Stanislav Šusta

Záhada staré jeskyně

I. VYSVĚDČENÍ

„Neviděli jste někde Týnku?“

Matka Chmurová poletovala Smavou od kostela k požárnické nádrži a zase zpátky a vyptávala se každého, kdo jí padl pod ruku. Ptala se Marouška, který s bičem v ruce kráčel do kopečka k hostinci Mexiko, zastavila se v krámě pana Rukavičky a tahala rozum i z paní Kocívkové, která zrovínka vystoupila z dušického autobusu a nemohla nic vědět.

Co se stalo…?

Týnka, její devítiletá dcerka, která v poledne utekla od oběda, se ještě nevrátila domů, a to už není samo sebou, protože hodiny s nakřáplým ciferníkem na kostelní věži ukazovaly deset minut po čtvrté. Po Týnce se slehla zem. Nikdo ji neviděl, nebyla u kamarádek, ani se netoulala s kluky pod vrchem Rudolfem, který se zvedá prašnou cestou rovnou od Rukavičkova krámku.

Paní Chmurová byla zdrcena a začala se obírat myšlenkou, že zaskočí přece jen na pohraniční jednotku Mačice vzdálenou slabých deset minut chůze. Třeba jí pohraničníci pomohou.

Někdo by možná nad obavami paní Chmurové pokrčil rameny – co ta ženská blázní – je léto a čtyři hodiny nejsou tak moci A kdyby byla Týnka jedináček!

Tedy jedináček nebyla Týnka ani zdaleka, právě naopak. Týnka měla domov až na kraji Smavé v malém domku, který se hemžil dětmi. Žila tu máma Chmurová pocházející ze Smavé, pak hřmotný táta Chmura, starý nerudá, přesvědčený, že se jednou vrátí na rodné Slovensko, ale zatím jen jezdil do Dušice na nádraží pracovat, jako výhybkář, a v pravidelných intervalech organizoval křtiny vlastním dětem. I s Týnkou bylo malých Chmučat osm. Nejstarší, osmnáctiletý Jakub, a potom jako schůdečky Katka, Petr, Jirka, Ludvík, Karel, Ruda a Týnka. Je jasné, že při takové úrodě potomků vařečka ani rákoska paní Chmurové nezahálely. Jenže dnes, dnes měla o Týnku doopravdy strach. Dnes byl jeden z mála významných dní, který dokázal rozčeřit hladinu poklidné vesnice Smavé, která se jako kuřata pod kvočnou za deště choulila ve svahu pod kostelíkem v těsné blízkosti státních hranic s Německou spolkovou republikou. Poslední školní den – tedy den ve znamení vysvědčení, který otřese od základů nejen místní jednotřídkou schovanou v bezovém houští nad hřbitovem, ale i mnohou smavskou chalupou.

Paní učitelka Tánská, ředitelka, češtinářka, matikářka, tělocvikářka, zeměpisářka a dějepisářka v jedné osobě, s nostalgickým pokrčením ramen tvrdila, že dokud se ze Smavé neodstěhují Chmurovi, její jednotřídka na úbytě nezajde.

Chmurovy děti žily podle svého, byli to většinou rozpustilí rošťáci, což nikomu příliš nevadilo. Jenom Týnka, ta byla z jiného těsta, a Chmurová občas říkávala, že ji nejspíš v porodnici vyměnili. Tak moc byla Týnka jiná. Na rozdíl od bandy sourozenců se nenaučila sama od sebe plavat nebo lézt přes plot na hrušky, zato se ještě před první třídou naučila číst. Uměla tedy přesně to, čím sourozenci pohrdali, protože sami neuměli ze všelijakých vymyšleností a vědátorských hloupostí téměř nic. Prostě jak sourozenci, tak i ostatní děti ve Smavé cítili, že k nim Týnka nepatří, a dávali ji to najevo. Většinou jí říkali „Komteska“, a vůbec jim nevadilo, že si s nimi nechodí hrát.

Jenže, div se, světe, přes to, co jsme řekli, to Týnce ve škole moc nešlo, naopak, její vysvědčení patřívala pravidelně k nejhorším. Snad proto, že Týnka nechtěla nijak vynikat nad kamarády, snad proto, že učitelka Týnská, zvyklá ponejvíce na raubíře typu Tondy Jahody řečeného Kolečko, brala na všechny stejný metr a nestačila v babylónu jednotřídky zvolit k Týnce správný vztah.

Prostě, v Týnčině žákovské knížce nebyla čtyřka žádnou výjimkou. Týnka z toho byla moc smutná. Trošku kvůli sobě, trošku kvůli mamce, dost kvůli strachu z tátova hněvu, ale ze všeho nejvíc proto, že děda Javorský, maminčin otec, žijící v kovárně na samotě pod Smavou, si na Týnku moc potrpěl a vždycky mu bylo líto, když jí to ve škole nešlo.

Tak tedy bylo třicátého června, den, kvůli němuž si učitelka Tánská dala před lety ušít švadlenou Kuršovou v Dušici zvláštní šaty. Byla to taftová, bledě modrá, směle vypasovaná kreace, sahající paní učitelce hluboko pod kolena. Tánská byla přesvědčena, že jsou na jednu stranu krásné a na druhou působí výchovným dojmem. Šaty si pořídila na dvě každoroční významné události, začátek a konec školního roku.

Většina žáku jednotřídky ve Smavé tyhle šaty znala, dva z nich je při téhle příležitosti viděli v pětitřídce již pošesté, a veterán Petr Kalvach dokonce posedmé (a tentokrát naposled), a přesto je zjev jejich paní učitelky vždy znovu uchvátil. Zcestovalý Kalvach dokonce tvrdil, že její obraz zrovna v těhle šatech viděl vymalovaný na oponě Národního divadla v Praze. Šaty měly zaručený úspěch i proto, že jinak znaly děti svou učitelku jen v manšestrácích a blůzkách divokých barev, popřípadě v lyžařském svetru s jeleny, o nichž Tonda Jahoda prohlašoval, že se podobají spíš králíkům.

A už tu byla vysvědčení. Beránek, Cipil, Gejda, Hosnédl, a celá plejáda Chmurových.

„Týnko, Týnko! Nejmladší a nejhorší. Dvě čtyřky jsem ti musela dát. To nebudou mít doma moc velkou radost.“

Ruda, tedy brácha, na ni vyplázl jazyk a ostatní děti se šklíbily – chacha, Komteska dostane!

Ruda měl ovšem k posměchu pramálo důvodů, protože mračna se stahovala i nad jeho zadničkou nacpanou do svátečních gatí. Čtyřku sice nedostal žádnou, zato však se dnes určitě provalila myši historie. Ruda totiž v sobotu a v neděli nachytal půl tuctu myší a nacpal je do staré klícky. Tu ukryl ve sklepě a krmil hlodavce dietními suchary. Když dnes ráno hrozilo odhalení ze strany matky Chmurové, rozhodl se, zahnán do úzkých, k odvážnému tahu a klec ukryl v ohromné aktovce otce Chmury, s níž tatínek v nestřeženém okamžiku odešel a nastoupil do autobusu směr dušické nádraží. Ruda tušil katastrofu, a tak zrádně čeřil vodu ještě před odchodem do školy, když se matky ptal, co ta Týnka může mít na tom, když pořád chytá a krmí myši, a ukazuje je Péťovi Škubovi (jinak Škubánkovi). Ruda neměl Škubánka rád, protože Pěťa jediný se Týnce neposmíval. Ruda byl natolik bratr, že vetřelce podezřívavě hlídal.

V autobuse zatím vypuklo drama. Chmura otevřel aktovku, neboť mu bylo podezřelé, že svačina šramotí. Myši vyrazily ven a pak na sousedku paní Kocíkovou, která s křikem vyskočila rovnýma nohama na sedadlo. Řidič se lekl, šlápl na brzdu, čímž ji připravil o rovnováhu, a Kocíková udělala mohutný přemet kupředu a padla na vak penzisty Gregora, který byl vyhledávaným houbařem, a právě jel do Dušice prodat včerejší úlovek. Z hub byla břečka, pani Kocíková si rozbila brýle, natrhla sukni a tvář otce Chmury nabyla různorodých barev. Nad Chmurčaty visela krutá odplata. Táta Chmura si v Dušici vyměnil službu a už v poledne se vřítil do světnice ve Smavé jako utržený vagon.

„Hned se přiznejte, kdo to byli. Přiznejte se bez mučení, nebo vás zmydlím, jednoho po druhým!“ křičel silně. Týnka se stáhla ještě víc do kouta a matka Chmurová zdvihla oči ke stropu.

„Co se stalo, tatínku?“

„Copak já jím k svačině myši? Copak jsem káně myšilov?“ řval otec a proradný Ruda mrkl na maminku. Máma si vzpomněla a pokynula prstem rozklepané Týnce…

„A ještě přinesla dvě čtyřky,“ povzdechla s pohledem na otce odepínajícího řemen z kalhot.

Týnka se skrčila v koutku a s hrůzou se dívala, jak otec ohnul pravou nohu, podrážkou stoupl na hranu židle a připravil jí tak na otcovském koleně místo pravidelného jubilejního výprasku na závěr školního roku.

„Pojď sem,“ řekl Chmura otrávený skutečností, že když začne řezat Týnku, žena si určitě vzpomene, že Karel by zasloužil výprask za to, a Ruda zase za tohle, a on z vyplácení nevyjde. Chmura pral děti nerad a nepřesvědčivě.

„Tak neslyšíš? Dělej, ať to máme za sebou,“ nabádal Týnku, schoulenou u dveří. Bylo mu jasné, že Týnka bude vřeštět a že mu jí nakonec bude líto, ale co, stromky se musejí ohýbat, dokud jsou mladé. A jeho výprask holka určitě vydrží.

Týnka udělala nerozhodný krok. Pokaždé, když sekyra spustila a ona se musela přehnout tátovi přes koleno, myslila usilovně na dědu Javorského, jak si mu postěžuje a on ji pohladí, jenže dneska nemohla. Bylo jí jasné, jak budou dvě čtyřky na jejím vysvědčení dědu mrzet.

„Tak dělej,“ opakoval táta. A Týnka dělala. Otočila se na patě a už byla ze dveří.

To se stalo ve čtvrt na jednu. O tři hodiny později běhala paní Chmurová Smavou křižem krážem a vrch Rudolf odrážel její úzkostlivé otázky: „Neviděli jste naši Týnku?“

Ale neviděl ji nikdo. Ani Maroušek, práskající bičem na cestě k Mexiku, ani Rukavičkár před svou naleštěnou výkladní skříní, ani učitelka Tánská, už zase v manšenstrácích, ba neviděl ji ani děda Javorský, který proti všem zvyklostem už pěknou chvíli nebyl ve své kovárně na samotě.

Možná že ji viděl Péťa Škubánek, protože ten obvykle o Týnce věděl, ale jestli ji viděl, určitě to nikomu neřekl.

Ostatně, kdo říká, že Škubánek o Týnce věděl?

II. SPOR

„Škubánku!“

Znělo to výhružně, ač slova vyřkla sama paní Škubová, tedy Péťova matka, a nikdo se nemusí divit, že použila oslovení Škubánku, protože právě ona to byla, kdo si přezdívku vymyslel. Pro paní Škubovou byl nejmladší Škuba logicky Škubánek. A že mluvila výhružně, což se na tuto maličkou a drobnou paní nehodilo? Inu, používala tohoto tónu vždycky, když Péťa něco jedl. Péťa totiž jedl tak, že všem dokola vstávaly hrůzou vlasy na hlavě a slabší povahy prchaly pryč. Říci, že se Péťa Škubánek v jídle nimral, by bylo pro jeho počínání příliš lichotivé. Péťa Škubánek do dávno již vychladlého jídla zobal jako kanáři miminko, občas, mezi hraním s příborem, mrkáním, hvízdáním, vrtěním se, prozpěvováním a vstáváním, zobl a vsunul do pusy miniaturní atom připraveného pokrmu, přičemž se mu ještě podařilo tento atom rozštěpit na desítky drobečků, jež stlal kolem sebe, a mikroskopický ždibec jídla, který mu nakonec doputoval do jícnu, mu vzhledem k neustálému řečnění jistě zaskočil a způsobil minutový záchvat kašle.

„Škubánku,“ opakovala matka hrozivým hlasem směrem k oknu, z něhož se synek vykláněl a domlouval cosi s kamarády. Na stole ležel rozďobaný lívanec s povidly. Konečně se otočil k mámě.

„Já už musím jít…“

„Škubánku!“ matčin prst se téměř zabodl do lívance.

„Když mě bolí břicho,“ zkusil to Péťa.

„To máš z toho, jak mizerně jíš. To jiné děti, to je panečku, ale ty! Jestli tě bolí břicho, tak zůstaneš doma a já ti nahřeju pokličku.“

„Tak hrozné to zas není,“ zalekl se Péťa a zkusil poslední fintu. Vzal lívanec do ruky a zcela samozřejmě vykročil ke dveřím.

„Já to sním cestou.“

„Zpátky,“ zavelela matka. Příliš mnoho podobných lívanců už skončilo v kopřivách za domem.

A tak si Péťa Škubánek sedl ke stolu a pokusil se o nadlidský výkon, totiž sníst rychle lívanec. Musel. Před domem přešlapoval Arnošt Kocík, malounko protivný kluk s pihovatým obličejem a nosem obráceným k nebi, což působilo nafoukaně, pak Kája Pěkný, druhý největší kamarád, a nakonec největší z největších kamarádů, Tonda Jahoda zvaný Kolečko. Čekali už pět minut a Péťa tušil, že víc než další minutu nepočkají. Všichni čtyři měli před sebou velkou a důležitou schůzku, a zároveň úkol. Museli předstihnout Romana Pižla a jeho pižlíky na cestě k trianglu, kde se měla konat velká ustavující schůzka s Milanem…

Péťa si nacpal půlku lívance najednou do pusy, schoval ji do levé tváře a řekl téměř normálním hlasem: „Tak já běžím,“ a máma rezignovaně přikývla.

„Kvůli tobě přijdeme pozdě!“ vykřikl na něj Arnošt, když Škubánek vyletěl první kosmickou ze dveří stavení. Kluci, navlečení jen do trenýrek a triček s krátkým rukávem, netrpělivé poklusávali před domem. Škubovi bydleli až na samém spodním cípu vesnice za protáhlou, žlutou masou kravína, a k trianglu, který se vypínal na samé špici vrchu Rudolfa, bylo odtud z celé vesnice nejdál. Kája, který nerad běhal, se tím směrem podíval a bylo mu mdlo.

„Za pět minut čtyři,“ vykřikl Tonda Kolečko a vyspurtoval. Za ním Arnošt, protože ten se chtěl Tondovi vyrovnat ve všem, a Péťa Škubánek s Kájou společně za nimi. Proběhli kopřivovou struhou ke kravínu. Tady se běželo krásně. Půda byla změklá a prohnětená stovkami kopyt stáda jaloviček, které tudy chodily denně na pastvu a zase zpátky do kravína. Tenisky nechávaly v hlíně mělké ťápoty jako ve změklém asfaltu.

„Dělejte,“ útočil se Tonda na dva opozdilce v běhu, „jinak tam pižlíci budou dřív…!“

„Pižlíci jsou zajíci,“ vykřikl posměšně Kája zezadu, ale pak zavřel pusu, protože se mu nedostával dech.

Pižlíci byli ti nejprotivnější, nejhloupější, nejzlobivější vytahováni z celé jednotřídky ve vesnicí. Byli hloupí, nafoukaní, nic neuměli, jen se posmívat a kasal. Alespoň tak by odpověděl kterýkoliv z naší čtveřice. Nutno však říci, že pižlíci by na druhou stranu mohli zcela stejnou informací posloužit na adresu našich kamarádů, o nichž tvrdili, že mají o Kolečko víc.

Pižlíci, to byla parta soků a nepřátel, a její jádro tvořili velitel Roman Pižl, velikánský hromotluk s mohutnými pěstmi, Pepa Filek a Jirka Nosovský… A tihle pižlíci měli zrovna tak jako naše parta namířeno k trianglu, kde se měla odehrát památná schůzka s Milanem. Schůzka, na které se mělo předběžně dohodnout založení pionýrského oddílu Mladých strážců hranic. Byl tady už před lety.

Tenkrát, když se po roce 1960 oddíly začínaly organizovat, měly dobré výsledky, jak to dosvědčuje kronika pohraničníků, ale když kluci z vesnice odrostli a někteří odešli do města do učení, oddíl zanikl.

Teď měli smavští kluci znovu velký zájem o založení oddílu Mladých strážců hranic. Vždyť spolupráce s pohraničníky je tak zajímavá. Oddíl Mladých strážců hraníc – to jsou vlastně pionýři. Protože ale děti v pohraničních oblastech žijí v poněkud odlišných podmínkách než ve vnitrozemí, je zaměření činnosti jejich organizace také jiné. Většinou jsou v těsném styku s hranicí, s jednotkami Pohraniční stráže, tedy vojáky, a to je věc zvláště pro kluky velice přitažlivá. Ti rádi „pomáhají“ a spolupracují s pohraničníky. A že je to spolupráce zajímavá, o tom svědčí i velikánský zájem smavských kluků. Takový oddíl vždycky vede některý z nejlepších pohraničníků, který seznamuje kluky s mnoha užitečnými věcmi, naučí je například morseovku, číst mapu stejně dobře jako stopy, a mnoho dalších věcí, tolik potřebných právě tady v pohraničí. A tímhle pohraničníkem měl být desátník Milan Kratochvíl, s nímž měli kluci na trianglu schůzku. A ještě jiná věc byla nesmírně důležitá – kromě instruktora z řad pohraničníků měl mít oddíl svého velitele z řad kluků. A na tohle místo si dělali naděje jak Tonda Kolečko, tak i Roman Pižl, oba podporovaní zhruba stejným počtem příznivců.

A proto ten spěch na triangl…

Kluci přeběhli silničku na Dušici a zahnuli kolem sloupu se sirénou k požární nádrži. Jak běželi kolem, Kája Pěkný se otočil, aby se podíval na zelené skokany, kteří skákali do nádrže, ale neměl to dělat. Zakopl o klacek a už ležel na zemi. Koleno bylo odřené. Kluci se zastavili a běželi k němu.

„Vstávej!“

„Jauu! No jo, už vstávám…“

„Nic to není, jen škrábanec,“ řekl hlasem odborníka Tonda Kolečko, jehož zjizvená kolena svědčila o tom, že podobných pádů zažil víc.

„Když mě to bolí,“ fňukl si Kája, ale Tonda ho popadl za ruku a táhl ho s sebou. „Hele, když poběžíš, něco ti prozradím.“

„Co, povídej,“ natáhl Kája, který byl zvědavější než Mařka Bílková, uši i nohy. „Prozrazuj…“

„Už vím, jak se budeme jmenovat…“

„Já vás neslyším,“ křičel vzadu Škubánek a hnal ze všech sil, aby je doběhl. Zahýbali teď kolem krámku pana Rukavičky na strmý stoupák k hostinci Mexiko.

„Taky jsi neupadl, jemu nic neříkej,“ volal Kája a udržoval krok s Tondou.

„Budeme se jmenovat VLCI,“ vykřikl Tonda Kolečko, aby ho slyšel i Škubánek. A všichni o tom za běhu přemýšleli, a docela se jim to zamlouvalo. Vlk je divoký a nikoho se nebojí. „A každého pižlíka kousne do kalhot,“ pomyslel si Škubánek nahlas…

„Halt, kam se ženete, bando nevychovaná?“ ozval se mohutný hlas z okna Mexika. Za ním seděl pan Maroušek, který pásl v JZD jalovice. Před ním stál na stole žejdlík piva a bičiště mu viselo přes rameno z okna ven, takže z dálky vypadal jako rybář na břehu. Kluci se jen neradi zastavili a pozdravili ho. Maroušek pro ně mohl být velice nepříjemný, neboť se s každým znal a moc rád žaloval. Tak přešlapovali na místě, jenjen vyrazit dál.

„Jaký bylo vysvědčení?“ zeptal se Maroušek a usrkl piva.

„Dobrý,“ řekl za všechny Tonda.

„Tak dobrý, chacha. To je dobrý. No tak plavte…“

Prudce oběhli oprýskaný roh hospody a uzounkou uličkou mezi hřbitovní zdí, nad níž vyčuhovaly jen dvě bělavé mramorové hrdličky, a kamennou stěnou chléva letěli ke škole a pak strání k třešňové aleji, pod níž se rozkládalo smavské smetiště neboli smeták, na němž Péťa Škubánek před časem našel starý lorňon, který si přivlastnil. A teď právě ke svému zděšení zjistil, že ho ztratil. Neváhal a okamžitě se vrátil.

Pak už před nimi ležel jen ostrý hřbet vrchu Rudolfa, na jehož špici se rýsoval triangl s patou ukrytou v trnkovém a šípkovém houští.

Triangl, sbitý z důkladných trámů, zšedlých a ošlehaných větrem stejně jako křoviska pod ním, vypadal opuštěně. Tonda, který na kousek rovinky doběhl první, už chtěl spustit pokřik vítězů, když si všiml své potupy.

Roman Pižl, Pepa Filek a Jirka Nosovský leželi v trávě vedle sebe, oči únavou přivřené a v puse měli zastrčené kyselé stonky šťovíku. Výsledný dojem: nuda z dlouhého čekání.

„Myslíš si, Pepo, že se sem ty padavky v čele s Kolečkem vyštrachají alespoň do pěti hodin?“ zeptal se znuděným hlasem a se zavřenýma očima Roman Pižl.

„Pochybuju, s tou jejich výdrží. Počítám, že si počkají, až je sem přiveze Maroušek na trakaří…,“ a pižlíci se zasmáli, aniž by věnovali klukům jediný pohled.

Tohle neměl Tonda rád. Rozkročil se pevně přímo nad Romanem.

„Tak koukněte se, pižlátka, jestli chcete vědět, kdo je větší salát, tak si dáme závody…“

„Hele, oni už dorazili, a kde maj trakař?“ přivřel oči překvapeně Roman a rozhlížel se kolem.

„Tak chcete si dát závod, nebo ne?“

„Ale jo, a to jako v čem, ten závod?“ zeptal se Roman Pižl s protivným úsměvem.

„Kdo toho víc sní, asi,“ vypískl Jirka Nosovský.

„To ne, v tom byste určitě vyhráli,“ odpálil ho Kolečko a Roman se na Jirku přísně podíval. Teď mluví on.

„Kdo vyleze rychleji na triangl,“ navrhl a podíval se vzhůru k dřevěné špici zabodávající se do šumavského nebe.

„Platí,“ odpověděl Kolečko bez zaváhání. „Lezeš ty a já. Kája měří čas…“

„Jo, ale Jirka ho bude hlídat, kvůli pořádku, abys náhodou neměl delší sekundy,“ rozhodl Pižl a Kolečko kývl na souhlas. „Kdo leze první?“

„Budeme losovat, ale rychle. Milan tu musí být každou chvíli,“ upozornil Arnošt. Skutečně, bylo to divné, protože Milan, obvykle přesný jako hodinky, už měl dobrých deset minut zpoždění.

„Kdo má nějakou minci – desetník nebo korunu?“ zeptal se Pepa Filek, a když se ukázalo, že nikdo, začal nahlas rozpočítávat, zatímco Kája Pěkný důležitě nařizoval hodinky.

Dopadlo to tak, že první se dolů pod trám zakotvený v kamenech postavil Roman Pižl. Byl větší, a zdálo se, že i silnější než Tonda Kolečko, ale v tělocvičně na provaz vyšplhal vždycky první Tonda. Šplhání na triangl jistě nepatřilo k zábavám nejbezpečnějším a rodiče by určitě nebyli zrovna nadšeni, kdyby věděli, co právě jejich ratolesti podnikají, ale budiž řečeno, že šplh na triangl byla na druhé straně zábava tradiční a kluci jí každý absolvovali již mnohokrát.

„Připravit ke startu, pozor, teď!“ zavelel Kája a Roman se hbitě zachytil rukama vzpěry nad sebou a už se přitahoval na první příčku.

„Romane, Romane, Romane!!!“ povzbuzovali svého kamaráda Pepa s Jirkou, a ten druhý se každou chvíli díval na ručičku ukazující na hodinkách sekundy v obavě, aby s ni Kája nějak nekouzlil. Uběhla minuta, a ještě deset sekund, pak dalších pět a Roman skoro dosahoval na poslední příčku. Ještě krok a už se pravou rukou dotkl vrcholku!

„Osmdesát čtyři sekundy,“ hlásil zezdola důležitě Kája Pěkný a Jirka kýval na souhlas.

Roman byl spokojený. To byl slušný čas. Opatrně a celý zadýchaný slézal dolů. Tam se vedle trnkového roští rozcvičoval Tonda Kolečko. Poskakoval, dělal dřepy a zhluboka se nadechoval, jak to viděl v televizním přenosu z aletických závodů.

„Teď se ukaž, frajere,“ vyfoukl Roman, když seskočil na zem.

„Teď startuju já!“ oznámil Tonda a postavil se k spodnímu trámu.

„Připravit ke startu, pozor, teď!“ vykřikl pro změnu Jirka a Tonda Kolečko se vrhl na trám…

„Má náskok,“ tvrdil Arnošt po půl minutě. „Takhle vysoko Pižlík nebyl…“

Skutečně, Tonda byl mrštný a do vrcholku trianglu přímo letěl.

„Tondo, Tondo, Tondo!“ skandovali teď Kája s Arnoštem a pižlíci se jen ušklebovali. Roman ztěžka oddechoval, dech se mu ještě nezklidnil. Vypadalo to, že Tonda Kolečko Romana předstihne na celé čáře.

„Bacha,“ vykřikl najednou Roman ze všech sil. Všichni se po něm ohlédli, i Tonda se na trianglu zarazil, na chvilinku mu sklouzla teniska, a on nebezpečně zabalancoval v prázdnu pod sebou, až kluci dole zděšeně vykřikli. Ale hned se mu zase podařilo najít oporu na dřevěné příčce a rychle lezl dál.

„Ty jsi prevít,“ vykřikl Arnošt Kocík a rozehnal se po Romanovi. „To jsi udělal schválně…“

„Houby, já měl strach, že šlápne vedle, ale spletl jsem se, no,…,“ ohrazoval se Roman. Nikdo mu to ale nevěřil.

Tonda Kolečko se zatím nahoře dotkl vrcholku.

„Je to úplně stejný, osmdesát čtyři sekundy,“ hlásil zezdola radostně Pepa Filek, kterému se Romanova finta zalíbila.

„To neplatí, to je podfuk,“ křičeli Kája s Arnoštem. Vypadalo to na rvačku.

Tonda Kolečko nahoře sotva popadal dech. I on měl pořádný vztek za strach, který prožil před okamžikem, když zatápal nohou v prázdnu. Ať se Roman těší, jen až sleze dolů.

Tonda se rozhlédl kolem. Z trianglu byl kouzelný pohled. Jako z rozhledny na Krahujci, a možná ještě lepší. Mraky pluly na dosah ruky a šumavské kopce se před ním rozkládaly jako dětské bábovičky z písku. Podíval se dolů k vesnici. Pak se otočil na druhou stranu k ubikacím pohraniční jednotky Mačice. I tu viděl jako na dlani. Z brány právě vyjel gaz a namířil si to směrem k trianglu. Třeba to je Milan. Tonda začal sestupovat dolů a představoval si, co řekne Romanovi.

Roman seděl v trávě a zubil se maličko provinile.

„Něco ti povím,“ řekl Kolečko a postavil se přímo před něj. „Prát se s tebou nebudu, ale o téhle věci budeme podrobněji vyprávět Milanovi. Já si myslím, že takovej podrazník, jako jsi ty, ani do oddílu nepatří…“

„Chceš žalovat, jo?“ zeptal se Roman.

„Tohle je snad něco jinýho,“ řekl Tonda. „V oddílu Mladých strážců hranic se takovýhle podtrhy dělat nesmějí…“

„Ty děláš, jako by už ten oddíl byl tvůj,“ řekl Roman a vstal. Kluci z obou stran se sestoupili blíž. Vypadalo to přece jen na rvačku. „Asi bys ho chtěl vést, co…“

„Asi by to bylo lepší, než kdyby ho vedl podvodník…“

„Kdo???“

„Podvodník, a to jsi ty,“ opakoval Tonda a přikrčil se k obraně. Teď měla zcela logicky následovat první rána, jež nenásledovala, protože pohraničnický gaz dorazil k nim a zatroubil. Milan otvíral dvířka vedle řidiče.

„Kluci, honem ke mně!“

Tonda se rozběhl, Kája a Arnošt rychle za ním. Vyběhl i Jirka Nosovský, ale Roman ho prudce chytil za ruku.

„Co je?“

„Ať si ten svůj oddíl sežere. Uděláme si lepší,“ rozhodl Roman, i když viděl, že Pepa Filek s Jirkou Nosovským pokukují po gazu žádostivě. Přece jen udělali pár kroků za ostatními.

„Kluci, teď byla u nás paní Chmurová. Ztratila se jí Týnka. Snad o nic nejde, ale velitel nařídil, aby nás ji šlo deset hledat. Já jedu pro vás, vy byste mohli něco vědět, kam chodí a tak. Pojeďte se mnou…!“

„Komteska?“ zeptal se překvapeně Kája Pěkný…

„Ne, Týnka Chmurová,“ odpověděl Milan. „Tak honem, vlezte si dozadu. A vy, kluci, taky,“ obrátil se na Romanovu partu, která přešlapovala opodál, zatímco Tonda s Arnoštem a Kájou nasedali. Zase to byl Jirka Nosovský, který už vykročil k vozu, ale Roman odpověděl:

„My se po ní podíváme sami, jen si jeďte!“ a otočil se na patě a rychle odcházel od trianglu.

„Co mu přelítlo přes nos?“ obrátil se Milan na korbu k ostatním klukům.

„Je divnej,“ pokrčil rameny Tonda Jahoda řečený Kolečko a gaz se se škubnutím rozjel k lesu.

Tak došlo k prvnímu střetu mezi Vlky a pižlíky, ke sporu, který znamenal rozkol mezi kluky ze Smavé, a také došlo k první pohraniční akci Vlků…

III. PODIVNÁ NÁVŠTĚVA

Kolem poledního si starý Javorský udělal kulajdu. Nejprve nechal ve starém otlučeném hrnci vařit pět brambor, pořádných kuláků, samozřejmě že s koprem. Brambory vařil celé, neboť nevěřil na novoty s krájením brambor na kusy. Vyzkoušel sirkou, nakolik jsou hotové… jednou.. dvakrát, a teprve když se první brambora rozpadla, zahustil nektar kysaným mlékem odvčera, a nakrájel do hrnce tři natvrdo vařená vejce. Jídlo na celý den měl hotovo.

Nu a pak už vytáhl dlouhou dřevěnou lžíci a ochutnal. Kulajda se vydařila a starý kovář Javorský mohl být spokojen. Když se nepodaří polední kulajda, jde celý den šejdrem, zvlášť tomu, komu už příští týden bude sedmdesát pět.

Samozřejmě, za la léta člověk získá plno zvyků. Třeba Javorský. Dopoledne jde, rozdýmá ve staré kovárně za chalupou výheň a pozoruje řežavé uhlíky, z nichž odskakují jiskřičky jako v čertím tanci, a přitom vzpomíná na Kateřinu. Po vaření a několika cvičných ochutnáních děda ulehne do postele s vysokou prouhatou peřinou a podřimuje do dvou hodin. Z postele ho vyžene chuť na první fajfku…

Pro dědu Javorského začínal den ve dvě hodiny odpoledne a končil hluboko po půlnoci. Starý kovář by si byl někdy docela rád četl, ale poslední brejle rozšlápl před měsícem a byl nakonec rád, protože už na ně stejně neviděl a k doktorům pro nové mu bylo daleko. Jednou se tam musím vypravit, umiňoval si několikrát, ale pak své rozhodnutí zase změnil.

Ve dvě hodiny odpoledne projížděla sto metrů za jeho chalupou lokálka do Bolenic, a protože tu byl nechráněný přejezd, lokálka houkala. To byl dědův budíček. I kulajdě odpolední klid v hrnci prospíval, protože měla čas se rozležet a všechny ingredience se náležitě spojily a propletly.

Lokálka tedy zahoukala na přejezdu a děda Javorský řekl: „Achich, a máme to.“

Chtěl tím říct, že začíná nový den. Pod postelí našel levou nohou pravou, a pravou nohou levou papuči, vyměnil si je a vstal. Opíral se přitom o dvě staré berle. Všechno bylo v pořádku, kulajda stála na plotně pod zabledlou fotografií Kateřiny, nebožky ženy.

Za oknem šly ženské na pole a slunce svítilo na jejich pestré šátky.

Kovář Javorský byl spokojený muž. Rozhodl se, že se teď vypraví na zápraží. A když pomyslel – vypraví, tak proto, že u něj to byla věru výprava. Několik let už trpěl kloubovým revmatismem, a navíc se se stářím stále tíživěji ozývala zranění stará skoro třicet Jet, takže se pohyboval jen pomocí svých berlí. Kolena se nechtěla ohýbat. Některý den to bylo horší, některý den zase lepši, takže by snad chodil i bez berliček, ale zvyk je nelezná košile. A tak se trápil s berlemi dnes a denně.

Ba ne, nejdřív se nají. Položil fajfku vedle talíře a nalil si dvě sběračky. V sednici to krásně zavonělo. Na dně nechal tu nejhustší a ovšem nejlepší, protože odpoledne čekal návštěvu. Týnka se mu určitě přijde pochlubit s vysvědčením. Má pro ni ostatně schovaný moc pěkný dárek – malovanou porcelánovou panenku, kterou koupil před lety Kateřině v Bolenicích na trhu. Panenka byla nejen krásná, ale uměla se i otáčel v rytmu La Palomy zakleté do hracího strojku uvnitř sošky. Za léta byl hlásek vyšeptalý jako cvrček, ale Týnka z ní jistě bude mít radost. Vnučka mu poslední dobu dělala starosti. Chodila k němu velice často se stížnostmi – děti si s ní nechtějí hrát, ani sourozenci, táta se pořád zlobí a paní učitelka si na ni zasedla.

Jistě s tou holčičkou není všechno v pořádku. Kdyby děda lépe chodil, určitě by se častěji vypravil do vesnice a podíval se tomu na kloub.

Dveře světnice se pozvolna otevřely a děda si nevzpomněl, že by zaslechl klepání. Povědomě se podíval do výše petlice, tam, kde se musela objevit Týnčina hlavička, a usmál se už dopředu.

