Edouard Peisson

Vyplul z Liverpoolu

I

Pondělí 11. května 19.., 16 hodin.

Jen co Hvězda moří proplula kolem Skerrieských ostrovů, oznámil kapitán Davis lodivodovi, že už ho nepotřebuje a že ho vylodí ještě předtím, než se vydají na širé moře. Nastavil ručičku strojního telegrafu na „pomalu“, o několik sekund později na „stop“. A po pěti stech metrech se obrovský parník zastavil.

Operace proběhla rychle. Lodivod svým květnatým jazykem popřál všem, to znamená Davisovi, druhému kapitánovi Haynesovi a třem důstojníkům, úspěšnou cestu, pokynul přátelsky kormideLníkovi, který stále zachovával seveřanský klid, poděkoval za skvělé přijetí, jehož se inu dostalo, přeskočil zábradlí a zmizel za roubením. Kormidelník jeho plachetnice ho chytil do náruče a zanedlouho bylo z můstku Hvězdy moří, která se znovu dala do pohybu, vidět lodičku, jak je už na míli daleko a tancuje jako zátka na šedivých vysokých a mohutných vlnách, jež severozápadní vítr hnal po moři od mysu Fair až po Liverpool.

Na jižním obzoru se táhlo černé pobřeží a na něm těžce spočívala hustá a špinavá mlha. Před lodi bylo jasno.

Davis si k sobě zavolal důstojníky a řekl jim: „Mé rozkazy najdete v deníku. Zatím přikazuji toto: první důstojník Herwick bude mít službu od poledne do 16 hodin a od půlnoci do 4 hodin; druhý důstojník Simon od 16 do 20 a od 4 do 8 hodin; třetí důstojník Gérard od 20 do půlnoci a od 8 do poledne. Teď je 16 hodin a řada je na vás, Simone. Zachovávejte jen stále stanovený kurs. Budete-li nucen změnit směr, oznamte mi to.“

Odešel do své kabiny, jež byla hned za místností s mapami. Vcházelo se do ní z chodbičky a vedle ní byla kabina Haynesovo. Herwickova, Simonová a Gérardova. Ještě dále byla důstojnická jídelna a za ní telegrafní ústředna a kajuty radistů.

Kapitán Davis trochu připomínal veliké vyhublé a lysé ptáky arktických moří. Měl jejich žluté a kulaté oči, upřený a podezíravý pohled. Křídla jeho haveloku mu splývala ze svislých ramen na lokty a ještě zdůrazňovala tuto podobnost. Jako ti ptáci byl i on nepřístupný a dotěravec mohl očekávat seknutí zobákem nebo – což vyšlo nastejno – na uvítanou několik nezdvořilých slov proceděných přes úzké tvrdé rty v hladce oholené tváři.

Bylo velmi vzácné potkat ho mimo loď. A když jste ho přece jen náhodou zahlédli na pevnině, pak jen proto, že musel zajít za někým z přístavní správy nebo že si ho zavolal dozorčí kapitán Transoceánské společnosti Jorgan. Setkání těchto dvou mužů se nikdy neobešlo bez nějakého výbuchu. Spojovalo je jen jedno: znalost moře. Jorgan byl tlusťoučký a maličký, ale přitom pohyblivý a velký pletichář. Měl plno nápadů a dovedl uplatnit značný vliv na členy správní rady Společnosti.

„Je to mluvka,“ říkal Davis a ne zcela bezdůvodně ho podezíral z toho, že to byl právě on, kdo přišel na myšlenku postavit nejdelší a nejrychlejší loď na světě. „Slyšíte, je jen jediná cesta, jak zajistit převahu Transoceánské společnosti a Anglie: mít obří loď.“ A když byla Hvězda moří spuštěna na vodu, dodal: „A je třeba svěřit ji kapitánu Davisovi.“

A protože všichni znali Davisovy kvality, poslechli, Jorgan počkal na příjezd kapitána, velícího v té době Saturnii.

„Davisi,“ řekl přímo, když mu přišel veliký polární pták předložit zprávu o plavbě, „sbalte si kufry. Ujměte se velení na Hvězdě moří.“

Davise tato slova překvapila, naslouchal jim, ale nerozuměl. Upřel své žluté oko na mužíčka schouleného za psacím stolem, který i při své obvyklé sebejistotě nebyl zřejmě příliš hrdý na to, co právě řekl.

„Co to povídáte, Jorgane?“

„Davisi, jste jediný, kdo to může zvládnout.“

„Jenom žádné fráze, to už jsem všechno slyšel. Naposled ten večer, kdy byla spuštěna na vodu Saturnie. Prosím vás, zopakujte mi slovo za slovem první větu.“

„Transoceánská společnost vám svěřuje velení na Hvězdě moří. Musíte to přijmout.“

„Ne!“

Odešel a práskl dveřmi, jiný by se samými díky rozplýval. Bylo však málo takových jako Davis. Prožil čtyřicet let na mořích a hleděl si svého. Byl uzavřen do kůry tak drsné, že ti, co se o ni otřeli, se zranili. Jediný člověk došel u něho milosti, jediný člověk se stal jeho přítelem a nikdo nevěděl proč. Snad proto, že Davis byl dobrý člověk a že to pochopil jediný Haynes, kapitán na zámořských linkách, druhý nejzkušeněji velitel u Společnosti. Už deset let se od sebe neodloučili, a i když mu naléhání, s nímž si ho Davis neustále vyžadoval na svou loď, i uškodilo, Haynes si nikdy nestěžoval.

Žádní přátelé kromě Haynese. Nikdo se nesnažil pochopit ho kromě Haynese. Říkalo se: „Je to medvěd.“ Každý pokrčil rameny a šel dál. „Ano, medvěd, ale zná moře.“

„To tedy ano!“

Jak daleko do minulosti mohl dohlédnout, všude viděl jen námořníky: pradědeček sedával před domem, ruce se mu nervózně třásly, díval se na moře a bez přestání si pro sebe něco šeptal. Dědeček zmizel při ztroskotání lodi, otec přijížděl domů jednou za rok na pár dní, strýčci, bratranci, všichni v tmavomodrých uniformách ozdobených větším či menším počtem prýmků. A pak viděl matku, tety, stále samotné, jak schovávaly dopisy přicházející ze všech koutů světa.

Od toho dne, kdy poprvé vstoupil na loď, se díval jen na moře a do svého pohledu vložil celou svou duši a všechnu svou lásku. Moře se pro něho stalo knihou, neustále znovu pročítanou, která už před ním neměla žádné tajemství. Shromáždil obrovské množství znalostí, které mu umožňovaly bezpečně předpovídat počasí podle roční doby, zeměpisné délky a šířky, plavit se bez map třeba z Anglie do Jižní Ameriky; bez seznamu majáků a signálů poznat charakteristická světla velkých přístavů. Moře ho však také uvěznilo do úplné samoty, odpoutalo ho od lidí. Krásného plavovlasého mladíka, urostlého a svalnatého, změnilo v starce suchého jako vyschlá haluz, nervózního, se strhaným a rozpraskaným obličejem zbrázděným vráskami a porostlým podivně šedivými vousy.

Odnaučil se mluvit. Nechával si své myšlenky pro sebe, stal se mlčenlivým, mrzoutským a puntičkářským. Mladí důstojníci, kteří poprvé vyplouvali pod jeho velením, nebyli příliš klidní. „Dávej pozor, je to medvěd! Nebudeš mít ani minutku klidu. Budeš skládat zkoušky přísnější, než jsou zkoušky kapitánské, a nebudeš mít možnost jim uniknout. Na můstku se pozná námořník. Nepomýšlej na to, změnit kurs a neohlásit mu to! Dávej si pozor na všechno, co řekneš.“

Vychovával skvělé námořníky a jeho důstojníci ho nechtěli opustit, i když znali jeho nálady. Uměl je vést a nechovat se přitom jako učitel, uměl přiznat chybu, když se jí dopustil – což nebývalo často –, a když hrozilo na moři sebemenší nebezpečí, nikdy neopouštěl velitelský můstek.

Prohnaný Jorgan věděl, že za sedmnáct let neměl Davis jako kapitán žádnou nehodu. Byl rozumnější než ostatní a neříkal jako oni: „Mít štěstí jako kapitán Davis.“ Hledal původ tohoto štěstí a našel ho v kapitánově rozumné opatrnosti. Říkal: „Je to zajímavé, ale Davis dosud nikdy neohlásil, že se mu zapletla kotva.“

Jorgana nepřekvapilo Davisovo odmítnutí. Věděl, že přilnul k Saturnii, tak jako ostatně ke všem svým lodím, a že z ní udělal nejspolehlivější dopravní loď na celém severu Atlantského oceánu. Po dvou hodinách znovu opakoval svůj rozkaz, tentokrát písemně. Jorgan byl mazaný a věděl, jak na Davise, aby ho přinutil ke kapitulaci. Bylo třeba dát mu čas n a rozmyšlenou, dát mu na vybranou: přijmout, nebo podat demisi.

Podat demisi, to by znamenalo uchýlit se do nějaké díry na pobřeží. Nebyl ve věku, kdy by mohl ještě začít dělat něco jiného. Od penze ho dělil už jenom rok. Přijmout. Koneckonců proč by nepřijal? Z umíněnosti, kvůli tomu, jak s ním podle libosti nakládali, s ním, jenž byl zvyklý vždy a všude si dělat svou, nebo snad z obavy před obrovskou prací, která čekala velitele Hvězdy moří? Nebyla to maličkost přijmout velení na této lodi. V jakém stavu vlastně byla?

Kdyby se ponořil do vzpomínek, zjistil by, že už několikrát uvažoval o možnosti tohoto jmenování. Tu myšlenku nevyhledával, ale napadlo ho, když někdy na lůžku nemohl dlouho usnout, když stál ve chvílích klidu nu velitelském můstku a když mu důstojníci otevřeně a bez úmyslu lichotit říkali, že je nejlepším mužem pro toto místo.

Jste jediný, kdo to může zvládnout. Jorgan i jiní už mu to řekli v případě Saturnie, A za rok by byl stejně nucen vzdát se jí, zrovna v okamžiku, kdy by jeho práce na lodi začala nést výsledky.

„Co na tom záleží. Uděláš to znovu a pak odejdeš. A budeš mít ve svém brlohu o vzpomínku více, až budeš pořád mluvit pro sebe a třást se jako tvůj pradědeček.“

„Haynesi,“ zavolal mohutným hlasem, „kde jste?“

Důstojník byl vedle v kabině.

„Půjdete se mnou na palubu Hvězdy moří?“

„Ale ano,“ odpověděl Haynes bez zvláštního překvapení.

„Odneste mou odpověď Jorganovi.“

A pod rozkaz připsal: „Přijímám za podmínky, že Haynes bude mým zástupcem a že budu mít na lodi zcela volnou ruku.“

„Vy byste si kladl podmínky, i kdyby vám nabídli místo guvernéra v Indii,“ řekl mu Haynes.

Haynes obdivoval Davise. Patřil k lidem, kteří cítí potřebu upnout se na někoho jiného, koho považují za většího, než jsou oni sami, za neomylného a v něhož věří, i když padne. Vypadal bezvýznamně, nic v jeho osobě nedovedlo zaujmout. Nebyl ošklivý. O něco menší než Davis, ještě vyhublejší než on, oči jasnější, vodnatější a šedivý vous, tak by odpověděl každý poslíček z Transoceánské společnosti, kdybyste se ho zeptali na to, jak vypadá Haynes: existoval jen ve vztahu k Davisovi a od něho převzal i některá gesta a způsob řeči. Pokud se nejednalo o jeho řemeslo, byl zamlklý a mluvil nejistě. Jednou už je skoro rozkmotřila žena. Haynes si v té době dopisoval s jistou dívkou z Cardiffu a cestou z Austrálie se rozhodl, že se sní po návratu ožení. Po příjezdu do Anglie si sbalil kufry a opustil loď. Davis mu tehdy řekl: „Haynesi, to je konec mezi vámi a mořem, to je konec mezi vámi a mnou. Nepočítejte s tím, že byste se kdy vrátil na moji loď jako druhý kapitán.“

Po několika dnech byl důstojník se svěšenou hlavou zpátky.

„Tak co se děje?“ zeptal se ho Davis.

„Provdala se za jakéhosi smírčího soudce.“

„A udělala zatraceně dohře. Běžte se podívat na vodní nádrže. Zdá se mi, že jedna teče.“

A už nikdy nepadlo o této události ani slovo.

Přišli společně na palubu Hvězdy moří několik dní poté, co byla spuštěna na vodu. Davis nijak nepřeháněl, když mluvil o množství práce, která na ně čekala. Loď byla jedno veliké staveniště. Pracovní čety se činily na palubách, v kajutách, ve strojovnách pod vedením inženýrů, kteří jeden o druhém ani nevěděli. Rozkaz zněl: pracovat co nejlépe, ať to stojí, co stojí. Davis a Haynes vzali na sebe úkol koordinovat všechny práce. Poradili se v kapitánově kabině a pák vzal Haynes útokem vedoucí pracovních čet. „Takhle to nemůžete dělat.“

„Tyto přístroje kapitán nechce.“ Běhal od jednoho k druhému, všude do něho strkali, poskakoval mezi lany, zaplétal se do hromad drátů a plechů, které mu jeřáby přenášely přímo nad hlavou. Každý se dovolával rozkazů svých nadřízených a posílal ho k šípku. Vrátil se k Davisovi, Ten se vrhl na čepici, vyběhl po žebříku, bez zaklepání vrazil do Jorganovy místnosti a začal křičet:

„Jmenujte jiného kapitána. S Hvězdou moří nemáte vyplout vy, ale já!“

Jorgan ho uklidňoval. Den před zkušební plavbou mu řekl:

„Davisi, neznám nikoho, kdo by měl hnusnější povahu než vy, ale neznám ani nikoho, kdo by vám mohl na palubě uštědřit lekci.“

Den zkoušek se přiblížil. Davis nechal několikrát zatížit motory Hvězdu moří na rychlost 28 uzlů a pak ji bez nákladu vyvedl na širé more za bouřlivého západního větru, který s ní třásl jako se skořápkou a pokřtil ji sprškou vln až po vrcholek stěžňů. Kromě několika otužilců se všichni hosté, při vyplutí ještě veselí, rychle napěchovali do salónů, zbledli, tváře jim zkroutila mořská nemoc a úpěnlivě prosili, aby se loď rychle vrátila do přístavu. Ale bylo třeba plout čtyřiadvacet hodin, aby se vyzkoušela odolnost lodi a zjistila se spotřeba oleje a uhlí. Davis neušetřil Hvězdu moří ani prudkých změn kursu, aby poznal, jak se chová na vodě. Proplouval vlnami zpředu, z pravoboku i levoboku. Navedl loď podélně k vlnám a zastavil. Husté prosili o slitování, ale Davis byl neoblomný a celý zářil.

Blahopřál Haynesovi, který běhal po palubě jako myška a byl promočený až na kost, pak se obrátil k zástupci vedení Společnosti, chovajícímu se za těchto okolností zcela obdivuhodně, a řekl mu:

„Myslím, že po několika drobných úpravách bude všechno v pořádku. Změna kursu trvá Hvězdě moří poněkud dlouho. Bude to asi její délkou. Můžete oznámit, že loď vypluje v určený den, pokud ovšem je i v podpalubí všechno v pořádku.“

V tom okamžiku inženýři přicházející ze strojovny oznamovali, že podle jejich výpočtů bude Hvězda moří na linkách neporazitelná.

V následujících dnech na palubě pracovaly zástupy malířů, dekoratérů a sklenářů. Pak se naložilo celé bohatství nádobí a stříbrného náčiní. Skladníci, číšníci, vedoucí restaurací neměli ani chvilku klidu.

Jednoho rána si dal Davis zavolat Haynese a řekl mu:

„A co my, jsme připraveni?“

„Zhruba ano, kapitáne. Právě jsem prošel sklady. Lana, plachty, všechny přístroje a náhradní součástky jsou na místě. Zítra a pozítří naložíme potřeby pro lakýrnické práce. Navijáky a rumpály fungují dobře. Prověřil jsem funkci všech člunů. Potřebuji ještě tři dny.“

„Máme na to ještě celý měsíc. A co strojovna?“

„Nemám stroje na starosti.“

„Vím, ale viděl jste je?“

„Nakládají materiál. Viděl jsem hlavního strojmistra Graysona…“

„Znáte ho?“

„Plavil jsem se s ním řádku let na palubě Austrálie. Mluví málo, je to dobrý kamarád.“

„A jaký je ve strojovně?“

„Výborný. Skvělý chlap, měl vždycky nejlepší vztahy s velícími důstojníky. Budete si s ním dobře rozumět.“

„Hm, lim, ať si zůstane tam, kde je, já zůstanu taky ve svém. Je ostatně téměř jisté, že během plavby tu budeme mít nějakého inženýra. Grayson si nebude moci dělat, co bude chtít. Nemám rád ty pány, co přicházejí na palubu lodí a přitom z moře neznají nic, vydávají rozkazy jménem Společnosti a strkají do všeho nos. Upozornil jsem Jorgana, že tenhle se bude držet dole ve strojovně.“

„A co vám na to řekl?“

„Bručel, ale je to dohodnuto.“

„Koho budeme mít jak o důstojníky na velitelském můstku?“

„Třetím důstojníkem bude Gérard. Znáte ho. Právě získal oprávnění kapitána pro zámořské plavby, je to můj žák“

„Vím…“

„Prvním důstojníkem bude Herwick.“

„Ano?“ řekl Haynes překvapeně. „Herwick?“

„Znáte ho?“

„Ano.“

„No a?“

Haynes si v rozpacích potahoval vousy na všechny strany.

„… Je to dobrý námořní důstojník.“

„Jorgan mi to taky řekl.“

„Mluví hodně, víte o tom?“

„Se mnou toho moc nenamluví… As vámi taky ne, viďte?“ řekl Davis a usmál se na svého zástupce. „A vůbec už toho moc nenamluví s Gérardem. Je to nejnemluvnější bytost, kterou znám.“

„Tak bude mluvit s druhým důstojníkem. Kdo to bude?“

„Zatím nebyl určen… Vezmu si na starost mapy, plavební předpisy a palubní přístroje. Dnes ráno nám dodali tři chronometry. Někdy si zkontroluji jejich chod. Tabulku odchylek jsem sestavil už při zkušebních plavbách. Do Herwickova příchodu se budu starat o všechno, co souvisí s plavbou, to můžete pustit z hlavy. Máte už všechny námořníky?“

„Zhruba ty, o které jsem žádal… je to nejlepší posádka u Společnosti.“

„Přeji si jenom, abychom už vypluli. Mám už dost to ho běhání od jednoho k druhému, k řediteli, dohlížejícímu kapitánovi a úředníkům. Víte, že chtěli dokonce zavést telefonní linku ze Společnosti ke mně do kabiny? Tak to tedy ne! Dokonce za mnou přišel nějaký novinář! Už abychom byli na moři a vál třeba jen mírný západní větřík.“

Jeho přání se splnilo. V den vyplutí západní vítr, vlhký, protože vál z Irského moře, hnal těsně nad střechami cáry šedivých mraků, které se mísily s černým a hustým dýmem z parníků a továren. Prudce prolétal ulicemi, kroužil a honil se kolem stovek zvědavců, kteří směřovali k nábřeží.

Na nádraží sluhové v šarlatových uniformách očekávali cestující u dveří vagónů, a když se spustil lijavec, doprovázeli je pod obrovskými deštníky k autokarům. Lidé z posádky nakládali na vozíky zavazadla a kufry polepené nálepkami ze všech koutů světa a převáželi je k nákladním autům. Ženy křičely, sháněly se po svých kabelkách a psíčcích. Muži šli vedle nosičů a ptali se na hotel, kde by se mohli před naloděním dobře najíst.

„Jídlo se bude podávat na palubě v jedenáct hodin,“ odpovídali tlumočníci.

„Sraz je ihned na palubě. Na všechno jsme mysleli. Sednete si ke stolu a zatím vám připravíme lázeň.“

Najatí nosiči pronásledovali chudáky, kteří se občas zmocnili nějakého zavazadla, aby si vydělali pár halířů, a kluci měli bohaté žně špačků. Bylo slyšet jen křik, nadávky, volání, povykování, do nichž se občas zařízlo zapísknutí postulující lokomotivy nebo chraptivé zahučení sirény přinášené západním větrem.

Dveře se zabouchly a autokary odvážely cestující do kanceláře, kde úředníci, kteří nevěděli, kam dříve skočit, označovali jízdenky, a pak se jelo k lodi. Těžká vozidla otřásala domy, klestila si cestu uprostřed obrovského davu a rozsévala po sklech výkladních skříní hvězdy bláta. Když autokary dojely až k přístavišti, musely zvolnit, protože davy mužů a žen byly stále početnější a hustší. Lidé se tlačili mezi tramvajemi a skladišti a nad všemi se tyčila velkolepá silueta Hvězdy moří.

Davis strávil na palubě celé dopoledne a přecházel z velitelského můstku do strážní kabiny a do kormidelny. Rozkázal námořníkovi, který cídil kryty kompasů a měděná držadla kormidla a s láskou leštil nalakované stoly, aby nevpustil nikoho kromě vysokých úředníků a dozorčího kapitána. A ten skutečně přišel. Ve dveřích se objevila kulatá postava a ten malý človíček zavolal na Davise:

„Tak co, kapitáne! Je to úspěch!“

„Je to úspěch, Jorgane!“

Stáli proti sobě, podobali se jeden druhému tak málo jako Don Quijote a Sancho Panza. Davisova tvář se stáhla do úsměšku a nesla stopy těžké námahy předcházejících dní. Jorganova naopak byla kulatá a červená jako míšeňské jablíčko a z jeho očí vyzařovala radost.

„Netvařte se tak smutně, Davisi.“

„Netvářím se smutně, Jorgane, ostatně za úsměvy se neplatí. Vaše práce dnes končí, moje pokračuje.“

„Správní rada mě požádala, abych vám řekl…“

„Ach, jen žádné fráze.“

„Dobrá, tedy žádné fráze. Zde je pro vás dopis. Musím vám ho dát. Přečtěte si ho, kdy budete chtít, nebo třeba hned. Dostal jste už předpověď počasí?“

„Ano. Je ohlášeno snížení tlaku na irských březích, což slibuje na jihu pěkný vítr. Přestane mě znepokojovat, jakmile propluji kolem mysu Cleai, což bude dnes v noci, pravděpodobně někdy kolem dvanácté hodiny. Lodi na linkách oznamují rozbouřené moře a jako obvykle mlhu u Nového Foundlandu.“

„To je normální.“

„Ano, normální. Trochu drobného kymácení je setřese,“ dodal s významným pohledem na cestující, kteří zaplavovali palubu.

„Cože? Vy se smějete?“

„Ano. Překvapuje mě, Jorgane, že jste neobjednal pěkné počasí. ‚Krásné počasí zajištěno‘, to by se ve vaší brožurce pěkně vyjímalo.“

„Viděl jsem, jak jste se smál, Davisi, a to se nestává každý den. Je to dobré znamení.“

„Doufám, že ano.“

„Na shledanou a zlomte vaz!“

Bylo půl dvanácté. Davis dal Jorganův dopis do kapsy a odešel na velitelský můstek. Dveře spojující můstek s palubou byly otevřené. Díval se kupředu: Haynes se svou skupinou házel dvě tlustá lana na palubu dvou velkých remorkérů. Vzadu smotával Herwick jiná lana.

„Prověř kormidlo,“ řekl námořníkovi.

Ten vytočil kormidlo na jednu stranu a pak na druhou.

„Je volné, kapitáne.“

V tom okamžiku se objevil druhý důstojník.

„Poručík Simon, kapitáne.“

„Odkud přicházíte?“

„Z Mount Everestu.“

„Kdy jste se vylodil?“

„Připlul jsem i vylodil se dnes ráno.“

Povzdechl si a prohlížel si zkoumavě urostlého chlapíka, který stál před ním a který se znovu vydává na moře a přitom nevypadá, že by ho to zarmucovalo. „Dobrá, zavolejte do strojovny, jestli je všechno připraveno.“

Hvězda moří bzučela jako hejno much. Můstky a schodiště se hemžily cestujícími a přístaviště bylo zaplaveno gestikulujícím a hučícím davem. Šest velikých remorkérů již bylo upoutáno k lodi a jejich velitelé sledovali můstek, odkud měl přijít rozkaz k vyplutu.

Na východě bylo vidět plně naložené krátké nákladní lodě. Příboj z širého moře bičoval jejich boky zuřivými vlnami a vítr hnal dým z úzkých komínů na můstky, kde bylo spíše tušit než vidět obrysy nehybných mužů. Hned vedle nákladních lodí opíral své břicho o vodu veliký škuner, jeho pět holých a tlustých stěžňů k prasknutí napínalo výztužná lana a jako v notové osnově do nich byly vepsány bílé a černé noty kladek. Mohutností kontrastoval s trojstěžníkem houpajícím se na vlnách pár set metrů dále, s jeho zaobleným trupem, který se jen lehce dotýkal hladiny a jehož lanoví vypadalo téměř neskutečně: tak bylo křehce utkané a tak jemně propletené.

Šedé nebe poseté šedými plynoucími mraky, proťaté světly a začerněné stíny, bylo široké a hluboké a jeho jemné odstíny se odrážely na vodní hladině. Flotila rybářských lodí obklopovala dřevěné molo, jejich drobné trupy se kymácely ve vlnách a stěžně s komíny se podivuhodně splétaly. Úzké paluby přetékaly hnědými sítěmi, nevody a lodními lany a námořníci na sebe pokřikovali a čekali, až je kamarád, na něhož připadla služba v kuchyni, zavolá k jídlu. Směrem na západ bylo vidět záchrannou loď, obloženou plechovými pláty; její příď byla opancéřovaná, aby vzdorovala i nejprudšímu vlnobití. Spolu s dvojstěžníkem rozežraným mořskou solí a dvěma prázdnými nákladními čluny tvořila jedinou masu ponořenou do vlhkého vzduchu.

Hned vedle Hvězdy moří vytvářely parníky beztvarou hmotu. Kouř z jejich komínů, srážený deštěm, dým z továren a mlha stíraly jejich obrysy. Kolem nich se hemžily rybářské bárky a remorkéry a ječely jako hejno tučňáků.

„Už je čas,“ řekl lodivod.

Čtyři remorkéry odtáhly Hvězdu moří od břehu a další dva ji vzaly do vleku. Davis zasalutoval a hvízdnutím píšťaly odpověděl na hučení sirén a výkřiky davu.

Bylo poledne. A když pak ve čtyři hodiny propluli kolem Skerrieského souostroví, lodivod opustil loď.

… Davis vynaložil velikou péči na zařízení své kajuty. Neměl jiný domov. Na všech lodích musel mít vždycky stejné kusy nábytku, a na stejném místě.

Jeho psací stůl byl veliký a široký, bez ozdob, aby na něm mohl mít rozloženou mapu, do níž zakresloval průběh plavby a označoval orientační body. Vpravo nahoře měl tužku, úhloměr, kružítko a gumu, ještě výše dal na stěnu pověsit barometr, teploměr a otáčkoměr. Lůžko bylo ukryto za závěsy a elektrická lampička v jeho čele umožňovala Davisovi sledovat na kompasu směr plavby, i když ležel. Uprostřed bylo široké křeslo, naproti lůžku stála pohovka a vedle psacího stolu knihovna s třemi policemi, kam dával poštu, deník, který si psal pro své potřeby, a plavební pokyny.

Jeho kabina byla prostá jako jeho duše. Svědčila o tom, že jediná věc měla pro něho význam: moře. V zásuvkách nebylo nic osobního, žádná kniha, žádný dopis, žádná fotografie. Davis byl člověk, o kterém by si suchozemec mohl myslet, že je prostý, naivní a omezený.

Vešel do kajuty, usadil se v křesle, vytáhl z kapsy papír od Jorgana a četl:

Transoceánská společnost, námořní oddělení

úřadovna Liverpool

Dozorčí kapitán

panu Davisovi, zámořskému kapitánovi,

veliteli parníku Hvězda moří

Kapitáne,

domnívám se, že ve chvíli, kdy vyplouváte, bude vhodné zopakovat Vám písemně pokyny, které jsem Vám dal včera večer ve své pracovně. Dovoluji si nejdříve znovu připomenout důvody, které vedly Společnost k tomu, aby pro velení Hvězdy moří vybrala právě Vás.

Správní rada Vám nechtěla svěřit toto místo jenom proto, že náleží Vám jako nejstaršímu kapitánovi Společnosti a že tak chtěla korunovat Vaši velitelskou dráhu, která – jak všichni litujeme – bude brzy uzavřena nelítostným během času. Chtěla především svěřit Hvězdu moří kapitánovi, jehož lodi vždy dopluly do přístavů bez nehod, námořníkovi s dlouholetými, mnohokrát ověřenými zkušenostmi, muži, který nikdy neváhá.

Víte dobře, jaké oběti přinesla Společnost pro stavbu Hvězdy moří, jaké naděje vložila do této lodi, víte, kolik kapitálu jsme do ní investovali. Je nutné, aby Hvězda moří za každou cenu zlomila rychlostní rekord na lince do Nového Yorku.

Aby toho dosáhla, Společnost neponechala nic náhodě. Hvězda moří je vybavena nejmohutnějšími a nejdokonalejšími stroji. Při zkouškách dosáhla překvapivých a neočekávaných výsledků. Musí splnit naše očekáváni.

Její posádka byla pečlivě vybrána. Nemusím mluvit o Haynesovi; je Vaším zástupcem již dlouhá léta. S Gérardem jste se již také plavil. V Herwicka můžete mít plnou důvěru, je to skvělý námořník, i když se netěší dobré pověsti. Pokud se týká Simona, je ve službách Společnosti pět let a jeho velitelé ho považují za vynikajícího důstojníka, rozvážného a pracovitého.

Hluboce by mě zarmoutilo, kdyby vznikly nějaké nesnáze kvůli inženýrovi, který nepatří k posádce. Je na palubě lodi výhradně jako poradce. Skutečným vedoucím strojovny je hlavní strojmistr Grayson.

Mám naprostou důvěru ve Vás, v to, že zabráníte všem nedorozuměním a že dosáhnete toho, aby každý ze sebe vydal vše.

Jorgan

„Mluvka,“ řekl Davis.

II

Davis nechal jako vždy starost o výběr posádky Haynesovi.

Jednoho rána zašel druhý kapitán za starým Pallantem. Byl to kapitán na zámořských linkách, bývalý velitel na parnících a najímal posádky pro Transoceánskou společnost. Mluvit s námořníky, dívat se na ně, hovořit s nimi, to pro něho znamenalo být stále ve styku s mořem. Přinášeli do ponuré kanceláře vůni dálek. Jejich jazyk byl vyšperkován námořnickými výrazy a Pallant napínal své velké uši, poslouchal příběhy ze všech konců světa a zaplňoval přitom stránky svým velikým a úhledným písmem.

„A odkud přicházíš ty?“

„Z Rio de Janeira.“

„Cos tam dělal?“

„Byl jsem v nemocnici.“

„Ano? Vypravuji“ Opřel se o psací stůl, pohladil si kozí bradku a byl šťastný jako kočka u misky mléka.

„Dobrý den,“ pozdravil Haynes ve dveřích jeho brlohu.

„To jste vy! Přicházíte za mnou,“ odpověděl starý námořník a strkal plavčíky ze dveří, „a vím, co chcete. Vy ostatní odchod! Pro vás budu mít čas později.“

Zamkl dveře, zamnul si ruce a vrátil se k Haynesovi.

„Potřebuji nejlepší posádku Liverpoolu.“

„Potřebujete, ale neptáte se, jestli ji mám. Potřebujete ji pro Davise. Davis chce jen nejlepší námořníky.“

Žárlil trošku na Davise, na slávu obklopující velitele Hvězdy moří, kterého pamatoval ještě jako důstojníka a druhého kapitána. Rád se přel o jeho zásluhy, zdůrazňoval, že ani on po dlouhá léta neměl žádnou nehodu, až jednoho dne.;.

„Ne pro Davise, ale pro Hvězdu moří.“

Následovalo dlouhé jednání. Pallant pouštěl jednoho muže za druhým, jako by všichni patřili jen jemu. Byla to komedie, kterou znali všichni druzí kapitáni a které se blahosklonně podrobovali.

„Uf!“ vydechl si Haynes při odchodu z kanceláře, „mám muže, které jsem chtěl.“

Dal se do smíchu. „Chtěl bych vidět, jak by se tady tvářil Davis, on, který tak nenávidí tlachaly!“

Dostal výkvět Liverpoolu, skvělé plavčíky, svalnaté, vytesané z masa a kostí, siláky, dobré námořníky, bručouny, kteří nejdou daleko pro slovo. Znal je a oni znali Haynese i Davise. „Jsou to spravedliví lidé,“ říkali, „a dá se s nimi vyjít, umějí ocenit práci.“

„Mám Holmese. Až se to dovědí ostatní, budou se rozčilovat.“

Holmes byl předák, jakého chtěli všichni druzí kapitáni: byl to mulat se silnými rty, nechybělo mu mnoho do dvou metru a sto třiceti kilo, měl dlouhé husté vlasy, černé a kudrnaté, a v uších nosil kroužky. Měl obrovskou sílu a nevěděl, co je to únava a nebezpečí. Bál se jen Davise a poslouchal jen jeho přítele Haynese.

„Holmesi,“ řekl mu Haynes, „prohlédněte si Hvězdu moří, vyplouváme za deset dní.“

Posádka těch desíti dnů dobře využila a teď, když Hvězdo moří plula rychlostí osmadvaceti uzlů v Irském moři, Holmes pobíhal po palubě, slídil, čenichal a nevšímal si toho, že mu drobný déšť bičuje tváře: vše bylo V nejlepším pořádku.

Služby už nastoupily na svá místa, střídání stráží skončilo. Tři muži byli ve službě na můstku, ostatní si dělali pořádek ve věcech.

„Konečně jsme na moři. Jenom tady má člověk trošku klidu.“ Příjemná vlhká vůně z vln stoupá do chřípí a bodá do hrdla, příboj bije do pancířů trupu a rozechvívá je. Kotevní lana jsou uložena v šachtách, tiše se sesedají a nová loď se protahuje, praští, naříká, dřevěné přepážky se rozestupují a nátěry oprýskávají.

Lůžka byla široká a vhodně umístěná, velkými okny pronikal dostatek světla a zelené oči vln nakukovaly do kajut. Rychle se setmělo. Nevěnovali tomu pozornost a každý šel po svém.

Jeden se ponořil do mlčení. Neměl svým kamarádům co říct. Rozbaloval vak a skládal si věci do truhlice. Co všechno může člověk při cestách po světě nasbírat! Třeba ten váček na tabák, dal mu ho i s těmihle hodinkami umírající přítel… Jiný vybaloval prádlo a mluvil. Byl to hezký chlapec s růžovou a jasnou pletí. Cigareta mu visela na rtech a vypadal, jako by říkal: „To všechno, co vám tu vykládám, to nic není. Už jsem dokázal jiné věci!“

Všichni byli něčím zaměstnáni. Jeden si schovával pod polštář bibli. „Všichni spí, loď pluje, lampa mi dává světla tolik, co potřebuji, budu číst.“ jiný měl v ruce dopisy od ženy, připravoval si inkoust a papír, aby jí odpověděl. Je to důležitá věc a není to nic jednoduchého! Ostatní si uklízeli boty, pláště, nepromokavé klobouky, hrubé vlněné svetry a tlusté ponožky.

Místnosti zářily novotou, byly nepřátelské, bez minulosti, bez zápachů, ale pomalu se zabydlovaly a formovaly. Do jednoho špatně utaženého okénka stříkla vlna. Námořníci začali nadávat. Bylo to teď lepší s tou louží uprostřed, jako by kabinu pokřtila. Starý Parham dostal vynadáno. „Přitáhni si okno!“

„Ale jo,“ zabručel a vylezl na lůžko. Byl to starý Haynesův přítel a vždycky si našel cestičku, jak se dostat do jeho posádky. Dovedl se chopit lana jako kdokoli jiný a u navijáku byl zručnější než všichni ostatní. Když bylo třeba spustit na rozbouřené moře člun, vždycky do něho skočil první a nikdy nenarážel na bok lodi. Vedl ho po vrcholcích vln drobnými, téměř neviditelnými údery vesel – nestačí vždycky jenom mít sílu! Holmes ho stále proklínal, protože byl líný a často někam zmizel. A pak ho našli na palubě pro cestující, jak prodává pohlednice.

