodna úcty! ‚Rychlé souchotiny,‘ řekl tehdy Zinki-Džohol. To znamená zlomené srdce. Přísahal bych, že by se tomu mělo tak říkat…“

Jak takto Aubry uvažoval za jasného jitřního nebe, vyhouplo se náhle nad obzor slunce a pozorný poručík zjistil, že ostrov, ležící přímo pod nimi, místo zjasnění se náhle zamžil a jevil se jen jako malý obláček na jiskřivých vlnách. Poručík neváhal ten úkaz vysvětlit. Náhle vyšlé slunce ohřálo prudce svými rovníkovými paprsky obaly balónů a ty udělaly závratný skok do výše. Rychle se rozhodl. Popadl nůž, postavil se na košovou lávku a jeden z balónů prořízl. Vzestup se okamžitě zvolnil. Obrysy ostrova nabyly zas na jasnosti a každou vteřinou se zvýrazňovaly.

Poručík vzbudil své přátele a všichni radostně pozdravili zaslíbenou zemi.

KAPITOLA XXI

ZÁVĚR

Byl to ostrov tak rozlehlý, že se jim musilo podařit přistát na něm, dříve než jej s balónem minou.

Vypadal jako váza s květinami, postavená do středu modrých vod, které se zdvíhaly kolem balónu jako obrovská nálevka. Kraje této nálevky se rýsovaly na oslnivém azuru nebe jako temnější modrý kruh. Byla to kouzelná podívaná na zelený ostrov v lůně hlubokého oceánu, jako obrovské hnízdo připravené mořským bohem pro bájnou chobotnici. Z této výše nebyly podrobnosti ještě vidět; ni stezky, ani lidská obydlí. Ze své vzdušné pozorovatelny hleděli vzduchoplavci na klidný ostrov. I do této výše k nim vítr přinášel silnou kořennou vůni, kterou horké sluneční paprsky uvolňovaly z hustých křovin. „Tímhle kořením by se dal dobře zlepšit grog,“ řekl Kermadec, který jako Bretonec nebyl lhostejný k silným nápojům.

‚Že bychom sestoupili?“ naléhal Féraud, který usoudil, že pobyt ve vzduchu už trval dost dlouho.

„Nevidím v tom nic nepatřičného,“ řekl Francois. „Nemyslím, že by na tom ostrově byla nějaká skrytá nebezpečí…, třeba nějací tygři v džungli…“

„K čertu!“ zvolali oba najednou, Féraud a Crocrognousse, značně ochlazení.

„Nu, ale protože nemůžeme bloudit prostorem věčně,“ pokračoval Aubry, „musíme se rozhodnout pro přistání. A podle mého mínění vyzkoušet spíš tento ostrov než jiný. Budou-li tam tygři, pokusíme se jim uniknout… A dostanou-li nás, utěšíme se myšlenkou, že to tak bylo psáno… Kismet, že, Terrale?“

„Je jedno, skončíme-li v tygřím žaludku nebo shnijeme pod zemí,“ řekl filosoficky potápěč.

„Jak jsi na to přišel… shnít pod zemí!“ bručel zbledlý Crocrognousse. „Mrazí mě při takových slovech v zádech i pod tak teplým sluncem… Jsem z rodiny, která slyne dlouhým věkem, příteli, a doufám, že rodinnou tradici neporuším.“

„Můžeš doufat jak chceš,“ řekl námořník a pokrčil rameny. „To ti nic neudělá. Ale jestliže tygr, který tě má sežrat, je už dole připraven, padneš mu do drápů bez ohledu na to, že tvoje babička zemřela na posteli ve věku sta let!“

„Terrale a Kermadeku, připravte se k proříznutí dvou balónů, jakmile vám dám znamení!“ zvolal Frangois, když odhadl očima výšku. „Necháme si dva balóny plné, abychom nesestupovali příliš prudce.“

Uplynulo několik vteřin.

„Pozor! Teď!“ velel Aubry.

Krátkým sekem odzdola nahoru prořízli oba muži ostrými noži napnutý kaučuk balónů, které se jim kývaly nad hlavami.

Roztržené obaly zapraskaly a koš, nesený už jen dvěma balóny, počal klesat ve velmi nepohodlně nakloněné poloze.

„Držte se dobře, abychom nevypadli!“ zvolal Frangois.

Všichni se co nejpevněji zachytily banánových lan.

„Náš ostrov je obydlen!“ zvolal mladý důstojník, když se přiblížili k zemi. „Už začínám rozeznávat dole některé podrobnosti.“

„Tedy žádní tygři?“ zeptal se uklidněný Crocrognousse, „Možná však, že lidojedi,“ řekl hrobovým hlasem námořník.

Lidojedi? Ti přece v těchto končinách nejsou!“ řekl velmi nejistě Crocrognousse.