Ze škvíry ve dveřích na něj vykoukla hlaveň pistole, rozhlédla se po místnosti, jako by ho hledala, a pak se mu jediným zlověstným okem zadívala přímo na prsa. Děda vyskočil a na berle ani nevzdechl. Dveře se rozletěly úplně, ale hned se ve světnici zatmělo. Chlap s pistoli byl tak veliký a mohutný, že zaplnil celé dveře od zárubně k zárubni. Pro sluneční paprsky zbyly jen nepatrné skulinky. Chvilku vypadal jen jako silueta bez detailů. děda na něm nerozeznával zhola nic, a teprve když ticho mezi nimi trvalo snad půl minuty, se rozkoukal, aby si mohl nezvaného návštěvníka prohlédnout. Muž nepatřil k nejmladším. Jen srostlé huňaté obočí pod čelem bylo ostře černé, jinak měl prošedivělé skráně, a nejméně týdenní vous ve tváři byl také melírovaný. Přesto působil dojmem statné, drtivé síly. Nohy měl nacpány do přiléhavých khaki manšestráků, kostkovanou košili s rozhalenkou doplňovala lehká sportovní bunda. Přes rameno nes! docela lehký batůžek.

„Takovej zkušenej chlápek, a nedá ručičky nahoru,“ řekl nezvaný příchozí a v jeho nakřápnutém, jakoby nastydlém hlase se zatřepetal výsměch.

Dědu ten hlas – tolik charakteristický – zarazil. Kdyby muž nepromluvil, děda by stejně věděl, oč jde. Stará kovárna stála na pomezí zakázaného hraničního pásma, a v minulých letech se mu často stávalo, že se ho různí víceméně naivní lidé snažili přemluvit či přinutit, aby jim ukázal cestu k hranicím. Všichni skončili nakonec na jednotce Pohraniční stráže, protože kovář byl muž nejen rázný, ale i pořádkumilovný. To byla ovšem minulost. Podobný host už nepřišel nejméně šest let, a tak děda ztratil onu podvědomou ostražitost, ač se dosud občas před vnučkou holedbal titulem pomocník Pohraniční stráže, inu, a protože děda neměl v okolí docela jistě žádného osobního nepřítele, který by si na něj vyšlápl s pistolí, připadaly v úvahu jen dvě možnosti. Buď to byl opět jeden z naivních mužů pokoušejících se archaickým způsobem překonat státní hranice, nebo to byl jeden z těch, kterým v tom právě on, kovář Javorský, před lety zabránil. A to by bylo asi horší. Ten hlas mu stále zněl v uších a cosi vzdáleného mu připomínal. To by ovšem nebyla žádná legrace. Děda byl už léta dost nepohyblivý, a nosit pořád v kapse pistoli ho netěšilo, byl tedy prakticky bezbranný.

„Snad si nám, dědku, neohluchnul,“ zeptal se chlap hlasem zcela bezbarvým. Otázku ale doprovázel gestem ruky s pistolí, která se v té tlapě docela ztrácela.

Javorský sáhl za sebe do míst, kde měl o židli opřené berle. Jen pohnul rukou, obr vpadl do místnosti. Hned tu bylo ode dveří víc světla. Dědova situace se jinak v ničem nezlepšila. Spíš naopak. Kateřina se na to dívala z pozlaceného rámečku a neříkala nic.

„Ty ruce nahoru, a žádný podrazy.“

Děda zvolna usedl a zdvihl ruce k nízkému začouzenému stropu.

„A vstát!“ Muž nekřičel, ani příliš nezvyšoval hlas, ale v celém jeho postoji byla spousta zlověstné autority.

„Nemůžu.“

„Ale jo, ono to půjde, jen to zkus,“ vrčelo dynamo mužova hlasu a pistole sebou nepříjemně škubla směrem k vestě Javorského.

„Bez berlí nevstanu.“

Chlap pomalu udělal k dědovi dva kroky. Bylo mu jasné, že na starce pistoli nepotřebuje, ale ono to hned lip působí. Dědek ho mohl klidně překvapit. O jeho minulosti věděl dost, a některé vlastnosti z člověka nedostane ani stáří.

„Tak tedy jo, ale pomalu, já se dívám,“ řekl zbytečně.

Děda se zadíval z okna na klikatou cestu vyprovázející trať lokálky. Dobře věděl, že po ní občas prochází pohraniční hlídka z Mačice na druhé straně vrchu Rudolfa. Ovšem nikoli hlídka pravidelná. Kdepak, nikde ani človíčka.

Ticho, předbouřkové slunce, předbouřkové parno, v němž se vzduch tetelí nízko nad zemí. Ani syčáci ze Smavé, kterým houštiny kolem trati často sloužily jako prostředí pro nejrůznější alotria, se nechtěli objevit… Ale snad je to dobře. Chlap proti němu měl v ruce pistoli, a rozhodně nevypadal, že by se zalekl čtyř pěti kluků.

Zůstal tu tedy sám s ozbrojeným darebákem, a ovšem s Kateřinou. Podíval se na podobiznu a najednou si uvědomil, že má hlad. Zdá se to nesmyslné, ale ten pocit mu dodal odvahy. Čeho se vlastně má bát?

„Víte co, povězte mi hezky, co chcete, já vám řeknu, že to nejde, a jděte si po svých.“

„Nepřišel jsem poslouchat tvý kecy. Nemám čas.“

„Za chvilku se tady staví chlapci z Pohraniční stráže. Radši vypadněte!“

„Tím spíš ty sebou pohni.“

Pohraničníky si ovšem děda vymyslel. V poslední době se tu málokdy některý z nich zastavil. Sem prostě chodí už jen Týnka. Najednou mu zatrnulo. Týnka, ovšem, ta tu může být každou chvíli. Musí se chlapa honem zbavit, musí vymyslet trik. Pomalu se nadzvedl na bolavých kolenou. Pravou ruku zapřel do berle, levou rukou pevně uchopil držadlo té druhé.

Chlap sledoval každý jeho pohyb.

Pak nahrála náhoda. Před baráčkem se popelily čtyři slepice, a právě v tuhle chvíli se nějak nepohodly a kterási zavadila o nedovřené dveře, jen maloučko, ale to stačilo, aby se pohnuly v pantech a ty vydaly slabý, vrzavý zvuk. Javorský využil situace a vytřeštil na dveře oči, jako by v nich zahlédl cosi hrozivého. Chlap se hbitě otočil s pistolí. Byl to jen zlomek vteřiny a děda ho zaspal. Rozmáchl se berlí a ťal prudce po mužově pravačce v okamžiku, kdy už bylo pozdě.

Berla vydala táhlý svist, ale obr reagoval bleskově. Rychle uskočil stranou a volnou rukou ránu odrazil. Útok ho rozezlil. Vrhl se k Javorskému a pěstí ho srazil na podlahu. Děda padl vedle rozbitého talíře s polévkou a nehýbal se. Muž opatrně přistoupil ke dveřím, špičkou boty je pootevřel a vyhlédl ven. Z Rudolfa k němu doléhal povyk kluků a ještě dál kdosi pravidelně naklepával kosu.

Děda se pokoušel posadit.

„Tak tohle bylo naposledy,“ řekl mu chlap.

„Koukejte se, já nic nemám, co teda chcete?“

„Nechci nic, snad jen kus pořádnýho provazu.“

„Nemám.“

„Podíváme se.“ A pak s pravačkou stále mířící na dědu přešel k polici a vyhazoval na zem změť nejrůznějších předmětů. Konzervy, staré kleště, až našel klubko pevného provázku. Zastrčil ho do batůžku na rameni.

„Tak, dědku, vstávat.“ Hlas už měl zase klidný a stejně chraplavý jako předtím.

„Nemůžu chodit, a mám slabé srdce.“

Strčil mu pistoli až pod nos. „V týhle věcičce mám pilulky na každou nemoc. I na chromý nohy a nemocný srdce.“

Děda pomalu vstal a se smutkem se zadíval na rozbitý taliř na zemi.

„Kam jdeme?“

„To záleží na tobě, kam mě zavedeš. Já jdu přes hranice, ale nevím už moc přesně kudy. Ale ty si vzpomeneš. Do večera musím být v nějaký skrýši. Když bude dobrá, půjdu dál sám a ty se vrátíš. Jinak to bude špatný především pro tebe. Já už se snad prostřílím.“

Tak přece ta první možnost, řekl si děda. Hlupák. Nikam se nedostane. Musí vést chlapa tak, aby je chytili co nejdříve. Nějak už to dopadne. A musí vyrazit skutečně hned. Už kvůli Týnce…

„Dobrá, podejte mí svetr,“ ukázal Javorský do rohu místnosti, kde visel na věšáku šedý svetr. Muž k němu došel pozadu, sundal ho levičkou a hodil ho přes celou místnost přesně na dědu.

Ani dnešní parno nedokázalo tady v kotlině zcela vysušit stopy včerejšího lijáku. Muži kráčeli jeden za druhým a v blátě zůstávaly otisky jejich bot i stopy po dvou berlích…

Za Rudolfem v dálce pořád ještě sekáč naklepával v pravidelném rytmu kosu…

IV. LORDŮV LORŇON

Péťa Škubánek s lorňonem na oku šel kolem hřbitovní zdi a hlasitě si hvízdal. Pro Péťu to byl zvuk slavnostní – ne snad, že by se čerstvě naučil hvízdat, to ne, ale hvízdat mohl teprve od nedávné chvíle, když ztratil svou nejoblíbenější hračku, fetiš a kouzelný talisman – cínovou kuličku. Ztratil ji předtím již několikrát, ale vždy ji zas šťastně objevil a proti dalším eventuálním ztrátám se pojistil tak, že nosil kuličku stále v puse. V řídkých okamžicích, když byl například ve škole vyvolán k tabuli – držel kuličku pevně v levé ruce, a ihned po skončeném nebezpečí ji dával zpět do levé tváře pod jazyk. S cíněnkou v puse se naučil dokonce i jíst, arci ještě pomaleji než obvykle, k nesmírné zlosti matky Škubové, která o kulaté cínové příčině neměla ani ponětí. Pak došlo ke katastrofě. Péťa o cíněnku přišel, zakutálela se mu v Dušici do kanálu a marné bylo cloumání mříží.

Péťa byl ovšem fetišista hrubého zrna, alespoň to tvrdil Tonda Kolečko, když říkal, že na jeho slova dojde a Péťa si vymysli a najde jiný nesmysl. Našel. Odešel na smetiště u lesa Srdíčko, celé dopoledne se tu prohraboval pohřebištěm druhdy potřebných předmětů, až ve změti per z otomanu objevil cosi nádherného. Starý lorňon bez sklíčka, zato však s kostěným držátkem, které se dalo držet, a drátěným otvorem se mohlo koukat. Péťovi se zajiskřilo v očích. Už si představoval, že lorňon patří k otomanu a že na něm kdysi léhala nejméně kněžna a ta tenhle lorňon ztratila, zapadl jí do kanapátka, a tam čekal na něj, Péťu Škubu. Za týden si Péťa na lorňon zvykl. Chodil jako starý lord, lorňon vetknutý do oka, a naučil se ho dokonce okem držet, takže nemusel používat kostěného držátka.

Takže Péťa šel kolem nabílené hřbitovní zdi, hvízdal si a v oku nesl lorňon. Péťa Škubánek byl velice spokojený. Nad hlavou se mu klenulo modré nebe a s ním i dvaašedesát prázdninových dní, které hodlal prožít s kamarády na Rudolfa, v srdíčku, a těšil se, jak založí slavný oddíl Vlků, který bude pomáhat pohraničníkům. Kdoví, napadlo ho, jak to před chvilkou dopadlo nahoře u triangla. Péťa se totiž vrátil a hledal lorňon, který ztratil, tak dlouho, že se nakonec rozhodl netáhnout se v tom vedru nahoru na kopec, když je pravděpodobné, že už tam nikoho nezastihne. Rozhodně bude rozumnější vypravit se rovnou do Vaňkovny – malého remízku pod Smavou, v němž měli kluci postavenou klubovnu, vlastně spíš doupě z lískových prutů a klestí. Kde jinde by mohl kamarády zastihnout.

Péťa si falešně hvízdal a byl spokojený, jediným znepokojujícím prvkem v celé té nádheře byli kluci pižlíci. Péťa s nimi válčil přeudatně. Pižlíci mu posměšně říkali lorde, a sám veliký Roman slíbil Péťovi nedávno krutou pomstu za to, že nastavil nohu Jirkovi Nosovskému, který udělal přemet i s kbelíkem vody.

Jak zahýbal kolem hřbitovní zdi k hostinci Mexiko, málem vrazil do paní učitelky. Teď už byla opět převlečená do manšestrových kalhot a brčálově zelené blůzky. Působilo to domáckým dojmem. Přesto se Péťa lekl, protože potkat paní učitelku mimo školu pokládal za znamení nedobré. Ve zlomku vteřiny se zamyslel nad problémem, zda musí učitelku poslouchat i o prázdninách, ale pak si uvědomil, že prázdniny vlastně začínají až zítra. Poslouchat tudíž musí.

Paní učitelka byla celá zadýchaná.

„Péťo, pojď sem,“ řekla, ačkoliv byl tak blízko, že ji málem porazil. „Neviděl jsi někde Týnku Chmurovou?“

„Viděl, když šla domů. Dost brečela. To asi kvůli těm čtvercům.“

„Jakým čtvercům?“

„Tedy jako těm dvěma čtyřkám na vysvědčení..,“ připustil Péťa opravu. Skutečně Týnku viděl brečet, a byl by ji rád potěšil, ale hned za ním šel ze školy Arnošt Kocík, známá drbna, a ten by jistě zase roznášel, že Škubánek chodí za Komteskou. To se mu nehodilo, protože byl mezi kluky nejmladší, a musel toho tedy schytat i tak dost.

„Co to máš na oku?“

Péťa rychle schoval lorňon do kapsy.

„Nic,“ řekl a zamračil se.

„Odpovídej celou větou,“ napomenula ho pan? učitelka. „Potom už jsi Týnku neviděl?“

„Ne.“

„Odpovídej celou větou.“

„Ne, neviděl.“

„Dobrá. Tak kdybys ji viděl, hned jí pošli domů, rodiče o ni mají starost.“

„Ano, prosím,“ řekl uctivě Péťa.

„A polepši se.“

„Na shledanou,“ řekl, ale těšil se, že se shledají až po prázdninách.

Černý mrak se zastavil přímo nad špicí kostela. Nebyl velký, ale na to, aby zakryl i slunce, docela stačil. Péťovi byla najednou zima. Přemýšlel, co dělat. Buď se může rychle rozběhnout do klubovny ve Vaňkovně, zalarmovat ostatní Vlky a vyrazit po Týnčině stopě – jenže, co když tam kluci ještě nejsou…, anebo se dát na opačnou stranu k samotě dědy Javorského. Tam by Komteska mohla být, nebo by děda mohl vědět, kde ji hledat. To bude zřejmě rozumnější. Péťa se otočil na patě, a téměř se srazil s pižlíky. Stáli proti němu rozkročeni přes úzkou cestu, ruce v bok a dívali se přímo na něj.

Roman Pižl stál vprostřed a usmíval se. Péťa si uvědomil, že některé usmívání je horší než mračení.

„Jak se vám, pánové, tenhle padavka líbí?“ zeptal se Roman svých společníků.

„Mně se líbí asi jako koule z matyky,“ hrnul se s přirovnáním Jirka Nosovský.

„Mně taky, taky, tak se mi líbí, tenhle lordík,“ řekl Pepa Filek a zvedl kámen.

„Když si vzpomenu, jak jsem byl mokrej, když mi tuhle nastavil nohu. tak mi Škubánek najednou připadá moc suchej…“

„Hele, kluci, nechte toho, já musím hledat Týnku, ona se ztratila…,“ pokoušel se vyvléknout Péťa.

„To jsou nám noviny, co myslíš, že děláme my?“ zeptal se Roman. „Že jdem na houby, nebo co? Týnu hledají už i pohraničníci, ty si můžeš dát pohov. Ostatně, budem s tebou hotový raz dva.“

Péťa Škubánek tušil, že je zle. Teď by se tu měli objevit kamarádi, ale rychle, protože jinak bude Péťa asi nakonec brečet, a pižlíci to roznesou, a nakonec z toho bude ostuda… Hlavně aby se nestalo nic lorňonu. Škubánek ho měl v kapsičce vzadu na trenýrkách, a teď si na něj pro jistotu ještě položil ruku. Rozhodl se, že bude statečný, strašlivě statečný. Pomalu postoupil zády ke zdi hřbitova a čekal. Prát se nemělo smysl. Sám velký Pižl měl v jedné ruce tolik síly jako Péťa v celém těle.

„Tak se do toho dejte, hrdinové,“ řekl pižlíkům, protože z přečtených indiánek dobře věděl, že je dobré smát se nepřátelům do očí, popřípadě zpívat hrdinské písně. Péťu však napadlo jen Mikulandské pole hluboko zorané, což není píseň zvlášť vhodná pro mučedníky.

Roman Pižl vytáhl z kapsy nůž rybičku.

Péťa se zachvěl. Jirka Nosovský zatím poklekl vedle zdí, kde byla v cestě mokvající kolej vyježděná koly traktorů, plná hustého mazlavého bahna. S rozkoší si v ní patlal obě dlaně. Mučení začínalo.

Kdesi zabublal motor traktoru, ale bylo to příliš daleko na to, aby to pro Péťu mohlo skýtat záchranu.

Jirka Nosovský s rukama nataženýma před sebou přistoupil k Péťovi. Nejprve ho pohladil po levé, pak po pravé tváři.

Škubánek držel.

„Hotovej frajer Luke,“ pochvaloval si Pižl, zatímco Jirka pokračoval. Udělal Péťovi na nose černého hejla, pak si znovu zapatlal ruce bahnem a obtiskl obě dlaně Péťovi zepředu na bílé tričko.

Přes všechna předsevzetí se zdálo, že Škubánek neudrží slzy. Kousl se do rtu a v duchu klel, dobře si dokázal představit, co téhle ozdobě řekne máma. K dovršení všeho zla k němu přistoupil Roman Pižl s rybičkou v ruce.

„Já tě, lorde, ještě vylepším,“ řekl, popadl ho za trenýrky a jediným drobným řezem mu přeřízl gumu držící kalhoty na těle. Péťa si rychle popadl gatě rukama. Taková ostuda! Pižlíci se smáli, že je muselo být slyšet až v Dušic!.

„Promiň nám, lorde, že si s tebou nepohrajeme trochu víc,“ posmíval se Roman. „Spěcháme hledat Týnku.“

„Snad zas příště,“ sliboval Pepa Filek, zatímco Jirka si utíral špinavé ruce v trávě.

„Tak se tu měj, Škubánku,“ zavolali ještě a už si to metli pryč.

Teprve teď se Péťa rozbrečel.

V. JESKYNĚ VLKŮ

První hrom…

Černá duchna mračounu napíchnutého ještě před chvilkou na kostelní věž se roztrhla a zavalila už hnedle celé nebe. Hrom se ozva! kdesi v dálce za Rudolfem, ale nad svahem s vesničkou Smavou to znělo ze všech stran. Utišil se i poslední větřík a rozžhavený vzduch se hromovou ranou téměř hmatatelně zachvěl. Ve Smavé před Mexikem už chlapi nabírali vzduch do plic a říkali, že je v něm cítit voda.

Zato v lese pod Jírovou roklí byl vzduch suchý, že téměř praskal, a přitom hustý jako hrachová polévka.

I tady zazněl hrom.

Děda Javorský padl na kolena. Nezbývalo mu sil, nemohl udělat jediný krok. Berle se mu zadíraly do košile v podpaží a nepříjemnou bolestí se propalovaly do těla. Nohy necítil…

Javorský měl až dosud celou cestou nesmírnou smůlu. Riskoval, a schválně vybíral cesty, na nichž bylo možno potkat obvykle pohraniční hlídku. Ale nic. Jednou dokonce rozhrnul větve nízkých smrčků a vytáhl svého neblahého společníka na paseku v těsné blízkosti „špačkárny“ – jak tady říkají pohraničnické hlídkové věži, na jejímž vrcholku stáli dva pohraničníci. Naneštěstí muž za jeho zády včas zpozoroval nebezpečí a strhl ho ve zlomku vteřiny zpět do houští. Vytáhl pistoli a vztekle se podíval na svou oběť. Pak udeřil dědu do zátylku…

Javorský klečel na kolenou a třel si pohmožděný krk, na němž naskočila ošklivá modřina.

„Povídal jsem jasně, že to půjde bez podrazů. Za hrdinství se, dědku, platí. Jasný?“ Rozmáchl se a pevnou koženou botou nakopl kováře do zad. Nebyla to rána na zabití, ale dědovi stačila. Padl obličejem do mechu a těžce, přerývaně dýchal. Kdyby teď vykřikl, napadlo ho, tak by ho pohraničníci museli slyšet. Jenže co by udělal zabiják? Nejspíš by ho zastřelil a stačil by zmizet. To ne. Musí čekat na další příležitost…

„A kdyby tě napadlo křičet, tak to je poslední vykřiknutí v tvým životě!“ Chlap mu snad četl myšlenky. „Jde se dál!“

Na druhé straně, co bych mohl ztratit, uvažoval děda. Když chlapa zavede do nějaké skrýše, co od něj může čekat? Stejně ho tam nejspíš zastřelí.

Má cenu riskovat?

Pokusil se znovu vstát. Když poklekl na zmrzačená kolena, opustil ho zbytek sil. Znovu klesl do mechu.

„Potřebuješ pomoct, co?“

„Já, já vážně nemůžu. Vždyť jsem mrzák,“ zasípěl.

„Vstávat!“ Chlap ho znovu nakopl.

Javorský se už ani nehnul.

„Dobře, jak chceš…!“ rozhodl se chlap a sundal z ramene batůžek.

Předzvěst deště zatím dorazila až k Jírově rokli. Jenže tady se zvedl vítr, rval haluze stromů a fičel mezi kmeny stromů. V první chvíli byl vítr příjemný, protože ochladil zpocená těla, ale po minutě úlevy začal mrazit.

Javorský ležel na mechu jako mrtvola, s rozhozenýma rukama, zmrzačené nohy podivně zkroucené pod sebou. Muž zatím vytáhl z batohu klubko provazu. Popadl Javorského za levou ruku, přeložil provaz na třikrát a pevně jej utáhl v zápěstí. Děda byl k němu přivázán jako dobytče. Pak chlap prudce škubl za provaz. Javorský zaúpěl a pomalounku vstal. Potácivě vykročili, děda tentokrát vzadu.

„Kudy?“ otočil se chlap na svého zajatce.

„K těm jedlím,“ naznačil děda bradou směr.

Chlap šel prudce, spěchal. Kovář otloukal tělo o kmeny stromů, smrkové větve ho šlehaly do obličeje. Z pravé tváře mu kapala krev a zasychala na krku. Šlo se mu teď daleko hůře. V levé. svázané ruce musel svírat berli, ale tah provazu mu ji každou chvíli vyrval z pěsti. Přes všechnu bolest a vyčerpání se stačil bedlivě rozhlížet kolem sebe, pátrat v každém stínu po pohraničnících, kteří tu někde poblíž musejí přece být, po zákmitu jejich maskovacích obleků. Marně…

Zato teď znal cíl cesty. Zavede toho chlapa do Vlčí jeskyně, není to už daleko. Za jedlovím projdou kolem potoka k pomníčkům a odtud je to stěží padesát metrů do strmého vrchu. Snad dojde. Jeskyni objevili předloni kluci – Tonda Kolečko s Péťou Škubánkem, a vyprávěli mu o ní pohádky. Kdyby jen tušili, jak dávno, a jak dobře ji zná! Znal i největší klukovské tajemství. Jeskyně totiž měla vedle hlavního prostoru jednu menší komůrku, napůl zavalenou sluj, do níž se vešli tři lidé a kterou bylo možno zevnitř zahradit velkým kamenem. Nebylo nebezpečí, že by se v ní poustevník udusil. Ve stropu zel malý, oválný otvor, jímž sem proudil vzduch. Tady byla šance na záchranu.

Podivná dvojice teď postupovala nikoliv přímo k hranici, ale podél, stále v hraničním pásmu. Vycházeli z Jírovy rokle, před nimi se do dálky táhl porost mladých jedlí.

Náhle děda prudce zastavil. V dálce mezi holými kmeny vysokých stromů zahlédl pohraničníky. Byli dva. Zastavil se moc prudce, provaz se napjal a chlapík vpředu ucítil, že se cosi děje. Otočil se a skočil k zajatci. Děda podlehl reflexu a pokusil se vykřiknout, ale z vysušeného hrdla se vydral jen táhlý svist, který pohraničníci nemohli zaslechnout. Navíc už tu byl ten útočník a jeho mohutná dlaň. Přitiskl ji dědovi na ústa a strhl ho na zem. Nic se nedělo, hlídka pokračovala v obchůzce.

Ačkoliv ne. Teď se jeden z pohraničníků oddělil od svého druha a kráčel směrem k nim. Ti dva už byli ukryti v houští.

Bylo to téměř neuvěřitelné, ale i tentokrát měl darebák štěstí. Voják došel na kraj dosti vzdáleného jedloví, pozorně se rozhlédl kolem a pak se znovu pomalým krokem vracel.

Na les dopadly první velké a těžké kapky deště, v dálce hřmělo. Zdálo se, že déšť hodlá vyplácat všechny vodní zásoby hned v prvních minutách, tak byl hustý, téměř neprůhledný. Než se déšť dostane pod huňaté kabáty; u mladých jedlí, chvilku to trvá, ale téhle vody bylo tolik, že oba poutníky promáčela v minutě.

Zatímco dobrodruha déšť rozčiloval, dědovi vracel síly. Alespoň uvažovat začal jasněji. Musí se ještě jednou pokusit… Nepřítel má pistoli v pravé kapse kalhot. Kdyby se mu podařilo pořádně škubnout provazem, snad by hromotluka porazil na zem. Pak by stačilo trochu štěstí – volnou rukou mohl dosáhnout až na kapsu… Zkusí to…

To už zase šli opatrně jedlovým mlázím a větve je mokře šlehaly do těla. Javorský to nejdříve zkusil. Předstíral, že zakopl o jeden z kamenů porostlých mechem, a škubl provazem. Ten druhý se mírně zapotácel, otočil se a tiše zaklel.

Děda čekal. Ano, teď. Teď právě vstupuje pravou nohou na půlmetrový, mechem porostlý balvan. Levá noha je ve vzduchu… Teď!

Ze všech sil škubl provazem. Podařilo se. Chlap stál na jedné noze, ihned ztratil rovnováhu, rozhodil ruce, pustil klubko s provazem a sesul se k zemí.

Kdyby teď padl hlavou na kámen, napadlo Javorského…

Padl do mechu. Děda skočil. Nešťastně. Pravá ruka neudržela berli, ta sklouzla v mokrém jehličí a už leželi oba vedle sebe.

Chlap nespěchal. Zvolna se zvedl a podíval se na stárce se zuřivým výrazem v obličeji. Pomalu, téměř slavnostním pohybem vytáhl z kapsy pistoli. Chvíli mířil na Javorského, pak se ale výraz jeho tváře změnil, a on pistoli zastrčil zpátky do kapsy.

Déšť ztrácel síly, zato bouřka teď pronášela své největší trumfy přímo nad Jírovu rokli.

Ticho roztrhl třesk hromu…

VI. KOMTESKA

Týnka už neplakala. Týnka, kterou hledala půlka vesnice, Péťa Škubánek, Vlci, pižlíci i pohraničníci, seděla na kraji paseky a dost se bála.

Komteska byla opravdu bázlivá.

Bála se kdečeho. Paní učitelky, občas tatínka, psů bez rozdílu rasy, tmy, kominíka, krav, kopřiv, husí, hadů a čeho všeho ještě! Ze všeho nejvíc se však bála bouřky – a to ne blesku, nýbrž hromu. Blesk pozorovala s důvěrou, koneckonců svítil, a světlo je vždycky lepší než tma. Ostatně, dědeček byl kovář a Týnka byla od něj zvyklá dívat se s ním do řeřavých uhlíků a poslouchat historii o tom, jak umírá v ďušické nemocnici. Týnka ji znala nazpaměť a moc se jí líbila…

Stalo se tak poté, když děda zažil před víc než třiceti lety tu velikou přestřelku kdesi v lese. Děda o tom nikdy nechtěl Týnce říci nic bližšího – prý až bude větší – ale věděla, že z pěti našich lidí, kteří tam tehdy bojovali, zůstaly po třech jenom malé pomníčky vzadu u potoka za jedlovým lesem. Ty znala dobře. Děda tehdy ještě ani nebyl děda, ale pořádný chlap, ale když ho přivezli do Dušic, měl života namále. Měl v sobě čtrnáct střelných ran, z nichž dvě se daly označit jako smrtelné, ztratil spousty krve a málokdo by dal za jeho život děravý pětník.

Doktoři byli odhodláni pokusit se o téměř nemožné. Jenže mnoho nechybělo, a překazil jim to poúrazový šok. Kovář se dostal na samý pokraj smrti. Ale lékaři ho v poslední chvíli zachránili. Jenže na ten okamžik bezvědomí vzpomínal děda nejraději, a kupodivu se to vyprávění líbilo i jeho vnučce, Týnka to poslouchala spíš jako pohádku.

Nejdřív byla tma, a pak na obzor vyklouzlo velikánské rudé slunce. Potom se ta sluneční koule začala měnit, zmodrala, a nakonec celá zežloutla jako slunečnice. Prsklo to, a žluté vajíčko se rozkřáplo zevnitř a už se odtud valí červení koníčci z marcipánu. Ten první nese husara. A pak se to všechno změní v kolotoč, v barevný rotující kruh, který ustupuje do pozadí, odlétá. A už je tma.

Víc si Javorský ze svého umírání nepamatoval.

Týnku si to všechno přeřikávala a myslela na dědu. Teď už se bála míň, ačkoliv bouřka se blížila. A děda ji vyhlíží v kovárně. Jedině k němu se může vrátit, domů se bála. Tam ji čeká pořádný výprask. Děda ji určitě pochopí. Jenže nejdříve si to musí Týnka všechno pořádně rozmyslet.

Znovu zahřmělo a Týnka se roztřásla. Pak přišly první kapky lijavce. Komteska, náhle jako probuzená, vyskočila. Kousek před ní se v křoví černal jícen Vlčí jeskyně. Už tady byla a znala její tajemství od Péti. Doběhla na kraj – hlouběji se přece jenom bála. Z jeskyně dýchal pach zatuchlého jehličí, a ve tmě se daly vytušit podezřelé stíny. Měla se přece jen rozběhnout k dědovi. Teď už to nešlo. Liják byl v tomhle okamžiku nejprudší.

Třásla se zimou, byla vyčerpaná a nevěděla, co si počít. Pomalu si sedla na velký kámen u vchodu, hlavu položila, do dlaní a za minutku už spokojeně spala.

Déšť ustal stejně rychle, jako se přihnal. V šedivé obloze se provalily šmolkově zbarvené trhliny a nebe připomínalo oceán plný zubatých ker. Pravidelný hlas lijáku pozvolna vystřídal tikot kapek stékajících po listech habrů na kamenitou zem. Bouřka se ozývala až odněkud od Dušice, roklina ztichla tak, že bylo slyšet jen pravidelné Týnčino oddechování.

VII. BOJ NA HRANICI

Už to nemůže trvat dlouho…

Javorský dávno nebyl dál než pár metrů za kovárnou, a takhle dlouhou pouť nepodnikl léta. Kdyby byl s to pořádně uvažovat, dospěl by k názoru, že je ve stavu, kdy brzy uvidí své marcipánové koníky.

Nohy za sebou vlekl jako cizí necitlivé předměty, a jediná bolest zůstávala v levém zápěstí, kam se mu hluboko do masa zařízl provaz.

Les byl teď tichý, a po dešti voně! jehličím a půdou. Chlap vpředu zpomalil. Zdálo se, že ani nepotřebuje rady, spíš cosi hledá. Javorský znal cestu zpaměti. Teď končí jedlový les, ano, už slyší potok a za ním ve stráni jsou pomníčky…

Došli až k nim. Tři chlazené žulové kameny se téměř ztrácely mezi třaslavými a mokrými stvoly přesličky. Muž se náhle zastavil, botou odhrnul vrchní rostliny a prohlíží zem.

„Co to je?“ zeptal se.

„Pomníčky.“

Útočník se už dál neptal. „Marš támhle do houští,“ ukázal rukou za sebe. U paty svahu se usadily lísky a byl jich na pár metrech hotový hustohustý les. Vecpali se do nich oba dva. Děda však věděl, že tady je to zbytečné. Byli teď venku z pohraničního pásma, a možnost, že by tu narazili na pohraniční hlídku, byla mizivá. Ale proč mu to bude věšet na nos.

„Dáme si pauzičku. Na dva šluky,“ vysvětloval chlap a z kterési kapsy vydoloval cigaretu a sirky. Javorský dopadl na zem a jenom zhluboka dýchal. Za okamžik zdvihl oči a podíval se nepříteli do tváře. Ten však jako by nevnímal. Stáhl obočí a studoval zdálky ty tři kameny. Čím ho mohly přitahovat, co mohl vědět o té prastaré historii, která poznamenala Javorského na celý zbytek života…?

Bylo to v zimě 1951. Zima byla tady na Šumavě ukrutánská, takové spousty sněhu nepamatoval ani financ Klásek, a že to byl nejstarší hraničář v úseku. Javorského kovárna pod Smavou vyčnívala komínem nad bělostné okolí jen jako směšná stopka, a když chtěl Javorský na pivo nebo jeho žena Kateřina na nákup do Smavé, museli se nejméně hodinu prohazovat k protahované cestě. To potom zajde chuť na hospodu a nákupy se dělají nejméně na celý týden. A koncem téhle tuhé zimy se nejprve začalo proslýchat, a pak už bylo docela jasné, že se systém obrany hranic velice rychle změní. Hraniční veterány vymění vojáci základní služby, posádky budou zesíleny, počítá se s výstavbou nových ubikací pohraničních jednotek.

Ve Smavé se o tom hovořilo stejně často jako zřejmě v celém pohraničí. To už byla, panečku, událost v místech, kde dávaly lišky dobrou noc. Vždyť v téhle době nebyla ve Smavé ani elektřina!

Většinou se lidé těšili, jako se vždycky těžíváme na každou změnu, která přinese cosi lepšího. Nový ruch, nové lidi, přátele, ale v tomto případě i více klidu a pocit bezpečí. Pohraničí v posledních letech nebylo ani v nejmenším místo klidné a bezpečné, a staří hraniční válečníci nemohli přes všechnu snahu zvládnout nevídaný ruch a zajistit bezpečnost pohraničí a tím i celé republiky.