A právě teď byla nejvhodnější doba pro dobré obchody. Měl zásobu obrázků s Hvězdou moří při zkušební plavbě. Byly to zřejmě zfalšované pohlednice. Text říkal, že loď pluje po rozbouřeném západním moři, a vysoké vlny jako by to potvrzovaly. Kotvy však ještě nebyly na svých místech v průvlacích (byly ještě mokré a řetězy byly obratně zaretušovány), podpalubí bylo otevřené, nakládací stožáry byly vztyčeny, na můstku nebylo vidět žádného důstojníka a v trupu byl ještě otevřen otvor do skladu uhlí.

Angličané, kteří byli na palubě a kteří měli jakžtakž přehled o věcech kolem moře, mohli mít námitky, ale bylo jim to jedno. Parham měl proto veliký úspěch a zaznamenal slušnou tržbu.

Nejprve proběhl otevřenou palubou první třídy, o níž informační Brožura Společnosti tvrdila: „Je to prostor působivý svými neobyčejnými rozměry, kde se všichni polně a bez jakéhokoli omezení mohou těšit z kilometrové procházky, před obědem tak prospěšné.“ Teď však tento prostor svými rozměry nijak nepůsobil, protože jeho velikost nebylo možné ani odhadnout. Byl zavalen stovkami cestujících hledajících pro svá křesla nejlépe chráněná místa. Reklamní kampaň sem přilákala všechny, kdo měli nějaké jméno v evropském obchodu a průmyslu: byli tu králové a knížata železa, oceli, kaučuku, automobilů a nafty. A kromě nich bylo na palubě pár diplomatů cestujících na účel svých vlád a jeden slavný hudebník.

Tvořily se skupinky: dívky se seznamovaly, chlapci se shlukovali v hloučcích a rodiče se setkávali s přáteli. Všichni byli ještě ohromeni triumfálním odjezdem lodi, nadšeným voláním a loučením.

Siréna zahoukala, píšťala několikrát zahvízdala a nábřeží se začalo pomalu vzdalovat. Zástupy příbuzných, přátel a zvědavců splývaly, shlukovaly se a vytvořily jedinou masu, v níž zmizely detaily. Pobřeží se stále zmenšovalo a to, co je obklopovalo – pod nimi hladina přístavu, nad nimi nebe, napravo a nalevo loděnice, jeřáby a lodě –, vytvořilo jim široký a rozlehlý rámec.

A pak se náhle jen pár metrů od parníku vynořily přídě obrovských nákladních lodí a jejich trupy, rozkolébané vlnami Hvězdy moří, defilovaly kolem jejích boků.

Moře teď bylo pusté, obzor široký, země za nimi plochá, šedivá a ponořená do kouře. Vítr začal rozhánět a pronásledovat cestující a li se zimomřivě halili do přikrývek.

Oceánem probíhaly nízké mléčně šedé vlny a bylo v něm něco chladného a nepřátelského, co bralo odvahu i těm nejstatečnějším. Parham přispěchal na pomoc bělovlasé anglické dámě, která nemohla najít dobře chráněný kout. Vzal jí pokrývku a křeslo, zavedl ji za ruku do spodního poschodí zaskleného velikými okny a pohodlně ji usadil u vytápěcího otvoru. Poděkovala mu a sousedkám vychvalovala dobré vychování anglických námořníků.

Na spodní palubě bylo živo jako v ptačí kleci. Ženy se smály, štěbetaly a pak se rozlétaly s šustěním rób, mužové mluvili vážně jako havrani krákorající v korunách a přeskakující z jedné větve na druhou. Číšníci se snažili usměrnit a usadit celý ten povykující národ, stevardi byli zavalováni dotazy a lékaře již obklopovalo několik vystrašenců žádajících preventivně nějaký lék proti mořské nemoci.

Parham se neodvažoval až do salónů, jídelen a knihoven. Věděl, že by ho číšníci odtamtud vyhnali. Dal se k malým dvířkům, která již znal, a cestou se díval do širokých oken. Někde se tančilo, o něco dále se hrály hry. V hudebním salónku už byl orchestr na svém místě. v jídelně cestujících první třídy seděli u stolů. Došel ke schodišti, které hledal: zavedlo ho o poschodí níže do vytopené a navoněné chodbičky, po níž pobíhaly ženy hledající své kabiny. Ale ani to nebyl Parhamův cíl. Sestoupil ještě o dvě patra níže, tam se schoulil a proklouzl kolem stěny, aby se ztratil v pobíhání kuchařů a kuchtíků. Konečně spatřil přátelskou tvář, za níž šel.

Dal jí znamení a za chvíli držel v ruce pěkné kuřecí stehýnko schované ve dvou krajících chleba.

III

Pondělí 11. května 19. 20 hodin.

V osm hodin večer poručík Simon předal službu Gérardovi, povečeřel v opuštěné důstojnické jídelně a odešel do své kabiny.

Těžce dopadl na pohovku – byla široká a pohodlná a přijala ho měkce do své náruči – a řekl si: „Chvilka takového odpočinku nemůže nikdy uškodit.“ Natáhl se, pod hlavu si dal polštář a zavřel oči. Pod sebou cítil důvěrně známý pohyb lodi pohupující se na vlnách. A v duchu mu před zavřenýma očima začaly probíhat obrázky z drsné zimy prožité na palubě Mount Everestu, lodi, kterou opustil v Liverpoolu dnes ráno, aby se mohl nalodit na Hvězdu moří.

Zima překvapila starou nákladní loď u mysu svatého Vavřince, když se vracela s nákladem dřeva a arašídů od afrických břehů do Londýna. Přivykli na jižní podnebí, bílé obleky uložili teprve před týdnem do skříní a zima se na ně vrhla s takovou zuřivostí, že jim až vyrazila dech. Ve vlnobití a větru se Mount Everest potácel až k mysu Gris-Nez, kde se ponořil do husté mlhy, která připomínala proslulou londýnskou kaši a přinutila je rozsvítil světla na přídi, aby na ni vůbec dohlédli. Deset dní nato připluli do Londýna, pak odjeli do Osla, odkud je poslali do Hamburku pro náklad do Reykjavíku. Celou zimu prožili takto na cestách od jednoho přístavu ke druhému, v mlze, větru, lijácích, sněhu a nepohodě.

Měli jste vidět tu starou loď po šesti měsících takovýchto útrap. Na trupu nezůstala ani čtvereční stopa laku, plechy komínů, kabin a můstku byly rozežrány solí, zábradlí byla zkroucena vlnami. Mechanici neustále něco opravovali. A co teprve lidé! Jejich tváře, vystavené dešti, krupobití, větru, jejich ruce, které vytahovaly kotvy, táhly za lana, držely dalekohledy, sextant, kormidlo, nesly hluboké stopy chladu a vody.

To, co se stalo, Simona naplnilo uspokojením. Po pěti letech, kdy se plavil na nákladních lodích ve službách Transoceánské společnosti, mu místo důstojníka nu dopravní lodi už právem patřilo. Nakonec je dostal, a to dokonce na palubě Hvězdy moří! To ráno, kdy Mount Everest přistál po cestě z Dunkerque, přirazil k jeho boku člun ze Společnosti a poslíček přinesl Simonovi rozkaz k nalodění.

„Odplouvá v poledne?“

„Ano, v poledne.“

Musel si ihned sbalit věci, vyprázdnit zásuvky, složit ponožky, košile, spodky a naházet do vaku těch několik knih, které s sebou vozil. Kamarádi mu nešikovně pomáhali a plácali ho po zádech, aby skryli dojetí. Slyšel, jak člun naráží na přistávací žebřík.

„Ach, Simon, ten má kliku! Hvězda moří! Kabina s pohovkou, vytápěný můstek!“

„Říkají, že udělá osmadvacet uzlů.“

„Až nás potká v mlze, rozřízne nás na dvě půlky a nikdo si toho ani nevšimne.“

A Simon řekl:

„Už jsem měl téhle rachoty plné zuby. Tři měsíce jsem si nevyzul boty a nesundal kapuci.“

A jiný poznamenal:

„Už nás nebude ani zdravit.“

Námořníci, co procházeli chodbičkou, se zastavovali:

„Vy nás opouštíte, poručíku?“

Přišli za ním strojníci ze strojovny, jejich šéf se tvářil nakvašeně.

Pak ho šli všichni vyprovodit až k přistávacímu můstku, jeden mu nesl vak, druhý gumové pláště, jiní boty a krabici se sextantem. Potřásli si rukama a podali mu zavazadla. Nevěděl, co jim má říct, a tak rozloučení proběhlo za velkých rozpaků a výbuchů smíchu.

Člun se prudce rozjel a shodil ho na lavici. Když se ohlédl, byl Mount Everest už padesát metrů za nimi a kamarádi opření o zábradlí, s dýmkami v uštech, zdánlivě neteční, byli ponořeni do studené mlhy měnící se v drobné kapičky vody. Zamával jim, oni mu odpověděli a pak se podíval na Hvězdu moří, jejíž ohromná hmota se odrážela od tmavošedého nebe na pozadí trupů, komínů, jeřábů a stěžňů.

… Číšník zaklepal, vešel do kabiny a postavil na psací stůl stříbrnou čajovou konvici, z níž vystupovala příjemná vůně horkého čaje, a odešel.

Simon se posadil na pohovce, nalil si šálek, rozhlédl se po kabině a řekl si: „Tady se o člověka zatraceně dobře starají. Chudák Mount Everest, kolikrát jsem musel jít do kuchyně, ohřát si vodu a sám si udělat čaj?“

Lakované stěny se leskly a byly oslnivě bílé. Na širokém lůžku za květovaným závěsem byla teplá pokrývka. Psací stůl, křeslo, dvě židle, toaletní stolek se složitým zámkem, měděnými ozdobami, karafami a křišťálovými sklenicemi, to vše se lesklo novotou. Uprostřed kabiny visel lustr a na knihovničce, do níž si Simon hned začal skládat knihy, stála malá lampička, jeho námořnický vak a dva poškrábané kožené kufry polepené nálepkami vypadaly uprostřed místnosti velmi uboze.

Pomyslil si: U čerta, tohle všechno je dobré zrovna tak k tomu, aby to člověka rozmazlilo. Litoval svého starého Mount Everestu zaplaveného šváby, v němž stropy byly tak nízké, že se vždycky bouchl do hlavy, když ho námořník přišel příliš zhurta probudit, a v němž kabiny byly tak malé, že se v nich nesměstnalo víc lidi než dva najednou, ale současně vychutnával pohodlí svého nového obydlí.

Po knihách si rychle uložil i šaty: prádlo do jedné zásuvky, obleky do jiné, kabáty a boty do skříně. Stačí jenom málo a budu se tu cítit jako doma. Pár knih, pár sešitů, album s fotografiemi, vesta a čepice na věšáku a bude to. A protože značnou část předcházející noci probděl na můstku a na zádi Mount Everestu při měření hloubky, zhasl a lehl si. Spánek však nepřicházel.

Cítil se osamělý a jako by ztratil na ceně tím, že opustil loď, na níž znal všechny kouty, a že už není se svými starými kamarády. Viděl v duchu úzké a nízké chodbičky, jimiž probíhal přikrčený strojmistr a pleskal přitom o podlahu galošemi, viděl můstek otevřený všem větrům, důstojnickou jídelnu, kde se všichni scházeli, a rozježené hlavy svých přátel, kteří s napětím poslouchali zprávy, jež velitel přinášel z pevniny. Snažil se připomenout si důvěrně známé zvuky: nic dobrého nevěštící pokašlávání třetího strojníka, kovový smích druhého kapitána a motor, který po celé stovky mil monotónně a pravidelně klapal.

Nastražil sluch: z trupu a stěn Hvězdy moří se ozývalo praštění, naříkání a úpění. Přicházelo zezadu a šířilo se jakoby do nekonečna. Moře po svém formovalo loď, dávalo jí svou podobu. Slyšel také jasně pravidelný tepot strojů, třídobý tepot, mnohem tišší a rychlejší než všechny ty, které dosud slyšel. A jak se ho snažil co nejzřetelněji zachytit, pocítil rychlost lodi.

Se svými novými druhy se dosud nikdy neplavil. Znal z doslechu Davise a nijak se nebál toho, že si ho dobře prozkouší. Byl si jist sám sebou, měl ve zvyku svědomitě vykonávat své úkoly, pracovat až úzkostlivě přesně a nikdo mu v dobrem úmyslu nemohl nic vytknout. Jasně že sám nebudu měnit směr. Při sebemenším poplachu ho hned půjdu informovat, budu dělat měření tak často, jak to jenom bude možné. Pravda, na jedné straně tím moje práce ztratí na zajímavosti, protože nebudu moci dělat, co budu chtít, ale na druhé straně se od něho hodně naučím. Haynes? Jako by Davisovi vypadl z oka. Gérard, toho nezná. A pak je tu Herwick, prolhaný Herwick!

Byl to důstojník u Společnosti vyhlášený, neměl jediného přítele, všichni se báli jeho tlachání a kousavosti. Nikdy jste nevěděli, kdy mluví vážně. Rozkmotřoval nejlepší kamarády, vysmíval se starým důstojníkům, pák se bavil tím, že dával dohromady nepřátele a zůstával přitom v pozadí, a že vracel dobrou pověst těm, které předtím ostouzel. Nikdo nedovedl jako on potají pustit do oběhu, nějakou historku, rozšířit ji od jednoho břehu ke druhému, až nabyla obrovských rozměrů. A ti, co hledali místo, odkud vyšla, našli Herwicka, zdánlivě nezúčastněného, jak se pod vousy směje svému povedenému kousku. Podráždění lidé se rozčilovali a nechtěli o něm ani slyšet. Neměl sice přátele, vytvořil si několik nepřátel, ale většinou ho lidé považovali za zábavného chlapíka, kterého je dobře mít při jednotvárných plavbách na palubě.

„Budu mít dost času setkat se s nimi později a pak je posoudit. Teď je ale třeba spát.“ jeho duch však bloudil po Irsku, po Meathském hrabství, a pak si Simon začal představovat, že je na venkově a že se prochází se svou přítelkyní Mínou. Šli chodníčkem vinoucím se ve vřesovišti, došlí k potůčku a posadili se na omšelé kameny. Veliké a kulaté bílé mraky jim táhly nad hlavou. Bylo krásně a ve svěžím vzduchu se Mínin hlas mísil s bubláním vody.

A pak už nebylo nic: Simon tvrdě spal. Noc přišla a nikdo si toho na palubě ani nevšiml.

Davis skončil četbu Jorganova dopisu, dal ho do zásuvky a pak studoval plán Hvězdy moří až do chvíle, kdy mu sluha oznámil, že má v kabině prostřeno.

Zvedl hlavu a řekl:

„Upozorněte hlavního číšníka na to, že podle svého zvyku nebudu jíst v jídelně první třídy.“

Haynes právě vstupoval a odpověděl:

„Už jsem ho na to upozornil, kapitáne. Ostatně vás zná, věděl.“

„Výborně, Haynesi.“

Pak se podíval z okénka a řekl:

„Už máme noc.“

A byla noc, když se Parham objevil na palubě a pod kabátem schovával sendvič od kamaráda z kuchyně. Kousavý vítr vymetl promenádní palubu. Zuřil a hvízdal, když se hnal proti bokům parníku, a jak klouzal po vlnách, vytrhl z nich občas některou a rozstříkl ji do deštíku, který zanechával na rtech příjemnou chuť soli. Cestujícím to však nebylo po chuti, kryli si jednou rukou hlavu, druhou si schovávali do kapes plášťů nebo do šatů a prchali do salónů.

„Co se to děje?“

„Ach, nic, je to jenom trochu větru a vody.“

Vhánělo to barvu do tváří, pár slz do očí a mnoho veselí do srdcí.

„Pojďte honem dovnitř.“

Jak bylo dobře v teple a sladké přívětivosti salónů! Sesedávali se po pěti kolem stolků a klábosili. Pět přišlo sem, pět tam, a za chvíli bylo u všech stolků a ve všech salónech plno. Alkohol, slova, temné údery moře na boky lodě, neočekávané naklonění lodi a především hluboký a pravidelný tepot motorů, to vše pronikalo do mozků a opíjelo je.

„Ani nevím, čím to je… možná mořem, možná chladem. Půjdu spát.“

Několik odvážnějších mužů, kteří si chtěli vykouřit na čerstvém vzduchu doutník a využít té vychvalované kilometrové procházky, se rychle vracelo.

„Prší.“

A nastal úprk do kabin.

Loď byla osvětlena jako o slavnosti, ale stínidla bránila tomu, aby bylo světla vidět z můstku, kde hlídali Davis a Gérard. Zde bylo všechno ponořeno do hluboké tmy a vítr, který běžel dlouhé míle po hladině, k nim pronikal nasycený vlhkostí a těžkou chutí oceánu. Přehnal se přes pravý bok Hvězdy moří, přes těch několik mužů, co bděli, vydal se na další míle cesty k jihu a pak se ztratil.

Příď, rumpály a nakládací stěžně tvořily jednolitý blok a museli jste se chvilku dívat, než jste rozeznali detaily a než jste postřehli, jak se všechno kolébá ve stejném přesném rytmu, který se občas ztišoval, snad proto, aby loď snadněji proklouzla vlnou.

A ještě dále pohled tušil temnou masu rozvlněného moře, z něhož se občas vynořil hřeben vlny vyšší, než byly ostatní.

Gérard byl ukryt za oknem a nespouštěl oči z moře. Davis přecházel po místnosti s mapami. Tato místnost, kormidelna a střed můstku, to vše bylo neprodyšně uzavřeno, spojeno širokými průchody a tvořilo jediný veliký vytápěný prostor. Navigační zařízení byla vhodně rozmístěna, světlo bylo rozděleno a usměrněno tak, že osvětlovalo přístroje a přitom neoslňovalo. Na velikém psacím stole byla obrovská námořní mapa a vedle ní mapa pobřeží jižní Anglie, na níž Davis zaznamenal dobu odjezdu, okamžik, kdy lodivod opustil palubu, a všechny změny kursu při plavbě Irským mořem. U každého majáku zaznamenal rychlost. Do rubriky „Pozorování“ v palubním deníku zapsal:. „Snížená viditelnost, od devíti do jedenácti vpředu bouřkové mraky, prudký déšť.“

„Gérarde,“ řekl, „dávejte dobrý pozor. Za několik minut bychom měli vidět mys Clear. Musíme kolem něho proplout ve vzdálenosti desíti mil.“

V tom okamžiku nová sprška deště začala bičovat okna můstku a skoro znemožnila jakékoli spolehlivé pozorování. Nebylo možné rozeznat ani moře.

„Nikdy si nezvyknu hlídkovat tady uvnitř. Oblékněte si plášť, Gérarde, půjdeme ven.“

Sundali z věšáku kožené kabáty, oblékli si je, otevřeli dveře spojující střední část můstku s vnější a ocitli se na prudkém deští. „Zatracený čas!“

Námořník až nadskočil, jak na něho Davis zakřičel:

„Dávejte pozor na mé rozkazy!“

Zapjali si pevně pláště, vyhrnuli si límec, zabořili hlavu až po uši do čepice a strčili ruce do kapes. Tvořili ve tmě dvě černé masy, nehybné a napjaté pozorností.

Nevšímali si deště, který jim bičoval obličeje a probodával je tisíci jehlami, jejich oči, chráněné čepicí a zvyklé na noční tmu, se snažily proniknout temnotami.

Až proplují kolem Clearského majáku, který by měl být 20 stupňů na pravoboku, Hvězda moří vypluje na Atlantik a definitivně se vzdálí od pevniny.

Oba brzy zapomněli na to, že jsou na palubě největší lodi na světě, že uhánějí rychlostí osmadvaceti uzlů, i na cestující, kteří se kdesi pod nimi připravovali ke spánku. Byli prostě na moři a bylo prostě špatné počasí, nic víc.

Museli mít otevřené oči a nesměli ztrácet odvahu, kdyby bylo nutné rychle změnit kurs. Někdy se jim zdálo, že zahlédli světlo. Přiložili dalekohled k očím, ale nebylo to nic, snad nějaký záblesk nebo odlesk. Byli na nohou od rána od šesti hodin a celý den pracovali, ale nepociťovali ani trochu únavu.

Davis se šel podívat na hodinky. Za chvíli měli vidět maják. Znehybněl, opřel se o zábradlí a dalekohledem pročesával noc. Viděl jen liják a jeho poryvy. Minuty ubíhaly a v husté tmě Hvězda moří stále plula svou rychlostí osmadvaceti uzlů.

„Je možné, že mineme maják a že budeme muset změnit kurs bez něho.“

Jen tato slova do Gerardových uší vykřikl, rozjasnilo se a světlo majáku se objevilo na 30 stupních. Nemohli se mýlit. Oba počítali jeho záblesky a přestávky.

„Je to Clear,“ řekl Gérard. Zavolal na kormidelníka: „Jaký je kurs?“ Čekal na odpověď a otáčel průzorem kompasu tak, aby zachytil světlo majáku.

Déšť zcela ustal. Lehký vánek vyčistil vzduch i obzor. Gérard mohl sledovat světlo. Když bylo na úrovni Hvězdy moří, poznamenal si čas a řekl Davisovi:

„U Clearu ve 23 hodiny 45, rychlost 28 uzlů.“

„Rozumím. Směr 76 jihozápad. Řekněte Herwickovi, aby mě v případě nutnosti probudil. Jdu spát. Dobrou noc.“

Gérard otevřel oboje dveře vedoucí na můstek, svlékl kabát a zapálil si dýmku.

„Vám uvnitř asi není zima.“ A dlouhými kroky se začal procházet od jednoho zábradlí k druhému a čekal, až ho o půlnoci přijde vystřídat Herwick.

Světla vzadu zmizela. Hvězda moří se vydala na širé moře a vzdalovala se od pevniny.

Oceán byl volný. Před nimi zářil slabým odleskem proužek obzoru, světlejší než voda a nebe. Bylo třeba dávat pozor na lodi, které se od severu, jihu a západu přibližovaly k pevnině a pák vplouvaly do Irského moře, nebo se vydávaly směrem na východ. Vynořovaly se z vody jako černé přízraky, celé prosycené pronikavou vůni jódu, ozařovalo je slabé mihotavé světlo, nakláněly se, jako by kulhaly, a řídili je vyzáblí mužové, špatně oholení, osmahlí sluncem, spálení mořeni, ale s hrudi nadmutou radostí, že žijí svobodně na moři.

Hvězda moří, jejíž světla pomalu zhasínala, plula plnou rychlosti vpřed. Rybáři ve svých bárkách vybírali sítě nebo hlídali splávky a zvedali hlavy, když uslyšeli chraptivý a uspěchaný dech parníku.

IV

Úterý 12. května 19.., 5 hodin.

Na moři spával Davis jen pár hodin v noci, obvykle od půlnoci do pěti, a během dne měl ve zvyku natáhnout se na dvě tři hodiny na pohovku a odpočinout si. Přes den neusínal a jeho ucho stále sledovalo všechny zvuky na lodi. Nic ho nedovedlo překvapit, poznal každý normální hluk na velitelském můstku, šustění koberce pod nohama hlídkujícího důstojníka, sténání kormidla, i když je námořník ve službě otočil jen o pár stupňů, klepnutí víka na krabici, kde byly uloženy dalekohledy, signály zvonů, rozkazy, které si předávali důstojníci a námořníci.

V hlavě jako by měl skutečný otáčkoměr, tak přesný, že ihned rozeznal zvýšení nebo snížení rychlosti.

Za této první plavby se rozhodl, že nebude spát na lůžku a že se spokojí s pohovkou v místnosti pro mapy. O půlnoci ulehl a přetáhl si námořnickou pokrývku až přes hlavu, aby ho nerušila lampa osvětlující mapy.

V pět hodin byl už na nohou. Osvěžil se sprchou a pak horkým čajem a pěkným kusem studeného masa, který mu připravil jeho číšník.

Pohled na kompas ho přesvědčil o tom, že kurs, který stanovil o půlnoci u mysu Clear, je stále přesně dodržován. Nastražil sluch: už nepršelo. Otáčkoměr mu ukázal, že si roje dávají stále stejný výkon.

Loď byla již na sto čtyřicet mil jihozápadně od Anglie, byla stále ještě tma. Nemohl počítat s tím, že by bylo možno vykonal spolehlivé měření před půl osmou.

Davis přikládal měření velikou důležitost. Ráno mu údaj o zeměpisné délce řekne, Jestli Hvězda moří dodržuje rychlost dosaženou při zkušební plavbě a při začátku plavby. Polední měření zeměpisné šířky a porovnáni místa předpokládaného a místa zjištěného ukáže zda jsou kompasy správně nařízeny. To byla jeho veliká starost: kompasy byly v provozu poprvé, byly na lodi instalovány hned po spuštění na vodu, takže po dlouhé měsíce byly nastaveny jedním směrem.

Neměl nic na práci, mohl jen čekat, až slunce vystoupí tak vysoko, že umožni měření, a tak vyšel na můstek za Simonem. Důstojník by však byl raději sám.

Moře bylo krásné, šedé, vlny nízké, slabý západní vítr unášel pomalu karavanu kupovitých šedých mraků. Všechnu slibovalo, že bude krásný den.

Zeptal se Simona, jestli mohl během služby vypočítat magnetickou odchylku, a začal přecházet po můstku. Hlavou se mu honilo množství myšlenek: měl starost o kompasy, o rychlost, kterou musel dodržet, viděl před sebou v duchu Jorgana. Byl to jeho nepřítel, ale nemohl se ubránit, aby k němu nepociťoval jisté sympatie. S obavami čekal na jeho telegramy. A vedle Jorgana viděl před sebou ředitele Společnosti, úředníky, novináře, námořníky, své kamarády, všechny Angličany a všechny konkurenty. Jedni by se radovali z úspěchu plavby, jiní si přáli, aby úspěch neměli a aby nějaká nehoda přinutila Hvězdu moří pokračovat v plavbě nižší rychlosti.

Začal myslet na stroje a na strojmistra, s nímž se viděl před odjezdem jen několikrát a vždy jen na chvíli. Zatelefonoval mu:

„Jste to vy, Graysone?“

„Ano.“

„Zde je kapitán. Jak to jde tam u vás dole?“

„Dobře, ale musíme tvrdě makat.“

„Přijdu se dnes za vámi podívat.“

„Budu na vás čekat.“

Pak se znovu začal procházet. Měl ještě další starosti. Loď byla zcela nového typu. Konstruktérům nešlo o to, aby zdokonalili loď, jejíž k nerozeznání podobní bratři už prokázali své klady a nedostatky. Trup Hvězdy moří byl nejdelší ze všech lodí, jež byly v provozu, a štíhlejší než u nejrychlejších dopravních parníků. Byl vypočítán tak, aby kladl vlnám co nejmenší odpor. Davis si kladl otázku, jak se bude Hvězdu moří chovat za skutečné bouře, protože vítr, který je zastihl při zkušební plavbě, byl podle jeho názoru velmi slabý.

Potrvá rok, než se tu pozná, pomyslel si. Znát loď, to bylo pro Davise umět po ní požadovat to, co v daném okamžiku může dát, a nenechat se od ní překvapit. I Haynesovi to potrvá rok. Chtěl znát každý šroubek, každý kousek vedeni a chtěl také, aby druhý kapitán o tom věděl právě tolik co on sám.

A stroje? Jsou zcela nové. Ty je taky třeba vystavit nejvyšší námaze a chudák Grayson musí být ve své fabrice ještě neklidnější než já. Říká se o nich, že pracuji jako hodiny, ale já nemám důvěru k dokonalým hodinkám. Jak se jednou porouchají, nikdo není schopen najít, kde se co pokazilo.

Simon nechtěl vyrušit Davise z úvah. Kapitán měl nepřístupný výraz, ve tváři rozbrázděné hlubokými vráskami mu nervózně škubalo. Stál na svém místě, kabát zapnutý až ke krku, sledoval moře před sebou a čas od času se podíval na kompas. Z oceánu přinášel vítr vůni, která opíjela srdce a naplňovala je štěstím, a jak ustupovala noc, Davis se pomalu uklidňoval, je to něco, čemu žádný námořník neodolá a co jim všem dává zapomenout na pevninu.

Davis se přiblížil k Simonovi. Důstojník pečlivě plnil svou funkci vedoucího služby. Neustále sledoval kompas, vypočítával magnetické úchylky, jakmile k tomu měl příležitost, a kdykoli se na obzoru objevil tmavý bod, přikládal k očím dalekohled.

Davis ho potají pozoroval. Dojala ho prostota, se kterou mu předcházejícího dne Simon sdělil, že Mount Everest opustil teprve ráno. Aby člověk takhle brzy znovu vyplul, k tomu už musí mít moře opravdu rád. A pocítil k druhému důstojníkovi živé sympatie.

„Máte zkušenosti v dopravní plavbě?“ zeptal se ho.

„Zkušenosti ne,“ odpověděl Simon, „ale znám ji.“

Davis se opřel o zábradlí a řekl, jako by vytesával každé slovo: „Je tvrdá, zlá. Mlha, spatné počasí, je třeba bez ustání bojovat. Možná právě proto už člověk nikdy nechce dělal nic jiného.“

Na jeho tvrdé tváři byl slabý náznak úsměvu, který říkal mnoho o jeho lásce. A jako by se trošičku zastyděl, že se tak rozvykládal, odešel na druhou stranu můstku. Byl spokojený, protože ta důvěrná slova byla poctou, kterou vzdal mladému důstojníkovi.

A pak se nad zádí parníku objevilo slunce a šplhalo se na oblohu. Nebylo dosud dost vysoko a neumožňovalo spolehlivé měření. Přesto oba důstojníci vzali sextant a zaměřili zeměpisnou délku. Výpočet je zklamal: pokud by byl přesný, pak to znamenalo, že Hvězda moří pluje pomaleji. Chvilku počkali a pak měření opakovali. V osm hodin se k nim připojil Gérard. Všichni pak znovu měřili společně.

Když Davis skončil, zaznamenal délku do mapy a pak čekal, až skončí měření také Gérard. Mezi nimi dvěma byl nepatrný rozdíl. Davis to zjistil a ověřil si údaje, které ukázaly jejich přístroje, a čekal, až mu oznámí výsledky měření i Simon. Nebylo už pochyb: Hvězda moří ztrácela mílí za hodinu.

V té chvíli se objevil na můstku Haynes. Měl velké starosti s nádržemi na vodu. Byly umístěny po stranách lodi, a podle toho, ze které se čerpalo, mohla se loď naklánět na jednu nebo na druhou stranu. Haynesovou ctižádostí bylo vždy vplout do přístavu s bezvadně vyváženou lodí a po této stránce zatím nevěděl, jak se bude Hvězda moří chovat.

Chtěl si ověřit stabilitu lodi. Postavil se na můstek, tváří ve směru plavby, přesně v ose lodi, široce se rozkročil a podle lodních sloupků, zábradlí, předního stěžně a linie obzoru zjišťoval, zda je parník dokonale vyvážený. Jakmile zjistil sebemenší naklonění, rychle běžel vydat rozkaz, aby se přestala odebírat voda z jedné nádrže a aby se čerpalo z nádrže jiné.

„Haynesi,“ řekl mu Davis, „nemusíte nám tu provádět tu svou pantomimu. Máte přece vodováhy, přesné přístroje, které vám okamžitě udávají naklonění lodi. Vezměte si raději sextant.“

Výsledek Maynesova měření byl stejný jako u ostatních. Davis ještě jednou všechno přepočítal, ale výsledky byly správné. Znovu v tabulkách ověřil všechny údaje.

„Všechno budeme vědět přesně, až v poledne změříme šířku. Do té doby nemohu nic říct.“ Přesto vzal telefon a zavolal stroj mistrovi.

„Rychlost klesla… Něco není v pořádku? Je třeba udělat všechno, co můžete… všechno…, všechno…“

Zavěsil sluchátko a postavil se do rohu můstku. Vypadal nepřístupně, opálené tváře byly v ranním slunci tvrdé a hladké, jako by byly z kamene. Haynes se pár minul potuloval po můstku, pak napolo řekl a napolo zabručel, že se jde podívat na úklid paluby, a odešel. Simon předal službu Gérardovi, odešel spát a Gérard začal přecházet po můstku krokem, který zněl Davisovu uchu tak důvěrně.

V deset hodin přinesl plavčík z rádiové ústředny telegram.

Byl od Jorgana. „Udejte pozici v osm hodin a podejte zprávu o první části cesty.“ Nu dobrá, nedá se nic dělal: oči Celého světa byly na ně upřeny. Večerníky otisknou text telegramů, který u jedněch vyvolá radost, u druhých zklamání.

Nejprve nechtěl odpovědět ihned, ale pak napsal na papír slova: „Pěkné počasí, vše v pořádku, pozici oznámím v poledne.“

Úplné poledni měření potvrdilo měření ranní rychlost Hvězdy moří klesla na sedmadvacet uzlů, a pokud nastane zhoršení počasí, poklesne ještě víc a rekord už nebude překonán.

Zajdu za Graysonem.

Vydal se směrem ke strojovně a procházel nízkými chodbičkami. Rád naslouchal známým zvukům na lodi, výbuchům hlasů, úderům nástrojů, slovům vytrženým z vět. Měl rád podívanou, kterou nabízely otevřené dveře: kuchaři sklonění nad plotnou, topiči hrající karty. Hluky a pohledy splývaly a vytvářely důvěrně známou symfonii. Touto cestou se také vyhnul palubám, na nichž cestující, po obědě ještě sdílnější než obvykle, se blíže seznamovali a jistě by ho také pozvali.

Za chvilku došel do strojovny. Byla oddělena od jiných lodních prostorů stěnami a tvořila obrovský sál, jehož tři patra rozdělovaly zamřížované lávky. Ke kabinám strojníků, do nichž se vcházelo z kruhové chodbičky, sloupal ze strojovny hluk srovnatelný snad jen s rachotem obrovského vodopádu.

Davis se zastavil a podíval se dolů. Stroje připomínaly lidské tělo, v němž síť různě silných a zbarvených trubek tvořila žíly a tepny. Mezi těmito stěnami, tak vzdálenými od ostatních částí lodi, měl lidský hlas podivný odstín. Bylo slyšet pronikavé bušení a z některých přístrojů vystupovala pára. V zadní části strojovny viděl Davis hnací hřídel a tři obrovské kliky, mechanické paže plynule se zvedající a klesající s dutým hlukem, který bylo slyšet na celé lodi jako tlukot jejího srdce.

Dole viděl nepřístupné tváře a muži se k němu otáčeli zády. Inženýr, strojníci, mazači a topiči měli jiné starosti než s ním hovořit.

Pece neměly nijak zvláštní tah. Uhlí, i když bylo pečlivě vytříděné, nehořelo dobře. Bylo by třeba tah pecí upravit. A zatím ventilátory běžely naplno a vydechovaly mohutné proudy horkého vzduchu rozhazujícího jiskry po zpocených tělech topičů.

Davise si nikdo nevšímal. Chtěl vidět pece, a proto opustil strojovnu, prošel nízkými dvířky ve vzduchotěsné přepážce do kotelny. Zpočátku vnímal jen hemžení polonahých mužů a pak pojednou rozčíslo tmu oslňující světlo z ohniště, které se vedle něho otevřelo. Vyšlehly plameny a rozžhavené uhlíky se vysypaly na zem až k topiči a ten je nohou shrnoval zpět. Muž ponořil do žhavého popela hák, oheň zasyčel a vyplivl snop jisker. Pak začal házet do ohniště lopaty uhlí a při každé mu z hrudi vycházel hluboký povzdech. Nakonec lopatou zavřel dvířka ohniště, hodil ji na zem a cípem šátku uvázaného kolem krku si otřel čelo. Vedle něho byla otevřená dvířka dalších ohnišť a pohrabáče a lopaty neměly chvíli klidu. Muži zůstávali na těchto místech dlouhé hodiny, nechávali si rozpalovat hruď, oči a hrdla a bez ustání museli rozdmýchávat oheň a přikládat uhlí. Světlo plamenů zářilo na dvaceti hrudích, nahých, zpocených, rozbrázděných jizvami, a odráželo se od svalnatých paží sepjatých na zápěstí řemínkem.