„Ti jsou všude!“ pronesl zamyšleně námořník. „Chceš důkaz? Octl jsem se jednou v Kronštadtu, kde jsem vystoupil na břeh, abych se trochu prošel. Byl právě velký trh. Na něm v jednom stanu ukazovali obra Ivaniče, jedlíka lidského masa! Viděl jsem ho tak jako teď vás, jak jedl malé dítě, jen tak, se solí! Člověk by byl přísahal, že to je sele!“

„Jdi, ty hloupý! Kde by byli vzali živé malé dítě ke snědení? Myslíš, že by ho to nechali dělat a nezavřeli ho?“

„To není moje věc. O to jsem se nestaral,“ namítl námořník. „Vím však, že to jedl a že to moc pěkně vonělo.“

„Jaká lehkověrnost! Jaká nevědomost!“ zvolal Crocrognousse. „A bylo to dítě aspoň pečené?“

„Ano, krásně do růžová! Říkám ti, že vypadalo jako sele… I Rusové to říkali ve svém jazyce. Měl bys vědět, že tam lidé hovoří řečí, z níž poctivý křesťan nerozumí ani slova.“

„A ty si snad myslíš, že oni tvou řeč obdivují?“ zeptal se povýšeně Marseillan.

„Mé řeči rozumí každý! Kdežto té jejich… Přál bych ti to slyšet! Nerozuměli by ti, i kdybys chtěl jen chleba a vodu.“

„V přístavu jsou lodi!“ vykřikl náhle Aubry. „Kde? Kde?“ ptal se Kermadec s profesionálním zájmem, přerušuje své jazykové úvahy. „Ach, opravdu! A dokonce evropské!“

„Myslíš?“

„Určitě, pane poručíku. Jsou to opravdu lodi, a ne ty jejich ďábelské džunky k ničemu!“

Z výšky, v níž se dosud vznášeli, bylo nesnadné rozpoznat vzhled lodí, které kotvily v řadě na klidné hladině úzké zátoky. Jevily se ještě jako dětské hračky.

Pomalu začali rozeznávat domy, rýžová pole, aleje a silnice, vinoucí se mezi bohatými porosty ostrova. Ostrá vůně sílila stále výrazněji. Brzy rozeznali jasně lidské postavy, které se shlukovaly s tvářemi obrácenými vzhůru.

Všichni už zpozorovali balón a sledovali jeho pomalý sestup.

„Mějme se na pozoru, přátelé!“ řekl poručík Aubry. „Nesmíme vyhovět jejich zvědavosti, kterou jistě projeví. Naší hlavní zásadou budiž neříkat nic o našich dobrodružstvích na Zinki-Džoholově ostrově. Ten pirát musí zůstat naším tajemstvím, pokud se někdo nepodřeknete. Na nás je, abychom ho potrestali a jednali s ním podle jeho zásluh. Byli bychom velmi naivní, kdybychom kohokoli zasvětili do svých objevů!“

„Sdílím naprosto stejné mínění,“ prohlásil soudce. „Já taky,“ přidal se Terral. „Stejně mluvíme podle mého mínění až moc.“

„Já udělám vše, co mi pan poručík nařídí,“ řekl prostě Kermadec.

„A co vy, Crocrognoussi? Jste stejného názoru?“ ze ptal se rychle Aubry Marseillana. „Blížíme se k cíli a musíme se dohodnout.“

„Nu… já neříkám ne… Hrome! Nejsem přece větší žvanil než druzí!“ odpověděl Marseillan. „Ale, u čerta, má-li někdo něco zamlčet – nevím, zda je to u vás stejné –, pak ho strašně svrbí jazyk. Je to tak! Nechci o něčem hovořit, ale slova mi přicházejí na jazyk sama. Jako bych byl očarován. Samozřejmě bych byl rád, aby o existenci ostrova toho chlapa nikdo nevěděl… Ale nebudu za to vůbec moci, když to vybreptám od a až do zet prvnímu chlapíkovi…“

„Nu, naštěstí to tady hrozit nebude, protože se tu jistě hovoří jen hindustánsky nebo anglicky, což jsou dva jazyky, které vám nejsou příliš běžné,“ řekl s úsměvem Aubry. „Budete mít tedy možnost se udržet…“

Balón zatím zrychlil sestup a blížil se stále prudčeji k zemi. Vzduchoplavci už slyšeli pronikavé hlasy domorodců. Byli to Indové s bronzovými tvářemi, v bílých oděvech, kteří běželi za balónem s nosem vzhůru, přičemž mnozí z nich zakopávali o nečekané překážky a padali jak dlouzí tak širocí na zem. Nahé děti s amulety nebo s jasmínovými věnci na krku pelášily, co jim krátké nohy stačily; psi štěkali; ženy pronikavě vřískaly; zkrátka přílet balónu vzbudil živou senzaci.

Brzy se balón octl tak nízko, že Aubry mohl na lidi zavolat.

„Oné! Oné Kde jsme?“ zeptal se jich napřed francouzsky a pak v onom zvučném jazyce, jehož základům ho naučila Džalí.

Zmatený halas hlasů vystoupil až ke koši. Lidé otázku pochopili; v jejich odpovědi se ozývalo výrazně slovo Šifa.