Pohraničí bylo v těch letech územím, kde se často střílelo, kde se odehrávaly četné krvavé incidenty, tudy se pokoušeli ze země utéct fabrikanti a jejich přisluhovači, ti, kterým se nelíbil nový pořádek. Mnozí fabrikanti se snažili tajnými cestičkami dostat do zahraničí nejen sebe, ale také svůj mnohdy miliónový majetek nastřádaný někdy nepříliš zákonným způsobem. A pak tu byli ti, kteří přicházeli z druhé strany k nám. A ti byli vybaveni zcela jinak. A tyhle cesty neměly konce. Pohraničí si už potřebovalo odpočinout. Zbavit se narušitelů hranice, ale i vyznavačů velice nekalého řemesla, kteří si v tvrdém boji s ochránci hranic nelítostně mastili kapsy – převaděčů. Ostrých a většinou ozbrojených chlapíků s perfektní znalostí hranice, kteří za vysoké sumy převáděli jedny sem a druhé tam. Nezajímaly je názory, nezajímal je obsah zavazadel klientů, ani účel jejich cest. Zajímalo je jediné – peníze a zase jen peníze.

Ve smavském hostinci, jemuž se již tehdy říkalo Mexiko, ještě nezevšedněl hrůzostrašný příběh, který se odehrál před čtrnácti dny, dál, u Železné Rudy. Odhalili tu dva bratry, kteří také převáděli. Vlastně převáděli, tvářili se jako nejzkušenější převaděči, a nebyli moc drazí. Jenže skutečnost byla jiná. Všechny své oběti odváděli do starého mlýna, kde je zavraždili a přivlastnili si jejich zavazadla často naditá penězi a zlatem. Další pátrání odhalilo, že mrtvých bylo přes dvacet, a u bratříčků na půdě objevili peněz, šperků a jiných cenností za dva milióny. Nu, a tenhle příběh ještě nedozněl, a už tu byl další, který se odehrál tentokrát přímo u nich…

„Jdu vám časně ráno, jestli bylo sedm, tak je to moc,“ vyprávěl financ Jedlička nepočetnému auditoriu v Mexiku, „když jsem to zahlíd.“

Mezi muži usrkávajícími řídké pivo v hostinské kuchyni seděl i kovář Javorský. V posledních dnech totiž přišla obleva a většinu sněhu už pohltila nenasytná koryta šumavských potoků.

„Stopa jako hrom, a muselo tamtudy jít nejmíň osm lidí. Svítím si na to, přemejšlím. Vedla přímo k hranici. Tak jsem nasadil tempo a cvalem k čáře. No, zahlídl jsem je, ne že ne. Už malounko svítalo. Byl to šedavej had, a samý mužský, alespoň se mi to zdálo. A každej nes kufr a ještě baťoh. Museli beji napakovaný. A čára před nosem. Přemejšlím, kudy jim nadběhnout, ale v tom momentě začal práskat z druhý strany samopal. Někdo je tam čekal a kryl je. Plácnul jsem sebou do tý břečky na zemi, a taky jsem začal střílet, ale bylo to pro kočku. Držel mě na mušce, a jak jsem vystrčil nos, spustil jako na manévrech. No, a ty lidi už taky zmizeli. Mně nezbejvalo než to vzít po břiše, hezky pozpátku, račím pochodem, já přišel domů, jako kdybych se vykoupal dole v Pstroužném potoku…“

Vzduch v kuchyni se dal krájet. Čmoud z cigaret vytvořil jednolitou clonu. Ale bylo tu teplo a příjemno. Ostatně, zdejší chlapi mají plné plíce čerstvého šumavského vzduchu téměř pořád, takže jim taková zatěžkávací zkouška nemůže ublížit. Javorský si přihnul piva a přisedl k Jedličkovi. Dávno se spolu přátelili, oba stejně staří, oba odtud ze Smavé. Ostatní chlapi se stáhli do kouta ke kamnům a pustili se do mariáše.

„Koukni, Lojzo,“ řekl Javorský. „Víš, co mi na tý věci nesedí? Kde se tam ty lidi vzali.“

„Z nebe nespadli,“ řekl moudře Jedlička.

„Jasný, jenže jak se tam vzali tak časně ráno, když první autobus přijíždí v osm, a kdyby šli pěšky z Dusíce, museli by vyrazit o půlnoci a táhnout se se všema těma báglama dlouhý hodiny sněhem. To je přece nesmysl.“

„To máš pravdu, kováři,“ souhlasil Jedlička. „Vidíš, na to já v první chvíli ani nepomyslel.“

„Museli někde přespat. Buď u někoho, nebo někde.“

„Sakra, to museli. Ale kde?“

„Nejsem vševědoucí.“

„Člověče, ty máš fakt pravdu,“ bouchl Jedlička do stolu pěstí. „To musím hlásit a musíme zesílit hlídky. A pořádně to tady pročesat,“ rozohnil se, ale vzápětí zchladl. „Jenže s kým? Kamaráde, my máme lidí jen tak na ten mariáš.“

Javorského to napadlo cestou domů, když u křížku zahýbal z česly do pole. No ovšem. Jeskyně za Jírovou rokli. Javorský si tam před lety hrával jako celé generace místních kluku. To je ideální místo. Kdyby se tam ukryli večer, mohla by celá parta nejméně deseti lidí hravě přečkat do rána – a v zadní sloji by se dal zapálit i malý oheň. Samozřejmě…

Mudroval o tom celou noc a ráno nemohl dospat. Musí zaběhnout za Jedličkou a tuhle domněnku předložit. Rozhodl se ale, že spustí povyk teprve tehdy, až se o tom sám přesvědčí. A tak ránu natáhl vysoké válenky, zabalil se do vatovaného kabátu, řekl své ženě Kateřině, že se jde jen projít, a vyrazil na obhlídku jeskyně.

Venku mrzlo, jen praštělo. Javorskému se zdálo, že jde po křehkém, tenkém ledě, takovém, co se dělá na jaře po ránu na loužích. Každým krokem mu země pod nohama zapraštěla, jako by se s ním chtěla prolomit. První dva kilometry nemusel dávat příliš pozor, byla sice ještě skoro tma, ale touhle cestou mohl kovář jít se zavázanýma očima. Teprve v řídkém mlází před potokem šel jako po vejcích. Nizounké jedličky sahající mu stěží ke kolenům byly posety ostrými mrazivými jehličkami a při dotyku zvonily jako zvonky. Javorský raději sešel na cestu a zašel si téměř kilometr, jen aby se nebezpečnému mlází vyhnul. Přeskočil potok, mrazivě bublající v šedivém korytu, a opatrnými kroky stoupal směrem k jeskyni.

A pak ho to zrovna praštilo do nosu. Šel ještě blíž. Na východě začínala obloha nad lesem docela nepatrně šednout.

Tenounký proužek dýmu stoupající z otvoru nad malou jeskyňkou na jejím pozadí připomínal mávání stínů netopýřích křídel. Ale i kdyby tam nebyl, Javorský kovářským nosem ucítil kouř už před hodnou chvílí.

Jeskyně měla tedy další návštěvníky. A kdo to mohl být, když venku mrzlo tuhle noc jako v Antarktidě. Javorský se nezmýlil.

Jenže co teď? Podle barvy oblohy odhadl, že může být kolem sedmé, možná trochu méně. Jedlička zpozoroval ty lidi včera asi před sedmou hodinou. Kdyby se teď kovář dal do běhu, snad by vzburcoval posilu včas. A rychle mohou být zpátky. Nebo by bylo lepší čekat a pěkně si je prohlédnout? Ale k čemu to bude? Ti lidé jsou jistě ozbrojeni, a on má v kapce jen štěpařský zavírák.

Potichu, ale co nejrychleji, couval k potoku, a pak už se neohlížel na zvonky jedliček. Spěchal tou nejbližší cestou na strážnici.

Jedlička měl zrovna službu.

K jeskyni vyrazili v pěti. Víc mužů se jim nepodařilo za tu chvíli sehnat, ale zato byli výborně ozbrojeni.

Antonín Jedlička, Jiří Marek, Karel Cífka, Alois Peleška a František Javorský. Šli přímo k jeskyni, a teprve u potoka se začali plížit po ledové zemi. Proužek dýmu už vidět nebyl, ale když zůstali nepohnutě ležet, zaslechli od temného masívu sluje tichá slova. Byli tam uvnitř, a zřejmě se chystali vyrazit. Dorazili v nejvyšší čas.

Jedlička se posunul se svými muži opatrně blíž. Od jeskyně je teď dělilo pouhých patnáct dvacet metrů. Cífka a Javorský tiše vyrazili, každý k jedné straně východu. Jediný únik z jeskyně byl uzavřen.

A pak už to netrvalo dlouho. Ve vchodu se mihl stín prvního muže.

„Vzdejte se, jeskyně je obklíčena. Neprojdete,“ vykřikl Jedlička. Poslední slova zanikla v dávce z automatu. Vchod jeskyně osvětlila desítka rudých střel, a na to chvíle napjatého ticha. Marek a Peleška odpověděli krátkou dávkou, v jeskyni kdosi zasténal, ale její otvor zůstal prázdný a tichý. Hlavní věc, že se nepřátelé stáhli. Peleška, dvacetiletý kluk, se plazil k Jedličkovi.

„Musíme…,“ ale nedořekl. Hlína nedaleko něj se najednou bleskem roztrhla a stříkla kolem sebe smrtonosnou pršku střepin.

„Granáty, házejí granáty,“ zařval Javorský a hned také spustil zběsilou palbu na vchod.

Jedlička se doplazil k Peleškovi. „Co je?“

„Nic, je to dobrý, dostal jsem to jen do ruky..“

Pěkně jen dostal – krev mu tekla proudem, Jedlička paži rychle podvázal cárem rukávu.

„Lojzo, ty se musíš nějak dostat domů, musíš sehnat posily. Tady nemá cenu riskovat, to bysme to odnesli všichni. Pošli další lidi. A pak si počkáme, až bude víc vidět.“

„Mně ale nic není,“ protestoval postřelený Peleška.

„Je to rozkaz,“ zvýšil Jedlička hlas, a Peleška poslechl, což mu s největší pravděpodobností zachránilo život.

Kovář se připlazil k Jedličkovi. „Něco musejí chystat. Určitě je jim jasný, že jestli se neprostřílejí, tak jsou v pěkný kaši…“

„Jo, stáhneme se dál, támhle za to kameni. Tady jsme jak na střelnici. A taky kvůli granátům. Řekni to všem…“

Za dvě minuty už odpočívali v poměrném bezpečí za velkými tmavými balvany, hlavně vystrčené v mezerách mezi nimi jako ze střílen. Bylo to právě včas. V okamžiku se země tam, kde leželi před chvílí, opět s třeskotem bortila pod výbuchy tří granátů.

„Tiše, nestřílet!“ zavelel Jedlička a ostatní pochopili. Tváře přitiskli ke zbraním a očima se vpíjeli do černoty před sebou.

Trvalo to minutu či dvě. Náhle se ve vchodu objevily dva vysoké stíny. Jedličkův automat spustil dlouhou dávku. Ozvaly se dva výkřiky a stíny padly k zemi.

„Dostals je,“ hlesl Javorský. „Co bude teď?“

„Počkáme.“

V jeskyni způsobil útok jistě zmatek. Ozývaly se odtud zoufalé hlasy. Javorský usoudil, že ti dva muži, kteří se objevili před vchodem, byli profesionální převaděči. Ti, co zůstali, teď zřejmě nevědí kudy kam.

„Každou chvíli bych čekal bílý prapor,“ šeptal opět k Jedličkovi.

„Počkáme. Povídám, že počkáme.“

A čekali dlouho. Napínali svaly, cvičili alespoň prsty, aby se zbavili lezavého mrazu, který je umrtvoval. Obloha měla ještě šedavější odstín a masív jeskyně, místo aby vypadal méně hrozivě, se zdál větší a nebezpečnější. Trvalo to snad půlhodinu, hodinu, snad ještě déle. Posily tu musejí být každou chvilku.

Potom se za nimi v mlází objevily stíny. Čtyři, pět, osm.

„Ten jich ale sehnal,“ řekl polohlasem Jedlička Favorskému. „A máme to doma.“ Pak se nadzvedl a zamával rukou.

„Tady!!!“

Odpověděla mu dlouhá dávka ze samopalu. K ní se připojila další, a ve vteřině na ně les plival chuchvalce šílených střel, Jedlička padl těsně před Javorského, a kovář ještě zahlédl, jak se mu z rozdrcené tváře valí krev. Pak to s ním samým třikrát škublo a ucítil palčivou bolest pod koleny. To bylo vše, nač si vzpomněl.

A potom už přišli koníčci z marcipánu.

O tom, jak ho našli muži ze Smavé, které sem Peleška poslal jako posilu, jak ho pokládali za mrtvého, stejně jako Cífku, Marka a Jedličku, kteří skutečně mrtví byli, a jak jenom náhodou zjistili, že dýchá, a krkolomnou cestou ho dopravili nejdřív do Smavé a pak do Dušice, se dozvěděl až za osm dní, samozřejmě od Kateřiny, která jezdila do nemocnice každý den.

Dozvěděl se i to, že lidé z jeskyně uprchli, a zanechali v ní za sebou dvě mrtvoly agentů převaděčů. Aloise Staška a Rudolfa Krmičky z nedalekých Smolenic. A chlapi, které Jedlička tak důvěřivě pokládal za posilu, ti přešli z NSR. Zřejmě zaslechli střelbu a odhodlali se k riskantní akci…

Františku Javorskému zůstala zlá památka. Jedna berle, a když se přidal kloubový revmatismus, i berle druhá.

A teď tu sedí, pár metrů od jeskyně, a dívá se na tři pomníčky, slabý, bezmocný a zbitý, s provazem zaříznutým hluboko v levém zápěstí.

Antonín Jedlička, Jiří Marek. Karel Cífka. Jsou to tři kameny. Komu dnes co řeknou. Podíval se na svého trýznitele. Ten už dokuřoval, a oči přimhouřené před čadícím nedopalkem měl stále zabodnuté do pomníčků. Jenže proč on?

„Jeden tam chybí…,“ řekl najednou pomalu a nenávistně škubl provazem. „Jdem, dědku. Už je čas. Tak kudy teď?“

Pochopil děda Javorský, co tím chtěl říct? Jen potácivě vstal a pravačkou ukázal k jícnu Vlčí jeskyně…

VIII. NEROVNÝ ZÁPAS

Komteska spala jenom jako zajíc – i ve spaní se bála. Oči měla sice zavřené, ale jen docela lehýnce.

Škubla sebou. Venku cosi zašelestilo, jako by se lesem kradlo k jeskyni zvíře. Otevřela oči a ve stejném okamžiku už stála na nohách. V první chvíli si nedovedla uvědomit, kde to vlastně je a co tu dělá. Až za chvíli si to vybavila, a nic příjemného to nebylo.

Náhle zaslechla ten zvuk znovu a podstatně blíž… Rychle se stáhla za okraj přední části Vlčí jeskyně a zelenkavou spletí rostlin vykukovala bázlivě na svah před sebou. Čekala, že se naproti v jedlovém mlází každou chvíli objeví stádo divočáků a vrhne se na ni. Kdepak divočák… Houští se náhle rozhrnulo a na paseku vyhlédl zarostlý velikánský chlap. To je ale ošklivý pán, pomyslela si Týnka v duchu.

Ošklivý pán se velice ošklivě rozhlédl, a zvlášť ošklivě se zadíval ke vchodu do jeskyně. Komteska měla pocit, že zírá přímo na ni.

Pravda. Komtesce bylo teprve osm let, ale celý svůj nedlouhý život prožila ve Smavé, tedy prakticky na hranici, mezi pohraničníky. Dobře proto. věděla, že tady, v hraničním pásmu, nemá nikdo co dělat. A navíc tenhle ošklivý pán by jistě takhle nejukal z křoví, kdyby neměl proč. Jistě nemá povolení! Týnka došla k závěru, že od chlapa naproti nemůže čekat nic dobrého. Určitě chce za hranice, nebo se snad chystá krást hajnému Peterkovi z metrů dříví.

Chlap zatím úplně vylezl z mlází. Teď si teprve všimla. že drží v ruce provaz, spíš celé klubko, a volný konec se táhne kamsi do houští. Něco za sebou táhne… Rozhodování nebylo pro Týnku složité. Před ní stojí jako přímé nebezpečí podezřelé individuum. Za sebou má zase černočernou jeskyni, které se sice také bála, jisté však je, že té se bála míň. Sáhla za sebe a nahmatala stěnu. Brr, byla studená a slizká. Otřásla se odporem a rychle ruku stáhla. Z kapsičky vytáhla kapesník a ruku si do něj zabalila. Teprve teď se mohla bez odporu dotýkat stěn. Vzpomínala si. že musí ujít asi dvacet kroků podél pravé stěny jeskyně a pak zahnout do výklenku.

Tápala před sebou v temné prázdnotě.

Konečně! Konečně ruka narazila na výklenek ve skále. Prudce zabočila, ale tvrdě narazila hlavou do skály. Jeskyňka nikde. To není možné, nemohla se přece splést. Byla tu s Péťou Škubánkem už nejméně třikrát. Klekla si na kolena a začala osahávat stěnu. Tady je. Nahmatala velký špičatý kámen vyčnívající ze stěny. Trochu se do něj opřela, a kámen povolil. Posunul se ve svém lůžku asi o půl metru dovnitř. Kluci kamenem uzavírali průlez do druhé, skryté jeskyňky.

Opřela se do kamene ze všech sil. Štěrbina se zvětšila a otvor už byl dost velký, aby jím Týnka prolezla na druhou stranu. Sotva se vsoukala do vlhké místnůstky, rázem se jí ulevilo. Sem totiž pronikalo otvorem ve stropě, velikým jako kopací míč, světlo. Otočila se, aby kámen posunula na původní místo. Marně. Zařízl se do písečného podkladu jeskyně, a ne a ne se pohnout. Týnka se s ním pachtila drahnou chvíli.

Vtom zaslechla kroky přímo před sebou. Neznámý muž zřejmě vstoupil do jeskyně.

Co tu chtěl? Před deštěm se jistě neschovával, pršet už přestalo.

„Jó, je to vona, je to ta jeskyně. Máš, dědku, kliku…,“ hlas neznámého hučel za zdí jako dynamo.

S kým to asi mluví, napadlo Týnku. Vždyť ten ošklivý pán šel sám. Ale počkat, táhl za sebou provaz. Nemohla si vzpomenout, že by viděla nějaké zvíře. Schovala se dřív, než se objevil druhý konec provazu…

„Tak si sedni a čekej, já se zatím porozhlídnu,“ zaznělo z přední jeskyně a teď Týnka rozuměla každému slovu.

Komteska se stáhla ještě hlouběji do nitra jeskyňky a podívala se vzhůru. Nebe bylo vysoko. Nejméně dva metry. Určitě by se tudy dokázala protáhnout. Jenže jak se tak vysoko dostat? V otvoru už zase viselo modré nebe a probodávaly se jím i ostré paprsky odpoledního slunce.

Teď jí něco došlo. Ve vedlejší jeskyni je téměř naprostá tma a tady zase světlo. Spojovací otvor mezi jeskyněmi zůstal otevřený, to znamená, že je jasnější, a chlap, který se vydal na obhlídku jeskyně, ho musí zpozorovat. To se nesmělo stát. Teď šlo o sekundy. Týnka se honem natáhla na bok a záda přitlačila na otvor ve skále. Teď nemohl do vedlejší jeskyně proniknout ani pramínek světla. Ležela na zemi a chvěla se nejen strachem, ale i zimou. Šaty, dosud zvlhlé deštěm, studily jako led.

Teď stál chlap vedle ní, dělil je jen kámen. Spíš to ucítila, než zaslechla. Chtělo se jí hlasitě vykřiknout, ale stiskla rty a mlčela. Vzpomněla si na bratry, zvláště na Rudu, který se jí vždycky posmíval, že je strašpytel. Teď by jí měl vidět! Kroky se opět vzdálily a ozval se hlas. A teprve nyní jí došlo, že ve vedlejší jeskyni není s tím mužem nějaké zvíře, ale člověk. Je přivázaný na provaze a ten chlap mu říká dědku.

„Hele, dědku, prober se, pro tebe už je prakticky konec. Jen si trochu popovídáme, a máš to všechno za sebou.“ Chlap se nakřáplé zasmál, a Týnce přejal po zádech mráz.

Pak se ozval ten druhý.

„Nic vám neřeknu…“ Ten hlas! Týnka ho poznala a rozklepala se hrůzou. Ten hlas patřil jejímu dědečkovi, kováři Javorskému. Mělo chuť zavolat na něj, stojně vesele jako vždycky, když k němu přišla, pak jí napadlo, že by měla prolézt do vedlejší jeskyně a pomoci mu, ale jak?

Je jenom jedna možnost. Vylézt otvorem ve stropě a utíkat pro pomoc. Odtáhla záda od otvoru a rozhlédla se. V nejzazším koutě jeskyňky se rýsoval balvan. Kdyby jím tak dokázala pohnout…

Byl ledový a hladký. Týnka opatrně zapřela ruce pod spodní část balvanu a zkusila jím pohnout. Ani nápad! S tímhle kamenem by nepohnul ani Tonda Kolečko.

V koutě za kamenem bylo ještě něco, nějaká tyčka. Vzala ji do ruky. Ukázalo se, že je to asi dva a půl metru dlouhý prut. Na špičce cosi viselo. Vlajka. Ovšem, vlajka Vlků. Teprve teď si vzpomněla, jak jí tuhle vymoženost posledně Péťa předváděl. Prut s černým látkovým trojúhelníkem, do jehož středu namaloval Arnošt Kocík rukou neumělou bílého vlka. Kluci ji používali jako znamení, že je alespoň jeden z nich v klubovně.

Stoupla si přímo pod otvor, vystoupila na špičky a prut vystrčila ven. Šlo to, praporek se ocitl dobře půl metra nad zemí.

Hlasy odvedle utichly, teď slyšela jen tiché šelestění stromů. Náhle rozeznala v jednotvárném šumění lesa vzdálené volání.

„Týýýýýnko! Týnkóóóóó!“

Strach z ní rázem spadl, i když nevěděla, kdo to volá. Už se chtěla vrhnout k otvoru vedle k dědovi, ale pak se ozvalo volání znovu, a ona pochopila, že má po naději.

Poznala hlas. Tohle volal přece Péťa Škubánek, a takových Péťů Škubánků by bylo na zdolání lotra potřeba nejméně dvacet. Zdálo se, že zachránit bude potřeba spíš jeho. Běžel přímo k otvoru do jeskyně, kde byl vězněn děda Javorský.

Týnka rychle natáhla ruku s praporkem a začala jím zběsile mávat. Snad si toho Péťa všimne a poběží napřed k otvoru ve skále.

Péťa si to kráčel lesem a jednou rukou si přidržoval trenýrky. Svázal si je sice kouskem provázku, který našel, ale provázek byl krátký a co chvíli povoloval. Tanec praporku skutečně zahlédl. Co je to za skopičinu, takhle se praporkem nemává, jedině… napadla ho strašná myšlenka – že by se někdo do jeskyně vloupal? Takhle přece nemohl mával žádný Vlk. Je taky možné, že v jeskyni je právě Týnka. Péťa totiž nenašel kamarády na Vaňkově, a proto se vypravil k jeskyni. Cestou ovšem nezapomínal na svou kamarádku Komtesku a pilně ji hledal. Teď přestal křičet, přikrčil se a přískoky se hnal k otvoru jeskyně. Hrál si na pohraničníka a potichu si vydával přísné rozkazy, které vzápětí plnil.

K otvoru samému přilezl Péťa po břiše a využíval k tomu zkušenosti získané od Tondy Kolečka, mezi kluky vyhlášeného stopaře a zvěda. Nebylo ho téměř slyšet – Kolečko by byl spokojený. Praporek se nepřestával kývat. Péťa se natáhl a nakoukl do šera jeskyňky. Jenže praporek ho najednou šťouchl do oka tak prudce, že se mu před očima zatmělo. Péťa nechtěl přijít o oko, a tak to vyřešil docela jednoduše. Chytil praporek, škubl prutem a bylo to. Ten dole nedržel moc pevně. A zase ticho. Teď už mohl nahlédnout dolů.

Trvalo mu nejméně deset sekund, než se rozkoukal natolik, aby v jeskyňce dva metry pod sebou rozeznal vytřeštěné oči Týnky Chmurové.

„Co tam děláš,“ řekl Péťa Škubánek, ale hned se zarazil. Týnka si tiskla ukazovák na rty a dělala zoufalé obličeje. Snažila se zřejmě cosi zašeptat, ale Péťa ji nerozuměl.

„Co se děje?“ zašeptal hodně nahlas.

Týnka pohybovala rty, víc toho neviděl.

„Šeptej hlasitěji, nerozumím.“

Týnka měla uvnitř pasti pocit, že Péťa křičí, tak se jeho šepot dole rozléhal. Znovu si přitiskla prst na rty. Pak si Péťa všiml, že Komteska podivně skládá prsty – cosi mu ukazuje. No ovšem, prstová abeceda.

První slovo nestačil přečíst. Dal jí to najevo. Začala znovu.

Nejdřív sepnula ohnuté ukazováčky do paragrafu a zahoupala rukama nad hlavou. Péťa poznal hlásku Š. Pak vztyčila ukazováček levé, palec pravé ruky přiložila v pravém úhlu ke kloubu a pravý ukazovák k nehtu levého ukazováčku – P. Hláska O je jednoduchá a N udělala tak, že na vztyčenou dlaň levé ruky položila dva prsty.

ŠPIÓN, přečetl Péťa Škubánek, celý ztuhlý napětím. Týnka hned pokračovala, takže celý dramatický vzkaz vyluštil za chvilku.

ŠPIÓN DRŽÍ DĚDEČKA V JESKYNI. SEŽEŇ POMOC. JDU TAM, odepsal Péťa, ale Týnka dole zamávala ustrašeně rukama.

NECHOĎ, BOJÍM SE, telegrafovala.

PŘIVEDU POHRANIČNÍKY. Tak zněl poslední Péťův vzkaz, a otvor nad Týnčinou hlavou ukazoval zase jen modré nebe. Odlezla po kolenou k průlezu. Slyšela teď jasně hlasy.

„Tak si to přece jen uhod. Jasně že nechci přes hranici, nejsem padlej na hlavu. Jen sem chtěl najít tuhle díru tady, a ty vaše pomníčky. Tebe sem poznal hned. Moc toho o tobě vím. Mám tě výtipovanýho…“

Jeskyní se ozývaly kroky. Muž zřejmě chodil a vykládal. Dědu Týnka neslyšela, ale když s ním ten člověk mluvil, tak to zatím nebylo lak hrozné.

„Jasně, byl sem tady před třiceti lety, a teď bych si tě měl podat. Tys to všechno zavinil, ty udavači.“

„To jste sem přišel proto, abyste mi to řekl?“ ozval se Javorský tiše a vyčerpaně.

„Což o to, ale vidět jsem tě zase chtěl,“ zachechtal se muž, a smích se v jeskyni rozdrobil do perlivého zvuku. „Ale přišel jsem kvůli něčemu docela jinýmu, je to velikánský tajemství, na kterým záleží mnoha lidem. Ovšem tobě bych to klidně říct mohl, protože ty to už nikomu vykládal nebudeš, o to se postarám. Znáš Vehleho? Tak pomníček jeho táty tu chybí. A taky s sebou něco nesl. Nechali jsme to tu dost dlouho, ale teď se nám to moc hodí. Čekali jsme, nespěchali – a povedlo se to!“

„A proto mě tu chcete zabít?“ zeptal se děda klidně. „To vám jen tak neprojde. Stejně vás chytí…“

Dlouhou dobu neslyšela Týnka nic, a musela se držet za pusu, aby nevykřikla, když si představila, co všechno může ten darebák vedle dědovi právě teď udělat.

„To už je riziko hry,“ promluvil zase muž. „A v týhle hře je to jedno – už jsem ti povídal, že je nás víc.“

„Tak jen do toho, tak mě zabijte hned, aspoň se vás zbavím,“ řekl děda a Týnka obdivovala jeho statečnost. To přece není pravda, nemůže to být pravda, to je nějaký hloupý sen…

„Vlastně máš pravdu, co jsem potřeboval vědět, to vím, co jsem potřeboval vidět, to jsem viděl.“

Vedle se ozval podivný hluk. Týnka pronikavě vykřikla. Nechtěla křičet, ale už dále nedokázala vydržet strach, strach o dědu… Výkřik doslova prořízl tmu. Vedle chvilka ticha, a potom rychlé kroky směrem k ní. V otvoru skály se pomalu objevila silná ruka. Připomínala plazícího se hada připraveného uštknout. Její pohyb byl

zlověstný… Týnka se stáhla za špičatý kámen, kterým se otvor uzavíral.

„Kdo je tam?“ slyšela přidušený, vzteklý výkřik. Ruka se náhle natáhla jako guma a obrovské prsty sevřely Týnce kotník. Strašnou silou ji táhla blíž k otvoru. Týnka začala křičet. Pevně se rukama zapřela za kamenný špičák zaseknutý před otvorem. Obr na druhé straně měl obrovskou sílu. Mnohem větší, než jakou na ni potřeboval. Ale i holčička nabyla strachem nových sil. Držela se kamene jako klíště. Najednou se kámen pohnul, ne moc, ale stačilo to, aby Týnka ztratila rovnováhu a upadla na zem. Probudil se v ní pud sebezáchovy. Prudce se na zemi skrčila a ze všech sil se zakousla muži do zápěstí. Z druhé strany sem dolehl zuřivý výkřik, stisk povolil, takže byla najednou zase volná. Ruka zmizela z otvoru.

Týnka byla bledá děsem. Opřela se o kámen. Ten se pohnul. Kámen se pohnul! Opřela se do něj vší silou. Předtím se nechtěl pohnout, ale teď se rozjel po písku jako utržená lokomotiva. Třesklo to a už byl špicí v průlezu. Za kamenem se ozval srdcervoucí výkřik a zachroptění.

Obr na druhé straně se totiž rozhodl, že se pokusí prorvat otvorem dovnitř. A samozřejmě hlavou napřed. Vyšlo mu to na okamžik přesně. Právě když strkal do otvoru hlavu, přiletěl čtyřicetikilový balvan. Ostrá hrana mu roztrhlo čelo nad spánkem a vzápětí se mu před očima rozhostila tma ještě temnější. Ztratil vědomi..

To ovšem Týnka na druhé straně vědět nemohla. Sedla si na bobek a usedavě plakala, oči vytřeštěné na kámen. Každou chvíli se musí pohnout. Ten chlap ho jistě potlačí zpátky. A skutečně, kámen se pohnul, nejprve jen o centimetr, a pak se škvíra zvětšovala. Slzy jí tekly po tvářích, ale neudělala nic. Seděla a plakala. Došla jí síla. To je konec.

„To jsem já, Javorský! Kdo je tam?“ ozvalo se škvírou.

Týnka vyskočila a vrhla se ke kameni. Společnou silou ho odsunuli tak, že Týnka mohla prolézt.

„Dědo, to jsem já, Týnka…,“ ale vzápětí ucukla. Paprsek světla dopadl na zkrvavenou, ztrhanou dědovu tvář.

„Omdlel, polez ven,“ sykl děda.

Týnka prolezla. Děda ležel na zemi vedle chlapa a natahoval k ní zápěstí, jež měl spojena zaříznutým provazem. Byl to hrůzný pohled i v tomhle polosvětle. Zaťala zuby a dotkla se prvního uzlu. Děda zasykl bolestí.

Zavřel oči a snad omdlel. Týnka mu tedy začala svým špinavým kapesníkem utírat čelo. A tak si nestačila všimnout toho, co se děje za ní.

Silná studená ruka ji popadla za krk. Ucukla – ale pozdě! Stačila jen zahlédnout pokřivenou tvář darebáka se zkrvavenou skrání. Vypadal v tom pološeru přízračně.

Probral se z bezvědomí a teď stál nad ní.

„No, a mám vás oba,“ řekl a rukou zajel do kapsy, v níž se rýsovala pistole.

IX. PIŽLÍCI

Kdo by si myslel, že pižlíci jsou jenom tři, moc by se mýlil, neboť pižlíků bylo toho času šest. Patřil k nim ještě Mirek Votava, Míla Krajíc a Karel Háva. Román Pižl, Pepa Filek a Jirka Nosovský byli samozřejmě pižlíci hlavní – úderné jádro party, nicméně obvykle se důležitých akcí účastnili všichni. Dnes nastala výjimečná situace a nepřítomnost tří výše zmíněných borců se na nich zrcadlila skoro jako na jejich vysvědčení. Matky započaly tvrdou odvetu a kluci nesměli ven.

A dále, kdo by si myslel, že kluci pižlíci jsou jenom prachobyčejní darebáci a syčáci, ten by se pletl taky, protože to byli kluci jako ostatní – snad až na Romana Pižla, který měl k darebáctví a k různým vylomeninám přece jen o slepičí krok blíž než ti ostatní.

To, že se rozhodli zápasit s Vlky, nemělo poslání osobní msty.

V každé vesnici, ba i v každé školní třídě, se pravidelně objevují soupeřící party, a tak kdyby pižlíci neměli Vlky, museli by soupeřit s někým jiným.

Jediný Jirka Nosovský zřejmě tvořil výjimku, protože jeho nepřátelství vůči Péťovi Škubánkovi mělo podtext silně osobní. Jirka Nosovský totiž neměl Péťu rád proto, že kamarádil s Týnkou, která ovšem nechtěla kamarádil s ním, Jirkou Nosovským. Tento pravý důvod by ovšem Jiří nepřiznal ani na mučidlech, neboť by pak všichni říkali, že Týnku miluje, což byla pravda. Nicméně mladý muž v devíti letech může jen stěží podobnou pravdu připustit. Jirka tedy nenáviděl soka Péťu, a činil tak se stejnou houževnatostí, s jakou se obdivoval Romanu Pižlovi. Jeho nápad zradit Vlky, třebaže jeli s pohraničníky skutečným gazíkem, pokládal za vynikající a představu, že budou dělat detektivy, za nádhernou. Pepovi Filkovi to bylo celkem luk. Romanovi věřil a byl přesvědčen, že nakonec vymyslí takovou fintu, aby našli Týnku Chmurovou první oni.

Jirka s Pepou uháněli z Rudolfa první. Podlezli kládu ohrazení, kličkovali dolů svahem a hráli si na lyžaře. Skončilo to tím, že Pepa v rychlosti málem přehlédl nevábnou placku kravince, uklouzl, předvedl skutečnou kristiánku a dřepl si těsně vedle jiného kravince.