„Hej, Jacku, do toho!“

Povzbuzovali jeden druhého. Pro tyto drsné muže, kteří prožívali celý život hluboko v podpalubí u ohnišť, byl úspěch Hvězdy moří větším povzbuzením než slíbená prémie. Věděli, že výkon strojů vychází z nich, že jejich svaly dávají této mořské obludě rychlost. Každá lopata uhlí znamenala otáčku lodního šroubu. Ať nikdo před nimi nemluví o půvabech moře, byli zavřeni v podpalubí, nerozuměli mu a nevěděli, jakou má barvu. Být na moři znamenalo pro ně být uvěznění mezi černými plechy, před dvířky ohnišť, tváří v tvář řeřavému uhlí, plamenům, které zuřivě syčely proti jejich hrudím. Když po službě vystrčili tam nahoře nos ven, oči jim mžouraly v oslnivém světle, zalykali se čerstvým vzduchem a rychle se vraceli do svého království a čekali, až loď přistane a oni budou moci na pár hodin někde na břehu zapomenout na kotelnu.

Jack měl početnou rodinu. Musel živit čtyři děti. Mezi dvěma plavbami se vracel domů, musel jet vlakem a pak ještě jít hezký kus pěšky mezi poli a loukami s vakem na zádech. Pak z něho doma vytahoval dárky, které přivezl z Ameriky nebo z Indie. To bylo radosti! Děti mu poskakovaly na kolenou, žena vařila jídlo a on sám zapomínal na tvrdé hodiny plavby.

„Hej, Jacku, do toho!“

A Jack do toho šel, v zápalu se předháněl se svým sousedem, který sice neměl děli, ale také kupoval dárky: šátky, šperky, tretky. Jack nevěděl pro koho, ale jistě mu to brzy někde na palubě ve chvíli volna řekne. Svěří se mu, bude mluvit o zlatých vlasech, modrých očích a zamilovaných procházkách a jistě bude první u dveří úředníka rozdávajícího poštu.

„Tedde, ty taky do toho, pro modré oči, které na tebe čekají.“

Dvířka ohniště se zavřela a muži měli chvilku oddechu, zrovna k tomu, aby se hltavě napili trochy piva nebo čaje. A zase prohrabávat popel a házet uhlí. Vydávali ze sebe vše, co mohli. Naštěstí měli mohutné plíce, zdravé hlavy a svaly zvyklé na námahu. Ale bože, jak byla ohniště široká a dlouhá, jak byla vysoko! Za čtyři hodiny byla schopna člověka udolat. Bručeli, mluvili sami k sobě, volali na sebe. Povídali si, každý něco přidal, každý něco pozměnil, každý vyjadřoval své názory.

„Inženýr sedí u stolu a kreslí plány. Vypočítává výkon kotlů. Aby byl co největší, udělá ohniště ještě širší, ještě delší a umístí je taky ještě výš. Ale když se topič postaví před pec, musí zvednout těch patnáct kilo, co váží jedna lopata uhlí, hodit je na ohniště, pěkně dozadu a do stran, dobře uhlí rozdělit tak, aby rovnoměrně hořelo. A teď mi, prosím vás, spočtěte, kolik kilo uhlí nám projde rukama.“

„Kilo? Snad tun!“

„Za čtvrt hodiny takové rachoty má člověk přeražená záda a hrdlo v jednom ohni.“

Časem si však zvykali. Nervy a šlachy byly zpočátku napjaté, ale pak se uvolnily. Po hodině začali topiči bručet a to bylo dobré znamení: chytili druhý dech. Pak začali vtipkovat a smát se.

„Však my ten světový rekord zlomíme!“

„Ale co, rekord, ten mě nezajímá, to spíš už ta prémie.“

„K čemu ti bude prémie? Ale když řekneš: byl jsem na Hvězdě moří při její první plavbě, bude to víc než nejlepší doporučení.“

„A pak rychle na nějakou nákladní loď, která dělá sedm uzlů. Zapálíš si dýmku a kamarádi ti budou vypravovat historky.“

Davis se k nim přiblížil. Někteří si ho ani nevšimli a ty, kdo ho uviděli a podle prýmků poznali, neoslovil, protože nechtěl vypadat jako na inspekci nebo je povzbuzovat nějakými otřepanými frázemi. Šel až k otvoru do uhelného skladu. Uviděl hromady uhlí, lesknoucího se ve světle kahanů visících na stěnách, a polonahé muže, kteří je házeli lopatou na vozíky a skládali topičům k nohám.

Krumpáče, háky, lopaty jen létaly, leskly se, zvedaly oblaka černého prachu, který poletoval vzduchem a lepil se na těla mužů. Opravdu, nebylo třeba povzbuzování. Posádka byla dobrá, Grayson si taky vybíral své lidi sám.

Davis opustil kotelnu a zašel za Graysonem. Byl oblečen do modráku, stál mezi strojníky a po boku měl inženýra Společnosti, vysokého chlapíka, ohromeného mořem a vším tím zmatkem kolem sebe, tak daleko od své kanceláře, kde rýsoval plány těch kotlů, které teď tak trápily topiče.

Davis se představil, zatvářil se nevlídně, když podával ruku inženýrovi, a Graysonovi řekl:

„Tam dole všichni bručí, ale nehneme se z místa.“

„Tentokrát jste na tom nahoře lip než my,“ řekl mu hlavní strojmistr. „My jsme tady přetížení. Víte, co to znamená mít stroje, které běžely jen na zkušební plavte a které musíte vybičovat na maximum a riskovat, že všechno vyhodíte do povětří…“

Grayson byl vysoký hubený flegmatik. Mluvil vždycky stejným tónem, nikdy neváhal vyslovit jasně, co si myslí, a každému říkal klidným hlasem i nejnepříjemnější pravdy.

Neznal Davise dobře, ale vážil si ho pro pověst, které se všude těšil. Vzal ho pod paží a řekl:

„Jsem pořád ve střehu, protože neznám své stroje a bojím se překvapení. Musím řešit to, co je nejnaléhavější, a předvídat možné závady. Musím počítat spotřebu uhlí, oleje, maziva, počítat obrátky, zaznamenávat provozní křivky. A to všechno s inženýrem, který mi za zády recituje své vzorečky, s mechaniky, kteří mi mluví o spotřebě vody, o turbínách, o dynamech. Váš zástupce mi přijde vykládat o tom, že musím začít čerpat, protože v prvním podpalubí je palec vody. Dovedete si asi představit, kapitáne, co to pro mě za těchto okolností asi tak znamená, ten palec vody! A další zřízenec mě přijde upozornit na to, že v kabině 63 nefunguje ventilátor. Asi se zbláznil. Pro mě je nejdůležitější, aby stroje běžely. A vy mi nakvašeně zatelefonujete, že se snížila rychlost…“

Procházeli se kolem strojů v hustém vlhkém vzduchu nasyceném parami a páchnoucím po spáleném oleji a mazadlech. Davis se přikrčoval, když měl proklouznout kolem běžících setrvačníků a pístů. Cloumaly jím otřesy strojů a hlavu měl plnou zmateného hluku. Grayson mu zakřičel do ucha:

„Dnes v noci budu střídat topiče každé dvě hodiny a pokusíme se zvýšit rychlost. Ne o moc, nejvýše o uzel. Víc bychom už nevydrželi. Nebylo by to k ničemu. Něco bychom tady dole polámali a museli bychom zpomalit… nebo zastavit… Myslíte si, že mi rychlost neleží na srdci zrovna tak jako vám?“

Už za zkušební plavby se skutečně zjistilo, že při rychlosti, nad osmadvacet uzlu jsou otřesy lodi příliš silné. Zdálo se, jako by stroje a loď k sobě nepatřily a že tělo lodi nemůže přijímat rychlost, kterou mu udělují stroje.

„Dobrá, Graysone. Začněte zvyšoval výkon ve 20 hodin. A předtím mi ještě zatelefonujte. Na shledanou!“

„Na shledanou, kapitáne.“

Davis však ještě nevystoupil hned na čerstvý vzduch. Chvíli sledoval práci mazačů, kteří neváhali vložit ruku mezi běžící kola a zalévat je olejem. Pak odešel do zadní částí podpalubí.

Jak je tady člověk daleko od moře!

Daleko? Naopak! Bylo zde, všude okolo, po stranách, dokonce i nahoře, klouzalo po stěnách lodi a stlačovalo její boky celou váhou vodních mas. Došel k turbíně na právo boku. Vycházelo z ní jakési vzteklé syčení. Pár kroků odtud zel otvor jakéhosi tunelu. Ušel několik kroků po úzké lávce podél hnacího hřídele až na samou záď. Pocítil závrať při pohledu na rychlé a tiché víření lesklé stříbrné hřídele, kterou by ani vzrostlý muž nemohl obejmout. Pod nohama pocítil vlny, na nichž se zvedala a klesala záď lodi, a podle zřetelnějších a prudších záchvěvů otřásajících celým jeho tělem poznal, jak se šroub zakusuje do vody.

… Při návratu nechtěl vynechat palubu. Byla skoro pustá: prudký vítr zahnal cestující do salónů a do kabin. Zůstala tu jen skupina dívek, které se seznámily ještě přeci vyplutím a na lodi se důvěrně sblížily. Poletovaly jako ptáci od jednoho zábradlí ke druhému a smích jim odhaloval bělostné zuby a dodával živější barvy jejich tvářím. Člověk se ptal, proč jsou tak bujné, proč si šeptají ta důvěrná sdělení, proč se dívají kolem sebe těmi veselými pohledy, jež rozevlávají světlé a tmavé prstýnky jejich vlasů. Ach, někdo za nimi přišel? Ne, už utekly, byly daleko, ulétly před dotěravcem.

Tím dotěravcem byl vysoký a růžolící muž zahalený do tlustého skotského pláště a kouřící vonný doutník. Kráčel po palubě pevným krokem, byl zřejmě ponořen do snů nebo úvah a jistě neměl v úmyslu odhalovat tajemství těch slečinek. Za ním šli další tři muži a ani oni se nestarali o jejich důvěrnosti. Když míjeli Davise, kapitán zaslechl, že mluví o burze a o kursech papíru.

V přední části paluby, kde se cestující mohli ukrýt za okny, bylo plno. Lidé se tísnili jeden vedle druhého, byli natažení na lehátkách a zahalení do teplých přikrývek Někdo četl, někdo se díval na moře. Byli na dlouhé cestě a všichni se něčeho báli: nevolnosti, špatného počasí, zimy. Byli předráždění, měli se před mořem na ponoru a mluvili o něm s přehnaným obdivem.

Davis to vše obhlédl jediným pohledem. Zahlédl i siluetu jakéhosi plavčíka, polonahého, bystrého, opáleného a ošlehaného větrem a vlnami. Ten nemusel hledat slova: moře a on tvořili jednu bytost, tak jako splývá rolník s půdou, moře vytvořilo člověka, proniklo jím, poznamenalo ho a prostoupilo ho svou vůní.

Znovu se objevila skupina dívek. Davis čekal, že přiběhnou z jedné strany, ale objevily se na straně opačné a nesly před sebou oblak smíchu. Ano, tady byla příčina jejich výkřiků a potají vysílaných pohledů: hlouček mladíků překypujících zdravím a dobrou náladou. Obě skupinky splynuly, pak se rozdělily a dívky s chlapci odcházeli na záď a drželi se za ruce. Budou si hrát jako malé dětí.

Davis se usmíval. To všechno bylo normální. Byl samotář, bručoun, zamlklý, ale nebyl nepřítelem radosti druhých, jenomže pro něho tyto časy veselí už minuly. Neměl nikdy příležitost smát se. V mládí by se byl jistě mohl chovat jako tito mladíci: také mohl vzít nějaké děvče za ruku a jít s ním na procházku. Potloukal se však po světě na palubě nákladních lodí s třiceti chlapy, kteří byli stejně osamělí jako on.

Tato zdravá radost rozveselila jeho staré srdce. Davis pokračoval ve své cestě a s troškou zlomyslnosti si prohlížel starší muže a ženy sedící v knihovnách, ponořené do četby románů a zcela netečné ke krásnému dobrodružství plavby. A díval se i na ty, kdo si za tlustými okny hráli, zpívali, smáli se jako v kterémkoli paláci na pevnině.

… Na psacím stole ležely telegramy, které donesl hlavní radista.

Informace pobřežních stanic upozorňovaly na větrnou smršť v některých částech severní a západní Evropy a zejména na pobřeží Anglie. Byl to důsledek poklesu tlaku, který byl ohlášen v okamžiku, kdy Hvězda moří vyplouvala. Loď ji však už nepocítila, jako by byla chráněna kouzelnou zdí postavenou mezi Anglií a Atlantikem.

V kanálu La Manche zuřilo špatné počasí, a spojení mezi Doverem a Calais muselo být dokonce přerušeno. Folkestone a sousední místa byly zasaženy nejvíce: přístavní hráze, pláže a pobřežní silnice byly zaplaveny a malá plavidla vyhozena na břeh. Ani Irské moře nebylo ušetřeno. V Holiday se jeden škuner utrhl od kotvy a roztříštil se o skály.

Davisova dokonalá znalost pobřeží a moře dávala těmto zprávám okamžitě takovou přesnou podobu, že kapitán ihned viděl před sebou hrůzy rozbouřených vod, boj ohrožených lodí a škuner vydaný na pospas vodě a řítící se proti útesům.

„Vypluli jsme včas,“ řekl si. „Měli jsme štěstí.“ Odložil tylo telegramy a začal číst ty, které přišly z lodí plujících z Nového Yorku do Evropy. Jeden přišel z paluby Sáturnie: oznamoval, že v blízkosti Nového Foundlandu je silné vlnobití a hustá mlha.

Haynes byl už několik minut na můstku, a když Davis dočítal telegram, přišel si sednout vedle něho.

„Co je nového?“ zeptal se a ukazoval na papíry.

„Celkem nic,“ odpověděl Davis, „aspoň zatím nic. Trošku jim tam na pobřeží Anglie zabouřilo a Saturnie ohlašuje počasí, jaké je v této době vždycky: vlnobití a mlha.“

„Mlha,“ zabručel Haynes, „ta nám moc nepomůže.“

„Proč?“

„Vy se mě ptáte proč? Nemyslím si, že poplujete osmadvaceti uzly v mlze.“

Davis neodpověděl, jeho pohled sklouzl z Haynese na telegramy, pak se ušklíbl a řekl:

„Právě jsem byl ve strojovně. Dělají všechno, aby udrželi rychlost. Kotelna se musí úplně předělat… a já jsem slíbil, že dokončím cestu stůj co stůj. Haynesi, před deseti lety jsme byli klidnější.“

Druhý kapitán pokývl hlavou

„Už abychom byli v Novém Yorku a já mohl napsat Jorganovi, co si myslím… A je tu ještě něco, Haynesi, taková drobná zprávička z mysu Race: ‚Je ohlášen ledovec na 41°23’ západní délky a 47°30’ severní šířky, pohybuje se pomalu směrem k jihu.‘“

„To je normální.“

„Vím, ale vy sám jste řekl: mlha, ledovec, to pro nás znamená opatrnost, to pro nás znamená snížení rychlosti. A já tu mám Jorganův dopis a jeho telegram, kterým odpovídá na mou zprávu vyslanou po poledni: Udělejte vše, abyste obnovili původní rychlost.“

V

Úterý 12. května 19… 10 hodin.

Toho rána v deset hodin se Herwick a Simon setkali v důstojnické jídelně. Byla to veliká místnost zalitá světlem ze čtyř oken, po dvou na každé straně, jimiž bylo vidět oceán.

Herwick byl urostlý vysoký chlapík se širokými rameny a dlouhýma rukama, s nimiž nevěděl, co má dělat. Husté a hladké černé vlasy mu stékaly do čela jako temný vodopád. V očích měl zlomyslný výraz.

Simon už seděl u stolu. Po fyzické námaze předchozích dnů a nocí mu vytrávilo, a přitáhl si k sobě mísy s bohatým výběrem předkrmů. Mount Everest už byl daleko, oddělovaly ho od něho dlouhé míle a na palubě Hvězdy moří se cítil opravdu dobře: měl tu pohodlné lůžko a bohatý stůl.. A Davis? Nebyl tak protivný chlap, jak se říkalo. Je sice pravda, že se přišel potulovat po můstku v době, kdy měl Simon službu, že opravdu kontroloval jeho výpočty. Ale to mu nemohlo vadit. Byl si sám sebou jistý. Za ranní služby mu zaplavil srdce náhlý pocit radosti, který dobře znal, protože ho zažil už často. Pramenil ze všeho a vlastně z ničeho: způsobilo jej moře a nebe, které se pomalu rozjasňovalo, tvary mraků, první paprsky slunce. Bylo to po noci stejné znovuzrození, jako když po zimě přijde jaro. Připadal si, že je na světě sám, sám, ale silný. Jako by se stal součástí přírody. Vlastně ani nebyl sám, protože tu byla Mína, ale ta byla tak slabá, byla to taková drobná bytost, že by ji nejraději skryl v náruči, aby ji ochránil a navždy si ji ponechal.

Po službě se na chvilku natáhl na pohovku, napůl dřímal, napůl snil. Pak se osprchoval, oholil a šel do jídelny.

A teď je tady s Herwickem, Herwickem – šiřitelem povídaček. Simon viděl, že jde k němu. Ne, nebyl to jen Herwick, přicházel ozdoben svou pověstí a všechny historky, které si vymýšlel, ho doprovázely jako slavnostní průvod. Viděl v něm legendu, která se kolem něho vytvořila, a nemohl se tomu ubránit, ať dělal, co dělal.

První důstojník nepocítil žádné rozpaky. Ráznými kroky přišel ke stolu, podal Simonovi ruku s výrazem opravdové upřímnosti a jeho opálenou pravidelnou a výraznou tvář ozářil poctivý úsměv.

„Simone,“ řekl, „ani vás vlastně neznám. Nedáváte lidem příležitost, aby o vás mluvili. Jednou jsem vás viděl ve Společnosti. Nevzpomínáte si? A od chvíle, kdy jsme vypluli, jsem se nedostal k tomu, abych si s vámi povykládal. Předáte mi službu, řeknete ‚Dobrou noc‘ a jděte spát.“

„Je to asi tím,“ odpověděl Simon, „že jsem unavený. Vylodil jsem se včera ráno z Mount Everestu po pěkně vydařené zimě na severu a hned vyplouvám s Hvězdou moří.“

„Jak se daří stařičkému Mount Everestu? Ještě se nevydal na cestu ke dnu?“

„Ne, drží pořád pohromadě a ujišťuji vás, že za poslední čtyři měsíce prožil pěkné věci. Jiné lodi, třeba mnohem novější, by nevydržely…“

„Tiše,“ přerušil ho Herwick, „tady o tom nemůžete mluvit, abyste se nespálil.“

„Proč?“ zeptal se Simon, jehož Herwickova slova udivila.

Simon přestal jíst a díval se zvědavě na svého společníka. Ten neztrácel u jídla čas. Počkal, až číšník prostře na bílý ubrus talíře se znakem Transoceánské společnosti a obrázkem Hvězdy moří, a pak bez přestání mluvil a přitom jedl, utíral si ústa, potahoval se za nos a smál se, jako by všechno, co říkal, nemělo žádný význam.

„V Anglii říkají, že Hvězda moří je báječná loď, šampión, naděje našich šéfů. Já jí říkám náměsíčná loď…“

„Proč?“

„Počkejte, nesmíte na mě tak pospíchat. Všichni ti, co chtěli spustit na moře největší loď světa, mi připadají jako náměsíční. A Davis? Co říkáte Davisovi? Myslím, že je trošku praštěný s tím svým věčně zasmušilým a ustaraným výrazem. Dneska ráno mě dobře pobavil. Víte, já hodně kouřím, mám dýmky po všech kapsách. Za služby jsem jednu položil na plavební mapu. Davis vyskočil, když uviděl, že troška popelu spadla zrovna do míst, kudy plujeme, a začal křičet: ‚Nepřeji si, abyste všude nechával povalovat ty svoje dýmky.‘ A já na to: ‚Mám právo zakouřit si.‘ ‚Nezakazuji vám kouřit.“ ‚Nikdo mi nikdy nezakáže kouřit.‘“

Herwick až slzel smíchem, když to Simonovi vyprávěl, a pak najednou zvážněl a zeptal se ho:

„Byl jste v Anglii, když se stavěla Hvězda moří?“

„Ne. Za posledních pět let jsem byl v Anglii jen šestkrát, pokaždé jen na tři týdny. Déle ne.“

„Znáte Dreama? Ne? Jistě ale znáte aspoň jeho jméno a jeho pověst. Je to hlavní inženýr Společnosti. Je z mého kraje. Je to nejinteligentnější, nejnepolapitelnější a nejpodivnější chlapík, jakého znám. Začal od píky. Oba jsme děti rybářských rodin a společně jsme běhá val i bosi po pobřežních skalách. Dneska je to nejznámější lodní konstruktér v Evropě. Staví lodě, to je samozřejmé, křižníky, dopravní a nákladní parníky, závodní jachty. Ale staví taky mosty a mrakodrapy v Anglii, Francii, Americe. Řekl jsem, že je nepolapitelný. Držíte ho za kabát, ale proklouzne vám mezi prsty a už je kdovíkde. Je milionář, ale ani to neví. Málokdy má u sebe peníze na zaplacení taxíku a chodí oblečený jako poslíček do obleku nafouklého plány, rozpočty a projekty, které pořád u sebe nosí.

‚Dreame, udělejte mi tohle.‘ ‚Ale samozřejmě, starouši.‘ ‚A vezme to, co mu právě padne pod ruku, tužku, kousek papíru, obálku, a začne kreslit. ‚ ‚Takhle si to představujete? Tak dobře, dojednáno.‘ A už je zase v kalupu. Za několik dní ho znovu potkáte. Už zdálky vás zdraví. ‚Jak se vede, kamaráde?‘ Předběhne vás a řekne: ‚Ano, myslím na to, myslím na to, zraje to. Ale dneska nemám čas.‘ A už je zase u čertů ďáblů. A jednoho krásného dne za vámi přijde. ‚Je to hotové.‘ A dá vám plány a rozpočet. Posloucháte mě, Simone?“

Jakpak by ho neposlouchal! Hrál svou komedii skvěle, napodoboval pohyby a hlas člověka, kterého všichni u Společnosti znali.

„Po mnoha jednáních, po mnoha poradách správní rady zavolali jednoho dne Dreama k tomu jejich upovídanému šéfovi a ten mu okázale řekl ‚drahý mistře‘, nabídl mu nejpohodlnější křeslo a jednotvárným, pronikavě ječivým hlasem začal ze sebe soukat ty své uhlazené větičky: ‚Jste velice zaměstnán, ale jistě je vám známo, jaká konkurence vládne mezi společnostmi zajišťujícími dopravu na linkách do Nového Yorku.‘“

Dream musí vyslechnout únavný projev o rivalitě společností, o počtu, rychlosti a vybavení lodí, ale neposlouchá, v hlavě se mu už honí plány, myslí na svou práci a na své schůzky. A pak se šéf vztyčí, opře se rukama o stůl a slavnostně řekne: Rozhodli jsme se, že budeme mít největší, nejluxusnější a nejrychlejší loď na světě a že její stavbu svěříme vám.

Herwick se odmlčel, naklonil se k Simonovi, poklepal mu na rameno a pokračoval:

„A víte, Simone, co mu Dream odpověděl? Ne? Na to nepřijdete. Dream vstal a řekl: ‚Dobrá, souhlasím.‘ Měl byste vidět šéfův výraz! Dream si už mezitím vzal zápisník a ptá se: ‚Délka? Rychlost?‘, a když si vše poznamenal, už se za ním jen zaprášilo. A obvyklá komedie se opakovala. Za týden potkal šéf Dreama někde v divadle. ‚Myslím na to,‘ řekl mu o přestávce. A skutečně nu to myslil, pracoval na plánech, odmítl všechny jiné práce a hledal nejvhodnější tvary pro Hvězdu moří…“

Herwick uměl vyprávět přesvědčivě. Mluvil, jako by všechno viděl na vlastní oči. Uměl si vymýšlel, vytvořit atmosféru, živě předvádět postavy, odstiňovat a stupňovat vyprávění. Simon ho pozorně sledoval a marně si říkal: „Vymýšlí si.“ Nakonec začal pochybovat o tom, zda pověst, která Herwicka provázela, není nespravedlivá.

„Dream, to je opravdová továrna na plány. Čtyři inženýři a čtyři kresliči sklonění nad psacími stoly a rýsovacími prkny pro něho pracují ve dne v noci. Když přijde do pracovny, kamarádsky je poplácá po rameni, tu opraví čáru, tam upřesní výpočet. Všechny usměrní správným směrem, pak vyběhne do poschodí, kde se pozdraví s ženou a dvěma dcerkami, a pracuje. Potřebuje rodinu. Potřebuje, aby mu žena čas od času řekla: ‚Viděla jsem dneska rozkošný kabát‘, nebo aby dcerka občas zavolala: ‚Tatínku, sprav mi chodící panenku‘. A pod jeho tužkou zatím rostou domy a lodě.

Zkrátím to. Tak tedy Dream se pustí do Hvězdy moří, jeho osm zaměstnanců ani nemá čas na spánek, je třeba najít vhodné linie kostry, vypočítat pevnost. Dream se radí s nejlepšími konstruktéry, z jeho stolu vychází výkres za výkresem a Hvězda moří se postupně rodí až do té podoby, kterou vidíte… Do podoby, kterou vidíte, Simone, tato slova si dobře zapamatujte.

A Společnost zatím rozjede propagační kampaň, o níž jste jistě něco slyšel. Nejprve se jen tak šeptalo. Zprávy šly od úst k ústům: ‚Stavíme největší loď na světě.‘ Pak se objevily články o lodích na severoatlantských linkách a o nutnosti a prospěšnosti zkrátit cestovní dobu. A když Dream odevzdal šéfovi plán Hvězdy moří, noviny, plakáty, brožurky, prospekty, telegrafy oznamovaly zprávu do celého světa. Kolik miliónů to stálo?

Ale…, ono je tu jedno ale…“

Na tomto místě se Herwick odmlčel, zapálil si dýmku a dlouho vychutnával pozornost, s jakou ho Simon poslouchal a s níž neztrácel ani slovo z toho, co mu vyprávěl. A když ticho trvalo již dlouho, druhý důstojník se zeptal:

„Říkáte, Herwicku, že je tu nějaké ale?“

„Ano,“ pokračoval první důstojník, sklonil hlavu a mluvil tišeji, aby tím více zdůraznil to, co chtěl před Simonem odhalit. „Ano… Dream dal šéfovi celkový plán parníku, ale ohromné množství detailních nákresů, které jsou nutné pro stavbu lodi, odevzdával postupně a pomalu. Tyto průtahy zpomalovaly stavbu lodi. Ani návštěvy, ani telefonáty nepřiměly Dreama, aby si pospíšil. Dream se ostatně velice změnil, nebylo ho vidět ani ve společnosti, ani v divadle, ani na uměleckých večírcích. Jeho zaměstnanci mlčeli jako ryby. A pak jednoho rána nastalo zděšení. Ředitel dostal od konstruktéra vzkaz: ‚Považujte plány, které jsem vám dosud poslal, za neplatné. Musím znovu všechno propočítat.‘

Těch pár slov vyvolalo zmatek. Ředitel si zavolal všechny vedoucí oddělení. Když k němu přišli, beze slova je zase poslal pryč a pak je znovu zavolal.

Ve tři hodiny se kompletní správní rada vybrala k Dreamovi. Dovedete si představit tu scénu: všichni ti významní pánové, kteří představují nesmírné bohatství a z nichž někteří jsou i členy parlamentu, jdou navštívit jakéhosi inženýrka. Dream s dýmkou v zubech je přijal ve své obrovské pracovně. Shrnul ze židlí hromady papíru, a když se všichni pánové posadili a každý si začal připravovat svůj projev, řekl jim prostě – a řekl to asi poprvé v životě:

‚Takhle nemůžeme dále postupovat!‘

Jednání bylo bouřlivé.

‚S tím co jsme už do podniku vložili, nemůžeme ustoupit.‘

‚Bude to voda na mlýn naší konkurenci.‘

‚Už jsme s prací postoupili příliš daleko.‘

Prosby, vysvětlování, nic nepomáhalo. Nikdo není tvrdohlavější než Dream, když si něco umíní. Chtěl znovu projít všechny své nákresy a ani král by ho nepřiměl k tomu, aby změnil svůj úmysl. Když správní rada odcházela, Dream se zřekl projektu Hvězdy moří, nebyl už inženýrem Společnosti, ale plány už byly jejím majetkem a Hvězda moří byla postavena podle těchto plánů, doplněných jinými inženýry.“

„Proč Dream nepokračoval ve stavbě?“

„Proč? Řeknu vám to. Protože Hvězda moří je příliš dlouhá, je určitá délka, kterou není možno překročit, aniž by byla ohrožena odolnost střední části trupu. Když je loď příliš dlouhá, nechová se na vlnách správně. Přední a zadní část spočívá na vodě, ale střední nemá oporu. A je tu nebezpečí, že se rozletí jako granát.“

V tom okamžiku vstoupil do jídelny Haynes, přišel k jejich stolu, vzal si sušenku a zakousl se do ní. Herwick zmlkl a Simon si ho zvědavě prohlížel a kladl si otázku, má-li jeho vyprávění brát vážně. Haynesův příchod mu přišel vhod, protože nemusel aspoň zaujmout Stanovisko k tomu, co mu Herwick řekl.

„Co to tady vyprávíte, Herwicku?“ zeptal se ho Haynes.

„Ale nic, kapitáne, jen jsem Simonovi vykládal o nedorozumění, které jsem měl dneska ráno s Davisem. Zmínil se vám o něm?“

„Ne.“

VI

Úterý 12. května 19.., 18 hodin.

Jako obvykle Davis večeřel toho dne sám ve své kabině. Haynes chodil jíst do důstojnické jídelny – nemohl při jídle snést cestující –, a když pojedl, často přišel k Davisovým dveřím, nesměle zaklepal a pak s rozpačitým výrazem vklouzl do kabiny a posadil se na pohovku. Potahoval si vousy, díval se, jak Davis jí, a čas od času mu krátkými větami, nesouvisle vyprávěl o tom, co se stalo na palubě a co on sám dělal. Davis ho poslouchal, nedíval se na něho a odpovídal jednoslabičně jen tehdy, když už nebylo vyhnutí.

Toho večera Davis slyšel, jak Haynes opět přechází po chodbičce, ale chtěl zůstat sám. Předešel ho:

„Haynesi!“

„Ano, kapitáne…“

„Jděte změřit hloubku.“

„Měřil jsem ji ve čtyři hodiny.“

„Běžte změřit hloubku.“

Ještě chvilku slyšel kroky druhého kapitána na chodbičce a pak už nic. Haynes poslechl.

Davisovi bylo něco nového, něco, co nikdy předtím nepocítil, něco neznámého, co se v něm uhnízdilo v okamžiku odjezdu a co se hodinu po hodině neustále zesilovalo. Bylo to jako nemoc, která potají pronikne do těla, pak narůstá, mohutní, nakonec zvítězí a člověk ani nemůže říct, kdy vlastně začala. Ale to neznámé, co bylo v Davisovi, nebyla nemoc, a dokonce ani nic, co by mělo něco společného s jeho tělem. Byla to zcela nová bytost, která se v něm rodila tak rychle, že starý Davis, Davis takový, jakého všichni znali, se skoro úplně ztrácel.

Starý Davis by se nestaral o Hvězdu moří jen pro tento okamžik, jak to dělal nový Davis, ale zajímaly by ho služby, které loď mohla vykonávat na linkách, způsob, jak ji řídit, aby dosáhla co nejlepších výsledků, a úpravy, které by na ní bylo třeba udělat.

Nový Davis neměl takové starosti, nedíval se tak daleko dopředu. Omezoval se jen na řešení současných problémů: topení, dodržet rychlost, nebezpečí mlhy. A najednou pociťoval, jak snadno se dovede ohlédnout do minulosti, a s uspokojením se díval na uplynulá léta.

Zpočátku to starého Davise poněkud znepokojovalo, ale nový Davis zakoušel v těch návratech do minulostí tak příjemné pocity, že v něm nikdy neprobíhal žádný zápas a nemusel přemáhat žádný odpor.

Nikdo si této změny nevšiml. Davis se stal snad ještě nepřístupnějším než dříve a to už něco znamenalo: i v minulosti bylo těžké se s ním sblížit! Haynes ho znal dobře a ptal se, proč Davisovy oči září někdy jasněji než obvykle. Dvakrát nebo třikrát se ho v těchto chvílích na něco zeptal, ale Davis, vytržený prudce ze svého snění, se na něho osopil tak nevlídně, že to Haynes vzal na vědomí a přisuzoval tyto neobvyklé výbuchy starostem, které jistě musely kapitána trápit.

Minulost se Davisovi zjevovala v podobě obrázku, které si bezděčně vybavoval. Prudce zaujímaly jeho myšlenky a zcela přehlušovaly přítomnost. Znovu viděl nejběžnější události minulých let, nejen průběh plaveb, ale i světla, barvy, vůně, hluky. Vybavovaly se mu tvary i podrobnosti jeho dřívějších lodí, o kterých si myslel, že na ně dávno zapomněl. Vybavoval si hlas, zvláštní odstíny řeči svých bývalých druhů, a dokonce i nejprostší věty, které říkali před dvaceti lety na stovky mil od Anglie.

Jeho život se mu soustředil do přítomného okamžiku a nabyl nových významů a rozměrů, protože znovu prožíval celých čtyřicet let a obklopovaly ho přitom stovky bývalých druhů.

Až do této chvíle se domníval, že uplynulé sekundy, minuty, hodiny a dny zmizely v propasti a ztratily se v nenávratnu. Byl to omyl. Stále existovaly, pořád ho provázely a měly jinou chuť než v okamžiku, kdy je prožíval. Život, to tedy nebyl jen zlomek sekundy, to tedy nebyla budoucnost, naděje, život, to bylo vše, co nechal za sebou a co dosud zanedbával. Zdálo se mu, že prochází zeměmi, jež špatně znal. Každý prožitý den ho obohacoval, vládl teď bohatstvím, které ho naplňovalo radostí.

Na jednu událost obzvláště rád vzpomínal a stále opravdověji a se stále novými podrobnostmi ji znovu prožíval: byl to den, kdy byl poprvé jmenován velitelem lodi. Jakou radost toho dne pocítil! Být pánem na lodi, sám ji řídit, mít za ni sám odpovědnost! Jaká je to loď.

V co mi svěřili? Chtěl ji poznat mezi stovkami jiných, mít ji rád ještě dříve, než ji uvidí. Jeho loď! Měla jistě zvláštní tvar, tvar věcí, které patřily Davisovi, jako jeho hodinky, jeho klobouk. První večer, když na ní vydal rozkazy, se šel procházet se srdcem naplněným nevýslovným štěstím po liverpoolských ulicích. Déšť ho bičoval a byl vydán napospas větru. Necítil nic. Necítil únavu z toho, že se dlouhé hodiny procházel v temných uličkách. Po ničem a po nikom netoužil. Vlastně ano, toužil po dýmce, po krásné pěnové dýmce. Teď už si ji mohl koupit. Dlouho si ji vybíral ve výkladě, nevšímal si prudkého deště ani chodců, kteří se choulili do gumových plášťů a podivovali se tomu bláznovi vystavujícímu tvář proudům vody. Bože, jak mu ta dýmka nechutnala, když si ji o půl hodiny později poprvé zapálil!

Nikdy mu nepřišlo na mysl, že by jeho život mohl vypadat jinak, než jaký byl, že by mohl mít ženu a děti. Příliš si zvykl na samotu. Čas jako by pro něho neexistoval, mizeli jen lidé a to, co vykonali. Země se neměnila, oceánem probíhaly stejné vlny, měl stejnou vůni a vítr byl věčný. Věčné bylo to vlnobití, které kolébalo Hvězdu moří, a ten vítr, který vál lodí a zpíval tak důvěrně známou melodii. Sny nepřerušily kontakt se skutečností, ale provázely přítomný okamžik a dodávaly Davisovu životu novou příchuť.

Davis dojedl a vyšel na můstek s lehkou a čistou hlavou.

Udělal si přehled o situaci. Při rychlosti, kterou vypluli, mohli být v Novém Yorku za tři dny. Avšak na mělčinách Nového Foundlandu byla ohlášena mlha a pak tu byl ten ledovec… pohyboval se pomalu směrem na jih.

Díval se na plavební mapu na stole, oslnivě ozářenou kuželem světla, který vše ostatní nechával ve stínu. Napravo byly evropské břehy, nalevo břehy Severní Ameriky. Tužkou narýsovaná přímka jen o několik stupňů šikmená spojovala Clear na jihu Anglie s Novým Yorkem. Mezi čtyřicátým a padesátým stupněm západní délky a čtyřicátým a padesátým stupněm severní šířky byla výspa Nového Foundlandu se všemi údaji o hloubce moře: cesta míjela tento čtverec jen o kousek níže. Když to člověk viděl na mapě, neznamenalo to nic, ale až se tam dostanou, ponoří se do husté mlhy, která zahalí všechny parníky a plachetnice a znemožní jakékoli pozorování.