„Dobrá, Šifa! To je ostrůvek jihovýchodně od Bombaje,“ řekl Aubry. „Tady se jistě hovoří anglicky a tady taky najdeme prostředek k návratu do civilizované země.“

Balón se stále blížil k zemi uprostřed hrozné vřavy, jak se sem obyvatelstvo sbíhalo ze všech stran. Starci s bílými vlasy, ostře kontrastujícími s hnědou barvou polonahých těl, vybíhali z nízkých dveří chatrčí, jak jim to jen hubená lýtka dovolovala. Mladí lidé padali na tvář a klaněli se stroji, který k nim sestupoval z nebes. Matky zdvíhaly děti do výše, jako by jim chtěly vyprosit požehnání bludné hvězdy.

Uličníci se vzali za ruce a vytvořili kolem podivného jevu kruh, v němž se octlo jakési baculaté děcko s malým jaspisovým slůnětem jako amuletem na krku. Zůstalo tam s prstíkem v puse a nevědělo, má-li se smát nebo plakat…

„Pozor tam dole!“ zvolal Aubry. „Odneste to dítě!“

V tom okamžiku narazil balón prudce na zem. Kdyby se byli cestující nezachytili jeho lan, byli by si málem zlomili vaz.

„Ouvej! Jsem m-m-m-m-mrtev!“ naříkal Crocrognousse. „Ajajaj! (Nový náraz ho téměř vyhodil z koše.) Ach, kdyby mě tak viděla má ubohá matka! Hej, pane poručíku, zastavte, k čertu, tu mašinu! Mám toho už dost! Chci vystoupit! Pomoc!“

Balón však byl hluchý k jeho nářkům a znovu prudce narážel na zem. Konečně několik důvtipnějších nebo odvážnějších domorodců zachytilo lana, která Aubry vyhodil. Otočili je kolem kmenu stromu a hrozen balónů se konečně uklidnil. Vzduchoplavci vyskočili na zem.

Crocrognousse byl spíš mrtev než živ; nadto byl velice pokořen ponižující produkcí, kterou musil předvést před celým tržištěm.

„Tak co?“ smál se mu Aubry. „To jinak nejde, můj milý! Co chcete? Kdo se dá na vojnu, musí bojovat!“

„Myslíte-li si, že to je vhodný námět k žertování,“ odpověděl důstojně Marseillan, „pak vám řeknu, že váš názor nesdílím. Kdybyste mi byl řekl, že při cestování tou vaší mašinou budu muset předvádět akrobatické kousky, nikdy bych byl do ní nevlezl!“

„Ale jděte! Odpusťte už ubohému balónu a uznejte, že nás docela elegantně vyrval ze spárů našeho žalářníka. Pomyslete, že nebýt balónu, sténali bychom ještě na shnilé slámě svého vězení!“

„Vězení…! Vězení…! To se hezky řekne! Ale ten náš bývalý ostrov bylo něco zcela jiného!“ prohlásil Crocrognousse s pohrdavým pohledem kolem sebe. „Chatrče z rýžové slámy a hubení lidé v hadrech! Žádná kultura, jen samá prostřednost! Jen si vzpomeňte na Zinki-Džohola! To byl chlapík, který se ve všem vyznal. A odvažuji se tvrdit, že především v lidech! Co by tak asi dělal s těmito strašáky? Jen se na ty cvrčky podívejte! Ne, ne, Zinki-Džohol dovedl krásného muže ocenit na první pohled.“

A uklidněný už Crocrognousse se domýšlivě uhodil do prsou a hrdě si prohrábl rozcuchanou kštici. „Ano, přátelé,“ obrátil se pak k domorodcům, kteří se kolem něho uctivě tísnili, „vy se jistě nedostanete jen tak na mou váhu a mou postavu!“

„Asi ne,“ potvrdil se smíchem Aubry, když srovnal majestátní břicho neúnavného Crocrognousse s útlými postavami Indů. Pak se obrátil k davu:

„Mluví někdo z vás anglicky?“

Vystoupil jakýsi mladík a celkem srozumitelně jim podal nezbytné vysvětlení. Jsou skutečně na ostrově Šifa. V malé zátoce tu kotví několik evropských lodí, s nimiž mohou ještě dnes večer odplout do Bombaje nebo do jiného přístavu.

Jakmile se přátelé zotaví, odplují. Peněz mají dost. Vymyslí si jen rychle bajku, kterou budou všude vypravovat. Jejich loď ztroskotala na neznámém pobřeží, kde našli materiál ke stavbě balónu. V něm se pak dostali do civilizované země. Chtějí se teď vrátit do Francie, kde je čekají jejich úřady a jejich povolání… O zázracích a o plánech piráta však ani slovo! To všichni odpřísáhli.

Zatímco všichni už ve svých kajutách spali, zdržel se Francois, Aubry na palubě a v jasné noci vzpomínal…

„Sbohem, Džalí!“ zašeptal nakonec. „Zinki-Džohol tě hlídá… Ale já jsem ještě neřekl své poslední slovo!“