„To byla klika,“ konstatoval, když zjistil, že sedí doopravdy vedle.

Jirka křepčil kolem kamaráda a smál se mu. Mezitím dorazil Roman. Loudal se, protože moc a moc přemýšlel. Chyběla mu totiž zásadní věc – plán. Plán, jak najít Týnku. Tady si jako náčelník mohl uříznout pořádnou ostudu.

Sedl si na trávu kousek za Pepou.

„Já sem jako Sherlock Holmes,“ řekl Jirka.

„No a já jsem Roman Pižl,“ prohlásil Roman Pižl, „a ty jsi cvok. Správnej detektiv musí především přemejšlet.“

„Tak přemejšlíme, no,“ usadil se konečně i Jirka a zadíval se silně přemýšlivě do nebe. které se ocelově zbarvovalo. Druzí dva si počínali podobně. Jirku však napadlo pouze to, že bude bouřka.

„Bude bouřka,“ podělil se o svůj poznatek s ostatními.

„Tady se nedá přemejšlet,“ řekl otráveně Roman, protože ani jeho prozatím nic nenapadlo.

„Co uděláme?“

„Půjdeme ji hledat.“

„Ale jak?“

Roman se zadíval na Smavou. která ležela u jejich nohou přikrčená jak spokojená kočka. Roman se nad ni postavil s pohledem velitele řadícího své mužstvo k boji. Pak máchl dvakrát rukou.

„Takhle si to rozdělíme na tři díly.“

„Myslíš vesnici? Myslíš, že je Komteska ještě ve vsi?“ zeptal se nevěřícně Pepa Filek, který si občas dělal naději na Romanovo vedoucí postavení a zhusta měl k jeho rozkazům poznámky.

„Přemejšlej. Komteska je Strašpytel.“

„Náhodou,“ zamumlal Jirka, který by se rád Týnky ujal, ale zrudl studem a raději mlčel.

„Je to strašpytel. Ta by se z vesnice sama nehnula. Je někde zalezlá, protože se bojí vejprasku. A my ji najdeme. Já si beru prostředek vesnice od kostela k Peškům. Jirka úsek od Pešků dolů a Pepa od kostela nahoru.“

„Rozkaz, veliteli,“ zařval Jirka.

„Jak to budem dělat?“ zeptal se Pepa nepříliš nadšeně.

„Všechno prohledat, půdy, sklepy, zahrady, studně.“

„A co když nás tam nebudou chtít pustit?“ zeptal se znovu Pepa.

„S nikým se nemazlete, nikoho nešetřete,“ rozhodl Roman velitelsky. „A teď rozchod. Sraz je u nás, až ji najdeme…“

„Oni nám nabijou, určitě nám nabijou,“ šeptal si Jirka Nosovský do kroku, když zamířil k přidělenému úseku vesnice. A jako obvykle se nemýlil, neboť v jeho části byl i domek dědka Smahy, známého surovce a rváče. Jirka ho slušně poprosil, aby mu ukázal chlívek, v němž Smaha choval zlého kozla. Smahu to uvedlo do stavu naprosté zuřivosti.

„Co je ti po mým kozlovi, spratku!“ řval na celou vesnici a chtěl Jirku Nosovského přetáhnout násadou biče.

Lépe se nevedlo ani Pepovi Filků. V drtivé většině stavení byl přijat s neporozuměním.

Roman si vybral dobře. Uprostřed vesnice stál kostel, požární zbrojnice, obchod a požární nádrž. Ze dvou obydlených domků jeden patřil Pižlovům, takže Roman odešel po několika zbytečných dotazech na zahradu a jedl štrůdl, který maminka právě dopekla. Takto se příjemně zaměstnával, dokud se nevrátili ostatní pižlíci.

Sám ostatně vlastnímu plánu nedůvěřoval. Bylo mu jasné, že paní Chmurová prošmejdila vesnici daleko podrobněji. než to mohli provést oni. Plán ovšem vymyslet musei

„Kam mohla jít?“ donekonečna Jirka opakoval.

Déšť zasáhl i Pižlovic zahradu. Hřmělo, blýskalo se, a kluci na sobě měli jen trenýrky a trička.

Schovali se do garáže. Roman se usadil na ponk, Jirka s Pepou na starou lavici a otevřenými dveřmi sledovali tu činu venku.

„Jé, já na to zapomněl. Pánové, já jsem ale hlupák, jé,“ začal zničehonic vykřikovat Jirka a plácal se do čela.

„Na co?“

„Já vím, kam mohla jít.“

„Jestli chceš říct, že k dědovi, tak to ani neříkej. Tam se už určitě byli podívat…“ Pepa Jirkovým nápadům nedůvěřoval.

„Né! Já jsem totiž jako detektiv, já je jednou sledoval.“

„Koho?“ vybalil na něj Roman s Pepou naráz. Jenže Jirka mlčel.

Uvědomil si, že se podřekl. Když jim poví pravdu, budou si z něj utahovat. Když ji neřekne, určitě to poznají, a vyřídí si to s ním ručně.

„Já jsem stopoval Týnku a Škubánka,“ přiznal se.

„Chachacha,“ vyprskl Pepa Filek.

„Ták, a víc už neřeknu,“ urazil se Jirka, vstal a zamířil ke dveřím.

„Neblázni, to je přece normálka,“ napomenul ho Roman a ušklíbl se, a tím jen přilil olej do ohně. Jirka došel až k otevřeným vratům.

„Nic vám neřeknu,“ vyhrožoval. „A neřeknu!“

„Jen se vrať a hezky to řekni,“ nařídil Roman a Jirka se opravdu vrátil a řekl.

„Já jsem si jen hrál na detektiva a stopoval jsem je, a oni šli do Jírovy rokle. Nejdřív skákali přes potok, pak po sobě házeli šiškama a honili se chvilku,“ prozradil Jirka ostatním.

„No, a co má bejt?“ řekl Roman.

„Jenže pak zamířili do jeskyně, víš, do tý, co je tam nad potokem, a chvíli tam byli,“ žaloval. „A když vylezli ven, tak ten pitoměj Škubánek vykládal, že je to jeho skrejš a že se tam může taky schovat, kdyby ho někdo pronásledoval. Já stál kousek od nich, a oni si mě ani nevšimli…“

„Na tomhle nápadu může něco bejt,“ řekl Roman s úctou.

Venku najednou přestalo pršet, jak už to při letních bouřkách bývá, jen hrom ještě vyhrožoval z oblohy a z okapu crčela voda přímo do kovového barelu.

„A co jsi dělal pak?“ zeptal se Pepa.

„Nic,“ vykračoval se Jirka.

„Něco určitě, řekni…“

„Šel jsem tam dovnitř a napsal jsem tam kusem křídy na stěnu, že je Škubánek.“

„Chachá, protože chodíš za Chmurovou, Chmurovou…“

Pepa Filek vyskočil, poskakoval kolem červeného Jirky a opakoval ta hanlivá slova donekonečna.

„Mlč,“ zajikal se Jirka. „Nech toho, slyšíš!“ A když to nepomáhalo, skočil na Pepu, a už se oba váleli v jednom chumlu na ušlapané zemi. Roman je pozoroval bez většího zájmu. Věděl, že Pepa zvítězí.

„Tak už abyste toho kočkování nechali,“ rozhodl nakonec. „jde se do jeskyně. Detektivní četo: Pozor!“

Detektivní četa se potácivě zdvihla a vyrazila za svým velitelem.

Měli před sebou slabou půlhodinku cesty. Sešli kolem hřbitova do ořechovky – ořešáky se letos chlubily hrozny zelených plodů – za čerstvě nabílenou kapličkou zalili na polní cestu, vyježděnou tlustými koly traktorů, a po té za okamžik dorazili ke kovárně u Javorských. Cesta stačila vsáknout vláhu deště, nikde ani loužička, a už je tu trať. Sice se to nesmí, ale kluci pižlíci vyběhli mezi pražce. Však každý ví, že vlak pojede až v sedm hodin. Tady jim to nedalo, aby si trochu nezazávodili. Nejdřív, kdo vydrží déle stát na jedné noze na koleji, pak přišla chůze po koleji a nakonec skok přes tři pražce.

Nu, a dál se jde lesem k jedloví, k pomníčkům, přes potok, a to už jsou tam. Takhle to měli vymyšlené.

X. RANĚNÝ

Roztržená tvář, to byla komplikace. S tím musí něco udělat. Osahal si pravičkou ránu. Krev mu ještě tekla, ale začínala už zasychat. Takhle nemůže mezi lidi. Musí se rychle dát do pořádku. Potok. Ovšem, potok je blízko a ten dědek mu také neuteče, a holku sváže. Ale nejdřív je zneškodnit. Svázat a umlčet.

Když přišel úplně k sobě, rozhodl se pro výpad, právě když se chystali uprchnout.

Vrhl se na Javorského, znovu ho spoutal a šátkem mu zavázal ústa. A pak byla na řadě Týnka. Ta se ani nevzpouzela, jen před sebe hleděla ohromnýma očima plnýma hrůzy.

Uřízl zavírákem kus provazu a svázal holčičce ruce za za zády.

Týnka neprotestovala, zmrtvěla jako loutka. Pouta neměla zdaleka tak pevná jako dědeček.

Tak. Chlap si oddychl. To by bylo. Teď se umyje v potoce. Pak holku odvede dál do lesa, přiváže ke stromu. A vrátí se a skoncuje s dědkem. A tu svou motorku nemá schovanou dál než dva kilometry. Než se holka dovolá, než jí to uvěří, než sem někdo dorazí, bude už daleko.

Opatrně vyhlédl před jeskyni. Zeleň, zeleň, jen a jen zeleň. Les tiše šuměl, a kdesi docela blízko nad ním se ozývala kukačka. Počítat, kolikrát zakuká, ho ani nenapadlo. Vyšel do měkké trávy a vypadal tu, veliký, zlý a zakrvácený, zcela nepatřičně.

K potoku doběhl ve chvilce, klekl na kolena a naklonil se nad vodou. Veliký kostkovaný kapesník namočil do ledové vody, po dešti trochu zkalené. V jindy průzračné vodě Pstroužného plavaly větve, jehličí i trsy trávy. Vybral si kousek klidné hladiny a znovu namáčel a znovu otíral zkrvavenou tvář. Červená barva na okamžik přebila špinavý nádech kraje potoka. Muž supěl a na opatrnost úplně zapomínal. Rád by získal znovu ztracenou sílu. To prokleté zranění bolelo jako čert a chladivá voda pomáhala jenom na chvíli.

Náhle se u potoka přikrčil. Od nízkého jedlového lesa sem zazněly hlasy…

Kluci pižlíci se honili ve vysoké trávě. Ostré listy, špičaté jak napřažená kopí, změkly vláhou a máčely jim obnažené nohy až nad kolena. Tenisky se mohly ždímat.

„Já jsem tak mokrej, že můžu klidně do vody,“ kasal se Jirka Nosovský a hned taky skočil v plátěnkách do potoka.

„Já jsem tak mokrej, že tam můžu třeba sedět,“ trumfoval ho Pepa a s rozběhem si sedl do mělkého koryta. Jeho škleb dokazoval, jak je to příjemné.

„I lehnout,“ doplnil ho Roman, přiskočil zezadu, popadl Pepu za ramena a položil ho do vody. Pepa v mžiku vyskočil.

„Ty seš ale…“

Co je podle Pepy Roman Pižl, to se už okolní les nedozvěděl, protože Jirka Nosovský náhle vykřikl. Všichni se na něj podívali. Stál ve vodě a napřaženou rukou ukazoval za záhyb potoka, mezi nízké olše.

Nad vodou klečel chlap, v ruce držel krvavý hadr a krev mu z hlavy kapala přímo do vody. Ten výjev nebyl vůbec příjemný. Muž vypadal na první pohled nebezpečně.

V mžiku chlapce zpozoroval a tiše zaklel. Přece si tu nezaložím zajatecký tábor, pomyslel si. Ale co, tři kluci. Rychle se jich musí zbavit.

„Haló, kluci, pojďte blíž,“ zavolal na ně a zamával rukou.

„Já nejdu,“ zašeptal Jirka Nosovský.

„Proč ne, třeba potřebuje pomoc,“ ozval se Pepa a první vykročil.

„Neznáme ho. A pak, co tu vůbec dělá,“ namítal Jirka a pustil oba kamarády na pěšinku před sebe. Šel poslední v případě, že by bylo nutné vzít nohy na ramena. Muž si znovu otíral kapesníkem zraněné čelo.

Přiloudali se blíž. Zdálo se, že ani Roman v sobě nemá velkou dušičku.

„Co se vám stalo?“ zeptal se Roman.

„Ale, takový malý úraz…,“ chlap mluvil tichým, jakoby chraplavým hlasem, což ještě dokreslovalo jeho podivný vzhled. „Sekla po mě Marie.“

„Marie?“ kluci otvírali oči.

„Jo, to je moje doga. Je velká jako tele a říkám jí Marie. Jenže vona je děsně vzteklá. Ta by dokázala sežrat chlapa, jako jsem já, a vás tři ještě navrch. Zuby má jako já malíček…“

Jirkovi při tom líčení přeběhl mráz po zádech. Představa děsivého zvířete ho lekala. Rozhlédl se kolem, zda neuvidí rozzuřenou dogu letící přímo na něj. Kolem se však pohybovaly jen větvičky olší a zakrslých osik.

„Proč vás sekla?“

„Ále, vzal jsem ji s sebou, chtěl jsem si udělat malý výlet, před lety jsem tu sloužil a z domova to sem zas nemám tak daleko. Ale vona jakmile jsme byli v lese, úplně zdivočela. Vůbec jsem ji nemoh udržet. No, a tak jsem ji párkrát přetáhnul. A pak po mně skočila.“

„A kde je!?“ pípl Jirka otázku.

Muž si mezitím sedl na zem čelem k jeskyni, kapesník přitiskl na zranění. Krev však přesto prosákla kapesníkem a stékala mu po tváři tenkým, klikatým pramínkem.

„Ještěže jsem našel tu jeskyni! Přivázal jsem ji tam. Radši tam nechoďte, Marie dokáže být strašná bestie.“

Jirka učinil tři obezřetné kroky zpět.

„Kdybyste chtěl, tak vám seženu pomoc,“ nabídl Pepa.

„Jakou pomoc?“ zpozorněl raněný.

„Ále, my tu hledáme jednu holku a..“

„Sami?“ zeptal se přísně.

„No jasně. Na to my stačíme,“ nafoukl se Roman Pižl, ale Jirka Nosovský pokládal za potřebné pochlubit se pohraničníky.

„A taky vojáci z pées. Jestli chcete, my je přivedeni. Mají na jednotce doktora. Ten vás ošetří…“

Tak to bylo skutečně to poslední, co mohl muž potřebovat. Rozhlédl se kolem a nastražil uši. V melodii lesa neskřípěl žádný podezřelý zvuk.

„Mám jiný nápad,“ povídal klukům. „Já si doktora na tý jednotce najdu sám, trochu to tu znám, jak jsem říkal, já tu kdysi sloužil, to jste ještě nebyli na světě Ale mám strach, aby zatím někdo náhodou nevlezl do jeskyně a aby ho doga nenapadla. Ale kluci, víte co, já bych vám navrhnul něco jiného… Co kdybyste tady na mě počkali,

než se vrátím, a hlídali zatím před jeskyní. Jestli se nebojíte,“ zkoušel kluky.

„My vám tu klidně počkáme.“ nabídl se Pepa

„Myslím si, že by to bylo nejlepší,“ odpověděl, ale zdálo se, že přitom váhá. „Ale radši ne! Mám o vás strach…“

„Proč?“

„No, aby vás náhodou nenapadla ta hloupost, že se půjdete na Marii podívat. To bych pak pohraničníkům nebo na Veřejné bezpečnosti těžko vysvětloval..“

„Ani nás to nenapadne, slibujeme vám to,“ horlivě ho ujišťoval Jirka.

„No tak dobrá,“ váhal ještě muž, „ostatně nemusíte chodit blíž, odtud je na jeskyni vidět, a kdyby někdo přicházel, hned na něj zavolejte.“

Chlap už vstával, kapesník pořád držel na čele. Zvedl ze země malý batůžek, přehodil si ho přes rameno a vyrazil. „Díky, mládenci, za chvilku se vrátím, nejdýl do hodinky, a každýmu vám něco dám, to za tu pomoc…“

A už byl pryč.

Kluci chvíli, zadumaně mlčeli. Celé se jim to přestávalo líbit. Pak se ozval Roman: „Pánové, to je divný. Říkal, jak je ta doga divoká, a zatím ani neštěkne. To náš Alan je jenom podvraťák a řve od rána do noci.“

U potoka byl chládek a mokré šaty se zvolna měnily ve studený zábal.

„Já se tam jdu přece jen podívat,“ rozhodl se Roman a vstal.

„Ne, Romane, to nedělej! Pokouše tě, rozsápe tě. Četl jsem o jedný doze a ta prokousla jednomu chlapovi krk! A ty jsi kluk. A pák ještě dojde na nás,“ Jirka si představoval dogu jako krvežíznivou nestvůru velikosti odrostlé krávy.

„Zbabělče,“ řekl nebojácně Roman, ale sedl si zpátky do trávy.

Ochladilo se ještě víc a začal foukat chladný větřík. Kluci se sesedli blíž k sobě, oči upřené na vchod do jeskyně, a čekali. Uplynulo dvacet minut, ale raněný se stále nevracel…

XI. PÁTRÁNÍ

Kdo je zvyklý jezdit embéčkem po asfaltce, nebo dokonce po dálnici, len si nikdy nemůže správně představit, co je to jízda pohraničnickým terénním gazikem. Auto je to, pravda, bytelné a dovede zdolat každou nerovnost terénu, ale do pohodlné jízdy to má daleko. Na druhé straně se však gazik nevyrábí pro dámy jedoucí do divadla, ale pro vojáky i pohraničníky. A pak gazik má v očích kluků jednu velikánskou přednost před ostatními vozy. V gaziku totiž jezdí vojáci, pohraničníci, psovodi se svými psy, a vozí se v nich zbraně. V gaziku nemůže jezdit hned tak někdo a kluk, kterému se taková věc podaří, na to dlouho vzpomíná a může se tím týdny vychloubat před ostatními.

Proto se Tonda Kolečko, Kája Pěkný a Arnošt Kocík celí tetelili štěstím, když je Milan Kratochvíl pozval, aby spolu s ním vyrazili pátrat po Týnce. Tuhle jízdu by nevyměnili nevím za co, říkal si každý z nich, když naložený gazik stoupal na redukci oraništěm od Vaňkovny ke kravínu. Vůz řval, nadskakoval a otřásal se jako koráb na rozbouřeném moři.

Kluci by řekli – no prostě senza.

„Kam to bude teď?“ obrátil se řidič vozu Tomáš Kořínek na desátníka na vedlejším sedadle.

„Na to se musíme zeptat expertů přes zmizelou,“ odpověděl vážně Milan a otočil se dozadu na kluky. Ti se drželi pevně sedaček a měli co dělal, aby nespadli na podlážku. Gazik už naštěstí opustil oraniště, smykem projel bláto vzadu za kravínem – rozdupané desítkami a desítkami krav – a vyjel na silničku zanechávaje za sebou blátivou stopu. Teď bylo cestování pohodlnější, dokonce se slyšeli, aniž se museli překřikovat.

„Já bych začal lesem,“ předložil svůj názor Kája.

„Dobrý nápad. Kterým?“

Kluci pokrčili rameny a Tonda Kolečko se podrbal v kudrnatých hustých černých vlasech. „Já bych to udělal jinak. Jenže nevím, jestli to jde…“

Milan se na něj zvědavě podíval. V tomhle klukovi něco je. Aby bylo jasno, tedy Milan, a ostatně i velitel na Mačici, nebrali obavy paní Chmurové příliš vážně. Když jim vysvětlila okolnosti Týnčina útěku, řekli si přesně to, co každý logicky uvažující člověk. Děvče se bálo výprasku, tak se někam schovalo, a jak se zešeří, bude doma. Ale právě tady, v pohraničí, se nesmí žádná záležitost podcenit. A tak velitel zavolal řidiče gazu, uvolnil desátníka s tím, aby vyslechli kluky a probrali všechny reálné možnosti, co by se Týnce mohlo stát a zda by jí mohlo hrozit nějaké nebezpečí, a aby se podívali na všechna místa, kde by Týnka mohla být. Milan Kratochvíl proto bral celou záležitost jako něco na způsob bojové hry, i byl nakonec rád, že může kluky, kteří budou v jeho novém oddílu Mladých strážců hranic, lépe poznat, a ukázat jim něco z toho, co to je, sloužit na hranici.

„Tak ven s tím!“

„Já bych jel do Mačice, a tam bych vzal psovoda se psem. Ten by třeba našel stopu. Jinak můžeme Týnku hledat do konce prázdnin…“

„No, to máš pravdu, i my jsme o tom uvažovali, ale…,“ řidič zabrzdil uprostřed cesty, protože na silnici se z dvora vyřítily jalovice. Bylo jich na tři sta, a dva hlídací psi měli co dělat, aby je sehnali dohromady.

„To je jak u nás při nástupu,“ zatvářil se pobaveně Tomáš. „Koukej, jak je ženou do formace…“ Oba psi se skutečně činili, takže silnice byla za dvě minutky volná.

„Tak co bude s tím psem?“ obrátil se řidič znovu na Milana…

Kluci ho napjatě sledovali. To by bylo bezva. Psovod, pes, opravdové stopování…

„Zkusit to můžeme,“ rozhodl Milan. „Nanejvýš nám to velitel zatrhne a pojedem dál. Jenže se podívejte na nebe!“

Nad Smavou se už stahovala ta nejčernější bouřková mračna.

„Zkusíme to, když dostaném Artura, půjde to i po dešti,“ rozhodl nakonec Milan. Artur byl nejlepší pes na mačické jednotce a právě Milan mu pro jednu akci, v níž mu téměř zachránil život, neomezeně důvěřoval.

Zvedl se vítr, vymetl všechny zapadlé kouty ve Smavé, zapráskal nedovřenými dveřmi, zazvonil na hřbitově o plechové kříže, zvedl prach na návsi i kolem požární nádrže a všechno to vrhl na silničku proti gazu. Vypadalo to jako při motostřeleckém útoku. Písek a kamínky zabubnovaly střeleckým stakatem do bytelného plechu…

Když projížděli branou pohraniční jednotky, spustil se pořádný liják. Kapky se prudce tříštily o beton seřadiště. Gaz zanechal na betonu obloukovou stopu jen na chvíli. Přívaly vod ji dokonale spláchly.

„Počkejte tu,“ nařídil Milan a přeletěl tryskem těch pár metrů k budově velitelství.

Celá Mačice se teď topila v husté mlze z deště, setmělo se, a oněch několik přísných vojenských stavení jako by se schoulilo k velitelské budově, aby tu hledalo ochranu. Strážný u brány stáhl nos do dřevěné budky za závorou a nehybnost toho obrazu rušil jen sloup bílého kouře nad komínem kuchyně.

Chlapci z oddílu Vlků si připadali jako ve stanu. Přesně takhle bubnuje déšť do stanové celty. Jenže do gaziku naštěstí nezatéká.

„Škubánek bude závidět,“ špitl Kája. „Přijít o něco takového…“

„Škubánek je už dávno doma. Zalezl za kamna a čte si Neználkovy příhody,“ přisadil si Arnošt a podíval se, zdali se Kolečko jeho vtipu směje. Nesmál. Tonda totiž přemýšlel.

„Trvá to dlouho, boj o psovoda je asi tuhý,“ zachechtal se na kluky Tomáš od volantu a zapálil si startku.

Ale vtom už běžel přívalem vody Milan a mával rukama.

„Hurá,“ vykřikl Tonda, podle toho poznal, že mají vyhráno.

„Můžeme, povolil to,“ vyrazil ze sebe Milan, který vletěl do vozu a hned nadělal všude mokro. Čepici i blůzu měl úplně promáčené.

„Hurá,“ vykřikovali kluci.

„Musíme ale dvacet minut počkat. Pavel Liček, to je psovod, je s Arturem venku a hlídka mu končí za čtvrt hodiny. Zajedem si naproti do kuchyně na kafe.“

Všechno jako by se postavilo proti Javorskému a Týnce. Kdyby tenhle nápad dostal Kolečko dřív, Týnka nezašla do jeskyně, kdyby byl psovod s Arturem na rotě… Příliš mnoho kdyby, a všechna nešťastná.

Mačická jídelna spolu s kuchyní zabírala jeden dřevěný bungalov přímo naproti budově velitelství. Jídelna, ač se do ní najednou vešlo přes čtyřicet vojáků, působila útulným dojmem, a nebylo to jen tím, že v tomhle nečase působí útulným dojmem každá místnost, kam neprší. Nad stoly se vznášela k nízkému stropu vůně uzeného masa, a z malé, čisté kuchyně, kde kraloval hlavní kuchař Mates, zvaný pro svou malou postavu Matýsek, se ozývalo sympatické cinkání hrnků a talířů.

„Matýsku, udělej nám kafe, ale bílý. Máme hosty,“ zavolal do otevřeného okénka ve stěně, oddělující jídelnu od kuchyně, Milan. Sedli si všichni k jednomu stolu.

„Ale jó,“ vystrčil Matýsek hlavu v bílé čepici do jídelny. „Hned to bude, panstvo. A zbyly mi tři zákusky od oběda…“

Kluci byli v sedmém nebi. Až tohle budou vyprávět!

„Když budeme mít skutečný oddíl, tak se tu budeme někdy scházet,“ sliboval Milan. „Už mám pro vás vymyšlenou fůru věcí. Bojové hry, naučíte se rozeznávat a sledovat stopy zvířat, pozorovat krajinu…“

„A co kdybyste nás takhle vzali na hlídku?“ chtěl vědět Arnošt…

„Mohli byste sloužit za nás,“ smál se Tomáš Kořínek.

Káva byla slaďounká, tvarohový řez se jenom rozpadal. A venku přestalo pršet.

„Nejsou to oni?“ zavolal najednou Tonda Kolečko, který jediný nepropadl v útulné jídelně lenivé náladě a pořád se díval z okna k bráně.

Od brány přicházeli čtyři vojáci a docela vpředu na krátkém vodítku si to vykračoval statný pes, téměř celý černý jako nejtemnější noc.

„To je Artur, pojedem.“

Do terénního vozidla – řečeného gazu – se teď nacpali všichni i s Arturem, který se vpasoval pod lavičku těsně mezi Vlky.

XII. ZACHRÁNĚNI

Péťa už sotva pletl nohama.

Péťa neběžel normální cestou ke kovárně přes Jírovu rokli, ne, to je hrozná oklika. Škubánek se rozhodl, že se pořítí rovně přes údolí, přetne silničku na Korečkov a Mílenice, kde by mohl mít štěstí a zastavit nějaký vůz či motorku, která by ho dovezla do Mačice. Moc naděje v tuhle možnost nevkládal, silnička to byla pustá, a málokdy po ní přejelo cokoliv. Nu, a když se to nepovede, čeká ho strašně strmá stráň – téměř horský výstup – dlouhý sice jen asi dvě stě metrů, ale dvě stě metrů příkrého stoupání posetého pořádnými balvany. Zezdola z údolí je na stráň pohled nádherný, romantický, ale vyběhněte ji tryskem! A Péťa byl v nevýhodě hned z několika důvodů.

Především to byl ještě vlastně malý kluk, bez skutečné síly. Brzy se vyčerpal a unavil.

A pak měl velký strach, strach o Týnku, o dědu Javorského a také strach z toho, že ten špión tu není sám. Mohlo jich tu být víc, a někteří zvláště záludní na něj teď třeba číhají zrovna tamhle za tím kamenem…

Sotva pletl nohama. A asi by padl mezi trsy kopretin, na něž občas mezi kameny zbylo trávou porostlé místo. Ležel by tam a snad i brečel. Ale šlo o Týnku. Představoval si, jak jí asi je v té malé sluji, a bůhvíco se vedle v jeskyni děje s jejím dědou.

Slunce už stálo nízko nad strání a štípalo ho nabroušenými paprsky přímo do. očí. Ve směru, kde je slunce, tam bude pohraniční jednotka. Musí tam doběhnout. Na tenhle běh bude dlouho vzpomínat. Litoval v duchu, že na jeho místě není Tonda Kolečko, nebo i Arnošt, a to jen proto, že oba kamarádi běhali mnohem rychleji…

Posledních deset metrů stoupání, pak přijde cesta přímo k rotě. Na chvilku si odpočine, nabere dech…

„Nejdřív zajedem k Chmurovům a dáme Arturovi něco na stopu, musí si čichnout, pak se snad chytí,“ vysvětloval psovod v drkotajícím gazu. Ale i on bral tuhle akci spíš jako klukům pro radost. Těžko lze věřit, že by Artur zachytil stopu na návsi, a zvlášť po takovém dešti.

Tomáš Kořínek objížděl zablácený dolík, spustil se stráni a vyjel na silničku od Korečkova. Tudy se vrátí do Smavé, je tu k Chmurovům nejblíže. Kluci je vyhlíželi z okna…

„Helééé, támhle je Škubánek,“ vydechl najednou Kája.

„A mává na nás. Ahóóój!!!“ Vykasal si plachtu vzadu na voze a mával odtud kamarádovi. I Arnošt s Kolečkem se vyklonili a Tonda zaprosil:

„Zastavíme mu.“

Gazík se zastavil na cestě mezi ořešáky. To už se Péťa řítil dolů strání a něco na ně křičel, ale rozumějte mu v té rychlosti.

Tonda s Kájou už, natahovali ruce, že mu pomohou nahoru do vozu, ale pak se zarazili. Škubánek vynadal podivně Měl oči navrch hlavy a něco nesrozumí lei ně blábolil. Navíc se hrnul dopředu k místu vedle řidiče. Milan už otevíral dvířka a usmíval se na něj.

„Je tam, tam,“ křičel Péťa a rukou mával k lesu za Jírovou roklí. Všichni se podívali tím směrem, ale viděli jen zvolna stoupající lučinu s nizounkou trávou a dál začátek borového lesa.

„Počkej, uklidni se. Co se stalo?“

„Špión je tam, a Týnka. Drží ji v jeskyni. I jejího dědu kováře,“ vysypal ze sebe chlapec a teď zase bylo na ostatních, aby kulili oči.

„Hele, nevymejšlej si,“ řekl Kája.

„Ty mu věříš?“ Tomáš se podíval na Milana.

„Péťo, a nevymyslel sis to?“

„Ne, já s ní mluvil,“ trval ha svém Péťa a stěží ještě popadal dech.

„Jak jsi s ní mohl mluvit, když je tam špión?“ zeptal se Milan.

„Vlajkovou dírou.“

„No, já teda teď už nerozumím ničemu.“ ozval se zase Tomáš.

„Má pravdu, tamtudy s ní mluvit mohl,“ potvrdil Péťova slova Tonda. „Jeďme tam.“

„Tomáši, projedeš tam?“

„No jasně.“

Motor gaziku naskočil, sotva se Péťa vyškrábal na korbu. A pak se vůz naklonil, jak Tomáš odvážně přejížděl příkop u silnice, až se nápravy prohýbaly. A už se hnali k prvním bizarně zkrouceným kmenům horských borovic. Péťa zatím vzadu přerývaně vyprávěl o svém objevu.

Milan přemýšlel. Rozhodování to bylo těžké. Mohl se vrátit na jednotku a vyhlásit poplach. Ale pokud je to všechno pravda, mohou hrát minuty velkou roli. Poplach by hlásil signální pistolí. Ale také to by mohlo špióna, jak to o něm tvrdil Péťa, přimět k neuváženému činu. Ne, pojedou k jeskyni, i když je to nebezpečné. Vůz nechá v dostatečné vzdálenosti od jeskyně, aby je nezaslechli, a také kluky, a s psovodem, Arturem a Tomášem to půjdou obhlédnout. Rozhodne se podle toho, jak bude situace vypadat.

„Nech to stát tady.“

Vyskákali ven. „Kluci, vy tady zůstanete. Dáme vám vědět co a jak.“

„Jak to, my jdem taky,“ Tonda Kolečko se nechtěl nechat odbýt.

„Voják musí poslouchat,“ nařídil Milan, „vy tu prostě zůstanete. Jasné?“ a pak vyrazili k porostu jedlí.

Když zmizeli, ozval se Tonda: „Co kdybychom stejně šli za nimi?“

„Voják musí poslouchat,“ papouškoval Arnošt.

„Ať poslouchá, ale Já nejsem voják.“

A tak se nakonec opatrně, velmi opatrně vydali po stopách pohraničníků všichni čtyři.

Gazik zůstal na cestě plné sluníčka a vůně počínajícího léta sám, a ani se sem nehodil.

Poslední úsek jedloví před jeskyní prolezli po břiše. Artur s nimi šel netečně, jen občas nasál do citlivého čenichu pach veverky či zaječí nory. Jen nasál, nic víc. Artur byl přece odborník – o obyčejné pachy nejevil zájem. A tu je kraj lesa, staré pomníčky zarostlé travou, a tamhle za potokem vchod do jeskyně.

„Nikde nic, jak se zdá,“ zašeptal Tomáš. „Ticho po pěšině.“

A zrovna v té chvíli pocítil Roman Pižl v zátočině za potokem, že už si musí protáhnout záda. Vstal a udělal to.

„Támhle je kluk, a protahuje se,“ řekl nevěřícně Tomáš.

„Ale to je přece Roman,“ vydechl Milan, „a tamhle jsou ještě dva.“

„Co budem dělat?“

„Jdeme tam! Péťa určitě přeháněl,“ rozhodl Milan a tak šli.

„Jé, hele, Milan, a skoro se plíží!“ rozchechtal se Roman, když uviděl budoucího velitele jejich oddílu, jak se blíží kolem potoka k nim.

„Co to tady vyvádíte, kluci zatracený?“

„My tady hlídáme,“ chlubil se Jirka Nosovský. „Už jste ho ošetřili?“

„Koho hlídáte? A koho že jsme měli ošetřit?“

„Hlídáme toho psa, přece. On je přivázaný v jeskyni, protože jinak by každého pokousal,“ vysvětloval s vážnou tvář Pepa Filek.

Tomáš si přejel čelo rukou. „Co to meleš?“

„No, tamten pes, co pokousal toho chlapa. Toho chlapa, co šel potom na jednotku, aby tam sehnal doktora,“ snažil se Roman objasnit situaci.

Milan zdvihl oči k nebi. Nic odtamtud nevyčetl, a tak se podíval zpátky na pižlíky. Tvářili se docela spokojeně.