A v tomto čtverci byla taky ohlášená ledová hora, přibližující se k trase Hvězdy moří. Označil na mapě pozici ledovce, „je to normální,“ řekl Haynes. „Je to normální,“ opakoval po něm Davis. Ano, je to normální pro každý jiný parník, ale Hvězda moří nesměla ztratit ani uzel. A při této rychlosti se brzy dostanou do mlhy.

Davis si několik minul prohlížel mapu a pak se jeho obličej najednou uvolnil.

„Ale co,“ řekl bezstarostně a vzpomněl si Morganův dopis, „doplujeme, ať to stojí, co stojí.“ Je to jako výzva. Chtějí ohromit svět, rozdrtit konkurenci a přitom si vzpomněli na Davise. ‚Davis nikdy neměl nehodu, dáme mu Hvězdu moří do rukou a on ji provede osmadvaceti uzly i mlhou.‘

Důvěřovali mu. A on zase musí důvěřovat svým důstojníkům a své posádce.

Simon a Herwick byli na palubě: teprve krátkou dobu, než aby je už mohl posoudit. Oba byli nepochybně vynikající námořníci, avšak Herwick projevoval přílišnou nezávislost, bezstarostnost, mimo službu se jen málokdy objevoval na můstku, nikdy nediskutoval o výsledcích měření a vyhledával malicherné hádky, jak o tom svědčil případ z dnešního rána.

Když se přiblížila chvíle poledního měření, Davis, Haynes, Simon i Gérard začali pozoroval slunce. Herwick si jich nevšímal, vzal sextant, nastavil ho a dvě minuty držel přístroj u oka. Pak najednou spustil ruce a řekl kormidelníkovi: „Je poledne, ohlaste do strojovny, že je poledne.“ A hned zaznamenal zeměpisnou šířku do mapy.

Ostatní zůstali bez pohnutí stát; Davis se nemohl o měření přít, protože bylo skutečně poledne a Herwickův výpočet byl naprosto správný.

„Víte, na čem počítá?“ zeptal se Davis Haynese. „Na listu vytrženém ze zápisníku.“

„Znám někoho, kdo byl ještě lepši než on.“

„Koho?“

„Vás. Sám jste se kdysi chlubil, že můžete dělat výpočty na cigaretovém papírku.“

Byla to pravda a Davis se ani nemohl zlobit.

VII

Simon si řekl: „Haynes přišel ráno v pravou chvíli. Byl bych musel Herwickovi nějak odpovědět. A co bych mu řekl?“

Všichni tři zůstali ještě chvilku v jídelně a nevěděli, co mají říct. A pak Herwick dostal dobrý nápad a podíval se na hodinky: „Už je čas pro polední měření,“ a všichni tři se rozběhli na můstek, kde Davis s Gérardem už čekali se sextanty v ruce, až slunce dosáhne na své denní cestě nejvyššího bodu.

Simonovi se honilo hlavou Herwickovo vyprávění, i když si šel později lehnout. Nemohl teď zavřít oči a nevidět v duchu jako na filmovém plátně obličej prvního důstojníka, jeho grimasy, smích, jak hraje komedii, napodobuje známé osoby, a neslyšet jeho hlas, znějící hned jako hlas Dreamův, hned jako hlas Jorganův, ředitelův nebo jako hlasy různých úředníků.

Marně se snažil zahnat tento obraz a tento hlas a myslel na něco jiného, třeba na Mínu; nepodařilo se mu to.

Všechno bylo přece jen příliš vážné, jak rychle by se zbavil nějaké bezvýznamné historky, kterou by si Herwick vymyslil! Pokrčil by rameny, usmál by se a řekl: „Ach, ten Herwick, ten si vymýšlí!“

Ale tohle?

Byl by si Herwick schopen vymyslit příběh, který je na první pohled tak pravděpodobný? Proč ne? Ale proč? Aby oklamal Simona?

To snad ne! Často před ním vychvalovali vyprávěčské nadání prvního důstojníka. Vykládali mu, jak se dovede posmívat těm, kdo si mysleli, že jsou prohnanější než on. A on, Simon, se smál: „Mě nedoběhne.“ A teď ho přece jen doběhl, a jak!

Obrátil se na lůžku a umínil si, že už na to nebude myslel. Ale marně. Rozžal světlo, vzal si knihu a pokoušel se čísl. Přečetl první větu a mezi řádky se mu objevilo Herwickovo jméno. Zahnal je a pokračoval v čtení. A objevilo se jméno další, jméno Dreamovo.

Soustřeďuje se na četbu, ale oči běhají po řádcích a nic z nich nevnímá. V duchu je u architekta právě v okamžiku, kdy ho všichni úředníci úpěnlivě prosí, aby pokračoval v práci na plánech Hvězdy moří. Zavřel knihu a vzdal se utkvělé myšlence, jejíž obětí se stal. „jestli mě chtěl Herwick zmást, pak se mu to báječně podařilo.“

V jeho vyprávění nenašel trhlinu. Dream byl právě takový, jak ho popisoval Herwick: geniální, nepolapitelný, zuřivý, tvrdohlavý, vědomý si své síly. Jorgan byl ctižádostivý, uměl popohánět nejen své myšlenky, ale i lidi kolem sebe. Dostane nápad postavit největší loď na světě. Nápad je přijat a jeho uskutečněním je pověřen Dream. Ten, jako vždy nadšený pro veliké věci, se dá do práce. A pak je tu slabina, kterou lodní konstruktér najde ve svých výpočtech: přílišná délka lodi. Zděšení vedoucích úředníků, kteří již zašli příliš daleko, kteří už všude ohlásili stavbu mořského obra a kteří tomu nemohou uvěřit.

„Ne,“ řekl si Simon, „takový příběh si Herwick nemohl vymyslet.“ V tomto okamžiku byl o tom přesvědčen a ztratil důvěru v loď, na jejíž palubě stál. Co se stane? Pancíře trupu se rozestoupí, loď se uprostřed zlomí, anebo se v bouři potopí?

A přece Davis přijal velení na této lodi! Nevěděl tedy o ničem. Bylo by možné, aby si po spuštění na vodu a po čtyřiadvacetihodinové zkušební plavbě na moři ničeho nevšiml? Že by se tato historie nedostala k Davisovým uším? Vždyť byl po celé čtyři měsíce před vyplutím na pevnině, vždyť byl každý den na ředitelství Společnosti! A jako spásné světlo se Simonovi mihlo hlavou: což by o tom nevěděla nic ani konkurence? Jaká by to pro ni byla šťastná náhoda, kdyby se něco podobného mohla dovědět! Články v novinách by bubnovaly na poplach. Opadlo by přece nadšení pro tu báječnou loď, lidé by se netlačili u pokladen Společnosti a cestující by ne platili za lodní lístky tak ohromné ceny!

„Musím to být pěkná naivka, že jsem se dal takhle nachytat. Nemůžu spát, Herwick mě okradl o spánek.“

Davis ho pověřil tím, aby si vzal kromě služeb na starost lodní mapy Hvězdy moří a podle potřeby je doplňoval. Znamenalo to, že musel pravidelně do map zaznamenávat změny v osvětlení a označení přístavů a pobřeží. Admiralita vydávala každý měsíc brožurku, v niž dodávala námořníkům potřebné údaje.

Před službou, kterou měl mít od 16 hodin, chtěl Simon s touto prací začít a šel do strážní místnosti. Byla jen několik metrů od jeho kabiny a hned za ní byla kormidelna. Osvětlovala ji čtyři kulatá okénka, napolo zakrytá záclonami. Byla ponořena do lícha, a hukot větru a mírného vlnobití, které se vláčně šířilo po moři, do ní nepronikal.

Na jedné straně byla pohovka, na niž Davis trávil chvíle odpočinku a kde nechal na hromadě své námořnické pokrývky. Na druhé straně byl dlouhý psací stůl s nízkými zásuvkami pro mapy. Na stole leželo pár navigačních knih. V regálech se leskly měděné svítilny. Vzduch byl prosycen ostrým pachem čerstvě nalakovaného dřeva.

Simon se dal do práce. Listoval v brožurce, v niž byly vedle textů i nákresy, a divil se sám sobě, jak snadno přešel od důvěry v Herwickovo vyprávění k jistotě, že mu jeho kolega lhal. Potřásl hlavou a zasmál se: „Je to lhář! Je to lháři“

Nejprve musel označit místo, kam byla před nedávnem umístěna bóje upozorňující na nebezpečný podmořský útes asi půl míle směrem jihozápadojižním. Vzal si úhloměr, kružítko a tužku a přesně zaznamenal místo, kde byla upevněna.

Jak měl rád své řemeslo, které ho naučilo oceňovat ticho a přemýšlení a přitom mu dávalo radost z dobrodružství! Číst v této brožurce námořnické výrazy, probírat se mapami, cítit pod nohama lehký pohyb lodi a vidět lodním okénkem širé moře, to všechno ho naplňovalo zdravou a plnou radostí.

Jako tolik námořníků byl i on prostý člověk. Šel po cestě, která přivedla Davise do samoty, a ani o tom nevěděl. U něho byla láska k moři vyvážena láskou, kterou cítil ke své milé. Byla to bytost příliš slabá, aby mohla bojovat s mořem, ale kolem jejího obrazu se soustřeďovaly všechny jeho sny a dodávaly mu síly i velikosti. Nechtěl teď nic jiného než oženit se s ní, usadit ji v nějakém hezkém venkovském domku a plavit se na lodi, která by ho pravidelně zaváděla do Anglie. Hvězda moří mu pomůže uskutečnit tento sen.

Zakreslil místo bóje a pak obvyklými značkami označil sílu jejího světla. Herwickovo vyprávění bude Mínu zajímat, pomyslil si. Večer jí o tom napíšu. Bude spokojená, vždyť mi pořád říká, že všechny moje dopisy jsou stejné a že při plavbách na moři se nikdy nestane nic neočekávaného. Už slyším otázky, které mi bude klást. Jaký je ten Herwick? Co jsi mu odpověděl? Věřils mu?

Ne, miláčku, ani na okamžik jsem mu nevěřil.

Budeš taky jednou lhát? A ostatní na palubě o tom taky vědí?

Opravdu, vědí o tom na lodi i jiní?

Zvon na můstku oznamoval začátek jeho služby. Uklidil mapy, řekl si, že bude v práci pokračovat později, a šel na můstek. Přivítal ho tam Gérard.

Na začátku každé služby měl ve zvyku podívat se na kompas, na mapu, do lodního deníku a na tabulku, kam se zápisová stanovený kurs, pak přejít z jednoho kraje můstku na druhý a podívat se, jestli není v dohledu nějaká loď. I tentokrát to udělal. Zapínal si přitom pevně teplý vlněný plášť, protože bylo dost chladno, a poslouchal rozkazy, které mu předával Gérard.

„Nic zvláštního?“ zeptal se.

„Ne. Za mé služby jsme potkali nákladní loď asi norskou, byla plná, ponořená až skoro po zábradlí. Proplula asi tři sta metrů od nás na levoboku. Byla opuštěná, na palubě byl jen kormidelník a důstojník ve službě. Vyslal jsem poznávací znamení, ale neodpověděla mi. Velikost Hvězdu moří je asi nijak neohromila.“

„Tak tedy žádné zvláštní rozkazy, Gérarde?“

„Ne. Jen přesně sledujte kurs. A pokud možno měřte polohu…“

Oba současně zvedli oči k nebi: bylo pokryto těžkými olověnými mraky.

„Hm! Nemyslím, že se vyjasní.“

„Ne,“ řekl Gérard, „a mlha je před námi tak sto nebo sto padesát mil. Nepotrvá to dlouho a budeme v ní… Na shledanou, Simone.“

„Na shledanou, Gérarde.“

Ani nevnímal, jak dlouho pak stál v koutku můstku a díval se na skotačící vlny, které příď Hvězdy moří prořezávala a tříštila do světélkujících krystalů a které lehce nadzvedávaly obrovskou loď a pak ji něžně pokládaly zpět a nakláněly ze strany na stranu. Úplně vpředu pod příďovou nástavbou viděl vchod na stanoviště námořníků a do kabiny Holmesovy, loďmistrů a lodního tesaře. Občas bylo vidět, jak někdo pomalu prochází po palubě. Už si uspořádali svůj život na lodi, uzavřeli se do sebe. Je samozřejmě třeba dobře jíst a dobře se vyspat, aby člověk mohl držel službu. Byli mlčenliví a všechny své sny a naděje uzavřeli v sobě a stále o nich přemýšleli.

A jiní na palubě, jiní to nevěděli? Mína jako zvědavá slídilka mu jistě tuto otázku položí. Ale ne, nevěděli o tom. Jak by mohl někdo uvěřit, že tito lidé, kteří se chovají tak klidně, by znali Herwickovu historku?

Hraje nebezpečnou hru. Chtěl mé znepokojil a já bych se teď mohl vyptávat zase jiných a ani na okamžik nezapochybovat o pravdivosti toho, co mi navykládal. A tak bych zase já mohl poplašit Gérarda, během služby bych mohl slovíčkem něco naznačit nějakému námořníkovi a ten by to zase mohl dát dál svým kamarádům. Co by se stalo, kdyby se historka rozšířila po celé lodi?

Herwicku, Herwicku, ani netušíte, jak je vaše lež nebezpečná!

Z ohledu k druhým si Simon umínil, že si vše nechá pro sebe, i když hořel touhou zeptat se někoho, jestli o té věci taky ví. Sledoval moře a kompas, hlídal nebe, zda se nevyjasní, a začal si představovat důsledky, které by historka mohla mít.

Simon je zkušený námořník a má pochybnosti. Je to však příliš dobrá historka, aby si ji nechal pro sebe. Řekne o ní příteli. A pak s ním mluví u jídla, pak o ní diskutují.

„Řekni to i ostatním.“

Ten, kdo zprávu přinesl, nechce už ustoupit. Před chviličkou jen vyprávěl, teď už přesvědčuje, vysvětluje, přidává podrobnosti. Diskuse je stále živější. Námořníci se rozcházejí a jsou skoro rozhádaní. Každý si s sebou odnáší pochybnosti a chce se jích zbavit. Všechno pak řeknou prvnímu, koho potkají, ať to je topič, kterého uvidí na chodbičce, nebo pomocník z kuchyně, který roznáší jídlo a nalévá polévku. Lež se šiří jako požár. Už ji znají topiči, přihazovači uhlí, mazači. Berou věc vážně, v případě nehody budou mezi prvními oběťmi. A bylo by moc nepravděpodobné, kdyby některý z důstojníků nezaslechl, jak nějaký poslíček vypravuje historku i cestujícím.

A už by to věděl i Grayson a už by cestující žádali vysvětlení. Mohla by vzniknout panika. Davis by byl poslední, kdo se o všem doví, a lidé by ho zasypávali otázkami. Cestující i posádka by chtěli být uklidnění. Vidíte, jak je celá loď uprostřed Atlantského oceánu na nohou, a to vše jen kvůli Herwickově lži?

„Jednal bez rozvahy. Pohrává si se svým postavením. Kam až ho zavede jeho záliba ve lhaní? A proč pořád tak lže?“

Simon byl zabrán do svých myšlenek a ani si nevšiml, že Davis vyšel z kabiny a začal se procházet po můstku. Uslyšel ho, až když kolem něho přešel už poněkolikáté. Otočil se a pozdravil.

„Buďte zdráv, Simone,“ odpověděl Davis. „Nemohl jste ještě provést měření?“

„Ne, kapitáne. Slunce se ještě neukázalo.“

„Bojím se, že je tak brzy ani neuvidíme.“

Simon řekl jen jediné slovo:

„Mlha.“

„Ano,“ přikývl Davis a znovu začal přecházet po můstku, ještě uzavřenější a ještě podobnější polárnímu ptáku než obvykle. Pak se ještě jednou zastavil a zeptal se:

„Jak dlouho jste byl na Mount Everestu?“

„Třináct měsíců.“

„Je to dobrá loď. Velel jsem na ní před… před čtrnácti lety. Je pevná, spolehlivá, dělá pořád svých sedm uzlů?“

Oba napadla stejná myšlenka, jak je vlastně směšné mluvit o rychlosti Mount Everestu, když mají pod nohama nejrychlejší dopravní loď na světě, a zasmáli se. Pak Davis odešel.

Snesla se studená a vlhká noc. Na nebi nesvítila žádná hvězda a v sedm hodin přišel Herwick vystřídat Simona.

„Čekají na vás v jídelně,“ řekl mu první důstojník, „jděte tam.“

„A kdo na mě čeká?“

„Jsou tam strojníci.“

Simon zaváhal, má-li se dotknout ruky, kterou mu Herwick nabídl, pak ji uchopil a potřásl jí.

„Dobrou noc, Herwicku.“

Simon vstoupil do jídelny, číšník mu z ramen sundal těžký plášť, uvedl ho ke stolu a přinesl mu jídlo, které pro něho udržoval teplé. Haynes, Gérard, hlavní radista a dva strojníci, o nichž mluvil první důstojník, seděli u stolu, pili čaj nebo usrkávali whisky. Strojníci si šli mezi dvěma službami prohlédnout loď a zastavili se v jídelně, aby se seznámili s důstojníky. Chtěli se s nimi seznámit, ale zjistili, že je už dlouho znají.

„Jak dlouho jste už u Společnosti, Haynesi?“

„Minulý Nový rok to bylo osmnáct leť.“

„A plavil jste se taky na Uránii?“

„Ano.“

„Vzpomínáte si, byl jsem tehdy na palubě jako plavčík.“

„Vy, Crawforde?“

„Ano. Dobře si vzpomínám, jak jste se naloďoval. Našemu důstojníkovi tenkrát zlomilo lano nohu, někde na zádi. Vylodili ho, odplutí se opozdilo o hodinu a vy jste přišel místo něho.“

„Ano, je to přesně tak. Ale nevzpomínám si už na vás.“

„Ale jen si vzpomeňte, byl jsem tenkrát…“

A už měli spolu o čem mluvit. Vedle nich telegrafista vyprávěl, jak jeho bratr zmizel minulého roku na moři.

„Odešel ze svého stanoviště a nikdo ho už nespatřil. Za dvě hodiny jsme našli jeho čepici mezi lany a na palubě stopu jeho boty. Co jsme měli dělat? Co jsme měli dělat? Pluli jsme rychlostí patnácti uzlů a uplynuly už dvě hodiny… Dvě hodiny.“

Gérard seděl naproti Simonovi, s lokty na stole a podepřenou bradou. Nemluvil, jen se pozorně díval na toho, kdo právě něco říkal. A kromě něho teď mluvili všichni jeden přes druhého. Haynes si už vzpomněl. Z hluboké minulosti se vynořovala Uránie i její posádka.

„Ano, Crawford, Crawford, máte pravdu…“

Jiný mechanik, Lewis, znal jinou historku, o nic méně napínavou, než bylo zmizení telegrafistova bratra, a hned ji začal taky vypravovat. Šlo o kojící matku, která si za bouřlivého počasí sedla na zadní palubu.

„To by se nemělo… Moře bylo rozbouřené. Bylo třeba vydat zákaz!“

„A jak to chcete zakázat,“ zeptal se Haynes. „Vezměte si třeba Uránii. Jen se zeptejte Crawforda.“

„Je to tak,“ řekl Crawford, „jak chcete zakázat cestujícím na palubě, aby se nezdržovali v zadní části lodi?“

Jedna loď následovala za druhou a mluvilo se o všech, co kdy pluly ve službách Společnosti. Lodi, které byly již dávno zničeny, ožily novým životem a ostatní proplouvaly jako na přehlídce a námořníci hanili jejich nedostatky a vychvalovali jejich přednosti.

„Třináct let jsem už strávil na palubě,“ řekl Crawford, „a za tu dobu to byla celá přehlídka…“

Bouchal do stolu, klel, zapřísahal se a byl ochoten se pohádat s tím, kdo by mu odporoval. Pak se začalo mluvit o důstojnících. Nevyšli z toho nejlíp. Loď se nesmí vystavovat nebezpečí, námořník si nesmí dovolit ani okamžik nepozornosti. A skutečný muž se pozná, až když dojde k nehodě, když je mlha, bouřka, jen pěkně dávejte pozor!

„Na Saturnii, tam byl Davis,“ řekl Haynes.

„Davis… Ano, Davis, a v podpalubí byl Grayson.“

Simon jedl a taky si přisadil. Jak by se mohlo zapomenout na Mount. Everest? Měl těžkou službu. Kolik lodí by mohlo vydržet krutou zimu na severu bez poruch?

„Ano, bez poruch, nic, co by vyžadovalo, abychom se někde v přístavu zastavili. Při sebemenší maličkosti strojníci zůstávali dole třeba osmačtyřicet hodin.“

„To přece děláme všichni,“ řekl Lewis.

„To je pravda, ale na palubě Mount Everestu…“

Gérard chtěl taky něco říct. Už několikrát otevíral ústa, ale pak je zase zavřel. Byl nesmělý a nemluvný. Napil se však trošku alkoholu a proč by neměl mluvit, když se jednalo jenom o lodě, námořníky a přístavy? V patnácti už uměl kormidlovat a v osmnácti mu jeden ochotný kapitán svěřil poprvé do rukou sextant.

„Znali jste Černou hvězdu?“ zeptal se nakonec.

A všichni se začali překřikovat:

„To je stará historie.“

Ten mladíček si myslel, že jim řekne něco nového o zkáze Černé hvězdy? A Gérard sklonil hlavu a zmlkl. Ty tváře zarostlé plnovousy, jež na moři ztrácely svou barvu, nechtěly poslouchat, co jim říkal. Jenom Simon neprotestoval. Řekl Gérardovi:

„Já ji neznám.“

A za chviličku vytáhli z kapes dýmky, popíjeli čaj a sesedli se, aby si mohli vypravovat. Bavili se o svém řemesle, o zkouškách, jež skládali v Londýně. Čekali na tuto příležitost, aby se blíže poznali. Od vyplutí nenašli chvilku, aby spolu promluvili. Nacházeli ve svých životech společné body, společné přátele, řízení lodi je učil jeden profesor.

„Vzpomínáte si na jeho slavné předvádění toho, jak se loď při potápění otáčí?“

Gérard teď mluvil bez zábran. Ach, je to příjemné najít kamaráda, který myslí stejně jako vy! Budou si dobře rozumět, budou si půjčovat knihy. Někdy člověka zachvátí smutek, jakmile však uvidíte přítele, všechno se změní. Obejme vás kolem ramen a odvaha se hned vrátí. Simon byl méně uzavřený a nepřikládal této první rozmluvě takový význam. Gérard mu byl sympatický od první chvíle, kdy ho uviděl. Vzbuzoval důvěru, nebyl jako Herwick…

„Znáte Herwicka?“

Úmyslně položil Gérardovi tuto otázku. Třeba se taky stal obětí prvního důstojníka.

„Ne, neznám ho, nalodil se teprve pět dní před vyplutím.“

Crawlord zaslechl jeho jméno.

„Herwick, to tedy je něco!“

„To je opravdu něco,“ opakoval po něm Lewis, „plavil jsem se s ním. Nebudete se nudit. Ten umí vyprávět! Vždycky se ptám, kam chodí na ty své historky.“

Simonovi se ulovilo, jaký to byl prosťáček, že se dal nachytat! Nikdo nebral prvního důstojníka vážně a smích, který se při jeho jméně rozléhal, to dosvědčoval.

A Lewis pokračoval: „Vždycky se ptám, jak se muže snést s Davisem. Co si o tom myslíte, Haynesi?“

Druhý kapitán sklonil hlavu. Nerad se vyjadřoval k tomu, když se mluvilo o jeho veliteli.

„My to víme, Haynesi, že je to váš bůh.“

Simon chtěl nejprve všechny překvapit a dát k lepšímu nejnovější Herwickovu historku. Ale pak se ovládl, když pomyslel na důsledky, které by jeho povídání mohlo mít, je třeba umět v pravou chvíli mlčet. Rozhovor se ostatně už stočil na jiné téma. Mechanici mluvili o strojích. „Jsou skvělé, ale dávají nám zabrat!“

„Haynesi, překonáme rekord?“

Druhý kapitán nechtěl dát závaznou odpověď. Pokývl hlavou a rukou si projel vousy:

„Hm, mlha, mlha!“

Zvon volal Gárarda do služby.

VIII

Středa 13. května 19.., 0 hodin.

Davis ležel na pohovce v místností s mapami a z podřimování ho vytrhl šepot. Zůstal ještě chvilku bez hnutí ležet s otevřenýma očima. Cílil, jak mu přes těžkou pokrývku proniká chlad až do morku kostí. Od úst se mu kouřilo. Zaposlouchal se: v kormidelně předával Gérard službu Herwickovi.

„Je půlnoc,“ a myslel na mlhu, která se před nimi rozprostírala a do níž se Hvězda moří ponoří za hodinu… nejpozději za půldruhé hodiny, pokud jsou jejich výpočty správné.

S touto mlhou se setkávali na cestě mezi Evropou a Novým Yorkem skoro vždy. Byla trvale usazena jako jejich nepřítel přesně na těch místech, kde si dávali dostaveníčko rybáři z Ameriky, Anglie a Francie a kde po dlouhé měsíce lovili. Bylo to jako prokletí: mlha jako by se bavila tím, že jim ztěžovala plavbu – jakmile se příď do ní zakousla, nesměli jste ani na okamžik zamhouřit oko. Bylo třeba zdvojnásobit služby, umístit jednoho námořníka na příď, tři další na můstek, jednoho do každého kouta a třetího u táhla sirény, aby za ně každou minutu zatáhl. Dobrá, a pak bylo třeba snížit rychlost a strojovna musela být připravena na to, aby mohla v kterémkoli okamžiku ihned zastavit chod. A on, Davis, trávil dlouhé hodiny na můstku, snažil se očima proniknout mlhu a pozorně naslouchal. Kolikrát při planém poplachu užuž sahal po rukojeti lodního telegrafu!

Nikdo neměl čas jíst, mluvit, spát. Pěkné časy a příjemné služby byly pryč. A rybáři byli tak bezstarostní! Tak se zabrali do hlídání udic, do vyvrhování ryb, do nasolování, že často zapomínali dát někoho k výstražné siréně.

A pak ty záplavy nadávek a hrozeb, když nějaký parník proplul příliš blízko kolem nich! Jeden dokonce před lety vystřelil na Saturnii z pušky. Davis si bude dlouho pamatovat směšné pohyby černé postavy v šedé mlze, jak přikládala pušku k líci, i to, jak jeden z cestujících volal: „Budu si stěžovat!“ Davis mu dal najevo své opovržení: „A co byste dělal vy, kdybyste byl na jeho místě v té kocábce?“ A jak byli šťastní, když jihozápadně od novofoundlandské mělčiny znovu uviděli slunce. Často však byly i americké břehy zahaleny do mlhy. Pak to byl úplný zmatek, měřili stále hloubku, až narazili na nějakou majákovou loď a pak se zázrakem dostali do přístavu.

Ano, pro cestující to byl zázrak, když se najednou z mlhy vynořila maličká loďka tancující na vlnách a přibližující se k parníku a když zaslechli drsný hlas amerického lodivoda.

„Jak to děláte,“ ptali se Davise, „vždyť už dva dny není nic vidět.“

„Jak to dělám?“

Pohupoval se a nevěděl, co má odpovědět. „Jak to dělám? Takhle. Musíte mít hodně zkušeností, hodně zdravého úsudku, hodně odvahy a dát do práce celou svou duši. To se nedá naučit v knihách. Abyste se to naučili, potřebujete se dvacet let plavit po mořích. Usuzujete podle barvy vody, podle teploty, podle hloubky. Nedá se to vysvětlit. Vy byste na mém místě byli ztraceni. Ztratili byste hlavu. Zeptejte se ryb, jak to dělají, že nezabloudí.“

Dnes to však bylo vážnější. Davis zaplašil vzpomínky. Veplují do oblasti mlhy a budou ji překonávat, a přitom nesmějí ztratit ani uzel rychlosti. Rozkaz byl jasný: dorazit stůj co stůj. To znamenalo čtyřiadvacet hodin hrát o všechno, to znamená… Neodvažoval se pokračovat v těchto úvahách. Mysleli si… doufali… (a ti oni, to byl Organ), že on, Davis – sedmnáct let bez jediné zapletené kotvy –, bude mít štěstí, že propluje mlhou a nic se mu nepostaví do cesty. On, Davis, bude umět změnit směr, jestliže… jestliže nějaká rybářská loď… Vy jediný to dokážete… a je třeba tu větu doplnit… vy jediný provedete plnou rychlostí v mlze loď, o které dosud nikdo nic neví. Protože za jasného počasí by to byla hračka pro kteréhokoli kapitána.

Gérard a Herwick pokračovali v hovoru. Davis zaslechl ještě třetí hlas, který nemohl hned poznat. Zavolal:

„Gérarde!“

Třetí důstojník rychle prošel pár metrů, které oddělovaly kormidelnu od místnosti s mapami.

„Ano, kapitáne.“

„Kdo je tam?“

„Chce s vámi mluvit hlavní radista.“

„Ať jde dál. Gérarde, a co počasí?“

„Zatím jasno, kapitáne, ale je vlhko.“

Davis odhodil přikrývku a vstal. Odpočinek skončil. Sundal z věšáku kabát, oblékl si ho a na hlavu si dal čepici. Když byl hotov, radista již stál před ním. Byl to rozložitý třicátník s vážnou tváří, ten, který před několika hodinami v důstojnické jídelně vyprávěl o tragickém zmizení svého bratra. Ta událost ho hluboce poznamenala. Davis ho znal, byl mu sympatický a mluvil s ním přátelsky.

„Co se děje, náčelníku?“ zeptal se ho.

„Přišel telegram, kapitáne. Chtěl jsem ho předat jen vám a okamžitě.“

Davis vzal papír, rozložil ho a četl. Několik okamžiků mlčel a pak řekl:

„Udělal jste dobře.“

„Jsme ve spojení s mysem Race. Každým okamžikem můžeme mít potvrzení.“

„V pořádku, přijdu za vámi do ústředny,“ řekl Davis.

Zůstal sám a podíval se do kormidelny a do těch částí můstku, kam dohlédl. Muži byli na svých místech a mlčeli. Zatáhl záclonu u vchodu, aby byl úplně sám. Položil papír na stůl a znovu ho četl. Mys Race oznamuje, že v úterý ve 12 hodin byly zjištěny tři ledovce: 41’21’ západní délky, 47°28’ severní šířky – 41°15’ západní délky. 47°25’ severní šířky – 42°33’ západní délky, 48’15’ severní šířky.

Papír s hlavičkou Společnosti ležel na mapě v místech nad novofoundlandskou mělčinou a nad čárou, která spojovala mys Clear s Novým Yorkem. Davis znal tato místa příliš dobře, aby musel zaznačovat umístění ledovců: pluly na sever od jejich trasy.

Před dvanácti hodinami. Kde jsou asi teď? Zmačkal papír do kuličky, dal ho do kapsy a pak skoro strhl záclonu na dveřích, jak rychle vyběhl do kormidelny a na můstek. Muži a Herwick se na něho dívali, ale Davis se neotočil. Ani nepozoroval, že se octl na čerstvém, vlhkém vzduchu. Nitro mu spaloval vnitřní oheň. Ani nevnímal, kudy jde. Teď je všechno jiné. Mlha? To je skoro hračka pro malé děti, když jí proplouváte a v cestě vám nestojí nic jiného než… rybářské bárky. Teď jsou před nimi tři ledové hory, o něž si Hvězda moří může rozbít nos. Davisi, vy jediný to dokážete. Zaklel: „Zatracený Organ! Právě teď si klidně spí.“

Telegrafní ústředna byla za důstojnickými kabinami a jedny z jejích dveří vedly na obvodovou chodbičku. Davis ani nemusel klepat, protože byly otevřené. Vstoupil a zůstal stát, i když ho náčelník ústředny naléhavě vybízel, aby se posadil.

„Co je nového?“ zeptal se.

„Mys Race právě odpovídá.“

Dva telegrafisté pracovali společně, jeden přijímal a druhý byl připraven potvrdit příjem. Ostré světlo se odráželo od čtyř kovových stěn místnosti, plných drátů, cívek a vypínačů. Davis jen sledoval, jak tužka hlavního radisty běhá po papíru. „Co hlásí?“ Netrpělivě přešlapoval a několikrát užuž natáhl ruku, jako by chtěl vzít papír s textem, a několikrát řekl: „Tak co se děje?“ Avšak telegram se skládal písmenko za písmenkem a kapitán se musel obrnit trpělivostí.

Konečně byl text úplný. Na žádost Hvězdy moří mys Race upřesnil zprávu a udal, že tři ledovce spatřila jedna norská nákladní loď. Odpoledne je pak jiná loď zpozorovala o něco jižněji. Jedna americká strážní loď vyplula do těchto míst a chtěla se pokusit o jejich zničení.

Davis si telegram přečetl a poděkoval. A papír, zmuchlaný do kuličky, zapadl do kapsy k prvnímu telegramu. „Jakmile dostanete nové zprávy, hned mi je předejte.“

Vyšel z místnosti, ale pak ještě strčil hlavu do dveří a řekl:

„Nikdo jiný kromě mne se nesmí nic dovědět.“

„Ano, kapitáne.“

Pomalu se vzdaloval, protože nač teď spěchat? Měl pevný cíl a nešel daleko: čtyři kroky ho oddělovaly od můstku, z kterého teď bude odcházet jen do místnosti s mapami.

Vzduch už nebyl tak jasný a čistý. Na hladinu klesaly první cáry mlhy jako jemné, skoro neviditelné pavučiny a bylo třeba mít vycvičené oko námořníka, abyste je postřehli. Při osmadvaceti uzlech bude mlha stále houstnout a za půl hodiny už poplují hustou kaší.

Opřel se o zábradlí. A tak ho po několika minutách našel Haynes, kterého přivedl na můstek jeho zvyk být neustále na stráži. Druhý kapitán deset minut přecházel kolem velitele a neodvažoval se na něho promluvit. Pak se postavil vedle něho.

„To jste vy,“ řekl Davis tiše.

„Ano, Davisi (někdy mu tak říkal). Mlha houstne.“

„Máte pravdu. Pojďte se mnou k mapám.“

A když stáli u stolu s mapami, vytáhl z kapsy dvě papírové kuličky, vyrovnal je, dal je svému zástupci a zeptal se ho:

„Co byste v této situaci udělal?“

Haynes neměl ve zvyku odpovídat neuváženě, zejména když situace byla vážná. Nejprve zanesl do mapy ranní a odpolední pozici ledovců, pak kružítkem změřil jejich vzdálenost, aby vypočítal rychlost, a pak zaznamenal do mapy dráhu ledovců a ověřil si trasu Hvězdy moří.

Davis se trpělivě díval, jak pracuje. Věděl, že druhý kapitán umí dát rozvážnou radu. Haynes dokončil výpočty, chvíli ještě mlčel, točil tužkou mezi rty a pak řekl:

„Zítra v jedenáct hodin bych uhnul o pětadvacet stupňů vlevo“

„Proč?“

„Vezměte si úhloměr a počítejte. Za dvě hodiny při osmadvaceti uzlech u při směru 25 stupňů minete ledovce v bezpečné vzdálenosti.“

„A co ztracený čas? Co delší cesta? A rozkaz dorazit za každou cenu včas?“

Haynes se upřeně podíval na Davise a odpověděl:

„A to všechno má pro vás takovou cenu? Větší než vaše loď? Větší než vaši lidé?“

Davis pokrčil rameny, otočil se zády k Haynesovi a prošel se místnosti.

„Nemám zapotřebí, aby mi to někdo říkal. Umím počítat stejně dobře jako vy.“

Haynese to nevyvedlo z rovnováhy a pokračoval:

„Davisi, až do zítřka do jedenácti hodin nesmíme ztratit ani píď a plout tak rychle, jak to jenom bude možné… a kdybychom přidali jeden uzel, nic by nebylo ztraceno.“

„Běžte jim to říct dolů do strojovny, jestli se chcete nechat vyhodit.“

Šel tam však sám a hned. Aby ho strojmistr nepřivítal špatně, použil úskoku. Vešel do strojovny, jako by byl na nejvyšší míru rozčilený, jeho rozpaky mu v této situaci pomohly a skutečně vypadal rozzlobeně. A když otevřel ústa, běsnil a věřil tomu, co říká.