„Hele, pižlíci! Co se to vlastně tady děje?“

V olšinkách se najednou objevila další parta. Čtyři Vlci. „To budete koukat – my zachránili raněnýho a hlídáme nebezpečnou dogu,“ začal se prakticky vytahovat Roman Pižl.

„No to určitě, vy, pižlíci – blbíci,“ spustil Kája.

„A vy máte o Kolečka víc,“ oplácel Jirka.

„A teď toho mám právě dost,“ řekl Milan. „Kromě mě budete všichni zticha. Vy tvrdíte, že je v jeskyni nějaký pes?“ Podíval se na Romana, a Roman mu hbitě vysypal celou historii.

„A takovou pitomost jste mu spolkli?“ zatvářil se Milan překvapeně.

„My si myslíme, že to není pitomost,“ zamračil se Roman.

„Zůstanete na místě. Nikdo se odtud ani nehne! Rozumíte! Vojín Liček se mnou.“

Dva vojáci a Artur na krátkém vodítku se obloukem vydali ke vchodu jeskyně.

Zbývalo jim už sotva pár metrů. K jeskyni se blížili ze strany.

Artur se zastavil a nasál vzduch.

„Pes tam není, jedině lidi. To by se choval úplně jinak,“ šeptal Pavel zblízka Milanovi.

„Počkej tu chvíli. Kdybych zavolal, tak ho pusť!“

Milan si lehl na břicho a nesmírně opatrně se plazil jehličím.

Bez rozdílu se všem klukům v olšoví zapotily dlaně. Napětím nemohli popadnout dech. I Tomáš Kořínek byl jako na jehlách. Co se teď stane?

Milan se už rukou téměř dotýkal vchodu do jeskyně.

„Kdo je tam? Vyjděte ven!“

Jeho hlas se uvnitř sluje roztříštil a vzápětí se vrátil zpátky a zmizel bez ohlasu v lese. Milan to zkusil znovu. Bez výsledku. A ták tedy vklouzl dovnitř.

Všem se zatajil dech. Arnošt Kocík si zničehonic začal v duchu počítat, jako když kluci soutěží, jak dlouho dokážou vydržet pod vodou.

Pří šestapadesáti se Milan objevil před jeskyní. V ruce držel signální pistoli a nabíjel ji. Pak vztyčil pravou ruku s pistolí a třeskla rána. Mezi korunami stromů to zasyčelo a nad lesem se rozsypal červený déšť.

XIII. AKCE

Rána ze signální pistole ani zdaleka celou tu historii neukončila, spíše naopak. A také to určitě nebyl poslední výstřel.

Červený déšť znamenal poplach. Poplach, to je pro pohraničníky něco úplně jiného než pro vojáky ve vnitrozemí. Tady se neměří stopkami čas určený k nástupu při poplachu. Služba na hranici, to jsou poplachy na ostro, i když je v některých případech zaviní třeba běžící srna, která zavadí o sotva postřehnutelný jemný mechanismus signalizace.

„Poplachová hlídka, výjezd!“ přikázal nadporučík Kovář. Byl to statný mladý muž, který v Mačici nastoupil teprve před půl rokem a sloužil tu jako zástupce velitele. Vojáci si ho brzy oblíbili – byl skoro stejně starý jako oni a měl s nimi i podobné zájmy. Čeho se mu nedostávalo na výšce, toho se mu dostávalo na síle hlasu.

„Rozkaz!“ vyrazil vojín Cípek sloužící na jednotce ve funkci dozorčího. Před okamžikem zahlédl signál vystřelený Milanem Kratochvílem od jeskyně, a hlásil to nadporučíku Kovářovi, který šel zrovna kolem.

„Jenže já bych řekl, že to je zvláštní, protože ta střela šla odněkud z tamtoho směru. Tam, co je Jírova rokle…,“ Cípek napřáhl paži a ukazoval kamsi před sebe do nepřehledné rozlohy šumavské zeleně.

„No, a o co jde?“ nepochopil hned Kovář.

„Jen o to, že tam nemáme žádné signální zařízení, a ani by tam teď neměla být žádná hlídka… Jedině,“ zamyslel se Cípek, pomenší s plavou kšticí, „jedině že by to byl desátník Kratochvíl s Ličkem a Arturem. Jeli hledat tu malou holku…“

„To znamená, že s sebou mají gaz,“ zeptal se nadporučík a prohrábl si rukou kudrnaté hnědé vlasy, začínající nad čelem povážlivě řídnout.

„No právě, je divné, že vyhlašují poplach takhle a že nejedou rovnou sem…,“ divil se Cípek.

„Kratochvíl není žádný nováček, jistě ví, co dělá, a taky ví, že v případě potřeby mu hned pošleme poplachovou hlídku. Tak to proveďte. Jdu to ohlásit veliteli, okamžitě podejte hlášení, až něco konkrétního vypátráte.“

„Rozkaz!“ ozval se ještě jednou předpisově Cípek a vyřítil se ven ze dveří, ale daleko nemusel běžet. Nebyl sám, kdo zahlédl červený déšť nad lesem. Tenhle signál sám vytáhne pohraničníka z postele a vyžene ho do terénu. Gazik poplachové hlídky už se řítil k budově velitelství. Svobodník Lukeš smykem zabrzdil a desátník Moucha se jen vyklonil z okénka a křikl na Cípka, že všechno vědí a že jedou. Silný motor terénního vozidla zařval vysokými obrátkami a vůz prudce vyrazil. V zadním okénku zahlédl Cípek fenu Glorii, tisknoucí svůj flekatý hřbet ke sklu. Dozorčí ještě chvíli stál na betonové ploše a sledoval vůz. Gazik teď připomínal dětskou hračku. Jak neskutečně se natřásal a nadskakoval stráni dolů a jak na něm v ovzduší vypraném prudkým deštěm bylo možné pozorovat každý detail.

Z pozorování ho vytrhlo zvonění telefonu na stolku dozorčího.

„Dozorčí útvaru vojín Cípek,“ ohlásil do sluchátka. V sluchátku to trochu zapraskalo a hlas, v němž Cípek poznal pana Rukavičku z krámku ve Smavé, povídá:

„Skoro jsem se vás lekl. Vy máte ale hlas!“

„Co byste potřeboval?“ zeptal se Cípek hlasem ještě mohutnějším.

„Já jen, že ona je celá vyplašená.“

„Kdo, prosím!“

„No přece Chmurová,“ vřískl Rukavička svým pověstným tenoulinkým hláskem. „Jako máma Týnky. Ta tu byla, že mám telefon, tak abych vám zatelefonoval, že jo. Tak já telefonuju, protože jsem jí to slíbil. I když ono se to vlastně nemá, protože tohleto je úřední telefon, a nemá se používat pro soukromé účely. Jenže já zas nevím, jestli tohle je soukromej účel, když se jako ztratí dítě. A u Kováříků, kde mají telefon, není nikdo doma, protože jeli do města, jako do Dušice. A pak…“

Rukavička se rozjel. Cípek musel použít svého nejsilnějšího hlasu. Nadechl se tak mocně, že se mu tmělo před očima, a vykřikl do sluchátka:

„Ještě se nic neví. Až se bude vědět, dáme vám vědět,“ a pak rychle položil sluchátko na vidlici, protože ten na druhém konci drátu se už také nadechoval.

„Na koho to tak řvete, dozorčí?“

Velitel roty, kapitán Vejvoda, byl nesmírně přísný muž.

Nikdo si o něm nemyslel, že by byl zlý nebo nespravedlivý, jen velice přísný. Měřil téměř dva metry, černé vlasy měl ostříhané velmi nakrátko a na přísnosti mu ještě dodávalo úzké, ale výrazné srostlé černé obočí. Kapitán Zdeněk Vejvoda kouřil dýmku, a protože v Dušici byl již delší dobu k sehnání pouze voňavý tabák nevalné kvality, značky Kapitán, vůně většinou vojákům daleko dopředu oznamovala, že kapitán Vejvoda přichází. Stál teď na schodišti a pozoroval Cípka. Ten se postavil do pozoru.

„Soudruh Rukavička se ptal, jestli jsme našli to děvče, soudruhu kapitáne.“

„Dobrá, ale nemusíte tak křičet. Jakmile se objeví poplachová hlídka, okamžitě to hlásit!“

„Rozkaz, soudruhu kapitáne,“ ozval se ještě silněji Cípek, ale hned si to uvědomil a dodal skoro polohlasem:

„Provedu.“

Vyšel před budovu. Od okamžiku, kdy poplachová hlídka zmizela, uplynulo nejvýš deset minut, sluníčko se však posunulo o prst nad obzor a z té své polohy vleže teď bodalo Cípka do očí.

Než se Cípek stačil pořádně rozkoukat, zahlédl gaz s poplachovou hlídkou. Svobodník Lukeš hnal přímo stráni, nezdržoval se oklikou přes cestu, a to už něco znamenalo. Louka totiž patřila JZD a kapitán Vejvoda řidičům tuhle zkratku zakázal, aby zbytečně neničili tráva. Zkratkou se smělo jezdit jen v nejnutnějších případech. A Lukeš tudy jel…

Gaz ještě ani pořádně nezastavil a desátník Moucha už pádil směrem k Cípkovi. Ten stačil jen vyhrknout:

„Máš jít hned k…“

Ale kdepak Moucha. Co má dělat, to věděl dobře. Kolem stolku jen prolétl.

„No ne,“ zamumlal Cípek pro sebe a honem se hnal ke gazu tahat rozumy z Lukeše.

„Okamžitý poplach celé jednotce!“

Kancelář velitele Mačice byla provoněna ostrým tabákovým kouřem. Desátník Moucha stál u dveří, odkud podával hlášení, nadporučík Kovář, aby provedl rozkaz, a kapitán Vejvoda se mezitím hnal k telefonu.

„Vezmi si to, Vítku, na starost. Musíme okamžitě chránit hranici a doufat, že není pozdě.“

„Od žádné z hlídek dosud nepřišlo hlášení,“ podotkl Kovář.

„No právě, pořád je ještě možnost, že se někde skrývá a číhá, až se mu naskytne vhodná příležitost. Já to zatím ohlásím sousedním jednotkám, aby byli v pohotovosti…“

„Vyhlaste poplach,“ obrátil se Kovář na Mouchu, dosud přešlapujícího u dveří.

Velitel se na něj podíval překvapeně, dal přece tenhle rozkaz jemu!

„Co to má…,“ začal.

„Nechtěl jsem před ním,“ ukázal Kovář hlavou ke dvořím. „Já jen, že podle toho, co říkal Javorský, bych předpokládal, že ten darebák nechtěl přes hranici, spíš bychom měli upozornit Veřejnou bezpečnost. Okolní nádraží a tak… Na to sami nestačíme…“

„Máte pravdu. Zavolám na Bezpečnost. A ty už běž!“

Kapitán Vejvoda znovu začal žhavit telefon.

Za pár okamžiků se ubikace jednotky téměř vylidnily. Odpočinek po službě se nekonal. Zůstalo tu jen pět pohraničníků jako záloha, v kuchyni osiřel kuchař Matýsek a proklínal potencionálního narušitele, neboť mu odvedli z kuchyně službu a on teď musel sám balit čtyřicet španělských ptáčků, dál tu byl řidič pohotovostního vozidla, dozorčí útvaru vojín Cípek, na marodce vojín Rublič s nohou ve škrobáku a kapitán Vejvoda podávající hřímavě hlášení náčelníku štábu útvaru.

Pátrání se dalo do pohybu.

V několika minutách už dostávaly všechny služebny Veřejné bezpečnosti příkaz:

ZADRŽTE OKAMŽITĚ muže ve věku přibližně padesáti let. Muž je vysoké, statné postavy kolem 180 cm. Černé, mírně prošedivělé vlasy, prošedivělé skráně, husté, černé, srostlé obočí, několikadenní černé, mírně prošedivělé vousy. Pod čelem na pravé skráni má zcela čerstvou neošetřenou tržnou ránu. Oblečen je v zelenožluté kostkované košili s rozhalenkou a krátkým rukávem, olivově zelených manšestrových kalhotách, lehké sportovní bundě stejné barvy, na nohou má šněrovací boly, přes rameno modrý, nevelký batůžek. Pozor, je pravděpodobně ozbrojen! jakoukoliv zprávu hlaste okamžitě…

Ze služeben Veřejné bezpečnosti pokračovala zpráva dál, k příslušníkům SNB, kteří byli ve službě, a ti, kteří přišli do služby později, si ji mohli přečíst v hlášení.

Mezi těmi, k nimž se zpráva dostala až druhý clen, byl i poručík Bakeš. Přečetl si ji velice pozorně a pak se ohlásil u svého náčelníka…

Zahálet, to ovšem vojín Cípek nemohl, i když byl na rotě takřka sám. Slyšel, jak velitel nahoře neustále telefonuje. Tušil, že půjde o velkou akci, ač měl od Lukeše jen mizivé informace.

Deset minut poté, kdy vyrazily první zesílené hlídky k ochraně hranice, a pět minut poté, co Artur u jeskyně zachytil stopu neznámého, se do Mačice přikodrcal gaz řízený Tomášem Kořínkem. Jel tentokrát pomalu, velice opatrně a respektoval zákaz jet zkratkou. Ne snad z obavy před velitelem, nebo proto, že by nespěchal. Ale tady šlo o náklad, který vezl.

Vzadu na korbě rozhodili mezi dvěma koženkovými sedačkami deky, a sem uložili dědu Javorského. Na sedačkách seděli dva Vlci – Tonda Kolečko a Péťa Škubánek, naproti nim pak Roman Pižl. Děda mezi nimi ležel bez hnutí, oči měl zavřené a klukům se zdálo, že se usmívá. Na sedadle vedle řidiče seděl Milan Kratochvíl a v náručí držel malou Týnku. Venku bylo teplo, a Týnka byla navíc zabalena do zelené vojenské přikrývky, a přece se ještě stále nepřestávala chvět.

Ošetřovna pohraniční jednotky v Mačici, jejímiž prosklenými dveřmi prosvítala marodka, pokojík se čtyřmi lůžky, to bylo malé království četaře aspiranta doktora Síly a působilo na rozdíl od mnoha jiných ordinací téměř útulným dojmem. Doktor Síla byl malý, kulaťoučký mladý muž, který bral své povolání nesmírně vážně a odpovědně. Byl svědomitý a oblíbený jak mezi mužstvem, tak u důstojníků.

Cípek s Kořínkem vrazili na ošetřovnu nejdříve s nosítky, na nichž spočíval starý kovář Javorský. Cípek nesl nosítka sice u nohou – tam mají být lehčí – a přesto se mu kolena pod kovářovou vahou občas prolamovala. Doktor přiskočil a společně položili dědu na pohovku pokrytou bílým voskovaným plátnem. Za nimi přišel Milan s Týnkou V náručí.

Doktor Síla dědu jen zběžně vyšetřil a konstatoval, že jde jen o nepříliš vážné zhmožděniny. To může okamžik počkat. Teď se podívá na holčičku.

„Tak co se jí stalo?“ zeptal se Kratochvíla. Týnka se Milana držela kolem krku a stále se ještě chvěla. Na doktora se dívala s dětskou nedůvěrou vůči bílým plášťům.

„Myslím, že úraz žádný. Spíš pořádný šok…“

„Položte ji tamhle, ne, počkejte,“ doktor Síla otevřel dveře do vedlejší místnosti, improvizovaného lékařského pokoje, kde měl vlastně lůžko se spoustou polštářů a dek. Rychle zvedl z válendy rozečtenou detektivku a upravil přikrývky. „Dejte ji sem.“

„No tak, malá, neboj se mě! jen se na tebe trochu podívám. Jakpak ti říkají?“ začal doktor opatrně a blížil se pomalu k Týnce.

„Týnka,“ pípla Týnka tiše.

„Tak teď pojď, Týnko, a lehni si semhle,“ pokračoval Síla.

Týnka váhavě a s obavami uposlechla. Doktor Síla ji obratně a rychle vyšetřil.

„No tak vidíš, že to nic, nebylo,“ chlácholil holčičku, a pak se obrátil ke Kratochvílovi.

„Opravdu, zdá se, že je to jenom šok. Zůstaňte zatím u ní! Zavoláme pro její matku, a pak je odvezete domů.“ Vrátil se do ordinace a řekl Cípkovi:

„Přineste z kuchyně hodně sladký horký čaj. Ale rychle. Potom zatelefonujte do vesnice a řekněte jim, ať sem paní Chmurovou někdo přiveze…“

Cípek odběhl a doktor se obrátil k Javorskému. Přisedl k němu na židli a opatrně mu začal prohlížet zhmožděné zápěstí.

O patro výš končil kapitán Vejvoda výslech kluků. Seděl za svým pracovním stolem a žmoulal vyhaslou dýmku. Vůbec mu nechutnala. Ted nemohl dělat nic. Jen doufat, že při pátrání narazí na nějakou konkrétní stopu. Bude úspěšná skupina zatahující neprodyšně hranici, nebo uspěje Pavel Liček s Arturem, kterého nasadili na čerstvou stopu? Dostane se hlášení včas i příslušníkům Bezpečnosti ve vnitrozemí…? Netrpělivě čekal odpověď na otázky, které se mu honily hlavou. Jenom se někde zachytit, pak už to půjde, s tím měl zkušenosti.

Přemýšlel dlouho a kluci, zmazaní a zmáčení, chápavě mlčeli. Vejvoda se na ně podíval s úsměvem.

„Jednali jste správně. Zvláště malý Škuba.“

Škubánek se začervenal, ale přesto stačil vítězně mrknout po Pižlovi, co on na to.

„Tobě taky děkuju, Tondo, za ten nápad s tím psem. Milan už mi to říkal. No, a vy před tou jeskyní,“ teď přešel k Romanovi, „vy jste snad mohli mít trochu víc filipa. S tou psí bestií to byla dost průhledná finta… No, nic si z toho nedělej. Vždyť jste ještě malí kluci…,“ a třepí Romana, který sklopil oči, po rameni. Vejvoda ho chtěl utěšit, chtěl zmenšit trapný omyl, kterého se pižlíci dopustili, a sám už v letech pokročile mužných nepochopil, jak nešetrně píchl do rány…

„A teď už běžte, a kuchaři že vzkazuju, aby vám dal něco na zub.“

„Soudruhu kapitáne, chytíte ho?“ zeptal se už mezi dveřmi Tonda.

To bych taky rád, řekl si velitel pro sebe a nahlas pomalu dodal: „To víš, že ano,“ a sáhl znovu po vyhaslé dýmce.

Pavel Liček uháněl ostrým tempem za Arturem už pěknou čtvrthodinu. Artur měl zřejmě pocit, že musí být Pavel ve všem výtečný, i v běhu. Pavel popustil dlouhé vodítko a pádil si to ostošest křovisky a pak řídkým porostem jedlí rovnou do Jírovy rokle, nevlídné, studené a kamenité strže, v níž bylo i za nejparnějších dnu chladno jako v lednici.

Rychlý běh mu však nezabránil v usilovném přemýšlení. Měl silný pocit, že se i s Arturem právě v tomto okamžiku pořádně shazuje. Z kusé výpovědi dědy Javorského věděl, kudy ho chlap přibližně hnal od kovárny k jeskyni. Nu, a pes ho teď vlekl přesně stejnou cestou, z čehož vyplývalo, že Artur neběží cestou, kterou chlap od jeskyně zmizel, ale tou, kterou k jeskyni přišel. A to je ostuda! Ale kdyby jen ostuda – vždyť jim takhle uteče!

Rozhodl se, že se vrátí. Hnali se už téměř kilometr vysokým lesem a za chvíli se musí objevit vyšlapaná pěšinka vedoucí kolem trati ke kovárně. A tady se pes zastavil. Větřil čenichem sem a tam po udusané zemi, tři kroky to zkusil dál po pěšince, ale vzápětí se vrátil a vskočil do maliní planějícího po náspu železnice. No jasně, vydedukoval z toho Liček. Chlap se vracel po vlastní stopě – a teprve až tady je křižovatka. Artur ji svým citlivým čenichem odhalil! Pavel přidržel psa na vodítku.

Byl si vědom, že cesta maliním je ta správná. Pěšina vedla dolů ke kovárně a tam se ten chlap určitě nevracel.

Vyběhli na trať. Pes se zastavil mezi pražci, párkrát přičichl k zčernalému štěrku, který musel být jistě na nejrůznější falešné pachy bohatý. Pavel čekal, až se teď Artur rozběhne po pražcích. Ačkoliv proč… Trať tu vedla po zvýšeném náspu a porost kolem něj nebyl příliš vysoký, takže by prchajícího muže mohl kdokoli lehce zahlédnout.

Artur překřižoval trať a bez zaváhání se rozběhl pod strání lemovanou keři šípkových růží. Terén nepatrně stoupal širokou strání posetou smrkovými remízky, rozhozenými tu a tam po táhlých lukách. Pavel to tady znal. Ve volných chvílích sem loni v létě chodil na houby. Šumavské jehličnaté lesíky ve stráních s pravidelností obklopuje hradba listnáčů, většinou břízek, a u jejich bílých kmínků rostou hnědohlavé špičníky a také křemenáče s rezatou čepicí. Vloni tu nasbíral hromady…

U druhého remízku mizí v kamenitém úvoze se strmými stěnami polní cesta, která se dál klikatí do stráně až k Bolenicím. Artur se náhle zastavil a vzhlédl ke svému veliteli. Nebezpečí…?

Pavel přičapl za hustý keř šípkové růže. Prasklinkami v zelených poupatech už vykukovaly bledě růžové růžičky. Trny, dosud měkké, špičatily hroty. Pozorně se zahleděl na okraj remízku, ohraničený valem kamení sesbíraného po lučině.

Ticho, klid. V remízku se nepohnula ani větvička.

„Arture, jdeme,“ zašeptal a zatáhl psa za vodítko. Ten poslušně vstál, aby vykročil první. Šel teď pomalu a v hebké trávě opatrně našlapoval. Přelezli val z kamení a byli uvnitř.

Objal je stín a chlad.

Artur šel najisto. Silný kmen smrku obrostlý maliním nesl na kůře známky toho, že o něj byla opřena motorka a stopy pneumatik v sametové trávě dosud nestačily zmizet. Pes začal běhat dokolečka.

Tady stopa končí.

Než se vrátili zpátky na ubikace jednotky, ležela už Týnka dávno doma v posteli a děda Javorský cestoval gázem do dušické nemocnice. Pro ty dva tím dobrodružství skončilo. Pro desítky těch, kdo nosili uniformu pohraničníků, však ani zdaleka ne. Střežili v Zesílených hlídkách hranici, a s padajícím soumrakem jim bylo stále jasnější, že ani tuhle noc se moc nevyspí.

Ráno měl kapitán Vejvoda na stole hlášení z útvaru. Příslušník Veřejné bezpečnosti z Přeštic ohlásil, že kontroloval hledaného muže včera večer. Popis i zranění souhlasilo…

Zdálo se, že se mu ještě včas podařilo proklouznout.

A co víc, odváží s sebou i své tajemství…

A tak tomu opravdu bylo.

XIV. OPĚT V JESKYNI

Nastal okamžik, který míval kapitán Vejvoda z celého dne nejraději. Chvíle po večeři. Člověk byl příjemně unaven po zápase s dobrotami kuchaře Matýska, hlídky se rozešly po kraji a celá jednotka jaksi fungovala sama bez vnějšího zásahu. O tom přesvědčily namátkové kontroly. Pokud ovšem nad šumavskými kopci vládl klid a nikde neprobíhalo žádné pátrání nebo akce.

Tehdy kapitán otevřel doširoka v kanceláři okno, usedl do stařičkého proutěného křesla, které se do jeho místnosti dostalo bůhví odkud, začernalým palcem levačky přícpal tabák do hlavičky své největší dýmky a zapálil si. Pak se zahleděl z okna, sledoval měnící se poryvy větru v hustých korunách stromů na protější strání, kde se mísily světle zelené vrcholky listnatých stromů se smrky a borovicemi, které tmavěly barvou zelené tůně. Do toho obrazu před sebou vyfukoval z dýmky kotouče kouře a nechal si hlavou pochodovat líné myšlenky. Někdy to byly jenom vzpomínky, jindy si v duchu dělal plány, navrhoval rozpisy služeb, řešil nevyřešené problémy, ty, které v bohatém a oběhaném dni odložil právě na tuhle chvíli. Kdyby ho kdokoliv v lakovou chvíli viděl, jistě by si byl pomyslel, že velitel jen tak bezstarostně podřimuje v křesle. Ale to by byl omyl – právě v těchto okamžicích vznikaly myšlenky, plány a nápady, pro něž kapitána Vejvodu hodnotili jeho nadřízení jako jednoho z nejlepších velitelů šumavských pohraničních jednotek.

Podobné chvíle si kapitán Vejvoda nedopřával, když se rozběhlo nějaké pátrání, jenže teď to bylo trochu jiné. Všechno, co bylo nutno udělat, bylo zařízeno. Vše bylo v pohybu a rozkaz z vyššího velitelství zněl, aby akci řídil z jednotky. Ze zkušenosti věděl, že první zprávy může čekat nejdříve do hodiny. Skutečně inu nezbývalo nic než čekat a připravit se na okamžité řešení vzniklé situace…

Málokdo si asi všiml, jak to všechno kapitána Vejvodu rozrušilo. Vyvolalo v něm vzpomínky, k nimž se v poslední době vracel stále řidčeji. Teprve nyní si po dlouhé době připomněl historii starou téměř čtyřicet let.

Vstal a ze zásuvky vytáhl silnou žlutou obálku. Zpáteční adresa byla napsána azbukou a stálo tam, že místem odeslání je Kyjev. Ještě jednou rozložil dopis a četl. Dva podpisy dole zněly Vladimír a Sergej.

Historie staré jeskyně tu byla zpátky. Pokolikáté už? Připomněly mu to znovu ty dva podpisy. Ale tentokrát mu vybavily historku starší.

Jan Vejvoda byl místní rodák. Když složil důstojnické zkoušky, prošel v prvních několika letech šest či sedm jednotek v nejrůznějších koutech vlasti. Na základě své žádosti, ale také proto, že měl tak trochu štěstí, se stalo, že zakotvil jako velitel jednotky necelých šest kilometrů od domku, v němž se v pětatřicátém narodil a v němž ještě donedávna žila jeho maminka. Sama, protože její muž, Honzův táta, přišel o život ve čtyřicátém. Malý Honza si ho pamatoval jen jako blednoucí stín vysokého lesáka, vousatého a stále usměvavého…

Každý kraj, každé místo, každý „klukovský rajón“ má své tajuplné místo, k němuž se váže spousta historek a které je opředeno tajemností, a k němuž by se některé ženské nevypravily ani za bílého dne, a navíc s doprovodem pěti silných chlapů. Někde je to hrad, zřícenina, starý mlýn. V případě smavských a mačických kluků převzala tuhle roli jeskyně za Jírovou roklí. A dědilo se to zřejmě z generace na generaci.

Když se o jeskyni Honza prvně dozvěděl, bylo mu sotva šest let. Historka sama byla ovšem mnohem starší a vyprávěla mu ji máma kteréhosi dlouhého zimního večera, když už nebylo skoro čím topit a oheň v kamnech se udržoval jen po dobu večeře, a potom nezbývalo než zalézt pod peřinu a střádat si teplo na dlouhou noc. Jenže spánek někdy nepřicházel. A tak maminka vyprávěla také o té jeskyni. To bylo tak –

Vzadu v Šárech byl přízemní domek o dvou místnostech, měl šindelovou střechu a okýnka jako dlaň. Nizounké stěny postavili kdysi z kmenů, slepili je pískem a kdovíčím ještě, a stěny držely napořád. Trámy tu a tam vyčnívaly oprýskanou omítkou a měly barvu jak prastaré pivní sudy. Starousedlíci říkali, že je to nejstarší domek v širokém okolí, a kdosi dokonce tvrdil, že je starý osm set let. Co paměť sahala, bydlel v něm obecní písmák Holomý. Když tenhle děda vylezl v těch svých brejličkách před domek ven, mohli jste hádat, kdo je starší, zda chalupa, nebo on, a ty dohady mohly docela klidně skončit nerozhodně. Holomý se odnepaměti toulal v létě v zimě po okolí, a kde se zastavil, tam ho rádi poslouchali, protože znal o každém místě, stromu či kameni nějakou historii, a kdoví, jestli si je sám nevymýšlel. Ale všude dostal něco na zub, a ještě výslužku. Holomý prý si svoje historie také zapisoval, ale když jednoho dne umřel, nenašli po něm v chalupě nic.

Domek pak přidělili Martinu Chválovi, statnému chlapovi, který se přistěhoval kdovíodkud a pracoval jako pomocný dělník na pile v Korečkově. Ale ne dlouho. Na druhý rok ho chytila pila, když neopatrně přitahoval prkna, a Chvála přišel o pravou ruku. Když se jakžtakž vyléčil, dostal malou podporu, jen aby neumřel hlady, a zalezl do svého domku, kde začal žít podobně jako jeho předchůdce Holomý. A už příští jaro začal i Chvála chodit od domu k domu, a vyprávěl poutavé historky z okolí a dostával za to výslužku. Starší posluchači, kteří si ještě pamatovali historky písmáka Holomého, brzy přišli na to, že Chválovo vyprávění je nachlup stejné. A všem to bylo jasné. Chvála někde v domku objevil písmákovy zápisky a vydával je za své. Nikdo mu to nezazlíval. Ba naopak, všem se po večerních posezeních s vyprávěním stýskalo. A mnohde jako by zapomněli, že se bývalý pilař jmenuje Chvála, a říkali mu zkrátka a dobře Holomý.

Z celé vsi neměl Chválu rád jediný člověk. Byl to hostinský Morák. Čert ví proč. Snad proto, že když Chvála někde vyprávěl své historky, nechtělo se chlapům do hospody na pivo, což byla pro hostinského v tak malé obci dost značná ztráta. Kdyby byl Morák trochu přemýšlel, byl by si Chválu předcházel a lákal ho do hospody. A třeba by mu i nalil pivo a dal něco k jídlu, protože kdyby byl Chvála vyprávěl své historie u něj, a ne po chalupách, byl by na tom Morák mohl pěkně vydělat. Jenomže místo aby ho pozval, poštval na něj Morák jednou, když se chtěl Chvála přiživit u hostinského v kuchyni, psa. Morák byl totiž strašně lakomý.

Chvála si ovšem tu potupu pamatoval, a protože neměl nic jiného na práci než si vymýšlet a vyprávět, vymyslel si jednou něco na Moráka.

Vyrukoval se zbrusu novou historií. Před sty a sty let probíhala Šumavou napříč tajná jantarová cesta. V jeho podání šlo o pašeráckou stezku, kterou se pašoval do Vídně drahý a vzácný jantar. Byl to ovšem do značné míry výmysl. Jantarová cesta skutečně existovala – v době římské to byla známá obchodní trasa z Baltu přes Moravu do Vídně, ale že by vedla zrovna údolími pod Smavou a Rudolfem, o tom není v žádné kronice ani historii žádná zmínka. Nu, a Chvála dále pustil do světa, že právě díky této jantarové cestě vznikl v šumavských hvozdech silný cech nebojácných lapků, kteří pod vedením svého náčelníka Šarvána přepadali pašerácké výpravy, mordovali kupčíky i pašeráky přeukrutným způsobem a obírali je o jantar, ale i další cennosti, o drahé kamení, zlato a šperky. Podle starých zápisů, tak to alespoň tvrdil Chvála, bylo hlavní sídlo té bandy ve staré jeskyni za Jírovou roklí, kde si loupežníci dělili poklady a dílem je zakopávali v jeskyni, kde by měly být dodnes zachovány.

Moc lidí na to nenačapal. Kdo by v době, kdy bylo na polích potřeba každé ruky, mohl v jeskyni hledat poklady? Chlapi se jen zasmáli, ženy pokřižovaly, a to bylo celé. Ostatně, Chvála nepustil svou povídačku do světa kvůli nim. Dobře věděl, že jen jeden se nachytá. Hostinský Mpiják, známý vydřiduch a hamoun. A s tím Chvála počítal. Před tím, než začal s tím svým povídáním, si zašel dvakrát do staré jeskyně a cosi tam celé odpoledne kutil. Nu a pak se jednou odehrála v hostinci, kterému se už tehdy říkalo Mexiko, slavná scéna.

Byl parný večer, chlapi se přeci chvílí vrátili z polí a ucucávali řídké pivo, moudře mluvili o počasí a probírali Chválovu historku o pokladu. Hostinského nebylo vidět a jeho žena Apolena, na sobě, špinavou zástěru, se při jejich řečech potutelně a vědoucně usmívala.

O půl hodiny později se dveře rozletěly a mezi nimi se objevil hostinský Morák. Oddychoval, jako by ho honili, oči v zarudlé tváři vypoulené, a pod košilí skrýval cosi objemného. Nebýt šťastného výrazu ve vyvalených očích, dohadovali byste se, že hostinský právě ukradl v dušickém kostele panenku Marii, tu s pravými diamanty, a prchá před rukou zákona. Chlapy to vyděsilo, ale chuť na pivo jim to nevzalo.

„Co tě honí, hospodo?“ zeptal se Kotas. Hostinská přistoupila blíž, chvíli se zdálo, že by si ráda sáhla na vydutou košili svého muže, ale pak ruku odtáhla.

„Cos to ukrad?“ zeptal se kterýsi dřevorubec.

Morák beze slova dopadl na prázdnou židli u dlouhého stolu za kuchyní, chňapl téměř plný půllitr piva patřící Kotasovi a naráz ho vypil přes protesty původního majitele:

„Tak pozor, to je moje pivo!“

„Žádný strachy, starej!“ Hostinský už popadl dech, který spláchl hlubokým douškem piva. Rozhlédl se po sousedech, jako by právě vyhrál v loterii, a pak houkl na ženu:

„Všem dej pivo, tuplovaný!“

„To je nadělení, hostinskej se nám zbláznil,“ podotkl starý muž v kostkované čepici. „Kdo teďka bude šenkovat…“

„Jo, asi sem se zbláznil. A jestli ne, tak mě to čeká,“ řekl hostinský šťastně a pak sáhl pod košili. Hostinská nechala pivo pivem a kočičím krokem se blížila ke stolu. Nikdo si jí nevšímal, všechny oči se upřely na nevábný předmět, který hostinský vytáhl zpod košile a položil ho na stůl. Raneček páchl zatuchlinou a ještě něčím nepříjemným. Hostinský ho držel v roztřesených rukách jako svátost.

„Fuj,“ neodpustil si Kotas a odplivl si.

„Jestlipak víte, co to je?“ zeptal se majitel odporného balíčku.