Přišel znenadání, právě když se Grayson skláněl nad psacím stolem. Davis vypadal velkolepě, hrozivě. Jeho kroky zněly hřmotněji než obvykle a jeho hlas vystřeloval v hněvivých výbuších.

„Co to má znamenat? Děláte si ze mne šašky?“

Nedal zaraženému Graysonovi čas k odpovědi a pokračoval:

„Rychlost klesla o další uzel. Ploužíme se jako želva. Nějaká porucha?“

Grayson počkal, až příval slov skončí, a řekl:

„Podle čeho tak soudíte?“

„Máme své výpočty.“

„A co když nejsou správné?“

„Chcete mě učit mému řemeslu?“

Při těchto slovech vešel do Graysonovy kabiny inženýr a Davis se pustil i do něho.

„Budeme všem pro smích. Nebylo třeba dělat takovou reklamu. Prodávali jsme kočku v pytli. Nejrychlejší loď na světě? Dovolte, abych se zasmál.“

Inženýr nevěděl, oč jde. Ohromovalo ho, co všechno se od lidí v podpalubí žádá. On sám neměl ani okamžik oddechu, nemohl se ani v klidu najíst. Za těch šestatřicet hodin pohubl. Obdivoval muže, kterým velel a kteří pracovali desetkrát víc než on, jedli jako vlci, upadali do hlubokého spánku, jen se položili na lůžko, a neustále žertovali a bručeli.

„Ujišťuji vás, že děláme vše…, že dělají vše, co mohou.“

„Dobře, je to jasné. Řekněte svým lidem, aby šli spát, dejte uhasit ohně. Já si jdu lehnout a do Nového Yorku dorazíme… nu, prostě, dorazíme tam, až tam budem.“

A… prásk.. , odešel a bouchl dveřmi.

„Co se děje?“ zeptal se inženýr Graysona, „co si o tom myslíte?“

„Zkusíme to, ale všechno tu vyletí do povětří. A v Novém Yorku budu musel dostat novou posádku. Tahleta bude úplně udřená.“

Vstal a odešel do strojovny informovat své důstojníky o Davisově návštěvě a zopakovat jim jeho slova. Když důstojníci řekli mechanikům, že ztratili další uzel a že je třeba ho znovu získat, ve strojovně zavládlo zklamání.

„Ale ne, to přece není možné!“

Mužové sklonění nad svou prací zavrtěli hlavami, svěsili ramena. Vzpomněli si na námahu předcházejících dvou hodin, na neustálou péči, kterou věnovali strojům, a v uších jim zněl stále se zrychlující tep strojovny.

„To není možné!“

„A jestli je to pravda, tak je lepší všeho nechat.“

„Běžte to říct topičům!“

Grayson ten úkol vzal sám na sebe. Sestoupil po žebříku, který sahal až do nejvyšší části strojovny. Na chvíli zůstal stát a oči mu zaplnil pohled na polonahé muže, na jejichž zpocených zádech se odrážely plameny ohnišť. „S jakou mě přivítají?“ Jejich plíce sípaly jako kovářské měchy a z jejich hrdel vycházel v okamžicích, největší námahy temný výkřik, který rval uši.

Grayson váhal. Bylo nelidské popohánět je ještě více. Tady to bylo pravé peklo a strojmistr se ušklíbl, když si vzpomněl, jak si jinde lidé stěžují na těžkou práci a na únavu. A co měli říkat tihle lidé? Cítil, jak je s nimi svázán, že jsou všichni z jednoho těsta, a měl dojem, že s nimi může mluvit, přijít mezi ně a že mu budou rozumět. Byl ba tom stejně jako oni, drtila ho stejná únava a měli stejný cíl.

A pak se do toho dal: obcházel jednoho po druhém a křičel jim do uší:

„Do toho, chlapci!“

Topiči se nejprve chovali nedůvěřivě, netvářili se přátelsky a z jejich mrzoutských obličejů se na něho dívaly rozpálené oči. Avšak mluvil k nim Grayson a u Společnosti ho všichni znali jako dříče a jako velitele, který má rád své lidi.

„Víc už to nejde,“ řekl jeden a zarazil lopatu do hromady uhlí.

Grayson mu položil ruku na rameno.

„Proč? Nechci to po tobě pro své vlastní potěšení. Ztratili jsme rychlost.“

„Vaše stroje jsou špatné…“

„Možná ano,“ odpověděl mu Grayson, „ale to není tvoje starost. Za tři dny budeme na místě a pak budete všichni odpočívat se založenýma rukama. To vám slibuju já, Grayson.“

„Hú, hú!“

Ozvalo se bručení, nadávky, proklínání. „Ztratili jsme rychlost!“

„Co o tom tam nahoře vědí?“

„Řečičky!“

„Ať sem přijdou třeba jen na hodinku se s námi opékat!“

Lopaty se však začaly míhat rychleji. Grayson se usmíval. Jeho smích se však ztrácel ve vráskách, které vyhloubila únava. Už nebylo třeba naléhat. Tím, že dali průchod své rozmrzelosti, nabyli nových sil. Jeho návštěva měla úspěch a nesměl toho zneužívat.

Topiči se ostatně už nemuseli tolik namáhat jako na začátku cesty. Čtyřiadvacet hodin jim stačilo, aby poznali dobré i špatné stránky ohnišť, aby se podle možností chránili před špatným větráním a aby se naučili správně rozhazovat uhlí po širokých roštech, jejich svaly byly rozehřáté, záda si už zvykla. „Vydržíme ještě tři dny, ale pak nám už dejte pokoj.“

Oni a nakládači uhlí si už nepřáli nic jiného než si lehnout, zůstat celých čtyřiadvacet hodin v posteli, nemuset ani pohnout rukou, nemuset zvedat hlavu, nemuset vidět jako ve zlém snu kamaráda, jak je budí do směny, nemuset stále krmit hladový oheň.

… Po hodině Davis podle přístrojů poznal, že získali několik otáček, ale obzor už nebylo vidět a na předpokládaném místě Hvězda maň vplula do mlhy.

Když Simon ve čtyři hodiny přebíral službu, Herwick mu řekl:

„Už dvě hodiny plujeme v mlze, že by se dala krájet Uvidíte to sám.“

A odešel z můstku. Simon si stoupl vedle Davise. O něco dále stál starý Parham, sehnutý, zlomený, chvěl se, knír a obočí měl zvlhlé, mlhou a jeho modré oči, v nichž se odráželo stáří, se snažily proniknout mléčnou zeď, do níž se nořilo kolébající se tělo Hvězdy moří.

V kormidelně zhasli všechna světla. Zůstala jen malá lampička nad kompasem. Vrhala bledé světlo na kormidelníkovu siluetu a zdůrazňovala každý sval v jeho tváři. Stolní lampička by Li zastíněná a mapa tvořila bílou skvrnu proťatou černou čárou lodní trasy a šrafováním označujícím novofoundlandskou mělčinu. A vzadu růžová zář osvětlovala začátek chodbičky.

Muži nemluvili a tiše se procházeli. Ryly to tmavé stíny v temné noci. Nebylo vidět na příď, jež tříštila vlny a rozrážela a rozptylovala mlhu.

Byli napjatí a ani si neuvědomovali, že by nemohli zahlédnout žádnou překážku, která by se jim postavila do cesty. I když stáli jen tři metry od sebe, jejich obrysy se v mlze ztrácely. Klamali sami sebe, doufali, že jim nic nestojí v cestě a že oceán před nimi je volný.

Napínali uši. Můstek se chvěl tepem strojů vyhnaných podle Graysonova slibu do nejvyšších otáček. Co se to tam vzadu ozvalo? Poslouchali. Neuslyší zahoukání nějakého parníku nebo slabší zvuk píšťaly plachetnice?

Námořník na můstku najednou udělal prudký pohyb a dlouhý pronikavý tón sirény narazil do mlhy, šířil se v ní a podával všem zprávu, že obrovská slepá hmota se řítí kupředu.

Námořník pustil páku, hluk ustal a všichni poslouchali, jestli se ozve odpověď. Odpoví snad nějaká nákladní loď strachující se o svůj osud? Neoznámí nějaká loď, že zastavuje a že dává stroje na zpětný chod? Ne. Nic, Vlastně ano, ozvalo se něco, ale byla to jen ozvěna. Žádná odpověď.

Je to k zbláznění, řekl si Simon.

Je to k zbláznění, řekl si Davis.

Oba myslili na totéž. Simon se těmto myšlenkám jen poddával, kdežto Davise drtil pocit odpovědnosti. Bylo by třeba snížit rychlost na pět uzlů. Snížit na pět uzlů, to by byl konec s pokusem o rekord.

Davis už několikrát zamířil k palubnímu telegrafu, už položil ruku na páku a začal ji svírat. Stačil jediný pohyb, dát pokyn „pomalu“ a škaredý sen by se rozplynul. Ale pochopili by ti, kdo zůstali v Anglii a kdo ho přinutili k tomuto šílenému pokusu? Zvláštní síla ho nutila, aby tento pohyb neučinil: nikdy se mu nic nepřihodilo. A minuty, které plynuly, mu dávaly důvod k tomu, aby věřil. Vpředu nebylo nic. Vidíš, není tu nic, nic není slyšet. Nikde žádné znamení.

Simon viděl, jak Davis váhá. Poznal váhání pod obvyklou neproniknutelnou maskou jeho obličeje, v těchto chvílích zkřiveného nervózním škubáním. I v tomto nočním chladu byla jeho tvář zalita potem. Oni jediní prožívali tyto úzkosti. Slyšeli smích a zpěv cestujících, který po dlouhých minutách klidu vycházel ze dveří, jež se prudce otevíraly.

Až do osmi hodin Simon snášel tyto útrapy a ani si neuvědomoval, jak plyne čas. Vlhkost mu pronikla až na kůži. Nevěděl, je-li ve službě dvacet minut nebo tři hodiny. Někdo mu zašeptal do ucha:

„Tak a teď přestává všechna legrace.“

Byl to Herwick.

„Herwicku, to jste vy? Kolik je hodin?“

„Je osm.“

První důstojník začal přecházet, zastavil se u mapy, u kormidelníka, u kompasu, na obou koncích můstku, nadechl se mlhy a pak se vrátil k Simonovi. Ten se ho zeptal:

„Co tu děláte? Nemůžete spát?“

„Ne, nemohl jsem ani oko zamhouřit. Nerad spím, když je mlha, když se pluje takovou rychlostí a neví se, co je před námi.“

Z hrdla mu vyšlo temné zabručení.

„A co když na něco narazíme, třeba na nějakého rybáře, co z něho zůstane?“

Zlověstný hluboký a dlouhý tón sirény se rozprostřel po lodi jako plášť a ušetřil Simonovi odpověď. V tom okamžiku se k nim připojil Gérard, který měl převzít službu. Udělal totéž co Herwick: podíval se na všechny strany, prozkoumal hustotu mlhy, pak si zapjal těžký plášť až ke krku a šel si ověřit ke kompasu kurs lodi.

„Hú, hú! Doplujeme do Nového Yorku s cáry rybářských plachet na přídi. A nebude to poprvé,“ řekl Herwick.

„Zůstanete tady?“ zeptal se ho Simon, aby změnil námět rozhovoru. „Dnes nebudete moci ukázat, jak rychle umíte provádět měření.“

Herwick se však nezasmál a pokračoval.

„Je to blázen. A co předpisy?“

Siréna ho znovu přerušila. Když její tón dozněl, dodal:

„Myslíte si, Simone, že cestující vydrží to ječení sirény každou minutu a tu strašnou rychlost?“

Zašeptal ta slova Simonovi do ucha a neustále přitom pozoroval mlhu. Simon si říkal: Zeptám se ho, jestli tenkrát mluvil pravdu. Ale jak se přitom mám tvářit? Čeká na tu otázku. Jenom ji vyslovím, propukne ve smích. Bude si ze mne dělat legraci a budu všem pro smích. „Musím vám něco povědět…“ Ano, doběhl ho dokonale. Bylo toho na něho moc. Simon otázku nepoložil.

Ani nezpozorovali, že se k nim přiblížil Davis.

„Simone,“ řekl, „musím zdvojnásobit hlídky. Zůstanete tu s námi až do desíti hodin, pak vás vystřídá Herwick, pokud mlha nezmizí.“

„S tím nepočítejte,“ řekl Herwick, „zůstane s námi až do Nového Yorku, pokud ovšem…“

„Pokud ovšem co?“

„Pokud tam doplujeme.“

Zdůraznil ta tři slova, vystřelil je suchým a studeným tónem, kterým se taky proslavil a který dodával jeho žertům na pravděpodobnosti.

Davis užuž chtěl odpovědět, ale Herwick dodal:

„Pozor, siréna, asi na pravoboku.“. Zmlkli, znehybněli, upřeli pohledy do mlhy na pravoboku a pozorně poslouchali. Srdce jim v hrudích bilo v rytmu bušení strojů. Davis zarazil pohyb námořníka, který chtěl zatáhnout za táhlo sirény. Bylo slyšet jen skřípění kormidla a šplouchání vln pod přídí lodi. A pak zazněl dlouhý a tlumený tón sirény, někde vpředu. Ale odkud přesně?

Davis rozkázal Herwickovi, který stál u palubního telegrafu: „Stop“. A pak „plnou parou vzad“. A plavčíkovi přikázal: „Tři krátká zahoukání, ale jasná, zřetelně oddělená.“ Siréna třikrát zaječela. Hvězda moří pokračovala ještě pět set metrů v plavbě a otřásala se od podpalubí až k vrcholkům stěžňů.

„Stop,“ vykřikl Davis.

Loď se zastavila a tiše se pohupovala.

Těsně vedle nich se ozval výkřik sirény, směrem k pravoboku, jak řekl Herwick. Po několika minutách ji bylo slyšet vpředu a ještě později na levoboku. Davis počítal pomalu do sta, pak sám otočil pákou na „pomalu vpřed“, chvíli počkal a pak vydal rozkaz „plnou parou vpřed“.

„Je to blázen,“ zašeptal Herwick Simonovi.

Nebyl blázen, nikdy za svého námořnického života nepocítil takový strach. Marně se ujišťoval, že Haynesův výpočet, který sám ověřil, je správný a že se nemohou setkat s ledovci dřív než druhého dne kolem jedenácté hodiny. Díval se do mlhy, jako by skrývala horu ledu jen na míli před nimi.

Tato noc bude pro můj život rozhodující, řekl si. Kdyby šlo o můj život, nehleděl bych na nic, ale vydávat v nebezpečí celou loď? A ti dole v kabinách, ti mi důvěřují a spí.

Spí? Všichni nespali. Také cestující si všimli, že jsou v nebezpečí. Stačilo vystoupit na palubu a rozhlédnout se. Hustá mlha proudila plnou rychlostí kolem nich, zdálo se, že se lepí na boky lodi, a co bylo za ní, byla zase jen mlha a noc.

Kdo může vědět, kam plujeme?

Hvězda moří se řítila vpřed. Dívali se: jen jakýsi plavčík pomalu vystupoval na můstek. Jinak nic, nikde nikdo. Dívali se napravo, nalevo, paluby byly opuštěné.

A objevil se strach! Není žádné nebezpečí, důstojníci jsou na můstku. Před chvilkou nás v salónu jeden úředník uklidňoval. Naslouchali a slyšeli jen rychlé bušení strojů, nářek namáhaného trupu. A pak najednou proťala ticho siréna jako řev zvířete v posledním tažení.

Jejich obličej vyjadřoval strach. Počítali podle vlastního tepu, jak dlouho bude siréna znít. Zmlkla a pak čekali, už znovu zaječí. Tělo se chvělo podle otřesů lodi, pak nějaká vyšší vlna zalétla až k palubě, marně se snažila otřásl lodí a zmizela v hlubině.

Přátelé se setkávali a čekali společně. Tváře, v nichž se odrážela úzkost, se křivily úsměvem, grimasou.

„Je to vzrušující.“

„Je to rozkošné!“

Ochladilo se. Už chápali, proč je stevardi při naloďování upozorňovali: „Vedle záchranného pásu je vlněná přikrývka.“ Brali ji, dávali na lůžko a přikrývali se jí. „Br, to je zima.“

„To je tou mlhou.“ A také ve vedlejší kabině bylo slyšet šepot a šustění přikrývek.

„Zhasni, už musíme spát.“

Zavřeli oči a snažili se usnout. Za minutu jimi otřáslo zaječení sirény. A pak se znovu minutu dvě pokoušeli spát.

„Nemůžu usnout.“

„Máš strach?“

„Ale ne, to je tím hlukem.“

Neodvažovali se vyslovit své myšlenky. Proč se znepokojovat? Proč dávat najevo svou slabost, kterou by vám pak vyčítali, až by nebezpečí pominulo?

„Musíme ale spát.“

„Slyšel jsi? Nebylo to zvonění?“

Otřesy zesílily, pak najednou ustaly. Loď se ještě pomalu pohybovala, ale stroje mlčely. Zavládlo úplné ticho. Zůstal jen dobře známý zvuk unikající páry. Pak tři zahoukání sirény.

„Co to znamená?“

„Co chceš, aby to bylo? Změna směru.“

„Myslíš?“

„Samozřejmě, poslouchej.“

Lodí začal opět pronikat tep strojů, zrychloval se a pak dosáhl normální rychlosti.

„Tak vidíš, že to byla jenom změna směru.“

A spánek je bral jednoho po druhém do náručí. Na můstku Davis a důstojníci bděli.

… Uplynuly hodiny. V devět ráno mlha trošku prořídla. Vodu bylo vidět jasně na sto metrů od trupu a za touto vzdáleností se ztrácela, jako se ztrácí potůček za stěnou zeleně. Vlhkost bránila cestujícím v procházkách na otevřených palubách a na pláži. Ti, kdo byli odvážnější, se tam přece jen vydali. Chvíli se procházeli a pak se vraceli, kašlali, smrkali a spěchali za ostatními do salónů, kuřáckých salónků a do knihovny. Bylo tam o to příjemněji, že vlny zesílily a do oken začal bubnovat déšť.

„Pojďte si zatančit.“

„Doufám, že nemáte mořskou nemoc.“

„Pojďte, dobrý rostbíf nám spraví náladu.“ Dívky se dívaly okny uzavřených palub do mlhy. „je to jako závěs, ale co je za ním?“ – „Mlha a voda.“ – „Ale ne, vypadá to, jako by tam nebylo už nic, jako by naše loď byla sama na světě.“ – „Podívejte se na tu ohromnou šedou vlnu se žlutými záblesky: blíží se k lodi, zvedá ji a pak plyne dál. A tu je jiná.“

„Viděli jste?“

Výkřik vyšel najednou z dvaceti překvapených úst a přivolal další cestující. „Co se stalo?“

Ti, co vykřikli, se na sebe dívali a každý čekal, až někdo vysloví to, co viděli.

„Jakási loď… Těsně vedle nás byl člun!“

„Šedý, možná dvacet metru od nás.“

„Maličký…“

„Ale ne, tak maličký zase nebyl. Dobře jsem ho viděl.“

„Já taky, můžete mi věřit.“ Jakýsi nedůvěřivec to rozřešil.

„Ale jděte, byl to přelud. Myslíte si, že plachetnice jenom tak proplouvají kolem parníků?“

Muži se zasmáli, ale dívky protestovaly a nevěděly, zda se mají zlobit nebo se smát.

„Ale pánové, nesmějte se. My jsme to skutečně viděly.“

„Ale, ale, dali ho tam schválně, aby nás polekali.“

„Cha, cha!“

Číšník ohlašující oběd všechny uklidnil, když prohlásil, že on nic neviděl.

… Setkání s člunem Haynese velmi rozrušilo. Když se v noci rozloučil s Davisem, natáhl se na lůžko a dvě hodiny se marně snažil usnout. Otáčel se, jak říkal, z pravoboku na levobok, zavíral oči, umiňoval si, že nebude myslet na nic, nebo na cokoli jiného než na Hvězdu moří, ale nedařilo se mu to. Po marné snaze vstal a řekl si: „Vyspím se v Novém Yorku.“ Představoval si, jaký to bude sladký spánek, až bude zbaven všech starostí první plavby s Hvězdou moří.

Oblékl si důstojnický stejnokroj, podíval se okénkem ven. Samozřejmě mlha! Navlékl si gumový plášť a obul si holínky.

Na palubě se nedělo nic zvláštního, a tedy nebylo také co Davisovi hlásit. Ale přece jen bylo nutno s ním promluvit o té zatracené mlze, i když tím riskoval důkladné seknutí zobáku polárního ptáka, je to šílenství, vrhnout se s osmadvaceti uzly do té kaše, zvlášť když jsou vpředu tři ledovce! Bude mu muset připomenout jejich rozhovor a zeptat se ho, jestli zamíří jižním směrem, jak mu to doporučil.

Od té doby, co… však už to víte, od té doby, co jistá dívka z Cardiffu dala přednost smírčímu soudci před ním, měl jedinou lásku: své povolání a moře.. A ty, kolikrát se tomu zasmál, mu žádný anglický ouřada nemůže vzít.

A tak s plným odhodláním přistoupil k Davisovi. Bylo zapotřebí jisté odvahy, když chtěl člověk dát Davisovi nějakou radu. Nikdo jiný než on by si to z celé Společnosti nedovolil. A teď Davis odvrátil hlavu.

„V téhle mlze jsou tři ledovce a pohybují se jižním směrem. A vy plujete rychlostí osmadvaceti uzlů?“

Haynese si lidé obvykle příliš neváží. Kdo to vlastně je? Námořník, jakých je po celém světě na tisíce. Mezi ostatními si ho ani nevšimnete. Pěkně oblečení a upjatí poslíčci v lakovaných střevících si ho měří opovržlivými pohledy. Ale tady, na můstku Hvězdy moří, je to muž na svém místě a žádný admirál na světě, ať by měl sebevíc prýmků na rukávě, by ho nepřinutil sklopit zrak.

„Poslyšte, Davisi, uvědomujete si, co dávají dohromady ty tři věci, když je položíte vedle sebe: osmadvacet uzlů, mlha, tři ledovce?“

Zvedl k němu oči a viděl, že Davisova tvář je ještě uzavřenější než obvykle. Je to možné? Právě Davis že by si to všechno neuvědomoval? Davis že by se rozpakoval konat svou povinnost, zpomalit nebo jet oklikou směrem k jihu?

Haynes byl dost chytrý, aby pochopil, že Davisovi bránila udělat to, co bylo jeho povinností, síla Jorganových slov „dorazit za každou cenu“ a také pověst o nezranitelnosti, která provázela jeho velitele po celou dlouhou námořnickou dráhu. Ale proti této síle bylo třeba bojovat, postavit proti ní slova stejně silná.

„Davisi, mluvím k vám já, Haynes.“

Zdůraznil své jméno, protože dobře věděl, co znamená: deset let společného života na širém moři, deset let nebezpečí, kterým bok po boku vzdorovali, deset let upřímného přátelství.

„To jsem já, Haynes. Je třeba zpomalit, ihned změnit kurs směrem na jih. Nechcete-li zpomalit, pak vám vaše povinnost přikazuje změnit kurs v jedenáct hodin.“

S uspokojením konstatoval – i když nedostal jasnou odpověď –, že jeho slova zapůsobila. Uspokojovalo ho nejen to, že Davis uposlechl hlasu rozumu, ale i to, že uposlechl zřejmě i hlasu přátelství. A s dobrou náladou se vydal na jednu z těch obchůzek, na které tak rád chodil. Chtěl být v devět hodin v přední části lodi, aby si ověřil, že námořník, který tam byl vyslán, je na svém místě, chvilku s ním zůstat a povykládat si.

Vyšel na palubu, kráčel zeširoka, aby vyrovnal kymácení lodi, vystoupil žebříkem na příď lodi, minul výstražná světla a došel až k zábradlí nad přídí, kde hlídkující námořník nehnutě pozoroval moře před sebou.

Na pozdrav mu zaznělo neurčité zabručení.

„Je pořád stejně hustá?“

„Trochu méně, ale zesílilo vlnobití.“

„Máte tabák?“

Nebylo to poprvé, co nějaký námořník nabíral z tabákového váčku druhého kapitána. Vzal si pořádný kus a dal si ho do úst.

„Takhle to půjde až do konce plavby.“

„Až budeme přistávat, nebude to žádná legrace.“

„Tady jsme…“

Haynes se už nikdy nedověděl, co chtěl námořník říct. Zarazil se a bez váhání natáhl ruku a dvojím zazvoněním dal znamení, že na levoboku něco uviděl.

Hvězda moří neměla čas ke změně směru. To něco byl rybářský člun, divoce poskakující po vlnách. Když kormidlo ihned po signálu vrhlo Hvězdu moří doprava, člun už zmizel. Chybělo jen pár metrů a příď parníku by ho rozťala na dva kusy. Haynes s námořníkem mohl zrovna jen zahlédnout tři muže na palubě člunu, jak při pohledu na vodní obludu před sebou jen bezmocně vztyčili ruce.

Haynes a námořník se vzrušeně chvěli. Dívali se na sebe, ale oba viděli jen oči naplněné hrůzou, napůl skryté za rozcuchanými a promočenými vlasy, a bílé tváře, v nichž se odrážela šeď vody. Haynes řekl námořníkovi:

„Nesmíte spustit moře z očí!“

A spěchal za Davisem na můstek.

„Takhle nemůžeme plout dále.“

„Co říkáte?“

„Ne, takhle to dál nejde. Nemůžete, nesmíte tak pokračovat.“

Ledovce byly nebezpečím pro Hvězdu moří, ale ta zase byla nebezpečím pro rybářské čluny. A ty měly zrovna takovou cenu jako jejich báječná loď.

Herwick se Simonem se k nim přidali a Haynes opakoval:

„Ne, ne! Nesmíte. Nesmíte takto pokračovat!“

Vytvořili semknutou skupinku na levé straně můstku, tam, kde se objevil před chvílí rybářský člun. Herwick se Simonem znali Haynese málo na to, aby pochopili, že se muselo stát něco příliš vážného, když takto porušil své chladné mlčení, leden rybářský člun nemohl jeho rozčilení ospravedlnit.

Druhý kapitán se obrátil k důstojníkům, jako by je žádal, aby mu pomohli, ale poznal, že neznají situaci.

„Musíte jim to taky říct.“

Napřáhl ruku, aby je zavedl do kabiny s mapami, ale Davis ho zarazil.

„Haynesi, co to má znamenat? Nám nehrozí přece žádné bezprostřední nebezpečí, A vy to víte. Sám jste mi radil, abych dodržel kurs až do jedenácti hodin.“

Havnes se však kdysi plavil na palubě velkých třístěžníků a dobře si vzpomínal na hrůzu, když se mnohokrát před nimi vynořila příď obrovského parníku.

„Co znamenají dvě hodiny? Obraťte na jih hned!“

Davis ustoupil.

„Herwicku, Simone, pojďte se mnou k mapám. A vy, Haynesi, zůstaňte zde.“

Mapa ležela před nimi na psacím stole. Davis si pozorně prohlížel tváře dvou důstojníků: byly nehybné. Obzvlášť pozorně se zadíval na Herwicka, ale z jeho obličeje zmizel jakýkoli náznak posměchu a Davis pochopil slova, která slyšel: „Má špatnou pověst, ale je to skvělý důstojník.“

„Tak tedy taková je naše situace. Víte, co se čeká od Hvězdy moří. Pro mne to znamená nutnost letět jako blázen… Vidíte, všude je mlha a v mlze jsou rybářské čluny… a…“

Ukázal důstojníkům telegramy:

„Čtěte.“

Museli oba papíry přečíst několikrát. Pozici ledovců vyjádřenou číslicemi si nedovedli jasně představit. Davis musel vzít tužku a ukázat je na mapě.

„Je devět hodin. Ledovce jsou tam, my zde. Můžeme plout ještě dvě hodiny…“

Herwick ho přerušil.

„Pokud se jejich cesta neodchýlila změnou proudu nebo pokud naše pozice nebyla špatně stanovena… V tom případě…“

„Co v tom případě?“ zeptal se Davis.

„… jsou možná míli před námi.“

Davis zopakoval poslední větu.

„Můžeme plout ještě dvě hodiny. V jedenáct otočíme kurs o pětadvacet stupňů nalevo, vyhneme se nebezpečí u doufám, že nám pak stroje umožní dohnal ztracený čas…“

„Pokud ovšem,“ přerušil ho znovu Herwick, „si Hvězda moří mezitím nenatluče nos o ledovec.“

„A co tedy navrhujete?“

„Je třeba ihned se stočit na jih.“

Teď si vzal zase Herwick tužku a kružítko a naklonil se nad mapu.

„Včera v poledne jsme udělali velmi přesné měření a já pak ještě jednou ve čtyři odpoledne. Ze všech těchto výpočtů vyplývá, že kompasy ukazují dobře a že průměrná rychlost je osmadvacet uzlů. Máme teď dvě možnosti: pokračovat přímo až do jedenácti hodin a vydávat se obrovskému nebezpečí, nebo se obrátit k jihu hned. Nebezpečí bude menší a ztratíme jen několik mil.“

Při těchto slovech proměřoval na mapě vzdálenosti, které mají proplout. Když se vzpřímil, Davisovy oči mu prozradily, že vyhrál. Kapitán se ještě zeptal druhého důstojníka:

„A jaký je váš názor, Simone?“

„Naprosto souhlasím s Herwickem. Nebezpečí je příliš veliké.“

Davis se podíval na hodinky. Bylo devět hodin dvacet. Vrátil se na můstek a oba důstojníci s ním.

Musel v sobě potlačit touhu ještě aspoň jednou pokoušet své příslovečné štěstí, jet přímo, neměnit kurs a nesnižovat rychlost. Ta dlouhá šňůra šťastných plaveb byla však důsledkem jeho rozumné opatrnosti. A třiď by měl jednat neuváženě? Sázka byla příliš vysoká a on nebyl hazardní hráč. S mořem se nedá zahrávat.

Jeho tmavé ruce s vystouplými žílami se opřely o zábradlí můstku a sevřely je. Držel v nich celou loď a vše živé, co na ní bylo. To vše držel ve svých tlapách a stačilo říct jediné slovo a osud všech by byl vyřčen. Byl nad nimi jako bůh, vládl jim, byl ale také větší než ti, kdo mu řekli: doplujte…

Podíval se ještě jednou na hodinky a pak řekl klidným a tichým hlasem námořníkovi:

„Kormidlo vlevo, ještě trochu. Pozor, až budete na 51 stupních, směr jihozápad.“

„Pozor… 51 stupňů jihozápad.“

„Stačí, pokračujte tímto směrem.“

Herwick přistoupil ke kormidlu a na tabulku zapsal nový kurs.

Gérard přicházel na můstek a ostatní ho informovali situaci.

Všem se ulevilo, když viděli, jak se loď obrací vlevo a vydává se novým směrem. Mlha byla pořád stejná, hustá, a i zde mohli narazit na rybářské čluny, ale každá otáčka šroubu je vzdalovala z nebezpečné oblasti.

Oba důstojníci se nedali dvakrát pobízet. V důstojnické jídelně si sundali nepromokavé pláště a kabáty a pohodlně se usadili, každý na jedné straně stolu.

„Vůbec mě nepřekvapuje, že jsou zde ledovce,“ řekl Herwick a třel si ruce, aby si je rozehřál, „mrzne, až praští, a ostatně je teď období ledovců.“

Simon si umínil, že zavede s Herwickem znovu řeč na konstrukci Hvězdy moří, aby poznal pravdu a nemusel se mnoho vyptávat. Teď ho ale překvapila změna ve výrazu prvního důstojníka, ještě před několika minutami rozvážně a zasvěceně diskutoval o situaci, v níž se octla jejich loď, a z jeho obličeje vyzařovala jistota a neobyčejná vážnost. A teď se jeho výraz znovu změnil a ve tváři se mu objevila obvyklá zlomyslnost.

Simon si pomyslel, jak je zbytečné snažit se porozumět Herwickovi. Nikdy se to asi nepodaří ani jemu, ani nikomu jinému. Byl to zřejmě nedostatek v jeho povaze, špatná vlastnost, z níž se nikdy neuzdraví a která ho možná trápí víc než jeho oběti. Nebylo třeba přikládat jeho slovům větší význam, než jaký měla, museli jste ho brát takového, jaký je. Byl to příjemný člověk, jako vypravěč dokonce velmi příjemný, jak to dokazovala barvitost a živost, s jakou právě líčil jednu ze svých cest kolem afrických břehů a která odvedla Simona daleko od Hvězdy moří a daleko od ledovců.

„Mlha se protrhává. Možná že v poledne budeme moci zaměřit zeměpisnou šířku.“

Vypadalo to, jako by změna kursu naprosto změnila celou situaci. Mlha řídla, a viditelnost se proto lepšila. Znovu bylo možno zahlédnout mezi cáry mlhy moře až do vzdálenosti dvou tří set metrů kolem Hvězdy moří. Neměli už ten strašlivý tísnivý pocit, že se řítí slepě vpřed.

Přesně v poledne se mlha protrhla ještě více, takže Herwick mohl zachytit paprsek slunce v čočce svého sextantu a o několik minut později zaznamenat na mapě pozici lodi, která byla jen jedinou míli jižněji od místa, kde předpokládali, že jsou. Davis byl spokojený a řekl:

„Během dne bude stačit jen jeden důstojník na můstku. Ostatní si mohou jít odpočinout.“

Sám odešel do své kabiny a sestavil dlouhý telegram, v němž naznačil situaci lodi a vysvětlil Jorganovi důvody, které ho přiměly ke změně směru.

V bledých paprscích slunce houf dívek znovu zaplavil palubu a za ním se vydala skupinka mladíků. Jako by z otevřených dveří vylétly stovky ptáků se zářivým peřím. Bylo slyšet smích, volání, výkřiky, výbuchy radosti a uvolnění.

Strach minulé noci byl zapomenut. A nikdo si to ani nechtěl přiznat.

„Ale ano, spal jsem velmi dobře.“

„Ze začátku mi siréna trošku vadila…“

Mladíci si dobírali dívky kvůli včerejšímu setkání s lodí.

„Tak vy jste skutečně viděly nějakou plachetnici?“

Cáry mlhy se táhly ve vzdálenosti několika set metru nad vrcholky šedých vln. Lehounký větřík si s nimi pohrával, stáčel je do koulí, rozbaloval je, dával jim podivuhodné tvary. Vypadalo to jako tanec nějaké průzračné bytosti bez masa a kostí.

Starší a bojácnější cestující nejprve nakoukli na palubu, sbírali odvahu a nakonec se rozhodli a vyšli na procházku, aby si trošku protáhli tělo. A v době, kdy se podával čaj, Hvězda moří už kypěla životem. Dvojice se otáčely v tanečním sále, dívky zpívaly, hudebníci předváděli při klavíru své umění, zralé ženy si vyprávěly o minulých časech a podnikatelé a obchodníci diskutovali o nejnovějších burzovních zprávách, které byly telegraficky doručeny.

Přišla noc, zahnala všechny z palub dovnitř a s ní se znovu objevily tančící přízraky mlhy, byly stále početnější, neproniknutelnější a nakonec splynuly v pevnou a neprůhlednou zeď, vytvarovanou přesně kolem boků Hvězdy moří.

IX

Středa 13. května 19.., 20 hodin.

V osm hodin večer svolal Davis důstojníky a rozdělil noční stráže. Až do půlnoci měl službu on sám s Herwickem a vystřídat je měli Simon s Gérardem. Nemluvilo se o Haynesovi, který se schůzky také zúčastnil a podle svého zvyku se škrábal ve vousech. Všichni věděli, že se už rozhodl a že nezamhouří oka, dokud jejich cesta neskončí. I když od vyplutí tvrdě pracoval a málo odpočíval, cítil se neobyčejně svěží. Hned po skončení porady zmizel z můstku a odešel na příď, kde, jak se domníval, byla jeho přítomnost obzvlášť nutná.

… Jít si lehnout? Proč? Jen tak si lehnout a čekat na spánek, který snad ani nepřijde? Odpočinout si? Ale Simon ani Gérard necítili únavu. Zachvátila je jakási síla, která znásobila jejich odolnost. A pak, byla tu ona zvláštní atmosféra, kterou vytvořily všechny události předcházejícího dne a která dodávala času obzvláštní cenu. Nesměli ztratit ani minutu. Na můstku se hrála veliká hra: řítili se rychlostí osmadvaceti uzlů a cítili, že tvoří jediné tělo, každý vedle sebe cítil rameno, které ho podpíralo.

Pod nimi, tam byl otvor, z něhož vycházelo světlo, teplo a vůně.

Simon a Gérard stáli sami na začátku chodbičky ke kabinám. Davis a Herwick se ujali služby a jejich obrysy byly zahaleny do šedivého pláště mlhy.

„Chce se vám spát?“ zeptal se Simon Gérarda a vzal ho kolem ramen.

„Ne,“ odpověděl.

„Pojďte dolů do oddílu pro cestující.“

„Rád se tam podívám.“

„A trošku si popovídáme.“

Svlékli si kabáty, vyzuli holínky, obuli si střevíce a hodili na sebe uniformu, kterou dosud nerozežrala sůl moře, a hned vyšli na zasklené paluby. Tady se pohybovali velmi neobratně, nevěděli, co se svýma drsnýma rukama, a tak je strkali do kapes, drželi je za zády nebo jimi těžkopádně mávali kolem těla.

Mlčky se prodírali mezi cestujícími. Simon se necítil ve své kůži. Pět let služby na nákladní lodi bylo špatnou průpravou pro tuto procházku.

„Vy jste byl na Saturnii, Gérarde, a jste proto zvyklý na cestující.“

Třetí důstojník potřásl hlavou a zasmál se.

„Víte, nestávalo se často, abych se procházel po palubě.“

„Myslím teď na to,“ pokračoval Simon, „jak by byli moji kamarádi z Mount Everestu překvapení, kdyby mě teď tady viděli.“ (Slyšel, jak se smějí a jak se mu posmívají, jako by ho odněkud tajně sledovali.)

Procházeli se dlouho, přešlapovali z nohy na nohu, příliš hlasitě se omlouvali, když do někoho vrazili. Všechno je opíjelo. Bylo to jako v pohádce. Ženy tančily kolem nich, jedna seděla vpravo v křesle. Ryla celá v bílém hedvábí, její vlasy barvy jiskřící slonoviny byly zahaleny bílým šálem. Oči měla upřené na zamlžené okno. Simon si pomyslel, že stačí ještě tři kroky a bude před ni. Jistě si bude myslet, že je neohrabaný a nešikovný. Cítil, jak mu rudnou líce. Aby neztratil rozvahu, chtěl něco říct svému společníkovi.

„Gérarde!“

Co se stalo? Cítil, jak dvě ruce pevně sevřely jeho ramena a pak je zase uvolnily. Byl odstrčen stranou a pronikl k němu závan parfému. Měl zrovna čas zahlédnout černé oči a zaslechnout zašeptání:

„Exeuse!“

Všude bylo vidět ženy, pečlivě učesané, nalíčené, všechny se smály, všechny vypadaly nádherně. Všude bohaté toalety, šperky, nahé paže pokryté náramky, šíje ozdobené náhrdelníky, pěstěné bílé ruce, žijící svým vlastním životem a ozdobené brilianty a perlami. Simon by si nikdy nepomyslil, že se ocitne na takovém místě, nikdy netušil, že by bylo možno vidět pohromadě tolik krásných a půvabných žen. Jasné světlo dodávalo toaletám lesku a šperkům záře a pleť zdobilo příjemným odstínem.

Pokračovali v procházce. Simon se potají díval na Gérarda. Vypadal trochu zaraženě. Bude těžké zjistit, co je to za člověka a co si myslí, řekl si Simon a pocítil k svému druhovi živé sympatie. Pomyslil si, že bude příjemné dlouho s ním být na jedné lodi a sbírat společné vzpomínky.

Často se ohlížel. A často se také zadíval některé ženě do očí. Tvořily skupinky připomínající kytice. A nebyla mezi nimi i ta tmavovláska, která do něho před chvílí vrazila? Poznal by ji podle jiskrného pohledu a podle karafiátového parfému. Ale bylo tu tolik tmavovlasých žen, tolik jiskrných pohledů a tolik žen mělo v oblibě karafiátový parfém!

Tady se sešla celá rodina. Otec s matkou byli již starší a pěkně upravené vlasy jim dodávaly důstojný výraz. V jejich klidných pohledech se zračila spokojenost starých lidí, kteří odpočívají po dlouhém životě naplněném starostmi. Ti dva jistě vybudovali pohodlný život, z něhož se teď mohou těšit synové, dcery, zeťové i snachy, kteří seděli společně s nimi. A kolem nich pobíhaly čistě oblečené děti a trápily ustarané vychovatelky.

Podobné skupinky bylo vidět i vedle, pak dále, ještě dále, na palubě, v salónech a každá tvořila jakýsi rodový klan, který se uzavíral před klany jinými. A jinde stáli osamělí, neklidní muži s propadlými a usouzenými tvářemi, a jako by se nedovedli těšit z klidu a pohodlí. Mysleli na boje, jimiž prošli a jež na ně ještě čekají, byli to muži drsní, hrubí, kteří se kdysi plavili v podpalubí vystěhovaleckých lodí a kteří se nedovedli přizpůsobit přepychu Hvězdy moří. Někteří měli vedle sebe ženu, panenku ověšenou šperky, drahými róbami, předváděli ji jako reklamu, jako doklad svého bohatství: „Toto je má žena!“ Šla drobnými krůčky vedle svého muže, plavovlasá, ohromená, nesměle pozdravila, nesměle se usmála a pak zmizela.

Zástěny, které měly chránit před větrem, když byla okna otevřená, poskytovaly tmavá zákoutí pro zamilované: dvě křesla vedle sebe, mladí lidé se drží za ruce. Utekli před ruchem, čas pro ně přestal existovat. Obklopoval je hluk, ale ve svém tichém nitru slyšeli i nejnepatrnější zvuky: „Slyšíš vítr? Slyšíš, jak loď naříká?“

Tři orchestry hrály valčíky, na dvě stě párů tančilo, ruce házely na stůl karty, jiné ruce sbíraly žetony. Všude se blesky křišťálu, šperků a různé odstíny hlasů slévaly do jednolitého toku. Všechny tmavé, světlé a bílé postavy vířily v salónech a na palubách v rozbouřeném tanci.

Pronikavý tón této bohaté, složité, ale přitom i tak jasné hudby narážel na oba důstojníky, kteří se snažili ubránit se její čarovné moci a myslit na Davise a Herwicka, jak stojí na můstku a prohledávají mlhu, ječení sirény tu bylo slyšet jen tlumeně. Proč stále ječí? Ah, ano, je mlha!

Jakási žena prchala před svým pronásledovatelem a vrazila do Simona. Zastavila se těsně vedle něho, vzpřímená, upjatá, smála se s lehkým odstínem posměchu. Trochu se ušklíbla, když řekla: „Promiňte, kapitáne.“ Simon zaprotestoval: „Není třeba se omlouvat.“

Stála vedle něho, byla mnohem menší než on, vzala ho za ruku a řekla:

„Dobrý večer, kapitáne. To jsou moji přátelé.“ Simona a Gérarda obklopilo několik mužů a žen. Když skončilo představování, dívka řekla:

„To je mi ale loď! Důstojníka tu neuvidíš. Pořád jenom samí úředníci a to přece jen nejsou důstojníci. Kde je kapitán? Nikdy ho není vidět. Ale známe ho. Je to Medvěd. Říká se mu Medvěd!“

Simon s Gérardem byli v rozpacích, potají se po sobě nesměle dívali a tváře jim zrudly.

„Pojďte se s námi napít šampaňského.“ Simon se bránil, ale byla to chabá obrana. Něžná buclatá ručka se velitelsky zmocnila jeho ruky a stiskla ji: „Jenom pojďte.“

Jedni je vedli, druzí postrkovali a tak prošli deset metrů dělící je od paluby, jejich noví přátelé sdělovali jiným cestujícím hodnost svých zajatců: „Jsou to dva poručíci.“

Dívka štěbetala a kladla Simonovi nesmyslné otázky. Zmateně jí odpovídal. Kolem nich se tísnilo tolik bohatství, tolik krásných žen, kladli jim tolik otázek, muži byli tak usměvaví a tak milí, že nemohli uvažovat.

Z druhé strany paluby se k nim blížil celý dav lidí. A také v patách jim už šel houf cestujících, a když došli do obrovského salónu, zářícího křišťálovými lustry, vyzdobeného vzácnými dřevy, vykládáním, krajkami a výšivkami, všichni povstali.

Posadili je vedle sebe k hranatému stolu, na němž stály dvě číše tak jemné a tak průsvitné, že jejich prsty váhaly a ostýchaly se je uchopit.

„Šampaňské?“

„Trošku.“

„Bylo by třeba nabídnout asi něco jiného, aby to zamotalo hlavu dvěma námořníkům! Chcete si zakouřit?“

Vypili jednu sklenku šampaňského, pak druhou a to je uklidnilo. Vír zmatených myšlenek v jejich hlavách se zpomalil a pak ustal.

„Kde je slečna… Ach, zapomněl jsem její jméno.“

Seděla vedle Simona a upřeně ho pozorovala. Usmál se na ni, ona mu odpověděla také úsměvem a mohl si ji pohodlně prohlédnout: měla krásné jemně nakadeřené černé vlasy, výrazný a jemně ohrnutý nosík, široké rty. Skláněla se nad stolem, lokty opřené o kolena, překřížené nohy. Simon ji pozoroval. V její postavě bylo něco nepřirozeného, co nedovedl rozpoznat. Pohled, ruce, nohy, všechno u ní vyjadřovalo jakousi obavu. Co to mohlo být? Simon nebyl tak ješitný, aby se domníval, že ji rozrušila jeho přítomnost. Co to jen může být? A proč jsou všichni tak pozorní?

Zrcadla zvětšovala prostor salónu a násobila počet cestujících, takže se zdálo, že jich jsou kolem důstojníků celé tisíce. Jakýsi mladík se posadil vedle Simona, vyžádal si klid a řekl:

„Poručíku, budeme mít mlhu až do Nového Yorku?“

Cestující s obavami čekali na odpověď. Simon se podíval na Gérarda, ten se ušklíbl a odpověděl:

„To nikdo nemůže vědět.“

„Vy to nevíte?“

Tak to byl tedy důvod jejich pozorností. Tak proto ho slečna… slečna… (opravdu si nemohl vzpomenout na její jméno) nespouštěla z očí. Měli strach.

„Nevím to,“ řekl Simon, jemuž se už zcela vrátila rozvaha, „a nikdo to ani vědět nemůže. V této části oceánu je vždycky, nebo skoro vždycky mlha. Dále už bude jasnější počasí.“

„Ale…,“ a muž váhal s otázkou.

„Ale co?“ pobídl ho ironicky Simon.

„Je nějaké nebezpečí?“

Co mu má odpovědět? Nebezpečí? Může se taková otázka vůbec položit? Pět mužů na můstku ve stráži má nervy napjaté k prasknutí, mlha se lepí na trup Hvězdy moří a loď se řítí vpřed osmadvacetiuzlovou rychlostí. Lodní siréna odměřuje čas zlověstnými znameními.

Nebezpečí?

„Ne,“ odpověděl Simon slečně…

„Skutečně ne?“ zeptala se.

„Opravdu ne.“

A tím všechno skončilo, lidé se začali rozcházet. Nehrozilo žádné nebezpečí, už pro ně nic neznamenali. Ale Simon se mýlil. Ještě jednou se na ně vrhli. Ještě jednou jim nabídli šampaňské, protože jim přinesli dobrou zprávu.

„Tak tedy nehrozí žádné nebezpečí?“ zeptala se ještě jednou slečna… „A co ta plachetnice včera?“

Simon pokrčil rameny.

„Tak dobrá, žádné nebezpečí. Poslouchejte, teď vám něco řeknu. Manéka nám musí zahrát na housle.“

Byl to snědý pětatřicátník s širokými rameny, vyhublý a vyschlý, ale vypadal mohutně. Měl nehezký obličej s vystouplým čelem a lícními kostmi, výrazným nosem a bradou. Měl veliké, jemné oči, podbarvené širokými tmavými kruhy, dvě hluboké vrásky protínaly tváře a rámovaly masité a široké rty. Postoupil neobratně o několik kroků vpřed a ukázal své jemné, velmi dlouhé a baculaté ruce, v nichž jako by nebyla žádná síla.

„Zahrajte nám.“

„Vy byste chtěli?“

Přistoupil k Simonovi.

„A vy byste taky chtěl, abych zahrál zrovna dnes večer?“

A pak se obrátil k Gérardovi:

„Vy byste chtěl taky?“

Simon nevěděl, co má odpovědět. Toto byl docela jiný člověk a nebylo tak snadné ho něčím zlákat. Zastínil všechny ostatní. Bylo by hezké, kdyby tento veliký umělec chtěl zahrát Simonovi a Gérardovi, kteří vypadali v této společnosti tak chudě. Nikdo dosud pro ně neuspořádal takovou slávu.

„Ano,“ odpověděl Simon.

Kolik toho bude musel Míně napsat! „Manéka, však ho znáš, veliký hudebník, hrál pro Gérarda a pro mě.“ Kolik toho bude muset říct lidem z Mount Everestu: „Manéka, však ho znáte…“

Ale hudebník se už nezajímal o nikoho. Jakýsi mladík mu přinesl nástroj. Uchopil ho, stiskl pod bradou a rozezpíval dvě struny, zatímco prsty levé ruky, prsty, které vypadaly, že v nich není žádná síla, se daly do vířivého tance.

Bylo to tak něžné a současně tak mocné, že hudba pronikala až do hloubi duše, odhalovala tam nitro člověka, osvobozovala ho a očišťovala. Všechno se hroutilo. Co znamenaly všechny ty šperky, líčidla, to opojení parfémy a vínem? Nic, jen prach! A bylo slyšet ještě jiné věci: oceán a mlhu. Stačilo několik not a rozechvěly duše, odstranily masky, ženy se stávaly přecitlivělými, muži drsnějšími a zraky se obracely k moři. Simon a Gérard však slyšeli jen symfonii, která byla jejich uším důvěrně známá!. Manéka přestal hrát.

„Výborně, bravo!“

Všichni tleskali.

„Teď jsem hrál pro dva námořníky,“ řekl, „a nyní zahraji vám.“

„Výborně!“

A co je to teď? Melodie z lidové veselice, z jarmarku, noty, které do sebe vrážejí. Tóny, které přicházejí zleva, zprava, jeden po druhém, splývají. Jaké je to kouzlo v těch prstech, jaké je to kouzlo v tom nástroji! Teď záleží i na prostředí, teď je zapotřebí světla, pohybu, líčidel, šperků, parfémů.

Ženy pokyvují hlavou, muži tleskají. Manéka jim všem nalévá jemný jed. A oni se jím dávají nachytat. Slečna Neznámá hledá nějakého tanečníka.

Simon a Gérard vstali a pomalu vyšli ze salonu. A za chvíli už byli na horní palubě a dech oceánu je přijal do své náruče.

Došli do svých kabin, aby si trochu odpočinuli. Šimon si rychle uložil šaty do skříně, na stůl si připravil sklenici čaje, aby se mohl napít, až se probudí, a lehl si.

Ve mdlém světle lampičky v záhlaví lůžka se několik minut oddal příjemnému protahování pod pokrývkou. Zdálo se mu, že ho únava rychle přešla. A tak začal přemýšlet o událostech, které se staly v té krátké době od jeho příchodu na loď. Bylo tomu dva a půl dne, kdy opustil svou poslední loď, dva a půl dne od chvíle, kdy ho navštívil posel ze Společnosti a odvedl ho přímo od můstku Mount Everestu. A v této pohodlné kabině spal teprve třetí noc. Říkal si: Dnes je středa. V neděli v tuto hodinu Mount Everest proplouval kolem mysu Clear směrem k Liverpoolu. Těšil jsem se na Míniny dopisy, které jsem měl dostat. Ale ty už došly s adresou na Hvězdu moří! A pak několik hodin prožitých jako v horečce! Nejprve pohled na obrovitou loď tyčící se nad člunem, který ho k ní přivážel, pohled na její čtyři paluby zaplavené množstvím bohatých pasažérů, a pak odjezd, břeh, který se vzdaloval rychlostí osmadvaceti uzlů, odchod lodivoda z lodi, šílená plavba Atlantikem, pak hustá mlha, která brzdila cestu, a za ní hrozba tří ledových hor, mlčenlivých, bezcitných, které se blížily, unášené na ocelové šedi vln. Davisovo váhání, jeho muka, když se rozhodoval mezi kategorickým rozkazem Společnosti a nebezpečím, které hrozilo Hvězdě moří.

Simon to vše znovu viděl: nejlepší námořník Společnosti váhá, nejchladnokrevnější muž je zmítán obavami a žádá své důstojníky o radu.

Ach! A pak ta úleva, kterou nám všem přinesl rozkaz zamířit k jihu!

Ale to pořád ještě nebylo vše. Zatímco se to všechno odehrávalo, on, Simon, poslouchal obratně vymyšlené Herwickovy historky, stal se jejich obětí, snad, určitě.

Nechtěl jim věřit, ale pochybnosti se v něm už usídlily. A přece, co kdyby to byla pravda! Ale je to Herwick, lhář! A v tom okamžiku se v něm znovu ozvaly zbytky jeho důvěřivosti. Znovu viděl, jak se ho první důstojník snaží přesvědčit, jak si chvílemi hladí tmavý pramen vlasů, který mu padal do čela a prodlužoval jeho výrazný nos. A viděl i jeho černé živé oči, tak pronikavé, jež pomáhaly Simona přesvědčit.

Ne, ne! Je to lež. Chytnu Herwicka a řeknu mu, ať si už ze mne nikdy nedělá legraci.

Také Gérard se ve vedlejší kabině chystal ke spánku. Simon slyšel, jak se vyzouvá a jak se svléká, slyšel téct vodu do umývadla a po několika okamžicích vrzání lůžka. A pak bylo ticho. Zhasl lampu a místnost zalila tma. Začal myslet na Mínu a ptal se sám sebe, proč jeho přítelkyně byla na fotografiích, které od ní před třemi dny dostal (dosud nebyli zasnoubeni), vždy ve společnosti jakéhosi bezvýznamně vypadajícího blonďáka, který vypadal, jako by byl společníkem při jejích dívčích hrách.

A pak se mu v mozku všechny obrazy smísily: viděl Herwickovu kštici, jeho špičatý nos, prstýnky Míniných plavých vlasů, Haynesovu gestikulaci na můstku, Davise se dvěma telegramy v ruce a pak mlhu, která je všechny obklopovala, houstla a nakonec je všechny pohltila…

… Probudil se s pocitem, že se stalo něco nenormálního. Rozžal světlo a podíval se na hodinky. Bylo jedenáct hodin. Spal jen půl hodiny.

Zdálo se mu, že pocítil náraz, velmi jemný, ale stačil k tomu, aby ho vytrhl ze spánku.

Naslouchal. Na palubě vládlo obvyklé ticho. Hvězda moří byla konstruována tak, aby hluk z oddělení pro cestující nepronikal do důstojnických kabin. Stroje pracovaly. Zaposlouchal se pozorněji: pracovaly pomaleji, ale lodí otřásaly stále prudší otřesy. Šrouby pracují na zpětný chod, pomyslil si. Vtom uslyšel, že i Gérard seskočil z postele. Taky ho to probudilo. Vstal a rychle se oblékl. V chodbičce potkal třetího důstojníka.

„Co se děje?“

„Probudil mě nějaký náraz…“

„Snad srážka…“

„Neslyšel jsem zvonek palubního telegrafu, a přesto jsme jeli plnou parou vzad…“

Dále už nepokračoval, ale oba věděli, že to nemohlo být nic vážného, protože rozkaz ke zpětnému chodu byt vydán ještě předtím, než je probudil náraz. Přesto se rozběhli na můstek.

Tam vypadalo všechno normálně. Žádná panika, žádný hluk. Davis stál zpříma a nehybně jako socha, ruce položené na zábradlí. Herwickův kožený plášť se leskl vlhkostí, dalekohled měl pověšený na krku a klidně se blížil k muži, který oběma rukama svíral kormidlo a nevypadal nijak rozrušený. Nestačil ještě položit Herwickovi otázku, a Davis telegraficky vydal rozkaz „stop“.

„Kormidlo vpravo,“ řekl Herwick.

Pak vzal Simona za ruku, zavedl ho do levé části můstku a ukázal mu obrovskou beztvarou hmotu, která jako by se rozplývala v mlze.

„Ledovec. Uviděl jsem ho pět set metrů před námi… Spíše jsem ho vytušil… bylo pozdě…“

„Nejbližší měl být na sever od naší trasy!“

„Nejbližší z těch tří, které byly ohlášeny. Zavolal jsem zpětný choď. Vrhl jsem se k telegrafu. A pořád jsem křičel zpětný choď. Ale bylo pozdě… pozdě… Davis ho taky uviděl, skoro současně se mnou… a pár sekund potom se už naše ruce setkaly na páce telegrafu. Pak rozkázal uzavřít přední vzduchotěsnou přepážku. Haynes tu byl s námi a běžel na příď. Pak jsme se ještě chvilku ani nevím jak dlouho – k němu blížili. Narazili jsme na jeho potopenou část… Pojďte na příď.“

Herwick pustil Šimonovu ruku a vrhl se k žebříku, který vedl do podpalubí. Simon se už chtěl pustit za ním, ale Davis ho zarazil a řekl: „Simone!“

A pak se obrátil k Gérardovi –

„Gérarde… cestující… Uklidněte je. Zabraňte tomu, aby kdokoliv vycházel na palubu. A upozorněte také úředníky. Nic se neděje. Rozumíte, je to jen porucha strojů.“

A klidně vzal do ruky telefon a zavolal:

„Haló, Graysone, u vás je všechno v pořádku? Narazili jsme na ledovec. Myslím, že to není nic vážného. Haynes je na přídi. Uzavřeli jste vzduchotěsné přepážky? Budu vás o všem informovat. Můžete poslat své lidi do postele.“

… V devět hodin dostal Davis Jorganovu odpověď na telegram. Uklidnila ho: Jednali jste rozvážně, když jste zamířili na jihozápad stop Hvězda moří musí dorazit co nejrychleji, ale i co nejbezpečněji stop stroje to dovolují stop důvěřujeme vám stop Morgan.

Seznámil s depeší Herwicka, jehož si začal vážit pro rady, které mu ráno s takovým zaujetím dával. Vyznal se ve svém řemesle a byl to skutečný námořník „navzdory své špatné pověsti“. Popravdě řečeno nevěděl, na čem se ta špatná pověst zakládá. Že by pil? To ne. To se vidí na první pohled. Má upřímné oči, čistý dech, mluví jasně. Zlomyslník? Nebo snad je příliš sebejistý? Asi. Je to člověk, který ví, co chce, a který se ochotně nepodrobuje jiným, který jako první vždycky žádá to, co mu patří. A to Davisovi vyhovovalo.

Pokud je to ono, porozumíme si a zůstaneme spolu.

Herwick si přečetl telegram, chvíli si třel ruce a řekl:

„Teplota klesá. Je chladno. Znám dobře tuto cestu.“

„Já taky.“

„Znamená to: ledovec.“

„Ano, to vím taky.“

Uplynuly dvě hodiny a všichni zůstávali na svých místech a pohledy měli upřené do noci. Haynes chvíli s někým postál, pak šel na druhý konec můstku a po cestě se vždycky podíval na kompas, řekl pár slov kormidelníkovi, taky pár slov námořníkovi, který dával výstražná znamení, a když byl uprostřed můstku, ze zvyku se na chvíli rozkročil, aby zjistil, je-li loď dobře vyvážená.

V deset hodin řekl Davisovi: „Půjdu se trochu najíst. Půjdete taky?“ Velitel zavrtěl hlavou.

Za půl hodiny byl Haynes zpátky, tváře měl červené a v zubech držel doutník.

Oba muži znovu znehybněli.

„Řekl jsem stevardovi, aby přinesl do vaší kabiny kousek studeného masa.“

„Děkuji,“ odpověděl Davis. Trochu ho to popudilo, ale současně ho ta pozornost dojala.

Davis, jehož pozornost byla na chvíli rozptýlená, se znovu soustředil na pozorování. Herwick se také ani nehýbal, pak vytáhl z kapsy váček s tabákem a dýmku a za chvíli už růžový odlesk ozařoval jeho tvář.

Zavládlo dlouhé ticho, v němž všichni tito mužové byli ponořeni do svých myšlenek, neustále upírali oči do mlhy a nic pro ně neexistovalo kromě otřesů lodi, jemného skřípění kormidla a jejich radosti, že jsou silní a že prožívají velké dobrodružství.

Strašidelná mlha se k nim blížila šílenou rychlostí. Myslili na to, že na lodi někteří lidé spí, jiní s obavami bdí a poslouchají, jak siréna podivně odměřuje čas, a všichni v ně mají naprostou důvěru. Když se dívali k severu, cítili strašlivou hrozbu ledovců, směrem na jih byla jejich spása.

A pak, vyprávěl Herwick Simonovi, se to stalo.

V temnotách mezi cáry mlhy se objevilo něco, co mělo určitý tvar, jako by to byla mlha, která na jednom místě vykrystalizovala. Blížil se k nim jakýsi přízrak Ale pro námořníky na stráži přízraky neexistují. Herwick a Davis současně zvedli dalekohledy k očím, čočky jim přiblížily obrovskou hmotu a upřesnily její tvar.

„Ledovec přímo před námi.“

Námořník na přídi nemohl ledovec zahlédnout, protože jeho stanoviště bylo příliš nízko.

„Zpětný chod,“ zařval Herwick.

Běžel k telegrafu, ale po cestě se srazil s Davisem a na páce přístroje se jejich ruce setkaly. Herwick dal kapitánovi přednost. Ten vydal rozkaz „plnou parou zpět“ a současně přikázal uzavřít přepážku číslo 1.

Vrátili se na můstek, kde Haynes zůstal stát jako zkamenělý, a jejich ruce se zaryly do zábradlí, jako by chtěly zadržet pohyb parníku, a s obavami čekali, až se loď zastaví, nebo až do ledovce narazí.

Temnota se prosvětlila a obrysy ledovce vystoupily jasněji. Hvězda moří byla obrovitá, čas na ni začal útočit a obrovské kyvadlo na obzoru začalo odpočítávat sekundy, tlukot jejich srdcí, otáčky šroubu až do okamžiku, kdy se loď začala pohybovat opačným směrem.

A nebylo už nic než ledovec, příď a jejich šest rukou zaťatých do zábradlí. Zazněl náraz provázený hlukem drceného ledu a prudkým setrvačným pohybem vpřed. Naštěstí šroub se už chvíli otáčel opačným směrem a zmírnil jeho prudkost.

V téže chvíli Grayson ohlásil: „Přepážka číslo 1 uzavřena“

… Důstojníci se rozběhli. Davis přikázal námořníkovi, který osaměl a pořád stál před kormidlem, jako by Hvězda moří pokračovala v cestě oceánem, aby vyvěsil na stěžně předepsaná světla oznamující nehodu lodi, a pak zůstal na můstku a pozorně sledoval příď, kde se již začaly ozývat hlasy a kde bylo vidět záblesky elektrických lamp

… Haynes patřil k lidem, kteří za běžných životních situací vypadali zcela bezvýznamně, ale jejichž vlastností se plně začaly uplatňovat v okamžicích nebezpečí.

Od samého rána byl neklidný, jako by čekal na chvíli, kdy bude moci jednat. Prožil několik okamžiků, kdy nevěděl, co má dělat, nebo spíše kdy chvíli čekal. Když Hvězda moří narazila do ledovce, zachvátilo ho stejné ohromení, které se zmocnilo i Davise a Herwicka, když spatřili před sebou horu ledu (nevzalo jim však rozhodnutí okamžitě jednat), a jako oni znovu prožíval minuty, které předcházely srážce. Náraz ho vrhl vpřed, spadl mezi žebříky a nevěděl, kde se má zachytit, kde má najít pro nohy pevné místo. Rozběhl se po palubě tak rychle, že dorazil ke strážní budce na přídi ve chvíli, kdy námořníci začali vystrkovat ze dveří kabin rozcuchané hlavy a rozespalýma očima se dívali, co se děje. Stačilo několik slov a seznámil je se situací a pak je rychle odváděl pryč.

Muži nebyli překvapeni. Jeden z nich večer vyjádřil názor všech ostatních, když řekl:

„To je počasí dobré zrovna tak na to, abychom rozřízli napůl nějakého rybáře nebo abychom si natloukli čumák o ledovec.“

A soused mu na to odpověděl:

„To můžeme mít dřív než nové boty.“

A pak se stoickým klidem dodal:

„Ale co, ještě jednou se nám podaří bezpečně doplout.“

Spali, když se Hvězdu moří řítila za svým osudem. Náraz změnil jejich sny v hrůzostrašné vidiny. Vylétli ze svých lůžek, hledali boty, pláště, vráželi do sebe a jejich bosé nohy plácaly po podlaze.

„Co se stalo?“

„Je to rybářská loď?“

„Srážka?“

„Ledovec?“

Slyšeli, jak voda zaplňuje kotevní šachtu, jak kotevní řetězy narážejí do stěn lodi, a nevěděli, jestli to všechno není jen zmatené hučení myšlenek honících se jim hlavou.

Běželi za Haynesem a nevěděli, co po nich chce a co mají dělat, jakmile však vyběhli na čerstvý vzduch, jejich obavy se rozptýlily. Unikli zkáze a obrovský parník, jehož mohutné nástavby připomínající pyšný zámek se tyčily vysoko nad nimi, nevypadal, že by nárazem utrpěl. Nepohyboval se a jen tato nehybnost nebyla normální.

„Holmesi,“ zavolal Haynes, „vezměte jednoho muže, jděte prozkoumat první podpalubí a ihned se ke mně vraťte. Vy ostatní pojďte se mnou.“

To všechno proběhlo tak rychle, že námořnici, které Haynes svolal, ještě zaslechli zvuk telegrafu přikazujícího „stop“ a zahlédli ledovec, jak se ve vzdálenosti sta metrů pomalu vzdaluje od lodí směrem k jihu. Viděli, jak se noří do mlhy, jak tiše mizí, a jejich oči se v obavách obrátily k severu a zkoumaly, jestli se neblíží další nebezpečí.

Na severu už nebylo nic. Na jihu bylo ještě vidět obrysy ledovce, pomalu se ztrácejícího v mlze, a pak už nic, jen bělavou mlhu, jež měla tak trpkou příchuť, a vysoké černé vlny, které zvedaly loď a tříštily se o její boky v jiskřící pěně připomínající šampaňské.

Naklonili se nad zábradlí, ale neviděli celý trup lodí, ztrácející se v hlubinách.

„Přineste lano a svítilnu.“

V okamžiku bylo lano i lampa na palubě. Když jste viděli, jak Haynesův stín pobíhá po chodbičkách, nikdy byste si nepomysleli, že je to člověk, který si uváže kolem hrudi lano a nechá se při rozbouřeném moři spustit do hlubin, aby zjistil rozsah škod. A přece to udělal, jediným pohybem shodil ze sebe plášť a ovázal si lano kolem prsou.

„To ještě nikdo nikdy neviděl, určitě ne. Haynese nebylo možno poznat,“ vyprávěl později jeden z důstojníkových pomocníků. „Nikdo nestačil říct ani slovo.“

„Dva silní mužové mě spustí z paluby až k patce kotvy. Tam budu ve stejném bezpečí jako na můstku a pokusím se zjistit, co se stalo. Svítilnu spusťte taky na laně za mnou. Až zavolám jednou, přestaňte spouštět, až zavoláni dvakrát, vytáhněte mě nahoru.“

„All right!“

„Je to pravý chlap.“ Pohled na jeho odvahu znásoboval síly námořníků, kteří drželi lano. Spíše by se dali srazit vlnou do moře, než by je pustili. Haynes se nebál ničeho, to by muselo nejméně prasknout lano (ale bylo to lano ocelové a Haynes nebyl zrovna moc těžký).

„Jste připraveni? Začněte mě spouštět!“

Zmizel. Hvězda moří se dostávala pomalu napříč vlnám a dosti silně se kolébala. Když se naklonila na pravobok, Haynes visel nad hladinou na konci lana jako pavouk, a když se naklonila na levobok, padal na trup a bránil se prudkému nárazu nataženýma rukama a nohama.

Rychle se dostal na místo, kde kotva spočívala ve skluzu, a našel si spolehlivé a bezpečné stanoviště. Zavolal: „Stát!“ a námořník, který držel stráž na přídí a pozorně sledoval celou akci, předal rozkaz na palubu.

Několik metrů vedle něho bledé světlo obklopovalo svítilnu jako svatozář. Znovu zavolal, ať přestanou lampu spouštět, protože by ji mohly pohltit vlny. Snažil se zjistit rozsah poškození. Držel se křečovitě kotvy a nakláněl se nad vodu. Nebylo to snadné. Kymácel se ze strany na stranu, vlny vystřikovaly skoro až k němu, kropily ho vodní tříští a divoce vířily.

Potřeboval teď mít jasnou hlavu. Světlo lampy ho oslňovalo, podařilo se mu pevně se zachytit levou rukou a nohama a volnou rukou si zaclonil oči. Čekal, až si zvykne na slabé světlo, jež klouzalo po trupu a osvětlovalo příď v okamžicích, kdy ji silné vlnobití zvedalo. Konečně uviděl na trupu tmavší místo, otvor, trhlinu, asi metr pod čárou ponoru.

Musel vynaložit všechno úsilí, aby zůstal klidný, aby zapomněl na své postavení, aby nezneklidněl, a počítal: „Tři metry od hrany přídě, metr pod čárou ponoru, tři metry dlouhá a metr široká.“

„Hop… hop!“

Námořníci ho táhli rychle nahoru, nedbali na námahu, aby ho dostali co nejdříve z nebezpečné situace. Když se objevil nad zábradlím, chytili ho do náruče a přenesli na palubu. Potácel se a točila se mu hlava. Herwick ho podpíral a znepokojeně se ho zeptal:

„Jak to vypadá?“

„Není to nic vážného,“ odpověděl, „tři metry…“

„Kapitáne,“ oslovil ho plavčík, „v podpalubí číslo 1 není žádná voda.“

„Výborně, to je dobré, není to tedy nic vážného. Dáme tam ucpávku.“

Vzal do ruky telefon spojující příď s můstkem.

„Haló, kapitáne. Není to nic vážného, trhlina asi metr pod čárou ponoru.“

„Rozumím,“ odpověděl Davis, „přijďte za runou pro rozkazy.“

Davis přemýšlel. Není třeba vysílat volání o pomoc, protože by způsobilo zmatek na celém Atlantiku. Nehoda nemohla ohrozit takovou loď jako Hvězda moří, zabezpečenou celým systémem vzduchotěsných prostorů v podpalubí. Byla zasažena jen přední část a kotevní šachta a vlastně jen jediná věc byla ohrožena, nebo spíše ztracena: rekord. Nehoda zastavila Hvězdu moří, ale příště si to vynahradí.

Rychle vypočítal přibližnou polohu lodi a rozhodl se, že naváže spojení s parníky, které jsou také na jejich lince. Nebylo těžké zjistit, kde právě jsou, protože jejich pozici pravidelně zanášel do lodní mapy. Šel pro ni do kanceláře a vrátil se do kormidelny.

Saturnia byla příliš daleko, uháněla už směrem k Anglii. Bylo by nesmyslné obrátit se na ni a nutit ji, aby se vrátila.

Ale tady je jedna loď, která se jim hodila. Berlín, loď jedné hamburské společnosti. Vykonával cesty běžnou rychlostí a byl přesný jako hodiny. Vyplul v neděli z Cherbourgu. Nemohl být dále než sto mil východním směrem. Nemusel příliš zvyšovat rychlost a mohl být na místě nehody druhého dne za svítání.

„To je výborné. Budeme mít dost času zjistit své možnosti a pak se nám snad podaří společně doplout do Nového Yorku.“

Sestavil telegram, ve kterém kapitána lodi Berlín žádal, aby si podle možností pospíšil, ale upozornil ho na to, že Hvězdě moří zatím nehrozí žádné nebezpečí.

Poslal telegram do rádiové ústředny s příkazem, aby byl ihned odeslán, a začal psát text druhého telegramu pro Společnost.

Byl velmi stručný, pokud se týkalo nárazu a škod, o něco obšírněji uváděl současnou situaci lodi: „Hvězdě moří nehrozí žádné nebezpečí. Požádal jsem Berlín, aby plul směrem k nám a aby nás pro jistotu doprovázel a pomohl nám, kdyby to situace vyžadovala.“

Nakonec odeslal telegram stanici na mysu Race, aby oznámila mimořádným vysíláním jejich nehodu všem lodím.

Sám rychle zanesl oba telegramy hlavnímu radistovi, který už mezitím navázal spojení s hamburskou lodí.