Nikdo se ani nepohnul. Vypadalo to všechno moc podivně, pokud ovšem ten v kostkované čepici neměl pravdu, když tvrdil, že se hostinský zbláznil.

„Ještě bysme měli pozvat jednoho…“

„Koho?“

„Chválu…“ To jméno padlo do místnosti jako kámen do rybníka a rozvlnilo hladinu řeči.

„Tak vona je to nakonec pravda,“ špitl starý Kotas.

„Už jo,“ přikývl hostinský a přikryl balíček oběma rukama, jako by čekal, že se na něj ostatní co nevidět vrhnou. Chlapi se na něj najednou, začali koukat jinak. Ze smrdutého hadru se stal poklad.

„Tak ukaž,“ zaprosil kterýsi u stolu. Hostinský užuž sahal po balíčku, že odhalí obsah, když ucítil v zádech ostrý tlak. Otočil se a zahleděl se do očí své ženy Apoleny, která stála za ním a do zad mu tvrdě vrážela skleněné ucho půllitru. V jejích očích bylo varování. Morák pochopil. Podezřívavě se zahleděl na hosty a řekl výhružně:

„Aby bylo jasno, Barona sem nechal u jeskyně. Na dlouhým špagátu sem ho tam nechal. Znáte Barona…“

Jistěže znali. Zuřivý německý ovčák byl postrachem vesnice.

Hostinský pak zvolna a slavnostně rozbalil hadr. Věneček hlav nad stolem se uzavřel v slavnostním očekávání.

„Ani sem nemusel moc kopat,“ šeptal hostinský. „Samý perly a drahý kamení… Není toho moc, ale ještě tam bude… Hlídá mi to Baron…“

V místnosti pojednou nebylo slyšet dechu. Pod ostrým světlem holé žárovky nad stolem se objevil nejprve masivní mosazný hmoždíř, a v něm náhrdelník z perel, pod ním probleskovaly matně zbarvené plošky kamenů.

Společnost nad stolem vydechla úžasem. Takový pokladl Morák zvedl s posvátnou úctou hmoždíř a vysypal jeho obsah na stůl, přičemž pečlivě pozoroval, aby. k hromádce nezamířila nějaká zlodějská ruka,

„Perly…,“ šeptla Moráková

„A na dně je nějakej lístek,“ vydechl překvapeně Kotas a natáhl po něm ruku. Hostinský se sice pokusil zakročit, ale pozdě. Děda si nasadil skřipec a zřejmě docela mimoděk pohyboval rty, jak usilovně četl. Pak se jeho napjatý a dychtivý výraz začal měnit. Nejdříve vykulil oči, pak nafoukl tváře, jako by měl puknout, zrudl, a když už fialověl, vybuchl v hurónský smích. Ostatní na něj hleděli jako na šílence, ale Kotas mával rukama nad hlavou a podával lístek dalšímu Mužík v kostkované čepicí ho přečetl nahlas.

„VESELÝ VELIKONOCE A JINÝ SVÁTKY TI PŘEJE CHVÁLA, TY LAKOMCE!“

Řev, který následoval, by hravě přehlušil ten nejhlučnější bál v Mexiku. Chlapi se přehrabovali v pokladu, zvedali ta pestrá sklíčka a skleněné korálky perel se jim sypaly mezi prsty a hmoždíř odrážel jiskry veselí z jejich pohledů.

Hostinský Morák byl na mrtvici. V několika vteřinách se však vzpamatoval. Vyhnal všechny hosty ven, zavřel, zamkl, psa nechal do rána před jeskyní, a druhý den se pokoušel všechno uhladit. Smál se, jako by šlo o dobrý žert, a v duchu kul na Chválu krutou pomstu. Ale nevzmohl se na ni. Chlapi si z něj dělali blázny dál, a nakonec k němu přestali chodit. Morák po čase hospodu prodal a odstěhoval se kdovíkam…

Tak tohle vyprávěla máma Honzovi Vejvodovi, když se hřáli pod jednou peřinou, aby nemuseli topit. A Honza se ptal, jestli se už nikdo nepokusil najít poklad. Co když tam doopravdy je?

A máma říkala, že pokusil. To, když přišla velká krize, a lidi neměli práci, ale jen bídu. Tehdy tady vypukla zlatá horečka a chudáci za týden překopali celou jeskyni, ale nic nenašli. Chvála se jim už nemohl smát – brzy potom, co vypukla krize, umřel. Lidi neměli sami co jíst, natož aby si vydržovali povídá lká…

Až sem dospěl kapitán Jan Vejvoda ve vzpomínkách, když se ozvalo zaklepání na dveře. Soumrak za okny zatím zhoustl, a největší fajfka dohořela. Vstal, rozsvítil a zvolal: „Vstupte.“ Očekával důležité zprávy. Ale byl to jen psovod Liček, který hlásil objevení stop po motorce.

Kapitán Vejvoda zvedl telefon, aby vydal patřičné rozkazy, ale přerušených myšlenek na jeskyni a na to, jak souvisí jeho vzpomínky s onou velkou obálkou, se ještě dlouho nezbavil…

XV. ČTYŘKA

Druhý den ráno lilo jako z konve. Ne, to nebyl letní bouřkový déšť, co se rychle přežene a zmizí za kopci. Nebe leželo matně šedivé, jako myší kožich, skoro na dosah ruky, a tisklo svět k zemi. Šedožlutá duchna a z ní se lilo napořád. Takový déšť vydrží i několik dní.

Vypadalo to, že lidé v plzeňských ulicích neberou déšť na vědomí. Snad proto, že se všechny předcházející dny slunce smálo, a také proto, že byla sobota a oni si mohli zůstat doma.

Severní ulicí na Borech kráčel muž v zelené nepromokavé bundě, nad sebou rozevřený černý deštník, který ho chránil před vytrvalostí padajícího deště. Šel klidně, bezstarostně jako někdo, kdo spěchá známou cestou domů. Nikoho nezdravil, nikdo nezdravil jeho. Zastavil se před prodejnou tabáku, vytáhl peněženku, stáhl deštník a vstoupil dovnitř teprve poté, co ze dveří vyšla dívka s novinami v ruce.

Rozhlédl se po policích plných cigaret. Prodavač, malý, silnější, téměř úplně holohlavý chlapík, jemuž přes všechny tyto nedostatky dosud nebylo čtyřicet, zdvihl smutné oči od Dikobrazu a zabodl je do příchozího. Přejel si ho od hlavy k patě a pak se vrátil k velké náplasti, kterou měl muž přilepenou přes pravou skráň.

„Jak to?“ zeptal se trafikant a viditelně znervózněl. Skleněné dveře krámku zalité zvenčí čúrky vody do neprůhlednosti se pootevřely, a vešel muž v širokém klobouku, pak si to ale rozmyslel, zahuhlal nesrozumitelnou omluvu a zase odešel.

„A to jako co?“ zeptal se muž s náplastí na skráni chraplavým, jakoby nastydlým hlasem.

„Bylo to zlý?“

„No, skoro,“ odpověď zněla klidně.

„S tebou je teda zase dneska řeč,“ prohodil plešoun ironicky. Sestoupil ze stupínku za pultem a rázem vypadal ještě menší. Sundal si černý plášť, pod nímž se objevila opraná košile s proužkem, nemoderní hnědé kalhoty se záložkou přidržovaly široké rudé šle. Z věšáku za závěsem sundal hnědé manšestrové sako a černý tyrolský klobouk. Prostě mu to slušelo.

Muž s náplastí zatím přešel za pult, přemýšlivě si prohlédl vystavené zboží. Letmým pohledem přejel bétéčka a dřiny, a pak sáhl po jedné z pěti krabiček s nápisem Winston. .

Trafikant ho sledoval káravým okem.

„Píšu ti to na účet,“ řekl.

„K vánocům to nechci. Zaplatím ti příští týden.“

„No, to ses rozpovídal,“ neodpustil si trafikant, když zamykal krámek.

Déšť nebyl tak prudký, ale zato hustší.

Zastavili se o tři ulice dál před malou činžovní vilkou rozkládající se v zahrádce jako dlaň a v přízemí pak zazvonili u béžových dveří se strohou papírovou vizitkou: Petr Stodola.

Téměř vzápětí to za dveřmi cvaklo a v kulatém průzoru na ně mrkalo zevnitř bytu čočkou zvětšené oko. Vypadalo to dost příšerně, mrkající dveře.

Patřilo mladíkovi, asi čtyřiadvaceti-pětadvacetiletému, ale na první pohled protřelému. Zrzavé husté dlouhé, špínou slepené vlasy volající po holiči s velice ostrými nůžkami, notně ušmourané bílé triko. Jeho sedmdesát svalnatých, pružných a ohebných kilogramů bylo navlečeno do vybledlého odřeného texaskového kompletu a onoho špinavého bílého trika staršího data. V koutku úst žvýkal slámku brazilského viržinka.

„Čao, pánové,“ oslovil oba příchozí a gestem majitele penziónu je vyzval, aby vstoupili do další místnosti.

Trafikant se držel zřejmě příliš dlouho klidný.

„Hele, ty rošťáku, ten tón si nech pro ty svý kámoše z Belvederu, jasný? Radši mi koukej navalit ty dvě stovky za viržinka. Já ti věčně zakládat nebudu, ty frajírku.“

„K službám, generále,“ uklonil se mladík s úsměvem, aniž vyndal viržinko z pusy. „Já jsem rošťák, ale se spartama umí šmelit každej zpocenej, tlustej, plešatej trouba. Říkal jste něco?“

Zatímco se tlusťoch chystal spustit své nejstrašnější nadávky, prošel třetí muž kolem nich úzkou předsíňkou do pokoje. Páchlo to tu nevětraným kouřem z cigaret a cigár a přismahlou cibulkou a ještě něčím nedefinovatelným, co se objeví v ovzduší bytu každého starého mládence dříve nebo později. Pokoj byl zařízen s vybraným vkusem, nicméně podle stylu, který byl v módě před třiceti lety. Pohovka, konferenční stolek, dva ušáky a obrovský černý psací stůl. Nad ním se tyčil čtvrtý účastník schůzky. Podle prošlapaných kožených pantofli na bosých nohou se dalo usoudit, že on je tím starým mládencem vlastnícím byt. Na svou pětačtyřicítku, kterou musel mít nedávno za sebou, vypadal velmi dobře, připomínal americké důstojníky z poválečných filmů. Stříbrně husté vlasy, pěstěná pleť, široký úsměv a štíhlé sportovní tělo. Vyzařoval energii a chuť do života. Ovšem na tváři měl masku blazeované únavy, teď přivíral oči a zřejmě ho obtěžoval hluk hádky v předsíni. Když vešel muž s náplastí na skráni, pootevřel oči, ale jen natolik, aby ho zaregistroval. Pak se posadil na otáčecí židli a obrátil se k širokému oknu, za nímž se v dálce rozbíhaly do hvězdice bloky borské věznice.

Po chvíli přišel i tlouštík a za ním i mladík. Usedli na otoman, zatímco zraněný seděl v ušáku. Zavládlo ticho. Připomínalo to okamžik, kdy jde o premiéře opona vzhůru. Muž za stolem se otočil a otevřel oči a zadíval se na muže sedícího v křesle.

„Milý Wagenknechte, vidím, že jsi přišel, akce se tedy podařila,“ řekl klidně protahujíc samohlásky.

„Jo a ne,“ odpověděl tázaný a rozbaloval škatulku winstonek.

„Jak tomu mám rozumět? Našels jeskyni?“

„Zabils ho?“ Poslední otázku položil tlustý trafikant a oči mu přitom zle svítily.

„Nech Docenta, ať se ptá Docent,“ šťouchl mladík tlusťocha do boku.

„Pane Bína, nechte to laskavě na mně,“ obrátil se muž oslovený jako Docent na mladíka. „A ty, Libore, buď taky zticha. Jinak tu ztvrdneme do večera.“

„Řeknu to stručně,“ začal Wagenknecht a nedíval se přitom na nikoho z přítomných. „Tedy tu jeskyni jsem našel. Byla téměř přesně tam, kde jsme předpokládali.“

„No tak to je fajn, bezva,“ neodpustil si komentář Bína. Docent se na něj přísně zadíval.

„Zabils ho?“ opakoval znovu s úporností fanatiků trafikant.

„Našel jsem i toho dědka, chytil, svázal…“

„A co dál, povídej,“ prosil tlustý Libor a celý jeho tučný obličej se chvěl zvrhlým nadšením.

„Povídal jsem ti už jednou, Libore, abys byl tak laskav a držel ten svůj sadismus na uzdě,“ zdůraznil Docent.

„Sice dobře chápeme, proč se chceš pomstít, a rádi ti pomůžeme najít, po čem toužíš, co hledáš… Ale…“

Wagenknecht si zapálil plynovým stolním zapalovačem cigaretu a zvolna pokračoval.

„Zaved jsem ho tam do tý jeskyně. Vypadalo to všechno na to, že ho tam v tichosti voddělám a klidně se vrátím sem. Pak sme si mohli dát měsíc pauzu. Jenže se to zvrtlo…“

„Pohraničníci?“

„Ale ne. Představte si, že to bylo pár mizernejch prcků. A tahle rána do hlavy. Šutrem. Musel jsem zmizet a dědka tam nechat. Cestou jsem měl taky namále. Silniční kontrola. A ten policajt byl nějak moc překvapenej, že jedu s takovou ránou na hlavě a mermomocí mě chtěl zavést na stanici, aby mě ošetřil. Ujel jsem mu jen taktak. Neboj, Docente, číslo motorky si nepoznamenal,“ obrátil se k muži za stolem.

„Stejně jsem ji ukradl. V Nepomuku,“ neodpustil si poznámku Martin Bína.

„Sakra,“ vydechl tlouštík a skoro se celý scvrkl, a jakoby zmenšil smutkem nad tím, že Javorský zůstal naživu.

„Dědka nechal živýho!“ pokračoval dál. „Nechal ho naživu! Já si celej ten plán vymyslel a chtěl za to jen smrt toho dědka! A von ho tam nechá. Teď dědek všechno vyklopí, a my sme nahraný. Na co si měl bouchačku?“

„Ty buď zticha, trafikante jeden! Vod pultu s novinama se to vykládá…“

„Ale teď, když máme tu šanci, jsem se konečně mohl pomstít za tátu. A pak, co máme v jeskyni – to nám taky pomůže…“

„Pánové,“ oslovil je Docent klidným tónem. „Nechte Jiřího domluvil,“

„Řek jsem už všechno,“ pronesl Jiří Wagenknecht a zamáčkl zbytek cigarety v kovovém popelníku

„Tak to shrnu,“ pronesl Docent vážně. „Ale nejdřív mi řekni, jestli ten dědek něco ví.“

„Naštěstí nic.“ Moc jistě to neznělo.

„Vůbec nic?“

„No, něco snad…“

„A to?“ vyštěkl náhle Docent.

„No, nejdřív sem mu nakukal, že chci přes hranice. Ale pak jsem mu řek, že si musím najít nějakou skrýš a že tam má být ta jeskyně…“

„Ta jeskyně, nebo jen jeskyně?“

„Ta jeskyně,“ přiznal Wagenknecht, a jeho hlas zněl stále slaběji. Sahal po další cigaretě.

„Vždyť jsem to říkal, měli jste tam pustit mne, Wagenknecht všechno zkazí,“ ušklíbl se Bína a Wagenknecht po něm hodil nenávistným pohledem.

„Ještě budeš mít možnost se předvést. Tohle musel udělal někdo z nás, a ty víš dobře proč. A teď licho, já to shrnu,“ řekl znovu Docent rezolutně.

„To nejdůležitější víme. To je poloha jeskyně. Wagenknecht zná i celé pozadí, které je pro nás v současné době důležité – zná terén a lidi kolem. Ovšem s akcí budeme muset nějaký čas počkat. O jeskyni teď bude, myslím, dost velký zájem a nebude tam tak jisto. A taky nevíme, co bude vypovídat kovář, až ho budou vyšetřovat. A náš hlavní cíl?“

„A co ten kovář?“ vykřikl Libor, ale Bína ho zatlačil zpátky na otoman.

„Ty troubo,“ procedil Docent tiše mezi zuby. „Taky se na něj dostane. Ale teď máme na práci důležitější věci. Já navrhuju, za prvé – zjistit, co se kolem Javorského děje, co se kolem něho proslýchá. Když bude klid. tak… tak na to jdem brzy…“

„No to bych prosil,“ přerušil Docenta Martin Bína. „Musíme na to jít brzo. Nezapomínejte, že pro mě je to dost důležitý…“

„Pane Bíno, to, že máte nastoupit v nejbližších tydnech výkon trestu kvůli rozkrádačkám a těm svým ubohým krádežím motorových vozidel.“ pronesl pomalu Docent a významně hleděl z okna na hvězdici vězeňských bloků, „to je nám známo. Ovšem aby bylo jasno, kvůli vám nezničíme my svůj dlouhodobý plán. Tedy za druhé Musíme v tomto pohraničním úseku sami zorganizova několik neškodných provokaci. Nicméně žádná se nesmi bezprostředně dotýkat okolí té, jak jí říkají Vlčí jeskyně.“

„To jsou rozumný návrhy, Docente,“ řekl vážně Wagenknecht a potáhl z cigarety. „Ale se mnou teď aspoň čtrnáct dní nepočítej.“

„To je jasný, Jirko. Teď je řada na našem expertovi… Navrhuju, aby se tam vypravil Martin Bína. Vezme si týden dovolený a bude trempovat. Nikoho nenaštve, s nikým se nepohádá, nebude moc pít. Vezme si na to svou starou oktávii a pár stovek do kapsy. A bude nám pravidelně telefonoval, abysme věděli, co a jak.“

„Kde ty prachy seženu??“ zeptal se Bína s úsměvem.

„Tady,“ odpověděl Docent a otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl svazek stokorun.

Bína zahvízdl ve spokojeném nadšení. Bankovky okamžitě zmizely v kapse jeho džínsů.

„No a pak,“ pokračoval Docent, „pak nám pan Bína předvede, jak se správně znepokojuje Pohraniční stráž, jenže ne dřív, než mu dáme vědět, nebo než mu tam někoho pošlém. Jasný?“

„Ale jo, šéfe. Kdy mi dáte podrobný instrukce?“

„Na večeři jdu v sedm,“ zamyslel se Docent, „takže v půl sedmý. Ovšem buďte přesní, a hlavně střízliví. Jinak, pánové, na shledanou. A ty, Jirko, ty tu prosím tě, ještě zůstaň…“

Jednání skončilo. Na věži kostela odbíjel zvon právě poledne, byl čas oběda.

„Pojď na chvilku ke mně,“ lákal tlustý Libor Bínu.

„Jo, ty víš, že sem doslal prachy, lak bys rád, abych zatáhl dloužky, co?“ usmíval se Bína „Jenže ty jsou na něco jinýho než na to tvý kroucený seno.“

„Hele, když budeš chytrej, tak nic platit nebudeš, a ještě ti přidám kartón malborek na cestu…“ Libor chytil Bínu pod paží a táhl ho k trafice. Martinovi se dvakrát nechtělo. Cítil v tom zradu. Znal Libora.

Nicméně ho tlouštík dotáhl až před dveře prodejny tabáku. Před cedulkou Libor Vehle, vedoucí která visela zevnitř na skleněných dveřích, postávala babka.

„Jé, pan Vehle se ještě vrátil, to jsem ráda…“

„Máme zavříno, paní Sulcová.“

„Ale jedny marsky mi necháte, ne? Já bych se starým přes sobotu nevydržela. A von je tak šetrnej, že by je z hospody nechtěl.“

Libor Vehle otevřel dveře, vzal drobné a podal babce krabičku cigaret. Bína stál neochotně ve dveřích.

„Pojď dál, mám tam lahvičku myslivce…“

To rozhodlo.

„Tak vo co jde, nechoď kolem toho jako kocour kolem horký kaše,“ řekl Bína, když v kumbálku za krámem, kam nebylo dveřmi z ulice vidět, vypili první skleničku.

Vehle se nervózně zasmál rozhlédl se po papírových bednách plných cigaret, kapesníkem utřel zpocenou pleš a pak se vážně podíval Bínovi do očí.

„Jde vo to, že chci, abys toho kováře zabil. Já nemůžu odejít bez splacenýho dluhu…“

„Hm,“ ušklíbl se Martin Bína. „A co za to?“

XVI. TAJEMSTVÍ Z HLUBIN

Jestliže v sobotu nestálo počasí za nic, pak lze těžko popsat počasí nedělní. Nebe tady v kopcích sestoupilo na zem a člověk nevěděl, jestli to ještě padá mlha, nebo už prší.

Všude bylo mokro a vlhko, které prolézalo kabáty a studilo po celém těle.

Počasí je totiž značně poťouchlé. Jen vypukne konec jara, či léto, můžete si být jisti, že ač je celý týden krásně, na víkend se to nutně zkazí. Počasí se pak odkudsi se zlomyslným potěšením dívá, jak naštvaní výletníci brouzdají islandským podnebím, i když kufry vozů mají plné plavek a krémů na opalování, fen co se vrátí do měst a přijdou do práce, mrzutí nad promarněným víkendem, počasí si zamne ruce a zlomí to přes koleno Můžete si být jisti, že v pondělí v devět hodin po ránu bude vedro a nebe jako čistě vyprané vybledlé montérky.

Jinak tomu nebylo ani v pondělí, které následovalo po pátečním skončení školního roku, po dobrodružství u Vlčí jeskyně, sobotní schůzce plzeňské čtyřky a nedělní nudou pod šedivým nebem. Pondělí se probudilo vyspané dorůžova a slunce dávalo teploměrům zabrat už od rána. Tohle pondělí patřilo ke dnům, které Péťa Škubánek miloval nad jiné. Důvod byl prostinký. V létě spal ve svém přízemním pokojíku – ovšem, aby to máma nevěděla – pouze v trenýrkách, pod záminkou otužování. Nu, a když se narodil takovýhle den, Péťovi stačilo vystrčit nohy z postele a vyjít na zápraží. Mohl chodit klidně bos, takže byl plně oblečen na celý den. To byla radost! A protože maminka nebyla doma, nacpal si do pusy tři sušenky, vyvezl velké, staré kolo s rámem – ještě na něj nedošlápl, takže musel jezdit jako prťata celý zkroucený pod rámem – a na řídítka si pověsil veliký poklad. Jako jediný ze smavských kluků totiž vlastnil potápěčské brýle a také ploutve. Oboje mu nedávno poslal strýček z Prahy, který byl půl roku na montáži v Rakousku. Brýle i ploutve byly jasně zelené a na ploutvích byl vytištěn nápis SYSTEM HANS HASS. To znělo smavským klukům exoticky. Ten poklad měl jedinou nevýhodu. Péťa Škubánek plaval jako zednická tříska. Potápěčská výstroj mu byla nanic. Ale omyl! U rybníka si Péťu každý předcházel, protože si chtěl brýle či ploutve půjčit a vyzkoušet. Péťa nebyl lakomec, ale přesto je půjčoval povětšinou jenom Tondovi Kolečkovi, a měl pak radost, že Tonda pře plave rybník tak rychle jako motorový člun.

Slunce se Péťovi opřelo do zad a paprsky, už teď po ránu palčivé, ho příjemně hřály. Péťa sedl na kolo a vyrazil.

Tonda Kolečko už sice nespal, ale čas neměl.

Stál vzadu na zahradě nad špalkem na sekání dříví a v ruce držel sekyrku. Na levé straně špalku se vršila pořádná hromada špalíků na louče, kdežto na straně pravé nebylo nic. Ale mělo být.

To je ale nápad, na začátku prázdnin a sekat dříví…! pomyslel si Peťa.

„Pojedeni?“ zeptal se po této úvaze Péťa skrz plaňkový plot, ale Tonda jen zamračené ukázal na hromadu kolem sebe.

„Já ti pomůžu,“ nabízel se Petr.

„Nemám druhou sekyrku. A taky kůlna je zavřená. A pak kde vzít druhej špalek.“

„Tak mám jet napřed?“

„Jo, kluci přijdou v deset a pojedem za tebou,“ řekl Tonda a zkusmo švihl sekyrkou. Špalek leknutím poskočil.

„Kam to mám vzít? Na Markvart, nebo na Černej?“

Tonda Kolečko se zamyslel, a potom řekl:

„Jeď na Markvart, bude teplejší…“

Rybník Markvart nebyl nijak blízko. Je sice jenom na druhé straně Rudolfa, ale kdo by se tahal s kolem přes kopec! Ale Péťa Škubánek vyrazil od Smavé, a až sem jenom brzdil, takže se mohl do pedálů opřít plnou silou. Sklonil se nad řídítka a vyrazil závodním tempem mezi stonky čekanek, na nichž teprv vyrážely lístky. Pak vyjel na stráň a zahnul na cestu cípkem smrkového lesa končícího na pokraji pole, na němž zvolna mohutněla kukuřice.

Tady z kola seskočil a tlačil svůj stroj oraništěm velmi obezřetně.

Mohli ho sledovat pižlíci. Tady to bylo jejich území. Ale on sem teď právě musí jít.

Na druhé straně rybníka cosi plesklo o vodu a Péťa věděl, že tady nic neuloví. Mrzutě se podíval směrem, odkud se rušivý zvuk ozval.

Rybník Markvart není veliký, ale hluboký je dost. Vprostřed byste naměřili určitě tři metry. Na břehu, kde se v roští schovával Péťa Škubánek, se v slunci hřála příjemná písčitá pláž, kdežto protější břeh tvořil vodopád oblých a mohutných balvanů. U protějšího břehu byla hloubka ještě větší než uprostřed a pro Péťu tudíž krajně nebezpečno, kdežto zde se břeh svažoval postupně a mírně. Zprostřed rybníka čněla jako ostrůvek skalka stejná jako z protějšího břehu. Jak se tam dostala? Kdo ví…

Mezi balvany se cosi pohybovalo. Pižlíci! napadlo Péťu. Sám by se s nimi nerad sešel. Vzpomínka na to, jak mu přeřízli gumu u trenýrek, byla příliš čerstvá. Ale ne, pižlíci to nebyli. Byl tam jeden jediný muž. Vlastně starší kluk. Vlastně to taky klidně mohla být holka, protože měla delší zrzavé vlasy. A texasky a pruhované námořnické tričko nosí kluci i holky, jisté však bylo to, že Péťa toho člověka neznal. Nebyl ani ze Smavé, ani ze Ždibce, z Bolenic nebo z Korečkova. A jestli byl odjinud, tak co tu měl co dělat takhle po ránu?

Vlasaté stvoření vzalo do ruky větší kámen, hodilo ho asi metr od břehu a dívalo se za ním, jako by chtělo zjistit, zda je tu hluboko. Pak se sehnulo za balvan a něco tam kutilo. Péťa nemohl zjistit co, protože jeho počínání kryl jeden z kamenů. Když se ten člověk narovnal, držel v ruce igelitovou tašku a cpal do ní kameni.

To je ale hloupost, pomyslel si Péťa, jezdit z kdovíjaké dálky pro kamení zrovna k Markvartu! Nu, pak ho pruhované tričko zmátlo docela, neboť pytlík i s kamením hodilo dva metry od břehu, do míst, kde, jak Péťa moc dobře věděl, byla hloubka největší – Tonda Kolečko tvrdil, že rovné čtyři metry. Na hladině se udělala velká kola, odražené nebe se rozhoupalo do modrých vln. Zbylé žáby se ukryly v rákosí a Péťa si mrzutě uvědomil, že dneska už nebude z lovu nic.

Člověk v tričku a texaskách se zatím otočil k Péťovi zády a stoupal spokojen svým výkonem po kamenném vodopádu vzhůru. Škubánek počkal, až zmizí úplně, a teprve pak vyjel na břeh. Kopal do kamínku a zvolna se vydal pěšinou na protější břeh. Vylezl na balvan hned nad vodou a natahoval krk. Kdyby dva dny před tím nepršelo, zřejmě by na dno dohlédl, voda tu bývala nádherně zelená a průhledná. Dešťový příval ji však zkalil. Nezahlédl nic.

Nu, a tak chytal brouky s modravě. Černými křídly, líčil na žáby a konečně nakreslil klackem do písku monumentální karikaturu Romana Pižla. Nebyla příliš zdařilá a Péťa se ji pokoušel všelijak poopravit, ale obraz vypadal čím dál tím hůř, takže když na kolech přijeli Vlci, zeptal se ho Arnošt Kocík:

„Ty kreslíš lokomotivu?“

Přijeli všichni tři. Tonda, Arnošt i Kája Pěkný a Péťa jim zatepla vyklopil tu novinku o neznámé cizince či neznámém cizinci, který nejdřív nasbíral plnou tašku kamení a pak ji zahodil do rybníka. Kluci nad tím kroutili hlavami. Ale rybník je lákal čím dál víc a tak na celou tu záhadu rychle zapomněli a šli se koupat.

Kája se rozběhl do vody první. Mlátil nohama a rukama a cákal kolem sebe jako stádo koní a dokázal sám zaplnit celý rybník. Za ním šel Arnošt, opatrně zkoušel vodu palcem u nohy, osměloval se, a teprve pak hupl za Kájou.

Tonda Kolečko zůstal na břehu s Péťou a přemýšlel.

„Je to jasný. To nedělal jen tak. Chtěl se něčeho zbavit…“

„Třeba tý tašky…,“ navrhl Péťa.

„Taška nic neznamená. Asi v tý tašce ještě něco bylo.“

Péťa by rád řekl, že mrtvola, jenže taška byla moc malá, tak alespoň dodal:

„Granát.“

„To nevím.“

„Zavoláme potápěče,“ fantazíroval dále Péťa, kterému se představa ruchu kolem Markvartu zalíbila.

„Když mně půjčíš ploutve a brýle, vylovím to sám.“

„No to víš, že jo. Jdem pro ně hned!“ vyskočil okamžitě Péťa. Přinesl potápěčskou výstroj a podal ji Tondovi.

A pak oba přeběhli na druhou stranu, bosýma nohama pleskali do vyhřátých kulatých kamenů, na jednom z nich se usadili a nakláněli se na hladinu. Potápěč Tonda se připravoval k sestupu do hlubin. Obul ploutve, nasadil brýle a postavil se zády k rybníku. Z filmů věděl, že to tak potápěči dělají. Pak se překlopil do vody.

„Deset, jedenáct, dvanáct, třináct…,“ Péťa odpočítával sekundy. Když řekl třicet, vynořila se Tondova černá hlava těsně pod břehem. Tonda Kolečko kuckal a těžce popadal dech.

„Je, je tam hrozný bahno, spláchnul ho tam asi ten liják a já ho zvířil… Nic není vidět, ale na dně jsem byl.

„Já, teď to zkusím já!“ přihnal se k Tondovi vodou Arnošt, který jeho potápění sledoval zprostřed rybníka a pokoušel se mu sundat brýle.

„Maličký si hrajou,“ ozval se nad nimi posměšný hlas, a všichni hned věděli, komu patří.

Úplně nahoře stál na nejvyšším kameni Roman Pižl a s ním jeho pobočník Jiří Nosovský.

„Na vašem místě bych raději mlčel,“ křikl na něj Arnošt a Péťa Škubánek si neodpustil potupnou poznámku:

„Vy tady hledáte tu krvežíznivou psí bestii?“ a rozesmál se na celé kolo.

„Hele, koukej, Škubánku, tobě už asi ta guma v kalhotách srostla, že máš tolik řeči, co?“ vykřikl Jirka, který se s Romanem cítil veliký a silný.

„Já bych se na vašem místě spíš styděl. O tom vašem hrdinském kousku s dogou si už vypráví pomalu celá střední Evropa,“ prohlásil Arnošt.

Jirka s Romanem se po sobě rozpačitě podívali a na chvíli se odmlčeli.

„Co tam vlastně děláte? Závodíte v potápění?“ zeptal se pak už smířlivě Roman Pižl. Proti přesile neměl s Jirkou šanci. Ale hlavním důvodem té smířlivosti byl fakt, že se pižlíci skutečně octli v trapné situaci. Celá ves si z nich dělala dobromyslnou legraci, aniž s! uvědomovala, že málokdo z dětí by se zachoval jinak než kluci pižlíci.

Tonda Kolečko se naklonil ke kamarádům. Řekneme jim, že jo. A kdyby chtěli závodit s námi, tak je necháme vyhrát. Jinak nevypadnou.

Pak vstal a zavolal na Romana:

„Jasně, závodíme! Chcete si to s náma rozdat? Ale ne abyste švindlovali!“

„Na vás švindle nepotřebujeme,“ odpověděl Jirka a už se oba dva hnali ke břehu.

„Potápěčská výzbroj se nepovoluje!“ mával Roman rukama. když viděl, že Tonda vylézá z vody s ploutvemi na nohou.

„Navrhuju, abysme to udělali tak, že vezmeme tenhle šutr.“ vykládal Tonda Kolečko a z hromady kamenů vybral asi dvoukilový placák, „a uděláme na něj znamínko, aby se nedal vyměnit…“ Jiným kamenem vyrýpal doprostřed placáku křížek. „Pak ho hodíme do vody, a kdo ho první vyloví, ten vyhrál. Platí?“

„Kdo všechno bude závodit?“ otázal se Jirka, ale bojovně to neznělo, doufal, že se potápění vyhne.

„Vy jste dva, tak ještě dva od nás, teda já a Arnošt. Až Škubánek tleskne, skočíme všichni do vody najednou..“

Tonda se rozmáchl a hodil kámen do vody. Placák letěl určitě ještě tři metry, než pleskl o hladinu, daleko od místa, kde ležela na dně tajemná taška.

„Tři, dva, jedna, teď,“ zvolal poté, co kámen zmizel ve vodě, Péťa Škubánek a tleskl dlaněmi nad hlavou.

A teď to začalo! Čtyři kluci se vrhli do rybníka, dopadli s mohutným cákáním do vody, vlny se rozlétly na všechny strany a pod hladinou to začalo vřít, jako by se tam hejno žraloků rvalo o kořist. Péťa s Kájou poskakovali na břehu, napětím zatínali pěsti a přemáhali chuť povzbuzovat nahlas Vlky, i když věděli, že by to bylo zbytečné. Vlci tenhle zápas přece prohrají. Tak rozhodl Tonda, lak je to správné, a tak se stane.

Asi za třicet sekund se objevila jedna hlava, po ní druhá a třetí a všichni zuřivě nabírali dech, aby se mohli vrátit pod hladinu a aby pokračovali v urputné bitvě. Jako poslední se vynořila hlava Romana Pižla. Měl nejmohutnější plíce, a tak vydržel u dna nejdéle. Prskal vodu a pokoušel se něco vykřiknout, nedostávalo se mu však dechu. Teprve když ostatní hlavy zmizely pod vodou, zvedl vítězoslavně nad hladinu placatý kámen, na němž byl i ze břehu patrný křížek…

Postupně se vynořovali Jirka, Tonda a Arnošt, a když viděli, že Roman třímá tu trofej nad hlavou, zamířili za ním ke břehu.