„Nic se neděje.“ řekl mu. „Tyto telegramy vyšlete taky ihned a doručte mi odpověď z Berlina, jakmile ji obdržíte.“

… Simon a Gérard měli choulostivější úkol. Na palubě je už očekával početný houf cestujících, jejichž gesta, slova, všechny pohyby vyjadřovaly otázku.

Natahovali k nim ruce, jako by je chtěli zadržet.

„Není to nic vážného. Porucha ve strojovně.“

Bez přestání opakovali ty dvě věty a cestující z prvních řad je tlumočili těm, kdo stáli za nimi, a ti zase těm, kilo pořád přicházeli a zaplňovali palubu. Důstojníci se báli, aby někdo z nich náhodou nezahlédl ledovec. Simon se podíval na moře a uklidnil se: mlha se už zavřela za odplouvající horou ledu

„Vraťte se do salónů, je chladno. Není rozumné zůstával venku,“ řekl Gérard.

Lidé postupovali stále kupředu, rozhazovali rukama, a aniž si to uvědomovali, zatlačovali je zpět. Pronikavá vlhkost a hrůza před tmou obklopující loď důstojníkům pomáhala a jejich klid, úsměvy, které rozdávali na všechny strany, tón jejich slov vykonaly víc než slova sama.

„Jenomže… jenomže náš pokus o rekord je ohrožen.“

„Opravdu! To je škoda!“

„Proč?“

„Budeme muset doplout do Nového Yorku sníženou rychlostí.“

„Ach, tak to je ta vaše Hvězda moří!“

Jejich starosti se obrátily jiným směrem. Už nemysleli na náraz, který přerušil jejich tanec, zpěv, hry, který jiné vytrhl ze spánku a přinutil je, aby si ve spěchu přehodili přes pyžama kabáty a co nejrychleji vyběhli z kabin na palubu.

Sdělovali si zprávu, zveličovali ji, překrucovali ji.

„Porucha potrvá několik hodin.“

„Berlín nás předhoní!“

Na pomoc důstojníkům přišli i úředníci a za několik minut byly paluby prázdné. Simon s Gérardem se vydali na prohlídku, a když dorazili na zadní otevřenou palubu, slyšeli, jak klavíry udávají rytmus pro nové tance.

Simon si povšiml kontrastu mezi oslnivě osvětlenými salóny, mezi křehkými notami hudby a těžkou noci, větrem prosyceným jódem, silným vlnobitím, které naráželo na lodní trup s tupým hlukem srážejících se vln, jimž stála v cestě obrovská hmota Hvězdy moří.

Srdce mu sevřela úzkost. Cítil se osamocený tváří v tvář strašlivým dřímajícím silám.

„Vraťme se na můstek.“

… Když Herwick, Haynes, Simon a Gérard odešli z můstku, aby zjistili situaci na přídi nebo aby uklidnili cestující, ovládl Davise pocit vnitřní prázdnoty. V okamžiku, kdy příď Hvězdy moří narazila na ledovec, opustilo ho jeho příslovečné štěstí. Už to nebyl Davis, sedmnáct let bez zapleteně kotvy. Jako by se zmenšil. Slyšel toho o svém štěstí vyprávět tolik, že mu sám začal věřit, že si sám vytvořil jakousi svatozář, kterou nehoda jedním šlehnutím zničila. Po srážce to byl ubohý bezbranný muž a odchod jeho důstojníků ho uvrhl do samoty. A znovu uviděl před sebou všechno, co se v posledních dnech událo a co ho pořád pronásledovalo. A viDěl všechny své staré kamarády, jak mu říkají: „Davisi, už je čas!“

„Ano, Už je načase. Přinutili tě převzít velení Na Hvězdě moří. Ty jsi povolil, chtěl jsi bojovat, vrhl ses do mlhy s důvěrou ve vlastní nezranitelnost. Jorgan věděl, že nebudeš váhat. Co tě přinutilo přijmout to místo? Snad pýcha na to proslulé štěstí? Jorgan na ně spoléhal. A teď jsi potrestán. Teď je už všemu konec. Po návratu si sbalíš věci a na shledanou. Kapitán Davis zemřel.“

Jeho vůle byla však příliš silná a stejně silné bylo i jeho vědomí odpovědnosti, než aby podlehl beznaději. Už se rozhodl, že odejde z moře. Tato myšlenka se mu pevně uhnízdila v hlavě, ale teď musí ještě ukázat svou cenu, ukázat, kdo je to Davis. Nikdo mu později nesmí naprosto nic vytknout. Řeknou: „Davis, sedmnáct let bez nehody, a pak si jedné noci jeho loď rozbila nos o ledovec.“ Ale každý hned dodá: „Udělal všechno, co bylo jeho povinností, a pak zmizel.“

Tyto úvahy mu teď zaměstnávaly mozek, ale nebránily mu v jednání. Haynes se rozhodl zjistit rozsah škod tím, že se dal spustit po laně, kdežto on chtěl poznat pravdu jinými prostředky. Posílal do strojovny jeden rozkaz za druhým: „Uzavřete vzduchotěsné přepážky. Uzavřete záklopku odpadového vedení.“ A pak podle plánů podpalubí a podle Graysonových odpovědí zanedlouho poznal, že byla zatopena jenom přední část podpalubí a kotevní šachta.

Nebylo to nic vážného.. Haynes mu telefonicky jen potvrdil tuto domněnku.

Simon s Gérardem se vrátili na můstek společně s Haynesem a Herwickem.

První pohled a první Davisova slova platila druhému kapitánovi.

„Co jste zjistil?“

„Voda je v kotevní šachtě a v předním podpalubí. Nikde jinde. Viděl jsem trhlinu…“

„Cože?“

Davisova tvář byla unavenější a uzavřenější než obvykle. Zdálo se, že kapitán je ještě vyšší a ještě hubenější. I ve svém těžkém plášti vypadal jako neskutečný přízrak. Byl klidný, chladný a jeho slova se prodírala sevřenými rty.

„Cože?“

Ostatní vypadali jako lidé z masa a kostí, a i když se snažili ovládnout se, jejich chování prozrazovalo vzrušení. Haynes nervózně přecházel.

„Ano, viděl jsem ji,“ řekl. „Dal jsem se spustit na laně až ke kotevnímu skluzu. A tam jsem ji viděl…“

Okamžik zaváhal, sklonil hlavu a žase ji zvedl.

„Domnívám se, že jsem ji viděl… Viděl jsem mezi vlnami na pravoboku otvor jakoby proříznutý obrovským nožem.“

„A co dál?“

„Bude ho třeba ucpat.“

V tom tichu všichni slyšeli slova pronášená bez jakéhokoliv vzrušení, slyšeli je i námořníci, kteří přišli na můstek, aby se dověděli, co se děje.

„Ucpat, ano. Souhlasím. Já jsem taky podle plánů zjistil rozsah škody. Říkáte, že trhlina je kousek pod čárou ponoru. Bude třeba co nejvíce naklonit loď na levobok, přečerpat vodní nádrže a přeložit náklad v podpalubí. Musíme dostat ránu nad hladinu.“

„Ale co cestující?“

„Musí se s tím smířit… Mou povinností je dovést loď do Nového Yorku. Jak se zatím chovají?“

Simon odpověděl:

„Myslí si, že je to porucha ve strojovně. Vrátili se do salónů a jsou klidní.“

„Výborně. Dejte se do toho, Haynesi.“

Operace, o kterou se chtěli pokusit, byla celkem jednoduchá a skládala se ze dvou částí. Nejprve, jak řekl Davis, bylo třeba naklonit Hvězdu moří na levobok jemně, ale tak, aby trhlina vystoupila nad hladinu moře. A až se otvor objeví nad vodou, zvenčí na něj přiloží ucpávku, delší a širší, než byla sama trhlina, a připevní ji k trupu šesti lany, z nichž tři musí být upevněna pod kýlem. Byla to práce nebezpečná a vyžadovala umění, zručnost a obratnost, které nechyběly ani Haynesovi, ani námořníkům z jeho posádky.

Ocelová lana musela být co nejpružnější. Bylo třeba ponořit je do vody na přídi, držet oba konce a provléci je pod trupem lodi. A pak spustit k trhlině ucpávku, jako by se přikládal obvaz na zraněné místo.

Až bude otvor ucpán a voda, jež zaplavila podpalubí, vyčerpána, trhlina se nebude zvětšovat, vodotěsné přepážky už nebudou vystaveny strašlivému tlaku vody a Hvězda moří bude moci pomalu pokračovat v plavbě.

Rozhodnutí bylo jasné. Nemohli ztrácet čas. Davis pobídl všechny, aby šli na příď. Haynes s námořníky už sestupoval po žebříku a Davis dodal:

„Simone a Herwicku, běžte pomoci Haynesovi. A vy, Gérarde, zůstanete na můstku se mnou.“

Pak zavolal palubním telefonem do strojovny:

„Graysone, přijďte, prosím vás, na můstek… Ano, vezměte s sebou i inženýra.“

Čekal na ně a nervózně se procházel s rukama za zády. Když přišli, nepozdravil, nepokynul, neodpověděl na němou otázku, kterou četl v jejich očích… Můstek, kormidelna a místnost s mapami vypadaly opuštěné. Neobvyklé ticho, které lam vládlo, bylo tak hluboké, že bylo slyšet vrzání bot a skřípění kormidla otáčejícího se o několik stupňů na Jednu a na druhou stranu. Z moře přicházely měkké závany mírného větříku, který se táhl nad vodou a přinášel vůni mlhy. Všude kolem bylo vidět tmavá místa a vedle nich plochy jasně osvětlené, které ještě zvýrazňovaly čerň kolem nich. Muži byli ve tmě a nebylo možno rozeznat jejich tváře. Gérard poodstoupil od Davise a dvou mužů, kteří s sebou přinesli zápach strojovny.

„Graysone,“ řekl Davis, „mluvil jsem neuváženě, když jsem vám poradil, abyste poslal své muže spát. Potřebuji je teď.“

Flegmatický strojmistr si zaclonil levou rukou tvář a usmál se, protože od začátku velmi dobře věděl, že bude jeho lidi potřebovat.

„Jak to vypadá s vodními nádržemi?“

„Na levoboku i pravoboku jsou nádrže prázdné… i plné.“

„Je třeba přečerpat vodu z pravoboku na levobok. Můžete to udělat?“

Grayson přikývl a inženýr také.

„Co nejrychleji?“

„Půjde to dost rychle.“

„Výborně. A co uhlí?“

Grayson věděl, o co Davisovi jde, a ani ho nežádal, aby otázku upřesnil.

„Bral jsem jako obvykle zprava i zleva, je to ostatně poznat,“ dodal a ukázal, jak je Hvězda moří přesně vyvážená.

„Musíte vzít své muže a přeložit uhlí zprava do levé části skladů.“

„A co řeknou cestující?“

„Ach, cestující!“ odpověděl Davis tónem, který nepřipouštěl diskusi a který naznačoval, že jeho jedinou starostí je dělat to, co mu přikazuje profesionální povinnost.

Přesto se obrátil k inženýrovi, který byl představitelem Společnosti a jehož úloha se v této situaci stále zmenšovala, aby ho taky požádal o názor.

„Loď se značně nakloní,“ řekl suše, aby naznačil, že toto vysvětlení je vlastně zcela zbytečné.

„O kolik?“

„O deset, dvanáct, možná o čtrnáct stupňů. Přesně nevím, potřebujeme takový sklon, aby se trhlina dostala nad vodu.“

„A tím taky utopíme pověst Hvězdy moří.“

„Cože?“ řekl Davis. „jakou pověst? Zatím žádnou nemá. Pokud nemyslíte tu, kterou jí udělala reklama. Ta ovšem nemá žádnou cenu. Budete muset počkat rok dva, než se bude moci mluvit o pověsti.“

A pak dodal s ještě větší strohostí v hlase:

„Už jsem se rozhodl. Udělám to nejlepší, co můžu. A jestli Společnost…“

Nedokončil větu a pokrčil rameny.

„Udělejte to, co vám přikazuji, Graysone. Řeknu vám, až bude naklonění stačit… A hlavně, pracujte rychle.“

Grayson s inženýrem beze slova odešli. Davis se postavil vedle Gérarda, který byl opřen o zábradlí a pozoroval moře. Mlha obklopovala neprůhledně jasnými koulemi svítilny zavěšené v lanoví a oznamující, že Hvězda moří už není paní svého pohybu. V jejich bledém světle nebylo možno rozeznat pohyby mužů, kteří pracovali na přídi, i když dal Haynes umístit na zábradlí čtyři mohutné reflektory.

Gérard mlčel. Mlha už nebyla tak hustá. Občas se protrhla a v průhledech bylo vidět až do vzdálenosti jedné míle světélkující hladinu. Nečinnost tížila Davise. Co když ho tam vpředu potřebují? Někdy stačí jediné slovo a věci běží jako na drátku.

„Vlny nám budou překážet, Gérarde,“ řekl. „Půjdu na příď. Dobře pozorujte moře, a budete-li mě potřebovat, dejte znamení zvonem.“

„Ano, kapitáne.“

… Hned viděl, že práce námořníků je velmi obtížná. Museli vyrobit ucpávku z nového materiálu. Ocelové lano se neustále kroutilo a nebylo snadné pracovat s nepoddajnou plachtou. Haynes a Herwick se předháněli v rychlosti a obratnosti s muži, kteří pletli oka.

I když bylo vlhké chladno, napjaté obličeje, zkroucené námahou, se leskly potem. Davise naplňoval radostí ten pohled na tolik lidí, kteří dávali do práce celé své srdce.

Pocítil bratrství, které spojuje všechny námořníky. „Jsou to chlapíci!“

„Poranil ses,“ řekl Davis muži, jehož ruka byla zbrocena krví odkapávající na lano.

„To nic není,“ řekl námořník, zamával lhostejně rukou a ani nezvedl hlavu.

Haynes uviděl kapitána a řekl:

„Za půl hodiny bude ucpávka hotová.“

Davis se podíval na hodinky. Od srážky uběhlo teprve pětačtyřicet minut. A za tu krátkou dobu se stalo tolik věcí, že zapochyboval o tom, jestli mu hodinky jdou. Herwick vedle něho zápolil s uzly. „Máte přesný čas, Herwicku?“

První důstojník natočil hodinky směrem k světlu a odpověděl. Ano, bylo to skutečně tak. Stačily tři čtvrti hodiny, aby Haynes zjistil rozsah škod, aby upozornil na nehodu lodi nacházející se v jejich blízkosti a pobřežní stanoviště, aby se rozhodli, co mají udělat, aby vydal příkazy Graysonovi, aby se pustili do práce a aby uklidnili cestující. Byl to pořádný kus práce!

„Haynesi, ihned mi oznamte, až bude ucpávka hotova. Vůbec se mi nelíbí, když mám být na moři s dírou v boku.“

Vlny nebyly naštěstí příliš vysoké, ale přece jen značně rozhoupávaly obrovskou hmotu parníku. Tyto pohyby znovu zneklidnily cestující. Někteří vyšli na palubu a zvědavě se dívali na obrysy mužů vrhajících se zuřivě a mlčky do práce, jejíž smysl nechápali.

„Namluvili jsme jim, že je to porucha ve strojovně, ale co si asi myslí teď?“

„Simone,“ řekl, „zajděte do strojovny a informujte Graysona o tom, jak naše práce postupuje. Podívejte se, co dělají oni… a po cestě řekněte něco cestujícím a uklidněte je.“

V okamžiku, kdy Simon odcházel, Gérard zvonem oznámil kapitánovi, že má přijít na můstek.

X

Čtvrtek 14. května 19.., 0 hodin.

Gérard odevzdal Davisovi další telegram z Berlina. Německý parník žádal podrobnosti, chtěl, aby ho neustále informovali o své situaci a o tom, co se děje na Hvězdě moří, a ptal se, zda jí opravdu nehrozí žádné nebezpečí. Ujišťoval, že za svítání bude u nich a že jim pomůže, pokud to bude zapotřebí. Pod obvyklými slovy byl cítit ironický hrot. Kapitán z Berlina se musel smát pod vousy, když se dověděl o nehodě, která zmařila pokus Hvězdu moří o rekord, a když se ujistil, že lodi nehrozí žádné nebezpečí.

Nebude sám, kdo se bude radovat. Evropa, jež se brzy začne probouzet v paprscích vycházejícího slunce, se zanedlouho o neúspěchu doví.

„Jorgane, bude to pro tebe tvrdá lekce. Poskytne ti to medvědí službu.“ Zavolal Graysona.

„Haló, poslal jsem k vám Simona… Ještě nepřišel?… Ano. Bude vás informovat o tom, co jsme zatím udělali. Voda?… Uhlí?… Protestují? Nevadí, zítra si odpočinou. Řekněte jim, že i tak dostanou prémii, zasloužili si ji…“

Ve skladišti zuřivě pracovali a skutečně protestovali.

Byli na pokraji sil. Nakladači a topiči opustili svá místa u ohnišť, s krumpáči v rukou se vrhali na hromady uhlí, které se s hlukem sesouvalo, nakládali je na vozíky a převáželi na levobok. Vyčerpaní muži si na okamžik sedli, aby do sebe rychle hodili trochu studené vody, a pak se znovu zvedali a brali do rukou lopatu.

Jakmile se Simon objevil v podpalubí, Grayson ho hned zavedl do hlavního skladiště.

„Podívejte se na ně sám a poslechněte si je.“

Chtěl je povzbudit.

„Do toho, za dvě hodiny bude vaše práce skončena. A zítra poplujeme znovu se sníženou rychlostí. Budete mít královský život.“

„Královský, hú, hú,“ bručeli muži a Simon viděl jen jejich černé obrysy a bělmo očí.

„V každém případě dostanete prémii a dobře si zapamatujeme, jaký kus práce jste tady udělali.“

„Prémii… prémii…,“ odpovídali a krčili rameny.

„Dělají, co můžou. Aby šla práce rychleji, musel bych mít odpočaté lidi. Tihle jsou na pokraji sil.“

Grayson vyvedl Simona z tohoto pekla a zavedl ho do strojovny, kde stroje byly zastaveny a tiše předly jako kočky. Zde bylo všechno bílé a čisté a Simona na chvíli oslnilo světlo znásobené odlesky od nalakovaných stěn a jiskřící na vyleštěné oceli a mědi.

Grayson opakoval svá slova i mechanikům, kteří otírali přístroje jako štolbové koně po dlouhé jízdě. Pro ně práce skončila a pro jejich stroje taky. Zítra, až je znovu spustí, pojedou už jen na snížený výkon.

„Právě mi telefonoval kapitán, že v každém případě dostanete slíbenou prémií. Půjdeme, poručíku.“

Simon se však nehýbal. Grayson ho vzal pod paži a chtěl odejít ze strojovny. Simonová ruka však kladla takový odpor, že se překvapeně zastavil a podíval se důstojníkovi do očí.

„Co se děje?“

Šimonův pohled se upíral na pravou stěnu.

„Co se děje?“ opakoval Grayson.

Simon procedil přes zaťaté zuby:

„Voda.“

Pramínek vody tiše stékal z jednoho, z druhého spoje mezi pláty kovového obložení. A vytékal i z jiných míst, stékal po malbě, téměř neviditelný, ne širší než prst.

Bylo to na pravoboku. Otočili se. Levá stěna byla daleko a nemohli k ní dohlédnout. Šli se k ní podívat. Simon se dotkl stěny prstem a celá ruka mu zvlhla. Přiložil na plech dlaň a cítil, jak na ni tlačí oceán celou svou silou.

Beze slova se vrhl k žebříku a jako šílený po něm vyběhl ze strojovny. Neviděl nikoho a cestou vrážel do mužů. V ruce stále cítil celou váhu oceánu a měl dojem, jako by unikl z jakéhosi strašlivého svěráku, který drtil trup Hvězdy moří.

Chodbička byla prázdná, běžel a před očima viděl Herwicka s černou kšticí, která mu zakrývala pravou tvář jako olejová skvrna, viděl jeho úsměv, jeho obvyklý pohyb, jímž se potahoval za nos. Viděl Herwicka, jak mu říká: „je jistá délka, kterou není možno překročit… Hrozí, že se rozprskne jako granát.“

Herwick lhář! Nelhal! Jako granát! Slovo a obraz, jež vyvolávalo, mu naplňovalo mozek. To vše se událo v několika sekundách. Cítil v hlavě šílený vír.

Co nejrychleji o tom musí říct Davisovi, varovat ho. Co mohou dělal? Nic! Nic! Nic se nedalo dělat. Znal příliš dobře své řemeslo, aby věděl, že se nedá nic dělat proti tomu neúprosnému a pomalému drcení. Jako granát! Jako ořechová skořápka! A na palubě je tolik mužů a tolik žen, většina z nich teď spí a trup zatím pomalu podléhá tlaku.

Octl se na palubě, kde bylo ještě pár znepokojených cestujících. Musel se ovládat, aby neběžel, aby šel normálním krokem, aby neztratil rozvahu, aby nedal najevo tajemství, které znal jen on, Grayson a snad několik mužů z podpalubí. Srdce mu chtělo vyskočit z hrudi.

Jakmile byl na místě, kde už ho nebylo z paluby vidět, skočil na žebřík.

Herwick nelhal! Hvězda moří byla příliš dlouhá. Náraz na ledovec stačil, aby se přelomila jako obrovská hračka, aby se pomalu lámala na dva kusy. Její břicho se rozestupovalo.

Ve strojovně si muži všimli Simonová divokého úprku k žebříku. Sledovali ho a kladli si otázku, proč tak náhle a zděšeně utíká. Pak se obrátili na Graysona a žádali ho o vysvětlení. V jeho obličeji nebyla ani kapka krve, jeho oči byly tvrdé, naplněné úděsem a upřené na stěny strojovny.

„Šéfe, co se děje?“ ptali se mechanici a důstojnici, kteří v zamaštěných modrácích vypadali všichni stejně.

„Voda,“ řekl prostě tak jako před chvílí Simon.

Vytékala teď už z desítek míst, prameny už dosáhly šířky dětské dlaně a nic je nemohlo zadržet.

„Voda! Voda!“

Všichni ji teď viděli. To hrůzostrašné slovo šlo od úst k ústům, dorazilo až dolů do strojovny, až do kotelny, do skladů a v jediném okamžiku zalarmovalo všechny a lidé se seběhli kolem Graysona. Bylí zcela ohromení. „Cože? Voda? Proč?“

Věděli o srážce s ledovcem, věděli, že kotevní šachta je zatopená. K poškození ale došlo v přední části lodi. Někteří z nich pomáhali zavřít vzduchotěsnou přepážku, která oddělovala poškozenou část od zbytku lodí. A teď je voda i zde! To přece není možné. A přece ji viděli.

Už se dále neptali, už dále neuvažovali, znali příliš dobře zlomyslné moře, překvapení, které jim může loď přichystat. Před chvílí byli ještě plní nadšení, domnívali se, že na svých lopatách zvednou celý svět, a teď cítili, jak jsou slabí, jak jsou vydáni napospas strašlivým silám: nekonečné a bezcitné vodě, zimě, mlze a noci.

Ach, jak bylo dobré, že Grayson byl s nimi! Bylo mezi nimi hodně těch, kdo se s ním plavili už dlouhá léta. Někteří deset, jiní čtyři roky. Potkávali ho na chodbičkách, sráželi se s ním v kotelně, a vždy měl pro ně přátelské slovo, úsměv, někdy stisk ruky. Znal své řemeslo, byl vždycky spravedlivý a rozvážný. Dnes měl ukázat, jaké srdce mu bije v hrudi.

A ukázal to. Rozpřáhl ruce, jako by je chtěl uchránit před nebezpečím, a zdálo se, že najednou vyrostl. Řekl:

„Hola, děti moje! Zavřete všechny vodotěsné přepážky, spusťte čerpadla. Odlehčete pojistným ventilům a zůstaňte tu se mnou. Nenechám vás utopit se jako myši.“

Měl pravdu. Byli na dně díry, šachty, kterou voda pomalu a tiše zaplavovala.

„A pospěšte si,“ dodal Grayson.

A pak šel pomalu k telefonu a počkal, až dostane spojení s můstkem. Měl sevřené hrdlo, bylo třeba všechno říct několika slovy. Konečně mohl mluvit.

„Kapitáne. Voda všude teče proudem. Nebudeme ji moci nijak zastavit. Čerpadla pracují Přepážky jsou všechny uzavřené… Kapitáne… Nedá se zastavit… Kostra se hroutí… Kapitáne…“

Nikdo neodpovídal. Opakoval všechno ještě jednou. Až pak k němu dolehl hlas, který nepoznával.

„Ano, všechny jsou uzavřené… A loď?“

Hlasu se pomalu vracel obvyklý tón. Ano, mluvil to Davis.

„Loď. Bude ji třeba evakuovat… Nic… Evakuovat… Jsou tu se mnou… Ano, budu vám hlásit, jak voda sloupá. Zachráním je… Ne, na shledanou, Davisi.“

Zavěsil sluchátko.

„Kdo nemá službu, nahoru! Běžte si pro rozkazy ke kapitánovi.“

Simon doběhl k Davisovi, když stál nakloněn nad stolem a psal telegram.

„Jdu ze strojovny… Odevšad leče voda, na desíti, na dvaceti místech.“

„Vím.“ odpověděl mu Davis.

A psal dále: „S.O.S. Zde parník Hvězda moří. Hrozí nám potopení. Volám o pomoc v nouzi.“ Udal polohu lodi a podepsal se: Davis.

„Zaneste to do ústředny a hned se vraťte.“

Pak vyšel na můstek a poklepal na rameno třetímu důstojníkovi:

„Gérarde,“ řekl mu, „potápíme se.“

„Cože?“

Ve tváři mladého důstojníka bylo vepsáno strašlivé ohromení. To přece není možné. Uvažoval stejně jako před chvílí topiči.

„Ano, je to tak. Voda zaplavuje loď je třeba ji evakuovat.“

Třikrát zahoukal na sirénu, aby upozornil muže na přídi pohupující se na vlnách. A temným pronikavým hlasem zavolal:

„Haynesi, Herwicku, všichni ihned ke mně!“

Tón jeho hlasu projel všem až do morku kostí. Beze slova zanechali své práce a běželi na můstek. Kovová paluba duněla pod jejich kroky. V okamžiku byli všichni soustředěni kolem kapitána. Davis si je pomalu jednoho po druhém prohlížel. Znal všechny tváře, některé už léta, jiné dva dny. Ke všem cítil jakousi otcovskou lásku, jen na moři může člověk poznat podobný cit. Kvůli nim, pro své děti. v této chvíli odhodil svůj suchý a strohý Tón, který však nebyl ničím jiným než maskou, jež mu pomáhala skrýt se do samoty.

„Teď všichni dohře poslouchejte,“ řekl.

Nemusel je vybízet k pozornosti. Byli napjati a jejich obličeje naznačovaly, že jsou připraveni na nejhorší zprávu.

„Poslyšte. Právě mi telefonoval Grayson. Voda zaplavuje strojovnu. Kostra povoluje. Je třeba evakuovat Hvězdu moří…“

Davis zarazil pohybem muže, kteří začali ustupovat.

„Počkejte, děti moje. Je třeba zamezit panice. Nejsme sami. Počkejte chvilku. Každý půjde na své místo a připraví svůj člun. Zachovejte klid! Zachovejte klid! Až budete připraveni spustil čluny, dám pokyn k evakuaci. Počkejte ještě, rozejděte se v klidu a myslete na to, že celý náš život nás na tuto chvíli připravoval. Rozejděte se na svá místa a myslete na mé. Jsem zde, jsem s vámi. Zůstanu stále s vámi. Nezapomeňte na to. A teď jděte.“

Kruh námořníků se pomalu rozestupoval. Potřebovali několik okamžiků, aby pochopili, že všechno je skončeno a že je třeba opustit loď. Ale proč? Zpráva je překvapila stejně jako před chvílí topiče. Oni však neviděli, jak voda potměšile zaplavuje strojovnu, a nedovedli si nebezpečí představit.

Paluba pod tvýma nohama už není pevná. Brzy se zhroutí a potopí. Jak dlouho to bude trvat? Jejich nejistota byla o to větší, že neviděli, jak voda proniká do podpalubí. Všechno vypadalo tak spolehlivě, a přece… za jak dlouho? Někteří se chtěli rozběhnout do svých kabin, kde schovávali vzácné věci, cennější než zlato: dopisy… fotografie… snad fotografie někoho, kdo už zemřel.

„Ne,“ řekl Davis, kterému jejich pobyli neušel. „Nechte všechno na palubě. Jděte okamžitě na svá místa. Oblékněte si záchranné vesty. Poručík Herwick se ujímá velení při spouštění záchranných člunů. Na moři budete poslouchat jeho rozkazy… Herwicku.“

První důstojník přišel k Davisovi. Simon stál vedle nich a upřeně pozoroval svého kamaráda. Nedá mu nějaké znamení, nepošeptá mu do ucha: „Tak co, Simone, neměl jsem pravdu?“ Ne, nic. Herwick byl naprosto chladný.

„Herwicku, spustíte se na moře v jednom z prvních člunů. Ujmete se velení. Soustřeďte všechny čluny kolem sebe. Držte se pohromadě. Berlin zde bude za svítaní.“

„Rozumím,“ řekl Herwick.

Kapitán chvíli váhal, pak si vzpomněl na Jorganův dopis, podal mu ruku a dodal:

„Důvěřuji vám, na shledanou.“

„Na shledanou, kapitáne.“

Herwick odešel. S Davisem zůstal jen Simon, Gérard a Haynes. Druhý kapitán přistoupil k veliteli a ve slabém světle kompasové svítilny bylo vidět, jak mu zuřivě vlají vousy.

„Davisi, jste pevně rozhodnut? Máme opustit Hvězdu moří? Tisíc cestujících vyburcovaných uprostřed noci, budou se vrhat do člunů, budou bojovat, ženy budou padat přes palubu.“

„Simon to viděl, Haynesi. Nikdy jsem nemluvil do větru. Grayson mi telefonoval. Neopustit Hvězdu moří znamená riskovat, že s ní všichni zmizíme v hlubinách.“

Zavolal –

„Graysone, jak to vypadá? Ano, vody stále přibývá…“

Zavěsil sluchátko.

„Musíme si pospíšit. Zavolejte úředníky. Upozorněte obsluhující personál v restauraci. Za deset minut dám sirénou povel. Haynesi, Simone, Gérarde… spoléhám na vás Zabraňte panice“

A znovu zavolal Graysonovi:

„Máte dost páry? Dynama jsou v bezpečí? A co světla? Všechen proud pusťte do elektrických reflektorů, do palubních světel. A až do konce do rádiové ústředny.“

Zůstal sám, Ostatní důstojníci šli vykonávat jeho rozkazy. Byl to podivný pocit, být sám v šeru, v chladu. Sám? Ne.

„Kdo je tam?“

„To jsi ty. Parhame, co tu děláš? Jdi na své místo, rychle!“

„Kapitáne, a co signální rakety?“

„Máš pravdu, zapal je!… Ale nejdříve vyšli sirénou dlouhý signál.“

… Všichni cestující nespali. Simonová slova na chvíli zahnala obavy a Manékova hudba je všechny okouzlila. Vrhli se do víru tance a hudebníci museli hrát stále rychleji. Pak se unavili, zastavili se a zachvátil je znovu strach, ještě silnější. Útočil na těla vysílená šíleným tancem.

Zavládlo ticho a do něho o to silněji proniklo zahoukání sirény.

„Ach, pořád ta siréna!“

A pak zapochybovali:

„Myslíte, že nám poručík řekl pravdu?“

Muži vstali, museli pozvednout náladu. Zorganizovali hry, pak řekli ženám, aby si šly lehnout.

„Jděte spát. Noc rychle uteče a zítra ráno bude svítit slunce.“

„Spát? Copak můžeme spát?“

„Musíte jít do kabin.“

Ženy se nechávaly odvést, byly ochablé strachem a unavené kolébáním lodi.

„A teď musíte spát.“

Bylo slyšet nářky, vzlykot, bylo vidět dokonce slzy, ale nakonec přišel spánek. Dívky však chtěly zůstat v salónech s chlapci. Našly si tanečníky a přemluvily jednoho klavíristu, aby jim liše hrál.

„Pojďte si zatančit.“

Byli silní, tiskly se na jejich mohutná prsa, a ony zase pro muže znamenaly zapomnění. Jiní se chtěli věnovat hrám.

„Dáte si poker?“

„Velmi rád.“

Tak rychle uběhla hodina, zatančili si několik valčíků, trochu si poklábosili, někdo přišel v kartách o tisíc franků. A pak ustal pohyb, srdce lodi přestalo bušit, bylo cítit silnější pohyby vln.

„Stojíme!“

„Co se zase děje?“

Několik cestujících vyšlo na palubu. Simon a Gérard je poslali zpět.

„Nic to není, jenom porucha ve strojovně.“

„Porucha, a právě teď?“

Dlouhé minuty poslouchají, pátrají po významu všech hluků, které se ozývají, snaží se pochopit příčinu zastávky, proč se na přídi pracuje. Dveře se otevírají a objevují se vystrašené obličeje. Kolem proběhl námořník.

„Tak nám konečně řekněte, co se děje.“

Zima, cáry mlhy lepící se na okna, za nimiž není nic vidět. Muži se potkávají a říkají: „Pojďte si zahrát poker. Vždyť vám říkají, že to nic není.“ Dívky věší své nahé paže mužům na ramena a žadoní: „Pojďte si zatančit.“

A znovu siréna! Kdy už konečně přestane houkat?

A pak se prudce otevřou dveře. Vchází stevard. Je mladý, neobyčejně mladý, nemá dosud vousy. Jeho hlas nemá ještě odstín hlasu zralého muže. Chlapecky se chvěje.

„K nouzovým východům! Oblečte si záchranné vesty. Zachovejte klid!“

„Cože?“

Přece by k nim neposlali takového chlapce, aby jim sdělil tak vážnou zprávu, aby jim vydal takový rozkaz! Vždyť je to ještě dítě. Podívejte se, jak je bledý, jak se jeho tvář zdá nad tmavomodrou uniformou ještě bledší.

„K nouzovým východům!“

Vrhli se k němu čtyři vysocí muži ve smokinzích.

„Co to povídáte?“

Zbavil se jich rázným pohybem ruky. Nebylo to dítě. Ten prudký útok na něho mu dodal síly dospělého muže a vehnal mu červeň do tváře.

„Oblékněte si záchranné vesty a jděte na palubu.“

Bylo v něm teď tolik autority a tolik chladnokrevnosti, jako by se už nejméně dvacet let plavil na moři. Zanechal je osudu a šel do dalších salónů. A vedle v oddělení kabin jiní stejně mladí muži neúnavně opakovali stejná slova.

„Jděte k nouzovým východům. Všichni na palubu. Zachovejte klid! Zachovejte klid! Jděte k záchranným člunům…“

Klid! Obavy, které jim celé dva dny zněly v uších, narůstaly a měnily se ve varování před nebezpečím. A teď mají být klidní!

… Dveře byly příliš úzké. Ti nejsilnější se jimi probojovali ven jako první, ostatní a ženy je následovali už skoro umačkáni prvními nárazy, vlasy měli rozcuchané, oděvy se trhaly, líčidla stékala po tvářích.

Všechny dveře byly skoro vyvráceny. Palubu zaplavily vlny cestujících, kteří viděli jen mdlé světlo elektrických lamp a za nimi jen noc.

Haynes předvídal tento zmatený útěk a číšníci, topiči a několik námořníků už čekali s roztaženýma rukama.

„V člunech je místo pro všechny. Nejprve budou nastupovat ženy.“

Mužů bylo mezi cestujícími více a byli také silnější. Protrhli slabý řetěz rukou a vrhli se k zábradlí, kde je začal drtit přival dalších, tlačících se na ně zezadu. Byli zmateni, nevěděli, jak se mají při záchranné akci chovat. Ženy se věšely na krk svým mužům, děti křičely a usedavě plakaly, muži se surově zbavovali rukou, jež se jich držely.

Objevil se první člun. Hučící dav byl hnán nezvládnutelným pohybem vpřed. V křiku bylo slyšet praskot kostí. Nějaká žena ztratila vědomí, spadla na zem a lidé po ni šlapali. Naštěstí se dvacet metrů dále objevil druhý člun a napětí trochu povolilo.

A objevovaly se další čluny a okolo každého znovu zápasy a zuřivé boje. Občas se ozval prosebný hlas:

„Zachraňte mě, prosím vás!“

„Počkejte, nehrozí nám bezprostřední nebezpečí.“

… Šimonovo místo bylo u druhého a třetího člunu na levoboku. Za pomocníky měl dva číšníky a dva námořníky. Ke spuštění bylo třeba jen jediným pohybem ruky uvést do chodu zařízení, které čluny poutalo ke stojanům, spustit lana, na nichž byl člun přivázán, a natočit čluny přední částí směrem k palubě.