„No jo, tak jste vyhráli! Nemůžeme být ve všem lepší,“ konstatoval o chvíli později Tonda Kolečko. Leželi na největším kameni a nabírali dech. „A co bude teď?“ obrátil se na Romana, který se nafukoval jako holub bublák.

„No, když jsme vám předvedli, jak se správně potápí, půjdem se trochu projet na kole,“ řekl a mrkl na Jirku Nosovského. jemuž se od rybníka zřejmě nechtělo.

Tondův dohad byl i tentokrát správný. Když Roman vyhrál, nedokázal ani okamžik posedět na místě. Musel domů, aby rozhlásil své veliké vítězství po všech pižlících.

„Vy tady zatím pořádně trénujte, ať si příště zase neuděláte ostudu!“ zavolal na ně ještě Roman, ale to už stál na vršku kamené pyramidy, a pak kluci viděli, jak cestou pod Rudolfem stoupají dvě kola.

„Vlez nám na záda,“ řekl Arnošt, vzal si ploutve a brýle a rychle si je nasadil. „Teď jsem na řadě já,“ a skočil do vody.

Od husí farmy sem doléhal křik opeřenců rozehnaných koly pižlíků na všechny strany. V dálce za Rudolfem zahoukala lokálka, když míjela opuštěnou kovárnu. Nad lesíkem za zády Vlků klouzal vyhřátým vzduchem dravec, nejspíš káně, a v tichém ale rychlém přeletu bystrozrace zkoumal kukuřičný lán. Myši se zřejmě stačily schovat, tak nabíral na výšce, až splýval s azurovou modří nebe.

„Je tam hrozně hluboko,“ prskal Arnošt, když se po chvíli vynořil u kamenu.

„Byl jsi až na dně?“ ptal se Kája.

„Byl.“ Znělo to neupřímně a Kája se ušklíbl.

„Tak si to zkus ty,“ sundával Arnošt zlostně ploutve a hodil je Kájovi.

A tak to zkoušeli jeden po druhém, Tonda dokonce několikrát po sobě, a teprve když slunce stálo přímo nad skalkou, která se tyčila uprostřed Markvartu jako ostrov, objevila se konečně u kamenitého břehu Tondova ruka, a v ní igelitová taška. Tři páry rukou se po ní natáhly. Voda z ní jen crčela.

Kája ji popadl a rychle z ní vyhazoval kameny na hromádku.

„Marlboro,“ četl Péťa Škuba nápis na tašce. „To jsou cigára…“

Ale nikdo ho neposlouchal, protože Kája už byl u dna tašky a vytáhl teď na světlo další, tentokrát průhledný igelitový pytlík bez nápisu. Něco se v něm černalo. Kája držel len poklad z hlubin jenom za cípek. Pak ho uchopil pořádně a druhou rukou, palcem a ukazováčkem, tu podivnou věc zmáčkl.

„Je to měkký…“

„A, chlupatý,“ oznámil Arnošt, který strčil nos až k balíčku.

Tonda vzal tu věc Péťovi z rukou, rozmotal pytlík a sáhl dovnitř. Pak ruku vytáhl –

„To snad je skalp…,“ vydechl Péťa Škuba s vykulenýma očima. Ve Smavé opravdu neměl mnoho příležitostí vidět paruky. Máma ji rozhodně nenosila.

„To je paruka,“ opravil ho Tonda a prohlížel si tu podivnou, černovlasou věc stejně dychtivě jako ostatní Vlci.

Paruka to byla umělá, silně obnošená a nepříliš dlouhá. Spíš černé mikádo.

„Já si ji zkusím,“ zaprosil Péťa a natahoval ruku.

„Čuně,“ napomenul ho Tonda. „Kdo ví, čí to je. A co měl třeba za nemoc!“

Kája se podrbal na hlavě, jako by začínal cítit příznaky neznámých chorob přenesených z paruky.

„Tak to vyhodíme,“ protáhl smutně Péťa.

„Moc by mě zajímalo, proč to ten cizinec takhle složitě schovával,“ konstatoval Tonda Kolečko. „Ba ne, kluci. Nezahodíme to. Schováme si to…“

Tak zabalili podivný nález zpátky do pytlíku, ten vložili do tašky Marlboro, a odpoledne na zpáteční cestě od Markvartu uložili tašku ve Vaňkovně mezi ostatní poklady.

XVII. DALŠÍ ÚTOK

Koníčci z marcipánu ne a ne přijít. Snad to bylo tím, že tentokrát to s kovářem Javorským nebylo tak vážné. Ale všechny své pocity teď prožíval podstatně nepříjemněji. A znovu a znovu se mu vracela na mysl ta stará historie.

Vedle něj ležel ve sněhu kamarád Jedlička a nebe v korunách stromů šedlo do barvy myšího kožíšku.

„Dostals je,“ naklonil se Javorský k příteli hned poté, co se dvě postavy v jícnu Vlčí jeskyně zhroutily k zemi. A znovu viděl tak neskutečně blízko Jedličkův úsměv. Ne vítězný, spíš provinilý, jako by se omlouval za dávku z automatu, kterou musel vystřelit. Ale nebyla to omluva určená Javorskému, ale spíš sobě samému.

A Javorského se znovu zmocnil pocit, že leží v lepkavé bílé sněhové břečce, cítí pod sebou vlhký, lezavý chlad tajícího sněhu a slyší oddechován! Jedličky a z druhé strany Karla Cífky. A někde za ním je určitě Jirka Marek. Co bude dál.

A potom slyší Jedličkova slova:

„Přece jsme to dokázali! Už jdou!“

Znovu ho vidí, jak vstává, mává rukou a skoro vesele vola

„Haló, tady…“

A znovu slyší ohlušující střelbu, znovu cítí blízký pach krve, vidí zkroucený škleb úst, která se před chvilkou omluvně smála.

Děda Javorský otevřel oči. Sen pokračoval. Všude je bilo. sníh, to je sníh, musí se zbarvit do krvava.

Pohnul hlavou, bolestivě zasykl. Teď uviděl něco úplně jiného Nemocniční stolek a na něm v bílém nemocničním hrnečku na kávu kytici – ne koupené karafiáty či růže Kytice ze strání pod Rudolfem. Žlutobílé kopretiny, červenavé kominíčky, tady je chrpa a za ní odkvetlý rudý vlčí mák. To děti ze Smavé, vzpomněl si náhle… a vzpomínka příjemná zatlačila zlou. Dneska je krásně – určitě se půjdou koupat. K Markvartu. Starý kovář si v duchu vybavil rybník s cákajícími dětmi a krajinu kolem… i smál se. Vždyť už ho nic nebolí, a pozítří ho odvezou domů, do kovárny…

Děda Javorský znovu usnul, tentokrát spokojeně, beze snu a jestli se mu přece jen něco zdálo, musel to být sen příjemný, protože se usmívat nepřestal…

O dvacet minut později, přesně v sedm hodin v pondělí ráno, vstoupil do pokoje nemocniční zřízenec Zdeněk Lébl. Tiše si hvízdal a dělal si svou práci. Tady, na šestnáctce. toho nebylo moc. Šestnáctka na dušické chirurgii byl pokoj speciální. Stála tu jen dvě lůžka, což je sice příjemné pro pacienty, ale jen v případě, že tyto výhody mohou vnímat. Pokoj obyčejně sloužil jako místnost intenzívní péče a jenom v případě, že byl momentálně volný, se z jeho výhod mohli těšit pacienti, kteří si tuto pozornost zasluhovali z jiných důvodů nebo je nebylo možné okamžitě umístit někde jinde. Taková byla šestnáctka. V okamžiku, kdy sem Lébl nakoukl, spal na posteli vpravo děda Javorský, pacient klidný a pro Lébla bez problémů. Jednu ruku v ohromném obvazu měl položenou na pokrývce, a tvář mu rámoval bílý obvaz… Tady to bylo v pořádku.

Na druhé posteli to bylo horší. Na posteli vlevo ležel pokrývač Levý z Bolenic, který místo aby si zlámal kosti při pádu ze střechy, jak se to stává některým pokrývačům opovrhujícím bezpečnostními předpisy, tu čekal na docela prozaickou operaci žaludečního vředu. A místo aby čekal pokorně, proháněl veškerý personál, stěžoval si na doktory, sestry, i na něj, zřízence Lébla ostatně, i teď se Léblovi zdálo, že Levý nespí. Haštěřivý pokrývač určitě spánek pouze předstírá, aby mohl zkontrolovat, zda Lébl utře prach i na parapetu okna, a kdyby to neudělal, bude na něj při vizitě žalovat. Lébl utřel prach na parapetu okna a odešel na chodbu.

O dvoje dveře dál byl kamrlík, kam se před odvozem do kuchyně ukládalo špinavé nádobí. Sem si zřízenec Lébl chodil na cigaretku vždycky, když se naskytla chvilka volna. Tak i teď. Přivřel dveře a vytáhl cigarety a zapalovač.

Naproti šestnáctce byla patnáctka, kde už se muselo smáčknout pacientů devět, a další dveře sestupnou řadu číslic porušovaly, neboť na nich byl namalovaný panáček.

V tuhle ranní hodinu byl na chodbách klid, který potrvá nejméně ještě půl hodinky. Teprve pak to začne. Povinné teploměry, stlaní postelí, snídaně a všechny ty ostatní nemocniční rituály. Najednou se dveře na toaletu pootevřely, a na chodbu zvědavě vykoukla mužská hlava. Muž to byl ještě velmi mladý. Na hlavě měl rádiovku a pod ní černé, rovně zastřižené vlasy. Kdo by se mu byl zadíval do obličeje, asi by se podivil, že muž s černými vlasy má pleť posetou tolika světle zrzavoučkými pihami, které by spíš patřily zrzkovi. Když mladík zjistil, že je všude klid, opustil místnůstku či vyšel opatrně na chodbu. Snažil se nedělat zbytečný hluk – asi aby nerušil ostatní pacienty. On však mezi pacienty nepatřil. Měl na sobě texasky a pruhované tričko. Snad to byl řidič sanitky, shánějící se po lékařské zprávě pro pacienta. V pravičce držel nějaký malý předmět, který se mu skoro ztrácel v dlani.

Vykročil ke dveřím s číslicí 16…

Pokrývač Levý skutečně nespal. Dílem proto, že ho trápil žaludek, dílem i proto, že chtěl skutečně načapat Lébla při lajdáctví. Co má ale taky člověk v nemocnici dělat, zvlášť když na operaci musí čekat ještě celý dlouhý clen! Pak už bude mít jiné starosti…

A hele, zase někdo, pomyslel si Levý, když se dveře šestnáctky zvolna, docela bezhlučně pohnuly… Levý honem přivřel oči a zaujal takovou polohu, aby mohl škvírami očí sledovat každý pohyb.

A podívejme,– do pokoje jim leze nějaký chlap. Chuligán v rádiovce. Co tady chce? Takhle po ránu? Dnes nejsou přece návštěvy! Tak na to si bude stěžovat! Potká si jen, co má příchozí za lubem a strhne křik.

Chlap vešel tiše jako duch. Napřed se rozhlédl. Zahleděl se dlouze na Levého. Levému to bylo nepříjemné. To byl pohled! Byla v něm zloba, či co, brr. Pak udělal tři dlouhé kroky k posteli, kde spal děda. Zastavil se u jeho nočního stolku, vzal do ruky sklenici zpoloviny plnou čaje a nedůvěřivě k ní přičichl. A potom se Levý stal svědkem čehosi moc divného. Nezvaný návštěvník nasypal z ampulky, kterou držel v dlani, do sklenice bílý prášek. Zašumělo to, ale vzápětí se zlatil čaj stejně průhledný a čirý jako předtím.

No tohle, to je ale! Levý ležel úplně ochromený! Mladík rychle položil sklenici na noční stolek a po špičkách odcházel.

Jen otevřel dveře, pokrývač spustil křik…

„Chyťte ho!!! Chyťte hóóó!!!“

Muž v rádiovce na nic nečekal, vyrazil ze dveří a rozběhl se chodbou. Teď už se nestaral, zda ho je slyšet nebo ne.

Běžel těsně při zdi, a tak narazil v plné rychlosti do dveří kamrlíku na špinavé nádobí, které se prudce otevřely, jak se Lébl chystal vystartovat ven. Třesklo to, až se dveře zaklepaly.

„Chyťte ho, chyťte ho,“ řval dál Levý na šestnáctce, spokojen vlastním výkonem.

Lébl se rozhlédl, a protože na chodbě nebyl nikdo jiný než černovlasý mládenec, hmátl po něm. Ten, třebaže byl dosud otřesený po srážce s dveřmi, se však v mžiku vzpamatoval. Strčil do Lébla tak prudce, až zaletěl zpátky do kamrlíku. A tam zůstal stát jako solný sloup. Když do něj totiž mládenec strčil, spadla mu z hlavy čepice. To by samo o sobě nebylo nic podivného. Jenže na zem s ní spadly i černé vlasy, a mládenec tu stál s delšími zrzavými vlasy. Zmateně si sáhl na hlavu, sehnul se, popadl čepici i paruku a ve chvíli byl z nemocnice venku a hnal si to po nábřeží od budovy nemocnice směrem k nádraží.

Hodiny na věži dušické radnice začaly odbíjet sedm hodin…

To už se všechno v nemocnicí začalo probouzet – hlas Levého totiž zněl jako polnice, vzbudil i dědu Javorského, který na něj mžoural a nemohl pochopit, co se mu asi stalo. Snad bolesti, či co…

Na chirurgii měl noční doktor Valchář. Noc proběhla klidně a tak se v lékařském pokoji pohodlně na chvilku natáhl. I jeho vzbudil pokrývač Levý hurónským řevem. Seběhl o patro níž a na chodbě zastihl potácejícího se Lébla.

„Co se stalo? Někomu se udělalo spatně?“

„Nějakej chlap, měl vlasy černý a pak zase zrzavý.“ blekotal zřízenec a ukazoval směrem k šestnáctce.

„Vy nevíte, že se ve službě nesmí pít?“ pronesl lékař přísně a nechal Lébla stál uprostřed chodby.

„Tak co to tu je?“ zeptal se Valchář klidným ale rázným hlasem, když vstoupil do zvláštního pokoje. Levý přestal ječel a nabíral dech. Děda Javorský kroutil hlavou. Neví nic.

„Byl tu nějakej mužskej v čepici a nasypal něco támhle do tý sklenice,“ vyrazil ze sebe konečně pokrývač a ukazovák zapíchl do míst, kde stála ínkriminovaná tekutina

„Semhle? Proč by to dělal?“ zeptal se Valchář teď už s úsměvem a vzal sklenici. „Něco se vám zdálo…“

Pak k ní vlastně bezděčně přičichl. V témže okamžiku prudce odtáhl ruku se sklenicí od obličeje a vytřeštil oči.

„Cyankali…,“ zašeptal a se sklenicí v předpažené pravici vypochodoval z pokoje číslo 16.

XVIII. ŠPATNÁ ZPRÁVA

Ochrana státní hranice v úseku, kde se mohl pokusit neznámý narušitel po incidentu ve Vlčí jeskyni o překročení hranice, byla odvolána až v neděli ráno. Příslušník Veřejné bezpečnosti z Přeštic, který kontroloval neznámého při jeho útěku do Plzně, sice neměl důvod prověřovat jeho doklady, ale státní poznávací značku motorky si přece jen zapamatoval.

A tak se pátrání po ní, a hlavně po jejím majiteli, rozběhlo hned v sobotu.

Shodou nešťastných náhod ji objevili až v neděli ráno na parkovišti sídliště Na Slovanech v Plzni. Motorka byla pár dní před tím odcizena opraváři televizorů v Nepomuku a pachatel, nebo ten, kdo na ní jel do Smavé. ji v noci z pátku na sobotu zaparkoval na sídlišti a přikryl ji plachtou na osobní auto, kterou ukradl o dvě řady vozů dál.

Strážmistr VB pověřený kontrolou motocyklů si všiml, že plachta je motorce nějak velká, tak se pod plachtu podíval a našel tam motorku s dlouho hledaným číslem.

Pohraničníci z Mačice i z přilehlých jednotek tedy takřka beze spánku prožili napjatých šestatřicet hodin, a. výsledek byl nulový. To dokáže naštvat i velitele tak klidného, jakým byl kapitán Vejvoda.

Kapitán přecházel po své kanceláři a trousil za sebou po tmavozeleném linoleu cákance holicího mýdla. Teprve teď se dostal k tomu, že se oholí. Měl sice holicí strojek, ale nejraději se holil břitvou, a navíc za chůze.

„Jednou si podřízneš krk…,“ přesto nadporučík Kovář tuhle kapitánovu operaci obdivoval.

„Radši bych podříz krk tomu syčákovi… Podívej, jak Jsou kluci utahaný! Jak teď budou vypadat hlídky! Polovina jich spí za chůze.“ Kapitán se za to mstil na melírovaném strništi na své bradě.

„Co bylo na útvaru?“ zeptal se Kovář. Kapitán Vejvoda se před chvilkou vrátil z Dušice, kde byl na nadřízeném velitelství na poradě u náčelníka štábu.

„Moc ti toho neřeknu. Nikdo nic pořádně neví. Nemůžeme se chytit. Ona se nás ta věc vlastně ani nemusí týkat. První incident se stal sice v pohraničním pásmu, ale zřejmě ne s úmyslem porušit státní hranici. Takže nám taktně naznačili, že až na další věc přebírají jiné orgány…“

„A řekls jim o tom, co vypověděl Javorský?“ zeptal se Kovář. Kapitán mezitím skončil obtížnou proceduru holení.

„Aby ne! Náčelník štábu se mnou souhlasí v tom, že si musíme v nejbližších dnech na prostor kolem jeskyně pořádně posvítit. Tamhle jsem připravil nové, upravené hlídkové trasy. Hlídky to sice budou mít delší, ale nedá se nic dělat.“

Kovář vzal do ruky obložku z umělé hmoty a zahloubal se do nového rozpisu.

„Kdy s tím začneme?“

„Hned.“ Kapitán Vejvoda sebral ze stolu dýmku a nacpal ji tabákem. Suchá, směs zapraskala a nad hlavičkou dýmky prskl oheň. „A co se o tom povídá po vesnici?“

„Javorského prý pustí z nemocnice ve středu. To děvče už je taky v pořádku. Vlastně se tím nikdo příliš nezabývá. Nanejvýš si dělají psinu z těch tří kluků, co hlídali před jeskyní toho psa…“

„Chtěl bych mít jejich starosti,“ zabručel kapitán a potáhl z dýmky. „Jo, až přivezou kováře domů, dej mi hned vědět. Půjdu se na něj podívat. Musíme si s ním promluvit, co když si na něco ještě vzpomněl…“

Rozhovor přerušilo zaklepání na dveře.

„Vstupte!“

Byl to desátník Kratochvíl, a protože přicházel s prosbou, tvářil se nadmíru pokorně. Velitel už tenhle výraz znal.

„Nevím, co chcete, ale budete to mít se mnou těžký. Vůbec nemám náladu ani čas na nějaké výmysly. No, tak už spusťte!“

„Soudruhu kapitáne, jde o ten náš oddíl Mladých strážců. Je léto, kluci mají prázdniny, a tak je snad nejvyšší čas se s nimi do něčeho pustit.“

„Já jsem ten poslední, kdo vám v tom bude bránit,“ odsekl kapitán přísně, „to jste ale mohl vyřídit s mým zástupcem.“

„Jenže já bych potřeboval povolení, aby kluci mohli se mohou do prostoru jednotky…,“ dodal Kratochvíl.

„To vám mohu povolit…“

„Jenže já bych taky potřeboval seznámit je s některými druhy bojové techniky…,“ pokračoval Kratochvíl a nadporučík se začal usmívat, protože tušil, jak dlouhý seznam žádostí ještě z Milana vyleze.

„A pak taky alespoň dva pomocníky. A nějaký čas. A pak nějaký finanční fond. A místo, kde by se oddíl mohl scházet a kde bychom mohli slavnostně vyhlásit jeho založení…“

„Poslechněte,“ přerušil ho kapitán, který během minulé řeči začal rudnout v tváři. „A orchestr Karla Vlacha a vyhlídkový let vrtulníkem vám obstarat nemám?!! Jsem ochoten vám zajistit všechno, co povolují předpisy o zakládání oddílů Mladých strážců hranic. Ale to je zatím vše…“

„Ale soudruhu kapitáne,“ obrátil se na něj mírným hlasem nadporučík. Kapitán se okamžitě uklidnil.

„Podívejte, desátníku, já neříkám, že se ti vaši kluci, hlavně ta první parta, nezachovali v pátek dobře. Ale myslím, že s tím oddílem nemusíte spěchat. Mám pocit, že nás v nejbližších dnech čekají důležitější věci. A za týden nebo za dva…“

Jsou to těšínská jablíčka, nebo má velitel pravdu? Kratochvíl se zadíval do tváře kapitánova zástupce nadporučíka Kováře, ale nevyčetl z ní víc než ze zavřené knihy. Dobrá.

„A já se s nimi můžu začít scházet hned?“

„Pokud vám to služba dovolí, a na jednotku je brát můžete. Ručíte mi za ně ovšem… A teď, desátníku…,“ kapitán chtěl říci: Můžete odejít, ale vyrušilo ho naléhavé zvonění telefonu. Milan zůstal v místnosti, a tak se stalo, že se dozvěděl onu šokující novinu jako jeden z prvních.

Kapitán chvilku tiše poslouchal, pak řekl: „Rozumím,“ a položil sluchátko zpátky do vidlice.

„Špatná zpráva?“ zeptal se Kovář.

Kapitán vyklepal doutnající dýmku na linoleum a podíval se na něj. V očích měl kupodivu zmatek.

„Ráno se někdo pokusil v dušické nemocnici otrávit Javorského. Bylo to cyankáli…“

„Bude třeba zesílit opět hlídky…“

XIX. KADETŮV PŘÍBĚH

Zesílené hlídky znamenají veliký nápor na každou jednotku u hranic. Znamená to, že pohraničníci mají po osobním volnu, ruší se vycházky a také všechno ostatní, co přímo nesouvisí se službou. Totéž ovšem platí i pro důstojníky, těm přibude celý kopec práce navíc, a ještě k tomu spousta odpovědnosti.

Kapitán Vejvoda se rozhodl, že půjde na kontrolu do terénu. Oznámil to nadporučíkovi Kovářovi, který zůstal na rotě, a vyrazil z Mačic úvozem ke stráni naproti údolíčku s kovárnou Javorského. Tady je stanoviště zvané Odedávna Růže. A nikdo neví proč, ani on, starý rodák, to neví… Vždyť kolem dokola je samé trnkoví.

Kapitán překontroloval čas. Zbývá mu rovných dvacet minut do doby, kdy se má na stanoviště dostavit hlídka. Mohl by jí vyjít naproti, ale raději počká zde. Usedl za trnky a lehl si do trávy. Zahleděl se dolů do údolí, kterým se jako had klikatila silnička na Bolenice. Zahlédl střechu kovárny, červenou a ostře se odrážející od záplavy nejrůznějších odstínů zelené.

Kovář Javorský… Vzpomněl si na další krutý příběh, který souvisel s jeskyní. Na ten, z něhož vyšel jediný živý muž. Právě Javorský – toho si vždycky vážil, byl to poctivý člověk. Ale jinak – zůstaly tam jen pomníčky! A za ním se mu v paměti vybavil další, v němž sehrála jak jeskyně, tak i starý kovář svou roli.

Jak je to dlouho? Vejvoda počítal na prstech. Krasl šel do civilu před půldruhým rokem, takže něco přes tři roky.

Vojín Tonda Krasl byl přidělen do Mačice jako psovod. Být psovodem patří k nejodbornějším a také nejnáročnějším specializacím u vojsk pohraniční stráže. Řidič, ten si může vybrat jakékoli auto, ale pes je živý tvor, a cvičený pohraničnický pes poslechne jenom svého pána. A tak se z psovodů a psů stávají na vojně nerozlučné dvojice, které se od sebe nehnou na krok. A málokterý z vojáků odchází do civilu s tak těžkým srdcem jako právě psovod. A víte, co to je psí pláč? Nastane v den, kdy vojáci základní služby odcházejí do civilu. Psi svým jemným čichem vycítí, že přišlo loučení, a jejich žalostné štěkání provází posmutnělé psovody až k náklaďákům, které je odvážejí na nádraží. Jsou to smutné chvíle – a kdyby jen chvíle, ale celé dny a týdny. Pes si pak těžko zvyká na dalšího pána.

Tondu Krasla předcházela pověst výborného psovoda. Získal dokonce několik ocenění v soutěžích na vyšším velitelství. Zkrátka prvotřídní odborník.

V Mačici byli tehdy bez pána dva psi. Žofka, pětiměsíční fenka, začínající pomalu brát stopařský rozum. Právě teď byl nejvhodnější okamžik najít jí dobrého pána, který by ji naučil vše potřebné a udělal z ní dokonalou stopařku. K tomu byl Krasl jako stvořený. Jenže to nebylo tak jednoduché. V posledním kotci měli ještě jednoho psa. Kadet se jmenoval. A také to byl vynikající německý ovčák – jenže už trochu starý pro službu a nesmírně náladový. Na svého psovoda, který nedávno odešel do civilu, nemohl zapomenout a zdálo se, že se z toho už nevzpamatuje. Začal být zlý a nepouštěl k sobě žádného z pohraničníků. Kapitánu Vejvodovi bylo jasné, že se blíží okamžik, kdy pes nebude moci na jednotce dál zůstat. S Kadetem byl konec. Krasl tedy dostal na starost Žofku, a hned se s ní skamarádil, začal ji cvičit a brzy bylo jasné, že ze Žofky bude prvotřídní stopařka. Kapitán měl radost. Jednou zašel při kontrolní obchůzce i k psím kotcům.

Byly až vzadu za jídelnou, a kromě hafajících vlčáků tu v téhle chvíli nebyl nikdo. Jen vzadu, před posledním kotcem zahlédl Krasla. Blížil se k němu, ale náhle ztuhl. Vedle Krasla šel Kadel! A navíc bez vodítka! Kapitán se v duchu rozzlobil. To bylo porušení rozkazu, každý přece věděl, že Kadet začíná být nebezpečný a má zůstat jen v kotci. Kapitán se zastavil. Zastavil se i Krasl se psem.

„Vojíne, víte, že jste porušil můj rozkaz?“ řekl ostře kapitán. Krasl jen, celý nesvůj, přešlapoval z nohy na nohu.

„Když on už se, soudruhu kapitáne, docela uklidnil. Poslouchá mě…,“ a Krasl pohladil psa po černé hlavě. Kadet si sedl, pozvedl k němu moudré oči a olízl mu ruku.

Kapitán pochopil, že Krasl je opravdu vynikající psovod. Ale co teď? Má mu vzít Žofku a dát mu Kadeta…?

„A co kdybyste si vzal Kadeta? Místo Žofky. Jak je vidět, můžeme s Kadetem ještě počítat.“

Kraslovi se rozzářily oči.

„Dovolte, soudruhu kapitán, abych ho vyzkoušel. Ale víte, Žofku bych si rád nechal taky, už jsme si na sebe zvykli. Určitě bych je zvládl oba…“

Kapitán se zamyslel. Aby měl psovod dva jasy, to nebylo vůbec běžné. Obvykle měl dost a dost práce s jedním…

„Víte co? Napřed si ho vyzkoušejte. A za pár dní mi budete hlásit, jak to s Kadetem vypadá, v jaké je formě…“ Pak odešel a o porušení rozkazu se už nezmínil.

Krasl se u něho hlásil hned druhý den ráno. Vypadal smutně.

„Soudruhu kapitáne, není to nejlepší. Kadet má pořád ještě vynikající čich a poslouchá na slovo…“

„Tak co mu chybí?“

„Síla a vytrvalost. Začíná být dýchavičný, asi to bude věkem…“

„Takže?“ zvedl kapitán oči od papírů na stole.

„Takže se pro službu už asi moc nehodí…,“ řekl Krasl smutně.

„To znamená, že se s ním budeme muset rozloučit!“ rozhodl kapitán.

„Soudruhu kapitáne…“

„Co ještě chcete?“ zeptal se Vejvoda, třebaže tušil, co bude následovat.

„Nemohl bych ho zatím, než se to všechno rozhodne, nemohl bych ho občas brát ven…“

„Koneckonců,“ usmál se kapitán, „proč by ne… Pokud to ovšem nenaruší vaše základní služební povinnosti! jasné?“

„Jasné!“

Tím byla věc oficiálně ukončena. Kapitán si ovšem v následujících dnech všímal, že Krasl bere Kadeta nejen na cvičnou louku, ale že se s ním často prohání i mezi domky na jednotce – a Kadet se tím novým kamarádstvím úplně změnil. Začal mít jiné zvyky a stával se z něj přítulný pes. Poskakoval i kolem ostatních pohraničníků, a ti se ho už přestali bát, a pokoušel se z nich vyloudit všelijaké dobroty, které pro něho schovávali. Kapitán nad tím mhouřil oči, ale dobře věděl, že by tomu měl učinit přítrž. Až se stala ta příhoda s Týnkou.

Týnka Chmurová se snad už s toulavýma botama narodila. Začalo to, když jí bylo sotva šest let. To ji máma vzala spolu s o rok starším

Jakubem s sebou na pole. Ženské tehdy na jaře jednotily řepu na cípu za kovárnou, a protože jaro bylo nezvykle teplé, nechaly děcka pobíhat kolem potoka jen tak v teniskách a teplácích. Kolem páté se ochladilo a tak se chystaly domů.

„Kde je Týnka?“ vykřikla najednou Chmurová a vzápětí dostal Jakub pohlavek, protože řekl, že neví. I ostatní děti se rozhlížely a vyptávaly, ale o Týnce nikdo nevěděl. Naposledy ji viděly, jak si dělá lodičky a pouští je potokem k olším.

„Aby se tak utopila!!!“

Prohledali celé okolí, volali, pískali, halekali, ale zbytečně. Někdo běžel do Smavé pro posilu. Udělali řetěz a pročesali okolí. Nic.

Zašli i dál, ale nepředpokládali, že by holčička tak malá zabloudila příliš daleko.

Na pohraničníky se obrátili teprve, když už byla docela tma. Někdy lidé podcení nebezpečí. A tak se stalo, jak to v podobných případech podle zákona schválnosti bývá, že jednotka pohraniční stráže měla cvičení, a navíc vyjela před několika okamžiky do terénu poplachová skupina, a na jednotce zůstal jen psovod Krasl, protože jeho pes – Žofka – měl namožený zadní běh. A pak byla samozřejmě na rotě nezbytná pohotovost. Velitel tedy rozhodl, aby se zatím vypravil hledat Krasl a aby místo poraněné Žofky vzal s sebou Kadeta.

A tady se stalo něco, co by Krasl nikdy nečekal. Kadet sice na poli snadno zachytil Týnčinu stopu, běžel chvíli podle potoka, ale pak se zdálo, že stopu opět ztratil. Pobíhal bezcílně sem a tam po břehu a pak najednou vyškubl Kraslovi krátké vodítko z ruky, přeskočil potok a byl tentam.

Krasl se sice spolu s ostatními za ním rozběhl, ale kdepak by mu stačil! Kadet, i když už nebyl nejmladší, jim brzy zmizel v houští a záře baterek vykrajovala jenom světelné tunely plné listí a ohebných prutů. Krasl se zlobil, hvízdal, pobíhal po lese, volal. Taková ostuda! Tohle mu Kadet neměl dělat.

O hodinu později dorazila i poplachová hlídka s dalším psem – Ajaxem. Jenže i Ajax potvrdil původní Kadetovu stopu. Stopa se v potoce ztrácela. Zkusili ji najít na protějším břehu, ale i tam bylo celé okolí tak uťapané stopami záchranců, že cvičený pes nenalezl v tom bludišti pachů ten pravý. Paní Chmurové se zmocňovala beznaděj, ale všichni se ji pokoušeli utěšit. Chmura organizoval další pátrání.

První paprsky Sedavého slunečního světla je v to časné ráno zastihly ještě v lese. Vyčerpané a s obavou v očích.

Týnku dosud nenašli. A ani Kadet se neobjevil. Krasl se rozhodl, že se vydá trochu dál. I on už začínal mít vážné obavy.

A tak se stalo, že se v pět hodin ráno onoho jarního dne dostal psovod Krasl až k jeskyni za pomníčky. Zastavil se, protože zaslechl povědomé zakňučení. To Kadet tiše, docela tichounce kňučel. Krasl šel blíž a pak je uviděl – u jeskyně ležela Týnka a Kadet ji hlídat.

A na Krasja se smál psím smíchem.

Kadeta oslavovali a velebili. Zvláště děda Javorský si ho oblíbil, a nakonec už přece jen starého Kadeta vymámil na kapitánu Vejvodovi. Stalo se tak k všeobecné spokojenosti – kapitán neměl starost o přebytečného psa a děda měl společníka.

Ale Kadet rychle stárl a brzy mu už nesloužil ani zrak, ani sluch a jednou ho našli v příkopu u Bolenícké silničky mrtvého. Pochovali ho za kovárnou a Týnka mu tam každé jaro dávala kytičku…

Dole po bolenické silnici projížděl autobus směrem ke Smavé a zdvihal za sebou celý chvost sedavého prachu. Kapitán se podíval na hodinky. Dvacet minut. Teď se měli v zatáčce u lesa objevit pohraničníci… Zdvihl očí k lesu.

Hlídka přicházela na čas…

XX. PARUKA

Je klidně možné, že hostinci ve Smavé se říkalo Mexiko bůhví jak dlouho. Písemné záznamy o tom sice neexistují, ale v celém okolí není ani občan, který by z ústního podání znal jméno jiné.

Tedy Mexiko stálo na svahu ke kostelu a hřbitovu a hostům stačilo jen malounko vyhlédnout z okna, aby jako varující prst zahlédli veliký kříž před vchodem na hřbitov. Hostinský Kremlička, vědom si dobře této skutečnosti, uvedl věci na pravou míru tím, že nad výčepní pult umístil nápis: „Kdo pil, umřel, kdo nepil, taky. Tak jakýpak s tím fraky!“ Pravda, leckterý ze stálých návštěvníků Mexika ve slabé chvilce tvrdil, že vysedává v hospodě a popíjí jen a jen proto, aby s ním, až přijde jeho hodinka, nemuseli pozůstalí daleko. To ovšem bylo jen neustále se opakující vtipkování stálých zákazníků. Samotný hostinec měl dvě velké místnosti. V přední stál hned u dveří výčepní pult a dál osm stolů, druhá s ní byla spojena dveřmi a velkým oknem a většinu roku sloužila jen jako skladiště židlí a užívalo se ji pouze při tradičních zábavách, při hasičském bále, o pouti a na Silvestra.