Když byl vyhlášen poplach, opustil můstek. Chtěl říct pár slov Herwickovi, ale první důstojník už zmizel; jeho stanoviště bylo na opačné straně lodi. Najdu ho později, řekl si.

Stál před svým člunem, který byl již připraven ke spuštění. Námořník mu podal ruku. Jediným skokem se dostal na své místo uprostřed člunu.

„Spouštějte.“

Všechny čluny byly umístěny na horních palubách, a bylo třeba je proto nejprve spustit ke spodním částem lodi, kde už byl slyšet hluk bojů o místa.

Jakmile se jejich člun dostal k střední palubě, Simon viděl, jak se na ně vrhá ohromný dav.

„Jestli se chcete zachránit, zachovejte klid. Nejprve ženy. Vy tady půjdete první.“

Natáhl ruku. Jednou nohou se postavil na zábradlí a druhou se opřel o plochý okraj člunu a nehleděl na to, že by mohl spadnout jako kámen do vody, kdyby se člun jen kousíček vzdálil od boku lodi. Padesát rukou se k němu vztáhlo a jeho slova zanikla ve výkřicích, ve vzlykání a ve voláni.

Vyskočil na palubu, vrhl se doprostřed davu a prorazil v něm úzký průchod.

„Tak pojďte, teď vy!“

Chytil ženu, která se kroutila, naříkala, ohlížela se za jinou, podal ji námořníkovi a ten ji jediným pohybem hodil na člun. Zdálo se mu, že má neobvyklou sílu, kterou nic nepřemůže. Nevybíral si, bral toho, koho měl po ruce, neposlouchal žádné prosby. Myslil jen na to, že je třeba co nejrychleji evakuovat Hvězdu moří.

Za několik minut byl člun plný. Řekl námořníkovi:

„Spouštěj člun a odraz. Odpluj na vzdálenost dvou set metrů a drž se při prvním důstojníkovi.“

Člun zmizel ve tmě a zmocnily se ho vlny. Díval se na něj: byla to šedá skvrna připomínající tvarem tkalcovský člunek, kolem ní se šířila bílá vlna. Hák se opřel o bok parníku a mohutné údery vesel začaly hnát člun na moře.

Vrátil se a jen taktak nebyl vržen mezi zábradlí a druhý člun, který zaujal místo prvního

„Pomalu… Pomalu…“

Jakási dívka, kterou dav tlačil k zábradlí, se zeptala: „Kde je maminka?“

„Už je zachráněná,“ odpověděl a podal ji námořníkovi.

Zachráníme je všechny, zachráníme je všechny! Myslel si. Neslyšel nic, jen neúnavně rval jednu za druhou oběti z náruče moře, které je hrozilo pohltit. Podivná slova a podivné věty mu zněly v uších: „Kde je Dick?“ – „Kde jsou moje šperky?“ – „Maminko… maminko!“

Nejhroznější bylo zbavit se obojku paží, které ho nechtěly pustit. Někdy musel být surový, prudce odstrčit ženu, někdy dokonce musel udeřit. Nadávali mu.

„Člun je plný, poručíku. Nastupte!“

Ani na okamžik nezaváhal.

„Odražte. Připojte se k ostatním. Mám tu ještě práci. Na mé místo posaďte tady tu ženu. Zlomte vaz!“

Zachránil před nebezpečím sto lidí. Se skloněnou hlavou se prodíral k čtvrtému člunu. Velel mu strojník, kterého neznal. Strojník zůstal v člunu a nemohl zvládnout nával cestujících.

„S takovou se nikam nedostanete,“ zavolal na něho Simon. „Nechte mě jednat!“

„Co jste zač?“

„Druhý důstojník.“

Dav cestujících ho odděloval od záchranného člunu. Vrhl se levým ramenem kupředu, pravým ramenem odhazoval muže a s nadlidským vypětím se prodral k zábradlí.

„Muži ustoupit! Je dost místa pro všechny.“

Nataženými pažemi zvedl jednu ženu.

„Chytej! A teď vy!“

V tom okamžiku voda zaplavila dynama. Najednou zhasla všechna světla. Šílený úprk ke člunům zesílil a lidé křičeli o pomoc. Pod tímto útokem jako pod obrovskou vlnou Simon zakolísal, ztratil půdu pod nohama a upadl.

… jedna za druhou vylétaly rakety k temné a zatažené obloze, prorážely mlhu, rozprskly se a padaly zpět. Davis se na ně nedíval a nesledoval je ani starý námořník, který je vystřeloval. Z můstku měl výhled na paluby a sledoval celý průběh nakládání a spouštění záchranných člunů.

Po zahoukání sirény bylo nejprve slyšet tiché hlasy a několik výkřiků. Pak se ozvala spleť hlasů vycházející z tisíců hrdel, která zněla stále, neutichala. Přelévala se z jedné strany lodi na druhou podle toho, na které se objevil záchranný člun, někdy z obou stran zároveň. Byla to spleť ohlušujících hlasů, občas proříznutá ječivými výkřiky a úsečnými rozkazy, a přece zněla uboze v tichu oceánu, který ji tlumil.

Hlasy útočily na Davise, mučily ho, protože projevy utrpení a hrůzy jsou pro ty, kdo jsou jejich svědky, strašnější než utrpení a hrůza samotná.

Nejprve vycházel křik ze skupiny padesáti cestujících vrhajících se na první člun, který se objevil u paluby – byl to člun Herwickův. Ještě zesílil, když se loďka ponořila do noci a přistála na hladině. A pak ticho. Bylo slyšet jen skřípění desíti vesel ve vidlicích, údery listů o vodu a i ty nakonec utichly. Člun se vzdaloval, z můstku ho bylo ještě pár minut vidět, jak tančí na rozbouřeném moři, a nakonec se ztratil mezi dvěma vysokými vlnami. A znovu se ozvaly výkřiky hrůzy a volání o pomoc, které najednou v mlze umlkly. A pak člun zmizel.

Tento výjev se opakoval ještě jednou, dvakrát, desetkrát. V okamžiku, kdy se čtvrtý člun dotkl hladiny, vysoká vlna ho přirazila k lodi. Námořník s hákem šlápl do prázdna a zmizel. V prázdnu za vlnou se uvolnila přední kladka, člun zůstal viset nu zadním lanu a z jeho nitra se vysypalo do vody padesát žen. Následující vlna obrátila člun, uvolnila ho i ze zadní kladky a roztříštila ho o trup lodi. Nelidské výkřiky byly udušeny hučením vln. Ve vodě se vytvořil vír, do něhož se propadly třísky člunu. Unášel zmítající se těla, která se ještě jednou objevila na povrchu jako loutky chtějící zamával na rozloučenou, a pak je vlna rozdrtila o bok lodi.

Během těch pár sekund, co toto drama trvalo, Davis stál nehnuto a kousal se do pěstí. Stál zkroucený u zábradlí, oči vytřeštěné hrůzou. Viděl, že je přemožen, zničen silami, které se proti němu spojily a proti nimž nemohl bojovat. Zvedl hlavu a rozhlížel se po obzoru, hledal pomoc. Neviděl nic, jen lehký větřík si pohrával s výkřiky, rozhazoval je kolem sebe a uprostřed tmy se tyčila obrovská Hvězda moří, kolébala se ze strany na stranu a pomalu se skláněla na pravobok. Kolem lodi bylo o něco světlejší pásmo, v němž se černá voda zmocňovala člunů a unášela je do noci.

„Haló, Graysone.“

„Voda stoupá pomaleji, ale zlom se rozšiřuje. Bojím se, že nebudu už dlouho moci dodávat proud pro světla. Vedení se trhá a je skoro zničeno.“

„Vykliďte podpalubí.“

Zlom? Ale proč se loď láme? Kvůli srážce s ledovcem? To není možné, vždyť k nárazu došlo v přední části, jen několik metrů od hrany přídě. Proč tedy? A vzpomněl si na útržky hovoru, jež zaslechl stejně jako Herwick, připomněl si historku, která tajně kolovala a které tehdy nepřikládal žádnou důležitost. Vzpomněl si na chvění, které se zmocňovalo lodi, když dosáhla určité rychlosti. A pak najednou, když dlouhé minuty převracel v hlavě tyto vzpomínky, pochopil strašnou pravdu: Hvězda moří nebyla schopna plavby na oceánu! Podíval se na loď, kterou ještě měl pod nohama: nikdy neměla opustit přístav!

Zlom! Tato noc byla pro něho tak bohatá na odhalení a na překvapeni, byly to uzlové okamžiky jeho života… hodiny, které určitě budou posledními jeho hodinami: měl dost odvahy a nic si nenamlouval. Zlom! K čertu! Teď teprve poznal, proč si ho Jorgan vybral na místo velitele Hvězdy moří. Loď se lámala! Že by skutečné důvody jeho jmenování byly obavy, které měli o tuto loď?

Ach, Jorgane, vy, námořník, vy že byste něco podobného udělal? Věděl jste o tom, že Hvězda moří nezaručuje bezpečnou plavbu, a přece jste ji poslal na moře? Chtěl jste umlčet pochyby tím, že pošlete na palubu kapitána, jehož štěstí se stalo legendou? Ach, ach Jorgane!

Když tak znovu prožíval okolnosti, za nichž loď vyplula, vše, co se událo před vyplutím, byl si jistý, že jeho domněnky jsou správné. Všechno, co se vyprávělo o Hvězdě moří, byla pravda: zděšení majitelů, když se dověděli o Dreamově rozhodnutí a o jeho odchodu. Co dělat? Co dělat? Celý námořní svět byl vyburcován stavbou lodí. Bylo by možné podnik odložit? Bylo by možné změnit plány? Nejvíc rozrušený byl Jorgan, autor a propagátor myšlenky, Hvězda moří byla jeho dílem. A on, Davis ho znal dobře, věděl o jeho ješitnosti, Jorgan nechtěl ustoupit. A se stejnou tvrdošíjností, s jakou prosadil projekt Hvězdy moří, odolával pochybnostem správní rady. Proti námitkám Dreamovým postavil nové argumenty. Mluvil o nedostatku důvěry, odvahy, o slabosti a v několika hodinách dokázal obrátit situaci. Ještě včera byl Dream neotřesitelnou autoritou, dnes se mu všichni vysmívali. Posměšky vyvolal Jorgan a Jorgan je taky podporoval.

Po několika dnech se na Dreamovo odstoupení zapomnělo. Ale večer doma, za zavřenými dveřmi, Jorgan uvažoval: zmocnila se ho pochybnost jako červ napadající ovoce. A co když měl Dream pravdu? A aby se uklidnil, zavolal Davise.

Velitel Hvězdy moří propukl v nelidský smích. Před očima měl dva obrázky: tlustého a usmívajícího se Jorgana a záchranný člun rozdrcený vlnou o bok lodi.

A v tom okamžiku pocítil v sobě podivný klid. Za normálních okolností by si vyčítal, že neuposlechl ihned rad Haynese a ostatních důstojníků, mohl si vyčítal taky, že nejednal podle svého původního rozhodnutí, že neplní přímo do mlhy a neobracel se směrem k jihu. Teď ho však uklidňovalo, že ke katastrofě došlo: ztráty nebudou veliké. Hvězda moří nezmizí se všemi na palubě v bouři…

Zapomněl na Jorgana. Nemyslel na pevninu a na ty, kdo na ni zůstali. Jedním pohledem znovu obhlédl paluby, na nichž námořnici – byla to opravdu nejlepší posádka v Liverpoolu –, topiči, stevardi spouštěli na vodu záchranné čluny. Čas od času pronikavě zapískl a megafonem vykřikl rozkaz. Loď se pomalu vyprazdňovala.

Jenom ať vydrží ještě aspoň čtvrt hodiny a jenom ať máme až do konce světlo!

Čtvrt hodiny! Uklidnil se. Jeho gesta byla rozmáchlejší, krok klidnější. Procházel se po můstku, jako by ho nikdy neměl opustit. Čtyřicet let na moři! Kolik lidí ho už na plavbách doprovázelo! Teď byl sám, starý námořník už taky odešel, kormidelna byla prázdná, vítr pronikal do kanceláře s mapami, kormidlo bylo opuštěné a jen skřípot můstku občas doplňoval o několik pronikavých not hluk přicházející zespodu. Jeho život se prudce zastavil.

Sám! Jsem sám, vždycky jsem byl sám… Ne! Zavolal:

„Haynesi, kde jste, Haynesi?“ a jeho pohled hledal na palubách druhého kapitána. Haynesi… Haynesi…

Z celého života mu zůstal jediný přítel. To, co měl nejcennějšího, bylo přátelství. To byl smysl jeho volání. Potřeboval mít svého přítele vedle sebe.

Haynes byl v plné práci. Davis ho nemohl vidět a nemohl ani slyšet jeho hlas. Ale věděl, že přijde, a trpělivě na něho čekal.

… Simon nezůstal na zemi dlouho. Podařilo se mu odplazit se stranou a vstát, ale obličej měl zbrocený krví. Obava lidí z toho, že se potopí i s Hvězdou moří, nabyla nyní ve tmě strašných rozměrů. Bili se ještě divočeji a Simon už nijak nemírnil rány, které kolem sebe rozdával. Jednomu plavčíkovi se podařilo rozsvítit elektrickou baterku. Její paprsky klouzaly po tvářích šílících pasažéru. Bylo vidět ženu, jejíž tvář byla zkroucená strachem, vlasy ji padaly na záda, otevřená ústa vyrážela skřeky. Jiná žena se otřásala křečí, nervovým škubáním, oči měla zalité slzami a ústa nemohla vydat ani hlásek. A za ní zaťaté ruce, vzpínající se a žadonící paže, které jako by nepatřily k žádným tělům. Občas se vynořila nelidská tvář muže vrhajícího se v šíleném strachu ke člunu a prudkými pohyby odhazujícího z cesty ženy. Simon po něm skočil, hlavou ho udeřil do prsou a hodil zpět.

„Nejdříve ženy.“

Pochopil, že sám nebude moci ten zběsilý útok zastavit Použil úskoku, aby mohl ženy zachránit.

„Muži,“ zavolal, „pojďte se mnou. Ukážu vám, jak se můžete dostat z lodi,“ a táhl je na horní palubu, kde byly čluny. Asi deset ho následovalo.

… Haynes taky vykonal kus práce. Běhal od jedné skupiny ke druhé, vrhal se mezi bojující, dodával odvahy důstojníkům.

„Do toho, Gérarde!“

„Jen co se člun dotkne hladiny, rychle se chopte vesel a odražte!“

„Kapitáne, kolik času nám ještě zbývá?“

„Budeme mít dost času, když všichni zachovají klid a rozvahu.“

Jakýsi mladík beze smyslů ho uchopil za ramena.

„Je to ostuda, kapitáne,“ a udeřil ho pěstí do obličeje.

Haynes upadl na palubu, vstal a zavolal na dva stevardy: „Spoutejte ho.“ a zmizel v chodbě ke kajutám.

Tam bláznivě pobíhalo ještě několik opozdilců – mužů, žen i dětí –, kteří šli brzy spát a které stevardi vytrhli ze spánku.

„Zachovejte klid,“ volal na ně Haynes. „Oblečte si záchranné vesty a běžte na palubu. Vezměte si pláště, budete je v člunu potřebovat.“

Někteří svírali na prsou tašku nebo kufřík s penězi, se šperky.

„Zachraňte životy!“

Procházel kabinami, prudce otevíral dveře, rozhrnoval závěsy. Lůžka bylá ještě teplá a bylo na nich vidět otisky těl. Šaty se válely po zemi, knihy byly otevřené, plnicí pero leželo na rozepsaném dopise. Haynes našel spícího muže a ze všech sil jím zatřásl.

„Co se děje?“

Zařval na něho:

„Potápíme se!“

A muž vyběhl jako šílený na chodbičku.

Haynes pokračoval v prohlídce. Loď už se nepohybovala volně jako dřív. Obrovská hmota vody v jejím břichu se pohybovala s ní, zpomalovala její pohyby a tím prudčeji jí otřásala. Haynes cítil pod nohama tu mrtvou hmotu, která tížila Hvězdu moří a která každou chvíli mohutněla. Když se loď naklonila na jednu stranu, vzpřimovala se jen s obrovskou námahou. Byla jako raněné zvíře, které se snaží postavit se na nohy.

Kabiny už byly prázdné. Průvan pronikal několika otevřenými okénky a pohyboval slabě záclonami. Na konci chodbičky začínalo schodiště vedoucí do spodních poschodí. Haynes začal sestupovat. Po několika krocích ryk pasažérů bojujících o záchranu zmizel jakoby mávnutím kouzelné hůlky. Všiml si toho, když sestoupil ještě níže. Z hloubi lodi na něho dýchlo ticho a závany tepla doprovázené dlouhými nářky, úpěním a praskáním, které vydávalo drcené obložení stěn.

Haynes se na konci schodiště zastavil, chvíli bojoval proti pocitu neurčitého strachu, který na něho útočil, ovládl se a pokračoval v cestě. Když loď začala sténat a její úpění jí bleskem prolétalo jako střela, měl dojem, že je sevřena železnou rukou. Naříkala a vydávala různé tóny a hluky. Některé byly krátké a pronikavé, jiné trvaly i několik sekund. Někde suše zapraskala přepážka, jinde dřevěná laťka přeletěla přes celou kabinu. A pak tu byly drobnější zvuky: hluk převrženého stolku, otáčejícího se křesla.

Haynes začal obchůzku vpředu a pozorně prohlížel všechny kabiny, aby zjistil, zda jsou prázdné. Nebyl v nich už nikdo a ta prázdnota děsila.

Sestoupil ještě níže a procházel jídelnami. Stoly byly už prostřeny k snídani a v přípravnách se pyramidy talířů zhroutily a střepy pokrývaly podlahu. Houkání sirény, které v horních patrech bylo ještě jasně slyšet, sem doléhalo jen tlumeně. Ve vedlejší místnosti zaslechl mohutný a pravidelný hluk – jako by nějaké ohromné těleso bilo do kovadliny – nedovedl ho definovat. Co to může být? Ptal se sám sebe. Klidně poslouchal a pocítil prudký tepot vlastního srdce, tak prudký, že nevěděl, jestli ten hluk nevychází z jeho vlastní hrudi.

Půjdu zpátky. Vtom zhaslo světlo.

Hvězda moří se sesula na levý bok a zůstala tak několik okamžiků ležet. Haynes se vrhl kupředu, zachvátil ho strach, zvedl ruce nad hlavu, jako by se chtěl chránit před obrovskou hmotou parníku, jako by se chtěl chránit před pěti patry, jež byla nad ním a jež hrozila, že ho zavalí. Narážel do židlí a stolů, uklouzl a vstal.

Musím jít pomalu. Musím ujít asi padesát kroků. Schodiště je na levé straně.

Ušel padesát kroků a zahnul. Byl příliš vystrašený, aby vnímal nářky lodi. Vyšel po schodišti nahoru a musel projít další chodbičkou. Průvan mu házel do tváří záclony. Zdálo se mu, že zaslechl pláč.

„Haló, je tam někdo?“

Žádná odpověď. Prošel jsem všechny kabiny a nikde nikdo není.

A přece se mu zdálo, že někdo, snad nějaká žena, naříká, hned vedle něho, v kabině napravo.

Musím se tam podívat. Vstoupil s rukama nataženýma před sebou a s široce rozevřenýma očima. Nářek se ozývá tam někde v rohu. Už se k němu blížil. Ne, nebyl tam nikdo… nic, jen pramen stékající vody…

Nedovedl se již ovládnout, vyrazil z kabiny a běžel, jak rychle dovedl, vrážel rameny, hlavou do stěn jako smyslu zbavený. Ještě jedno schodiště, ještě jedna chodbička, rozčilující ticho, nářky, pláč zůstaly za ním, pod ním, ztrácely na síle, zatímco ječení sirény zesilovalo a výkřiky cestujících byly stále zřetelnější.

Konečně vyběhl na horní palubu a octl se na čerstvém vzduchu uprostřed davu. Obličej měl zalitý potem. Zachvátila ho taková slabost, že se na chvíli musel opřít o dveře. A pak pokračoval v cestě.

Paluby byly již prázdnější, nebylo vidět skoro žádnou ženu. Do jednoho člunu už nastupovali i muži. „Budeme mít dost času a zachráníme všechny.“

Střetl se se Simonem, za nímž bláznivě běželo deset mužů. Do obličeje mu zasvítil paprsek elektrické lampičky.

„To jste vy, Haynesi?“ zeptal se ho druhý důstojník, protože nemohl hned poznat druhého kapitána v tom domláceném muži s napůl vyškubanými vousy a v roztrhaném stejnokroji.

„Ano… A kdo jste vy?“

„Simon.“

„Prošel jsem spodní poschodí. Všude je prázdno.“

„Vedu tyto muže k vorům.“

„Nebudete už mít rumpály, abyste je spustili na vodu… Pospěšte si! Pospěšte si! Bojím se, že nám už nezbývá moc času.“

„Pojďte!“

„Jdu za Davisem… Na shledanou… A přeji vám, abyste se zachránil.“

„Na shledanou… Přeji vám to taky.“

… Podle různých příznaků námořníci poznali, že se Hvězda moří brzy potopí. Loď byla stále těžší a ztrácela odolnost. Lana a stěžně praskaly a zvuky, které Haynes zaslechl v podpalubí, bylo teď slyšet ze všech stran.

… Ve strojovně přestala voda na chvíli stoupat, ale teď pronikala všude s ještě větší rychlostí a vytvářela ve střední části ohromnou hmotu, která narušila rovnováhu lodi a každým okamžikem rozšiřovala trhliny v plášti trupu. Voda vířila a na jejím povrchu světélkovala duha olejových skvrn. Nové prameny přitékaly a svíraly nohy mužů pomalým a studeným stiskem jako chapadla chobotnice.

„Všichni opustí strojovnu!“ volal Grayson. „Voda brzy zasáhne ohniště.“

Muži, kteří zůstali na svých místech až do posledního okamžiku, se vrhali k žebříkům a rychle se šplhali nahoru.

„Už se nedá nic dělat,“ řekl Grayson inženýrovi – a jeho hlas se trochu chvěl –, „jen se pokusil o záchranu… je to škoda. Byli bychom s Hvězdou moří něco dokázali.“

Klid ho neopustil ani teď. Objal strojovnu dlouhým pohledem.

„Pojďme,“ řekl, „všichni moji muži jsou už nahoře.“

Stoupal po žebříku za inženýrem. Když byl na poslední příčce, mrak husté páry zahalil strojovnu a rozšířil se i do kotelny. Uslyšeli několik temných výbuchů a pak zhaslo světlo. Malý kotel, který dodával páru pro dynamo a byl umístěn o něco výše než ostatní, byl také zaplaven vodou.

Grayson se připojil ke svým mužům na palubě.

„Oblečte si záchranné vesty a běžte. Vezměte si vor na horní palubě. Na shledanou, pane inženýre, teď už každý bude bojovat sám za sebe.“

Na můstku se setkal s Haynesem, který podával Davisovi zprávu o výsledku obchůzky.

„V kabinách už není nikdo. Prošel jsem i několik jídelen a přípravny. A proběhl jsem i kajuty personálu.“

„A tihle, co jsou to zač?“ zeptal se Davis a ukázal do tmy na skupinu mužů, kteří nedaleko můstku na něčem horečně pracovali.

„Tlačili se kolem člunů a Simon je odvedl nahoru. Snaží se teď spustit na vodu vor.“

„Dole už není nikdo,“ řekl Grayson. „Někteří z mých chlapců jsou taky na palubě a zápasí s vorem.“

„A co čluny?“ zeptal se Davis.

„Číslo čtyři se potopil.“

„Vím… viděl jsem to…“

„Jedna kladka byla špatně upevněna, pak se loď naklonila a nakonec vysoká vlna…“

„Ano, vím to. Kolik nám ještě zbývá času, Graysone?“

„Nevím. Možná pět, deset nebo patnáct minut. Pláty se kroutí, jako by byly z lepenky.“

„Nedá se nic dělat. Běžte! Mnoho štěstí!“

Grayson uchopil Davisovu ruku, stiskl ji, seběhl po žebříku a už se neohlédl. Davis a Haynes zůstalí sami. Sklonili hlavy k zemi a ani se na sebe nepodívali.

Malá lampička osvětlovala psací stůl, na němž bylo poházeno několik papírů.

„Haynesi, jděte do rádiové ústředny. Vezměte všechny telegramy, které přijali, a přineste mi je. Řekněte jim…“

Zaváhal, pokývl těžce hlavou a v hrudi pocítil něco, co ho drtilo.

„Ach, ti jsou na tom nejhůře. Aby mohli být ostatní zachráněni, musí být oni odsouzeni k smrti. Řekněte jim, že musí ještě zůstat na svých místech, že já jsem tady taky.“

Deset metrů oddělovalo můstek od ústředny. Haynes je rychle přeběhl. Vrazil do dveří a překvapeně se zastavil. Radisté seděli a klidně kouřili. Jeden ovládal stanici, druhý zapisoval na kus papíru přijaté znaky. Zhasnutí světla a přerušení proudu bylo pro ně jediným projevem toho, že voda v podpalubí stoupá. Najednou bytí ponořeni do tmy, jeden z nich otočil vypínačem a přístroje a lampy byly napájeny akumulátory.

Byli stejně překvapeni jako Haynes. Od ostatního světa je oddělovaly pancéřové stěny. Zjevení rozcuchaného a poraněného druhého kapitána v cárech uniformy bylo pro ně obrazem toho, co se asi děje nahoře. Vyskočili ze svých míst.

„Jak to vypadá?“

„Za chvilku bude po všem. A co je nového u vás?“

„Jsme ve spojení s Berlínem a s mysem Race. Berlín jede nejvyšší rychlostí. Bude zde za čtyři hodiny. Odpověděl také Celtie, ale je příliš daleko…“

„Telegrafujte na Berlin, že evakuace Hvězdy moří je skončena. Jeden člun se při spouštění převrhl. Zůstává nám tak čtvrt hodiny. Oznamte jim, že máme silné vlnobití, ale že člunům nehrozí nebezpečí. Dejte mi všechny papíry, všechny přijaté telegramy. Musíte stále vysílat. Davis je na můstku a já jsem tam taky. Simon pomáhá mužům spustit vor na hladinu…“ Skládal papíry, které mu dal hlavní radista, a dodal: „Měli byste si obléct záchranné vesty. Ještě se za vámi přijdu podívat.“

„Haynesi,“ řekl Davis, když se jeho zástupce vrátil na můstek, „musíme být rádi, že moře není víc rozbouřené. Zdá se, že vlny už nejsou tak vysoké a že se mlha už rozplynula.“

Aby to mohli lépe posoudit, šli k zábradlí a dívali se do dálky. Tři sta metrů od nich bylo vidět světla člunů, všechna pohromadě, jak tančí tanec kostlivců. Pět nebo šest člunů vyneslo moře nahoru, pak jejich světla zmizela mezi dvěma vlnami. O něco dále se vynořila jiná tři světla. A pak i ona zmizela a tanec se opakoval.

„Je dost jasno a Berlín bude mít ulehčenou práci.“

Hladké a pravidelné vlny se tříštily o bok Hvězdy moří. Byly schoulené jako muž, který sklání hlavu a skrývá ji mezi rameny, a vrhaly masy vody na její trup.

Davis s Havnesem stáli těsně vedle sebe. Davis položil výmluvným gestem ruku na rameno svého zástupce:

„Zůstali jsme sami dva, jsme sami už deset let. A teď na nás číhá smrt, ale jsme pořád spolu, my dva.“

„Měl jsem strach,“ řekl Haynes, „tam dole… Kdybyste slyšel ty zvuky.“

„Dovedu si to představit,“ řekl Davis, „ale byl jsem si jist, že v léto chvíli budete tady.“ Zmlkl a pak pokračoval:

„Chtěl bych, aby se Jorgan dověděl, co se stalo. Zapsal jsem všechno: mlhu, pozici ledovců. Všechno je napsáno v palubním deníku: rybářské čluny, změna kursu, srážka. Poškození na přídi je nepatrné.“

„Potápíme se.“

„Ale je tu ještě něco jiného, Haynesi.“

„Rozumím vám.“

„Já jsem to taky pochopil. Chtěl bych si zachránit život, abych jim to mohl říct.“

„Jiní to vědí taky a všechno jim řeknou.“

… Skupina mužů se Simonem se na horní palubě setkala s jinými muži, které vedl Gérard. Bylo mezi nimi několik cestujících ve smokingu, hudebníci, skladník se svým pomocníkem, kuchař a několik stevardů. Simon vzal ze skříňky lucernu, zapálil ji, pověsil na zdvižné lano a s Gérardovou pomocí zatlačil muže dále od voru.

„Teď nás nechte pracovat. Rumpály nefungují. Až budou vory spuštěny, musíte skočit do vody a vylézt na ně.“

Obrovitý kuchař povzbuzoval ostatní:

„Buďte klidní, jen žádné strachy.“

Odřízli uvazovací lana jednoho voru, zavěsili ho na hák nákladního stožáru a pět nebo šest mužů se pověsilo na kladku a zvedlo vor na metr od země.

„Jeden muž vyleze nahoru, ale jen jeden!“

Simon ukázal na jakéhosi mladíka schovaného vzadu za všemi ostatními.

„Vezměte si hák. Skrčte se doprostřed a pevně se držte. Rychle, vylezte nahoru. Jakmile vor dosedne na hladinu, vyvěste ho z háku. Ostatní pak naskáčou do moře a vy jim pomůžete dostat se nahoru.“

Vyzvedli vor ještě o něco výš, nákladní stožár se otočil a plavidlo i s mužem zmizelo. Gérard zatáhl za lano a ověřil si, že Šimonovy rozkazy byly splněny.

„Šest mužů skočí do vody. Počkejte ale, až se loď nakloní na levou stranu.“

Dole se hladina slabě odrážela od tmy. Nikdo se k ničemu neměl.

„Ukažte jim, jak se to dělá,“ řekl Simon jednomu stevardovi.

Chlapec se stočil do kuličky, skrčil nohy a skočil. Pět mužů skočilo poslušně za ním. K vorům přišli i topiči a spustili další dva. A pak přišel z můstku Grayson a nasedl do čtvrtého voru. Paluba byla prázdná.

Gérard řekl: „Sami nebudeme mít dost síly spustit další vor. Musíme se dostat za Graysonem. Skočíme za ním.“

Z noci však zazněly kroky a ozval se hlas.

„Simone! Gérarde!“

A za chvíli se ve tmě objevil Haynes.

„Jděte k velitelské bárce. Kapitán za chvilku přijde i s radisty. Připravme zatím bárku.“ Simon rozsvítil lucernu a všichni tři se rozběhli k bárce umístěné na levoboku přímo nad můstkem. Rychle z ní strhli plachtu, uvolnili upevňovací lana a začali ji spouštět.

„A kde je velitel?“

„Už jdu,“ ozval se Davis.

A už ho bylo vidět, jak před sebou postrkuje radisty, kteří si neobratně zapínali záchranné vesty.

Gérard se připravoval, že skočí do bárky.

Půl kilometru od lodi tančila na vlnách světla člunů soustředěných kolem Herwicka. Z tmavé husté noci, která obklopovala bledá světla luceren, zaznívalo volání mužů, držících se křečovitě vorů, a nárazy těžkých vln do trupu Hvězdy moří, jež se jako přetížená nákladní loď pomalu nořila do vody.

Přední stěžeň se přelomil a spadl zpět na můstek, rozbil kompas a roztříštil okenní tabulky. Šest mužů sklonilo hlavy a chtělo se rozběhnout k bárce. Pod jejich nohama se však ozval strašlivý zvuk temných nárazů, výbuchů a drceného materiálu, který rozechvěl podlahu paluby a pronikl jim až do hloubi duše. Paluba se naklonila dozadu a střed lodi se propadl do hlubin. Můstek se zhroutil jako domek z karet, kormidelna, kancelář, palubní přístřešek se rozletěly, stěny létaly ve vzduchu.

Byli zavaleni a drceni troskami. Přední i zadní část lodi vystoupila vzhůru. Voda se hrnula na palubu v bílých spirálách, vřela, pronikala do všech prostorů a kroutila železné pláty.

Šest mužů křičelo, ale jejich křik se ztrácel v hluku.

Byly to jen jakési pohyblivé loutky, které už napůl ztratily vědomí, zmítané vírem vzduchu vystupujícího z lodi.

Simon se octl vedle Gérarda, vzal ho za ruce a zavřel oči.

XI

Čtvrtek 14. května 19.., 10 hodin.

„Držel jsem Gérardovy ruce…“

Simon ležel na lůžku v Berlinu. Obvazy mu zahalovaly hlavu a byly v nich Jen otvory pro oči.

„A co se stalo potom?“ ptal se ho Herwick, sedící na pelesti jeho lůžka.

„Potom? Ach, to je těžké říct… a moc mě to bolí… Pravou nohu mám těžkou a pálí mě… Představte si to: obrovský parník se potápí… a vy jste unášen se všemi jeho troskami. Trámy, stěžně, lana, utržený kus paluby, zábradlí, plechy, a to všechno se zmítá, víří, kroutí, láme, drtí. Nevím, co se dělo. Zavřel jsem oči. Byl to pekelný hluk. Unášelo mě to, ani vám to nemůžu popsat, jako obrovský vír. Připadal jsem si, jako bych nic nevážil a letěl ve vichřici, která mě uchvátila a která mě drtila. Pustil jsem se Gérarda a zvedl jsem ruce nad hlavu. V těch několika chvilkách jsem viděl svou malou Mínu, kamarády z Mount Everestu, jak se opírají o zábradlí a dívají se na mě. A pak mě uchvátila voda, udeřila do prsou, unášela mě a zmítala mnou. Cítil jsem, jak se mi nohy dostaly do jakéhosi svěráku a táhnou mě dolů. Bránil jsem se, Herwicku, ze všech sil, chtěl jsem se z toho dostat. A pak jsem ucítil v prsou prudkou bolest, pak hukot, v hlavě se mi zatmělo. Pak nastala noc. A dál už nic…“

„Měl jste štěstí, Simone. Vytáhl jsem vás z vody.“

„To jste byl vy?“ řekl Simon a v jeho hlasu zněl vděk.

„Ani jsem nevěděl, že jste to vy. Viděl jsem za svítání mezi vlnami hlavu. Vytáhl jsem vás hákem. Vypadal jste jako mrtvý, byl jste úplně ztuhlý a krev vám tekla z nosu i z uší. Pravou tvář jste měl roztrženou… a pravé lýtko vytržené. Musel jste mít nohu omotanou lany, chtěl jste se osvobodit, a tak jste táhl, táhl, až jste si vytrhl svaly. Lidé křičeli: ‚Je mrtvý.‘ Umlčel jsem je. Dva litry rumu jsem na vás vypotřeboval, vy stará vojno! Víte o tom, že jste v moc krásném stavu? Ze všech sil jsem vás masíroval a myslím si, že vás přivedla k vědomí bolest. Lékař z Berlina řekl, že nemáte nic zlomeného, a to je štěstí. Ale tak dva tři měsíce si poležíte.“

„A co ostatní?“

„Pětapadesát cestujících utonulo… Tři ženy na člunech zahynuly nachlazením a ze strachu. Ostatní jsou tady na palubě, dobře se o ně starají, skoro je rozmazlují… Maji nejlepší kabiny… několik žen blouzní…“

„A co ostatní?“ opakoval Simon.

„Grayson a inženýr se zachránili. Všichni námořníci, všichni stevardi, úředníci, lékař, strojníci jsou zachráněni.“

Sklonil hlavu a černá kštice mu zakryla obličej.

„Telegrafisté, Gérard, Haynes a Davis zmizeli.“

„Ach, tak Gérard taky,“ řekl Simon. „Držel jsem ho za ruce. Šíleně se zmítaly, cítil jsem, že žije, a teď je mrtev!“

Dlouho mlčeli. Simon myslel na tmavovlasou cestující, slečnu… slečnu… (už si nevzpomínal na její jméno) a na hudebníka, chtěl vědět, jestli se taky zachránili, pak se mu před očima zjevil Davisův a Haynesův obličej. Řekl: „Herwicku, Herwicku. podejte mi ruku. Tak tedy Haynes s Davisem taky? Byli to správní chlapi. Že byl Davis správný chlap?“

„Samozřejmě, Simone.“

„Herwicku… a co ta vaše historka…“

„Co zas?“

„Už nic…“

„A teď si chvilku odpočiňte… Máte horečku,“