Hostinský Kremlička v této místnosti rovněž skladoval basy s láhvovým pivem a limonádou, a vedla tudy cesta ke dveřím na dvůr.

Přední lokál zdobilo asi deset vycpaných ptáků neurčitelného druhu a televizor, který naštěstí nikdy nikdo nezapínal. Na televizoru stál květináč s nějakým druhem kaktusu. Dužnaté stvoly odolné rostliny časem přepadly vpředu přes obrazovku, která teď vypadala jako rybníček zarostlý rákosím.

Hostinec navštěvovaly dva druhy hostů. Druh sedavých tvořilo asi sedm či osm stálých hostů, většinou starých mládenců či vdovců trávících zde pravidelně své večery nad zvětralým pivem, a druh stojících, kteří si sem přišli na skok pro zásobu láhvových nápojů. Občas se tu objevili pohraničníci na vycházce. Ti patřili jaksi k vesnici a byli tak přijímáni všemi obyvateli.

Kromě zábav se Mexiko zaplnilo jedině tehdy, když se naproti odehrával pohřeb. Tehdy k pultu nastoupila také Kremličková – hostinský byl totiž zároveň hrobníkem, a navíc hrál v místní kapele, která se zúčastnila každého pohřbu.

Tak tomu bylo i ono parné pondělí, kdy Kremlička vykopal hrob pro dědu Suchánka. Obřad se odehrál v pár minutách, důstojný pán z Bolenic spěchal. Vedro bylo věru nekřesťanské, dokonce i v jindy chladivých zdech kostelíka.

Každý spěchal do hostince. Muži v černých šatech dávno vyšlých z módy a ženy v tmavých blůzkách a s kapesníčky dosud u očí. Nosilo se pivo, vařila káva a vedly řeči. Ale ne o nebožtíkovi, kdepak. Mluvilo se o senách, o zrající úrodě, hlavním tématem hovoru však stále byla událost u Vlčí jeskyně a také nejnovější zpráva, kterou už stačil přivézt kapelník Kozlík z Dušice – zpráva o pokusu otrávit dědu Javorského. V nemocnici, považte! Bezpečnost kontroluje každou silnici. Byli i v autobuse a chtěli občanky, a dívali se lidem po vlasech.

Vzadu u posledního stolu seděl mládenec v námořnickém tričku. Na hlavě měl černou hučku, jakou nosí trampové, a horko mu zřejmě nebylo. Hostinská před něj již před hodnou chvílí postavila pivo, ale nezdálo se, že by měl velkou žízeň. S půllitrem si jen tak hrál. Občas si zapálil cigaretu a nevypadalo to, že by se staral o to, co se děje v místnosti.

Na zpáteční cestě ze dvorka se u něj zastavil starý Maroušek. Měl už docela slušnou náladu a očička mu v ošlehaném obličeji jen hrála.

„Tebe neznám. Nejseš ty ten novej agronom z Bolenic?“

„Nejsem,“ odpověděl upřímně mládenec.

To Marouška zmátlo, nevěděl, kdo by to mohl ještě být.

„Tak kterej seš?“

„Já jsem Martin.“

„Tak dobře,“ zaradoval se tomu Maroušek. „A co tu, Martine, u nás chceš?“

„Já tu sháním něco na léto. Nejraději bych si tady koupil nějakou chalupu…,“ pronesl mládenec tiše.

„No, to je prima, Martine, ty se mi líbíš. A ty seš z Prahy?“ křičel Maroušek, až několik nejbližších smutečních hostů zvedlo hlavy.

„Kdepak, já jsem z Plzně,“ opravil ho rychle Bína, ale v tu chvíli by se nejraději praštil přes pusu. Své příjmení sice zatajil, ale teď mu uklouzlo, odkud je. Hostinský Kremlička mu zatím nesl další pivo. Bez ptaní zvedl jeho půllitr a nahradil ho novým s pěnou.

„Jestli to chcete vědět, tak to už jste jenom letos osumdesátej sedmej. Já si dělám čárky támhle na jeden tácek. Jak začne svítit sluníčko, hned je tady neděli co neděli dvacet auťáků z Prahy, Plzně, Budějovic, a všichni chtěj chalupu. Tuhle přijel dokonce nějakej blázen až z Brna!“

„A co jste s ním udělal?“ zeptal se mladík.

„To, co s vostatníma,“ odpověděl Kremlička. Jaroušek se tomu začal srdečně smát, jako by hostinský řekl kdovíjaký fór. Mladík se na ně tázavě zadíval.

„Von tady Kremlička,“ vysvětloval Maroušek a nepřestával se chechtat, „von má švagra v jedný vesnici za Klatovama. Dobrejch šedesát kilometrů vodsuď a s tím švagrem se nenáviděj. A on jim Kremlička těm lidem tady vždycky dá jeho adresu a pošle je k němu, že právě prodává strašně lacino domek. A švagr se může zjančit vztekem…“

Hostinský odcházel a bylo vidět, že je na svůj krutý žertík hrdý. Bína v duchu politoval oněch osmdesát šest lovců chalup, kteří už mu letos skočili na špek.

Maroušek si přisedl k mládenci a zcela samozřejmě se napil z jeho piva.

„A von to Kremlička nedělá jen tak primitivně. To von si každýho veme stranou a řekne mu, aby se nelekal, že ten jeho švagr je podivín a pruďas, on že ho zná, a že na něj platí jen a jen pořádný přemlouvání, jen se nenechat vodbejt. Mluvte do něj třeba hodinu, stůjte mu před barákem, vyptávejte se sousedů. Uvidíte, že nakonec změkne, já ho přece znám. A pozdravujte ho vode mně… cháchá…“

Bína se raději zvedl, protože ho Marouškovo plácání začalo otravovat, šel k výčepnímu pultu a zeptal se hostinského, jestli si může zatelefonovat.

„Jó, to byste moh. Ale vemte si aparát vedle do sálu, protáhněte si ho tím oknem. Tady byste neslyšel vlastní slovo. Na poštu je číslo 29…,“ a už se zase věnoval nalévání skleniček, které plnil zeleným, jedovatě zbarveným peprmintovým likérem.

Bína si přetáhl aparát do sálu a slečně na poště nadiktoval telefon jedné plzeňské prodejny tabáku.

Neuplynula příliš dlouhá doba a z kamrlíku za prodejnou se mu ozval Libor Vehle svým haló.

„To jsem já,“ řekl Bína a čekal.

„Jo. aha. Tak co? Hotovo?“

Téměř ho překvapilo, jak mrtvé telefonní dráty dovedou přenést rozechvělé napětí v trafikantově hlase.

„Nevyšlo to. Prostě to nevyšlo. Já teď musím zmizet. Řekni Docentovi, že o mně dva dny určitě neuslyší. Jedu kus dál, a pak to zkusím znova. Na tebe taky nezapomenu, neboj…,“ hovořil tiše, aby ho přece jen někdo nezaslechl. Na lince bylo několik okamžiků naprosté ticho, jen atmosférické poruchy prskaly kdesi na trase mezi Plzni a Šumavou.

Pak se ozval Vehleho hlas rozechvělý vztekem.

„Já jsem, Bíno, vždycky věděl, že seš korunovanej blbec..“

„Mluvíte?“ přerušil tok jeho řeči anonymní hlas slečny z pošty.

„Mluvíme, slečno. Právě povídám, že ten pán je korunovaný hlupák. Já vždycky věděl, že si s tebou nemáme nic začínat. Protože ty seš ubohej diletant…“

„Už jsi skončil?“ zeptal se Bína s úsměvem. Na rozdíl od trafikanta byl úplně klidný. „V tom případě dovol, abych ti sdělil, že přesně to si myslím já o tobě,“

Pak zvolna položil sluchátko do vidlice. Znovu vytočil devětadvacítku a zeptal se telefonistky, co stál rozhovor. Na jejím hlase nebylo k poznání, zda poslouchala, nebo ne. Bínovis to bylo stejně jedno.

„Deset korun dvacet.“

Bína se chystal vrátit do nálevny a zaplatit. Když míjel okno, vyhlédl na silnici, která tu pod štítem hospody zatáčela ke spodnímu konci vesnice a vedla k Vaňkovně.

V zatáčce si hrálo asi šest kluků. Bína je chvilku pozoroval – a pak mu náhle zatrnulo. Jeden z kluků měl igelitovou tašku s nápisem Marlboro. Najednou z ní vytáhl černou paruku a v mžiku si ji narazil na hlavu.

Nebyl čas na přemýšlení. Bína si narazil klobouk ještě víc do tváře, aby zakryl zrzavé vlasy, a seběhl po schodech na dvorek. Odtud se lehce ztratí…

„Utek bez placení,“ oznámil za chvilku ostatním Kremnička.

„A stejně to musel bejt Pražák…,“ prohlásil vážně Maroušek a napil se piva.

XXI. POMSTA

Děda Javorský se tvářil jako hrdina, když ho chtěli na dvoře dušické chirurgie položit na lehátko a vsunout do otevřených dvířek sanitky jako mrzáka.

„Copak jsem lazar! Nechte mě sednout dopředu.“

To byla cesta! Děda už dávno nevytáhl paty z kovárny, a když, vždycky jel jenom nacpaným autobusem, jehož špinavými okénky neviděl téměř nic.

Teď si pohodlně seděl a průzračně čistým okénkem pozoroval krajinu. Tady je vrch Svatoján nad Dušicí, na němž přidali rozhledně k čepici televizní anténu, a dál do hvězdice stavěný klášter Petříček, a potok Sychravý tu nabývá na síle, než splyne s řekou pod moslem v Dušici.

Venku je léto.

Řidič sanitky otevřel okénko a necitelně si zapálil cigaretu. Copak necítí ty krásné vůně? Tolika sladkých vůní! Na mezi obracejí seno dvě babky v šátcích a člověku se z té nádherné vůně až točí hlava. Babky přestaly obracet seno, zastavily se a teď se otáčejí za sanitkou… Koho to vezou?

Děda zavřel oči, našel si na sedadle tu nejlepší polohu a vrátil se v duchu k dnešnímu ránu. To byl ale zmatek! Poté, co doktor Valchář objevil cyankáli, pobíhal všechen nemocniční personál sem a tam. Sestřičky obletovaly dědu Javorského, zda se cítí dobře po tom otřesu, doktor Valchář ihned volal na Bezpečnost. Ruch utichl až před vizitou. Ještě před ní a před tím, než ho propustili domů, mu řekli, že s ním chce někdo mluvit, ale ne tady v pokoji. Musí do hovorny.

„Že bych teda měl velkou radost z toho, že vás vidím odcházet, to se říct nedá…“ Byl to kapitán Majer z dušické Bezpečnosti. Pocházel z Korečkova a Javorský se znal už s jeho tátou.

„Ale proč? já jsem moc rád, že jdu domů. Vařej tu sice slušně, ale doma je doma…“

„Dědo, vždyť vás chtěli vlastně už dvakrát v týdnu zabít, a vy mluvíte o jídle! Chápu, že se těšíte domů, ale jak my váš na tý vaší samotě uhlídáme, jde nám o vaši bezpečnost, a jestli se na vás zaměřili… Tam na té své chalupě jste na ztracený vartě…“

„Tady, jestli se nemýlím,“ povídal děda, a usmíval se stále, stejně příjemně, „tady je vrátný, deset doktorů, patnáct sestřiček, dva zřízenci, šoféři a řidiči od sanitek a chirurgie stojí v obvodu města. A kolik scházelo…“ Řekl to bez výčitek, ale kapitán Majer to jako výčitku vzal.

„Prosím vás, to jsme věděli ještě málo,“ ozval se rychle.

„Zato teď víte všecko, jestli se nemýlím…,“ přerušil ho Javorský.

„Teď už víme, že ten pokus o překročení hranic byl fingovaný a že někdo jde po vás. A že to dělá sice dost primitivně, ale zato vytrvale. Kdybyste nám ještě chtěl jen trošičku pomoct a vzpomenul si – může to být nějaký starý nepřítel, někdo z minula…“

„Já bych rád, ale všechno přece jsem vám už řekl. Na nikoho si nevzpomínám. Se všemi vycházím dobře. Nic vám netajím…“

„Jde přece hlavně o vás,“ naléhal Majer.

Za dveřmi prosklené hovorny prošustily chodbou dva bílé pláště. Doktoři se scházeli na samém začátku chodby, odkud v čele s primářem vyrazí na pravidelnou přehlídku svých pacientů.

„Není v tom něco přece jen z minulosti? Podívejte se – ten, co vám dal do čaje jed, to je už druhý chlap s jediným úmyslem, alespoň to tak vypadá. S úmyslem zbavit se důchodce bydlícího na samotě, a odpusťte ta slova, prakticky zcela neškodného. Já si myslím, že tu je jenom jediný motiv.“

Děda zvedl oči.

„Pomsta…“

„Budu o tom přemýšlet,“ slíbil Javorský a vstal. Čas vizity se přiblížil a sestřička už pro něj běžela chodbou.

„Hned jak se vrátíte, tak za vámi někoho pošlu, nebo se stavím sám,“ řekl mu kapitán Majer na odchodu. „Buďte na, sebe opatrný! A jakmile byste si všiml něčeho podezřelého, ohlaste nám to,“ dodal ještě.

A děda teď pilně přemýšlel, dokud ho z podřimování nevytrhl náhlý prudký pohyb auta.

„Sakra, ty mrcho jedna!“ ulevil si řidič. Přes silnici, těsně před sanitkou totiž přeběhla krásná mladá laň, na pokraji mlází za silnicí se na chvíli zastavila, a pak zmizela.

„Krásná,“ pochválil ji Javorský.

„Ať je krásná jak chce,“ rozohnil se řidič, „ale musí bejt co nejdál od mýho vozu. Víte, co to udělá, když do ní narazíte osmdesátkou? To po vás může bejt co by dup. Na mě jednou takováhle vyskočila před auto z příkopu, a to jsem jel sotva šedesát. Embéčko mělo kufr na mraky.“

„A co se stalo srně?“

„Taky na mraky, to dá rozum. Neměla tam lézt.“

„Byla v lese.“

„Jo, ale na silnici.“

„Co bylo dřív, les, anebo silnice?“ zeptal se už trochu navztekaně Javorský.

Řidič se radši ponořil do hlubokého mlčení.

Projeli Ždiobce, pak kolem sušárny nahoru a už kroutili serpentýny jednu za druhou, jako když navlékáš korálky, za nimi se vpravo zazelenal lesík Vaňkovna, minuli kravín a je tu náves. Sanitka musela přibrzdit. Na úzké silničce zakotvila pojízdná prodejna masa, vždyť je přece středa! A kolem ní plno hladovců. Projet se nedá.

Řidič sanitky zatroubil, a to už se všichni dívají, kdo si to jede vpředu ve voze jako pán. A když ho poznali, tak mu mávají a zdraví se s ním, a Javorskému připadá, jako by se po delší době vracel odněkud z ciziny.

Rychle jim uvolnili cestu, pojízdná prodejna se trochu přimáčkla k příkopu. Pak projeli kolem Mexika a už se řítili do zatáčky. A tamhle docela dole, to bílé stavení, to je kovárna.

Javorského to skoro dojalo. A řidič, i přes ten malý spor, vycítil, o co jde. Vypnul motor a klouže silničkou pomalu a tiše jako stín. Děda má čas se dívat. A vzpomínat, na Kateřinu, na život hezký, jenže tady v té krásné krajině mu nějak strašně rychle uběhl.

Před kovárnou stál pohraničnický gazik zrovna proti dveřím, jako by zjišťoval, zda je někdo doma. Kapitán Vejvoda byl skrytý za plátěnou střechou a vyšel přijíždějícím vstříc.

„Vítám vás doma, pane domácí,“ zvolal Vejvoda vesele, když řidič sanitky přibrzdil u kovárny a pomáhal dědovi z vysokého sedadla dvanáctsettrojky. Děda už neměl obvaz na hlavě, jen náplast a ruka také dostala lehčí obvaz.

„Tak už tu máte sestřičku, a já abych jel,“ zažertoval řidič.

Sanitka odjela a chvíli dojetí odvezla s sebou.

„Buďte hodně zdráv…“ Tváří v tvář tu proti sobě stáli dva staří známí.

„Nepozvete mě dál?“ zeptal se Vejvoda.

„Copak mám klíče? Já jsem posledně odešel jaksi ve spěchu,“ usmál se děda, ale kapitán vytáhl klíč z kapsy uniformy.

„Přinesla mi ho hlídka.“

Otevřel masívní kované dveře a pustil dědu jako prvního.

„Měl jsem chvíli dojem, že to tu už neuvidím,“ prohlásil děda.

„Myslíte, že tu můžete být sám?“

„Bodejť ne, už se na to docela těším. Dost dlouho se o mě starali jiní…“

„Nechtěl bych vás dlouho zdržovat, ale snad přece jenom bych se měl zeptat…“

Děda se posadil do starého křesla a pokynul kapitánovi, aby se také posadil. Někdo tu musel uklízet. Střepy z rozbitého talíře zmizely a také rozlitá polévka byla utřená.

„Já moc dobře vím, na co se mě chcete zeptat. Už Majer se mě na něco podobného ptal. Řekl jsem mu, že mě nic nenapadá. Ale teď si přeci jen na něco vzpomínám. Tvrdil, že jediný motiv je msta…“

„No snad měl pravdu – ale vzpomínáte si na něco nebo na někoho?“

„Myslím, že ano. Ale není to nic významného. Snad to byla ta věc u Vlčí jeskyně, to bylo asi v mým životě nejzávažnější. Vždyť to víte, stalo se to před lety. Zůstali tam mí tři kamarádi a taky dva převaděči, sice darebáci, ale… Já to přežil. Já jediný jsem to přežil. Že by snad proto…?“

„Myslíte, že by někdo… po tolika letech, to je přece hloupostí“

„Když mě ten chlap hnal před sebou jako dobytče na porážku, vyptával se na pomníčky. A zmínil se také o nějakém velkém plánu…“

„O plánu?“ kapitán Vejvoda zbystřil pozornost. „Tak si vzpomeňte…“ .

„Ono se to řekne, vzpomeňte… To byste se musel vžit do té mé situace tehdy. Já jsem, člověče, skoro nevnímal. Jenom vím, že mi povídal, že by mi to klidně mohl prozradit, protože já už to nikomu nevypovím…“

„Vzpomínejte dál!“

„Ne vážně už si nevzpomínám na nic.“

„Ale my čekat nemůžeme,“ usmál se kapitán.

„Když si to tak uvědomuju, vlastně já jediný tehdy zůstal naživu, tehdy ta přestřelka u jeskyně – to by mohlo být ono!“

„Ale co ti lidé z jeskyně? Ty se prý dostali ven…“

„Na to je jen jedna odpověď. Proč po tolika letech?“ děda pokrčil rameny.

„No, to máte pravdu,“ řekl kapitán, protáhl se a vstal. Hlavou téměř zavadil o strop.

„Změnili jsme trochu trasy hlídek. Asi se na vás občas podívají pohraničníci od nás z Mačice. Kdybyste něco potřeboval, tak mi vzkažte. Ostatně brzy k vám od nás natáhneme polní telefon. Pak stačí jen pootočit kličkou. A má se o vás kdo starat?“

„Ale kapitáne, já mám přece vnučku, a vlastně vnoučat celou armádu.“

„Tak prima. Ostatně také ti kluci, ti Vlci, pro vás mají překvapení…“

„To se už těším,“ usmál se děda Javorský. Kapitán mu zasalutoval a pak před kovárnou naskočil motor gazu, kapitán do něj nasedl a monotónní zvuk vozu se pomalu vzdaloval. Pak se rozhostilo ticho jako v kostele. Děda vydechl a přivřel oči. Na tuhle chvilku se těšil ze všeho nejvíc. Až bude sám.

Pod pootevřeným oknem vedoucím na pěšinu za kovárnou zapraštěla větvička – kdosi se tam pohnul.

Děda oči okamžitě otevřel… Rukou netísněnou obvazem stiskl berli…

XXII. KDO JE NENAHRADITELNÝ

Mohutná plocha Docentova stolu teď připomínala místo velice neupravené. Mezi hrnečky od kávy čněly dva přeplněné popelníky. Ležela tu také mapa, spíš plán, takzvaný modrák, v němž se vyznat není žádná legrace. Alespoň tak to vysvítalo z unavených tváří dvou mužů, kteří se v tuto pokročilou hodinu nad tím plánem skláněli. Byli unaveni, ale dala se z nich vyčíst spokojenost jako u lidí, kteří dosáhli nějakého náročného cíle.

Lze jen podotknout, že příslušníci kriminální služby SNB by byli zřejmě nesmírně překvapeni, kdyby věděli, že právě tato mapa patřící do tajného archívu jednoho z plzeňských strojírenských závodů leží na stole v tomto soukromém bytečku.

Hodiny na stěně ukazovaly dvacet minut po půlnoci.

Docent, obvykle pečlivě upravený a téměř pěstěný, si rozepnul košili až na břicho a jeho ocelově šedé vlasy připomínaly spíš vrabčí hnízdo. Kouřil snad stou cigaretu, a už ji nezasouval jako dřív před tím do zlacené špičky. Jiří Wagenknecht na lom nebyl o moc lépe, potil se a odlepený spodní okraj náplasti mu na tváři plápolal.

„Tedy, tuhle věc máme skoro v suchu,“ usmál se unaveně Wagenknecht a poklepal kloubem ukazováku na překopírovaný plán. „To se nám povedlo.“

„Nikdy neříkám hop, dokud nejsem za kopečkama,“ pozměnil si Docent přísloví a jeho společník si byl jist, že Docent ví, co říká. Měl totiž ve svých kruzích pověst nejen chytrého, ale i úspěšného odborníka.

„Jo, i to přijde,“ zatvářil se Wagenknecht optimisticky, ačkoli mu do smíchu nebylo. To s Javorským začínalo hořet. Neúspěch Bíny byl vskutku zdrcující, a Wagenknecht by byl jen velice nerad na jeho místě.

„Kdyby to šlo, hodím Bínu přes palubu,“ pronesl tiše Docent. Oba zřejmě mysleli na totéž.

„Za jednu nepovedenou akci?“ předstíral Wagenknecht smířlivý tón. Věděl, proč to dělá – i on přece nesplnil svůj úkol.

„Za jednu nepovedenou akci! Rád bych věděl, kde jsme ho vlastně sebrali…!“

Ale věděl to moc dobře. Přivedl ho totiž on sám. A uvědomoval si i to, že to ví Wagenknecht. A tak raději rychle pokračoval:

„Dám mu co proto, a pak to musíme rychle provést. Ta věc už se táhne příliš dlouho. A děláte v tom jednu školáckou chybu za druhou. To se už nesmí opakovat. Teď se do toho dáte spolu.“

„Nadšený z toho teda nejsem. Že bych k němu lnul, to se nedá říct…“

„To máš smůlu. Půjdeš.“

„A kdy?“

„Musíme s lim led chvíli počkat. Tu zatracenou jeskyni budou určitě hlídat. A to nejmíň týden, ale spíš deset dní. Jenže když se na to podíváme z druhé strany, mělo by to už jednou skončit. Teď už moc času nemáme…“ Docent si promnul oči jako člověk, který sundal brýle.

„Já vím,“ přitakal mu Wagenknecht přičinlivě.

„Nic nevíš!“ Docent se najednou rozčílil. Jako by v něm prasklo nějaké pero. Ztratil docela svou tolik pěstovanou důstojnost. Vyskočil a začal na společníka křičet.

„Ty nemáš potuchy, co by se stalo, kdyby se to všechno nepovedlo! Co by se stalo tam u nich na druhý straně! A co by čekalo mě, a taky tebe. Mohli bychom udělat cokoli, třeba se zakopat do země nebo se odstěhovat do Venezuely, a bylo by to všechno marný! Našli by si nás všude. Tohle je, kamaráde, nebezpečná věc. A kdo si ji vymyslel, kdo k ni dal vlastně souhlas, a teď ji tady takhle neschopně vede a řídí? já… A teď chyba na chybu. A to především vaše chyba. Kdybyste toho dědka nechali na pokoji. Dovedu si představit, že Bezpečnost je v celým kraji v pohotovosti a honí toho idiota Bínu…“

„A kdo za to může?“

„Vy dva…“

„Já bych řek, že nejvíc Vehle…“

„Podívej se, nech už konečně těch řečí –“

Najednou zazvonil telefon. Docent automaticky natáhl ruku po sluchátku, ale pak si uvědomil, že by teď, v půl jedné v noci, neměl vzít telefon hned.

„Prosím, tady je Stodola,“ řekl hlasem člověka přebujeného ze spánku. Pak se chvíli odmlčel. Wagenknecht mu visel na rtech.

Docent přimhouřil oči a zeptal se:

„Odkud?“ a pak: „Dobře, čekám!“ A zavěsil.

„Bína. Jde sem,“ řekl pak Wagenknechtovi.

„Já rychle vypadnu.“ Wagenknecht se zvedl a popadl sako pohozené na gauči za sebou.

„Čeká venku. Schovej se v koupelně. A nekuř mi tam,“ dodal, když jeho společník sebral ze stolu své cigarety. Pak se zvedl, vyklepal všechny popelníky do velké žluté obálky a tu hodil do koše na odpadky. A otevřel okno. Hvězdice borské věznice zářila v pozadí silnými světly na stožárech dvora. Do místnosti proudil příjemný vlahý noční vzduch.

Zvonek lehounce cinkl, jakoby omylem.

„Co je to za maškarádu?“ vybafl Docent na Bínu, který se uštvaně vrhl do místnosti a usadil se na gauči.

„Povídám, co je to za maškarádu?“ zeptal se Docent znovu a ukázal na Bínovu hlavu.

Bína byl neobratně ostříhán nakrátko a měl černý přeliv, přecházející až do modra.

„Já to musel udělat, mají můj popis,“ sípal Martin.

„A hůř jsi to už udělat nemohl?“

„To já ne, to jedna holka, kadeřnice z tý vesnice, já jsem si vymyslel…“

„Že dokážeš napovídat nějakou blbou pohádku holičce, to věřím, ale jsem zvědavý, co řekneš mně…“

„Pátrali po mně všude, všude byly hlídky. Každá cestička, i ta nejmenší zastávka. Kontrolovali i kola. Šel jsem padesát kilometrů lesem a polema, skoro pořád v noci.“

„Kromě popisu vědí ještě něco? Ale pravdu!“ pronesl Docent docela tiše a naklonil se až k Martinovu obličeji.

„Nic, určitě nic, přísahám,“ prohlašoval Bína a přitom v duchu myslel na paruku…

„Sem tě neviděl nikdo jít?“

„Ne, neviděl, neviděl.“

„Víš, co bych nejradši udělal? Zavolal teď na Bezpečnost a ohlásil, že ses sem pokoušel vloupat a že jsem tě vyrušil. To mám chuť udělat!“

Bína se najednou usmál…

„No, to by mohla být zábava pro nás pro oba.“

„Pro tebe větší. Na mě nemají nic ani oni, ani ty,“ řekl, ale nevěřil, že mu na to Bína naletí.

„Já za nic nemůžu, to všechno ten zatracenej Vehle. Sliboval mi, že mi zaplatí, když to udělám. Je to úplnej maniak…“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Tak já ti něco povím. Ale jednou pro vždy!“ Docent se usadil na své místo za velikým stolem a ještě víc svraštil obočí. Obřadně ukládal cigaretu do špičky.

„V téhle malé akci je pan Vehle prakticky nenahraditelný. Proč, to nemusíš vědět. Já tu funguju jako mozek, Wagenknecht všechno provádí. To jen, aby bylo jasno. Ty jsi měl být pomocnou rukou. To, co jsi zatím ukázal, mě vůbec neopravňuje říct ti ani slovo o tom, na čem vlastně pracuješ. Takže na závěr: Vehle, Wagenknecht a já jsme nenahraditelní. Ale ty ano…“

„To jsou řečičky,“ odsekl Bína, ale tvářil se při tom rozpačitě. Dobře věděl, že to je pravda. Teď mu Docent dával poslední příležitost.

„Takže Vehleho nech stranou. Ale taky zapomeň na jeho nápady. Kdyby zas pro tebe měl nějakou práci, přijď za mnou.“

„Co teda bude teď?“ Bína už mluvil odevzdaně.

„Zítra se dáš do pořádku. Něco si udělej s těmi vlasy. Ve středu ráno odjíždíš s Wagenknechtem. Akci řídí on. Ty mu budeš pomáhat a všechno se dozvíš v pravý čas. Hlásit se mi budeš ve středu v pět ráno. A teď můžeš jiti“

Bína se zvedl a zdálo se, že má ještě něco na srdci.

„Vypadni!“ zvýšil Docent hlas.

Bína odešel. Teprve pak mohl Jiří Wagenknecht opustit koupelnu. Zapálil si cigaretu a lačně vdechoval kouř.

„A s tímhle nám jít dělat!“ řekl, a znechuceně ukázal hořícím koncem cigarety na dveře, v nichž Bína zmizel.

„Co se dá dělat. Podrobnosti ti řeknu zítra. Teď už je pozdě.“ Docent teď vypadal skutečně velmi unaveně.

„Tak já už radši jdu. Ale poslouchej,“ utkvělá myšlenka Wagenknechtovi zřejmě nedala… „Vážně si myslíš, že tenhle Vehle je tak nenahraditelný?“

Docent složil ruce na desku stolu a pak sepjal prsty.

„Když jsem říkal, že je nenahraditelný, měl jsem na mysli, že je zatím nenahraditelný. Říkám zatím.“ Docent se malinko usmíval, ale nebyl to příjemný úsměv. „Nenahraditelní jsme tu vlastně jen my dva.“

Wagenknecht se usmál a přátelsky natáhl ruku přes ohromný stůl.

„Je mi to jasný. A díky. Tak já jdu…“

Když dveře zapadly, seděl Docent ještě dlouho téměř bez pohnutí a upřeně se díval na svou zlatou cigaretovou špičku. A pak si tiše pro sebe pronesl:

„Jediný nenahraditelný jsem tu vlastně jenom já, pane Wagenknechte…“

XXIII. NÁČELNÍK

Zvuk kroků se přiblížil a pak děda Javorský zaslechl nějaké hlasy. Strach neměl, spíš vztek. Kdy už bude tomu všemu konec. Stiskl pevně berli.

„Uhni, já tu byl dřív.“

„Co děláš. Necpi se!“

Děda vyhlédl oknem ven, pak se usmál, ale vzápětí nasadil ten nejpřísnější výraz, jakého byl v tom okamžiku schopen. Postavil se do okna.

„Co se to tu děje!?“

Před domkem se tahala parta rozjívených kluků o igelitovou tašku s nápisem Marlboro. Nejmenší Škubánek ji držel vší silou a kolenem se bránil Arnoštu Kocíkovi, který se mu ji snažil vyškubnout. Kája s Tondou Kolečkem do zápasu nezasahovali. Zato poslední bojovník, spíš bojovnice, si počínal nesmírně rázně. Komteska tahala zezadu Arnošta za tričko, a právě se ho pokoušela kousnout do ruky. Postavila se tak zcela na stranu Škubánkovu.

Jak se Javorský objevil, zápas rázem ustal. Arnošt pustil tašku a Škubánek setrvačností spadl na zem do kopřiv. Vyskočil a oběma rukama si třel zasažená místa.

„Hele, náčelník má vzteká,“ řekl Škubánek. Zezpodu vypadal děda opravdu naštvaně.

„Nechte toho, ještě nic neví,“ vypískla Komteska a pak se vrhla k oknu. „Ahojky, dědo. Tak jak ti je?“

„Dobrý den,“ vzpamatoval se první Tonda Kolečko.

„Konečně někdo pozdraví,“ děda se už tak přísně netvářil. „A kdo je u vás, bando, náčelník?“

„A kdo je u vás, náčelníku, banda?“ nedal se Kolečko.

„Vidím,“ povídá děda, „že mezi námi vznikly nějaké nejasnosti, které si musíme ihned vyřídit. Račte dále…,“ ukázal gestem k sobě.

„Ale ne, tudy ne,“ napomenul Kolečka, který se hned hnal k oknu, že tudy vleze dovnitř. „Vy mi to nebudete věřit, ale já mám do kovárny dveře…“ Vhrnuli se dovnitř, ale najednou se zarazili na prahu.

„Tak se posaďte,“ vyzval je Javorský. Kluci vstoupili váhavě, dokonce I jindy velmi řečný Škubánek teď najednou mlčel. Uvědomili si totiž, že se tu vlastně nedávno odehrál téměř zločin. Sem vtrhl ten neznámý, spoutal dědu a hnal ho k jeskyni. Ale Komteska tu byla jako doma.

„Maminka moc pozdravuje a tady ti posílá štrúdl.“ Podala z kredence čistý mělký talíř s kytičkami a jako řádná hospodyňka naservírovala moučník. Štrúdl zavoněl po celé světnici. Škubánek nechtěně mlaskl. Děda se tomu usmál.

„A všichni jsme už moc rádi, že ses nám vrátil. Volali nám z nemocnice. Na poštu. A taky jsme viděli tu sanitku. A musíš nám vyprávět, jak se ti tam vedlo. A jestli už si v pořádku,“ brebentila dál Týnka.

Děda Javorský se dojatě usmál: „Děkuji ti, Týnko, a mamince taky a vás kluci vítám. Přijel jsem před chvílí, a tak vám ani nemůžu nic nabídnout,“ pozoroval, jak kluci posmutněli. „Snad jedině kousek štrúdlu…“

„Vážně?“ vykřikl Arnošt nadšeně a už natahoval ruku, ale Kolečko ho kopl pod stolem do nohy.

„Já vlastně nemám chuť, děkuji,“ opravil se Arnošt.

„Jen se nestyďte, já teď stejně mám dietu…,“ s porozuměním se usmíval děda.

„Když jinak nedáte…,“ Arnošt už držel pocukrovanou dobrotu v ruce.

„A teď mi nejdřív řekněte, proč mi ten váš Škubánek říká náčelník?“ zasmál se děda.

„To je tak,“ jal se Arnošt vysvětlovat s plnou pusou, ale Kája Pěkný ho přerušil:

„Tohle musí říct Tonda…“

Podívali se na Kolečka. Tondu to do rozpaků nepřivedlo, podrbal se v černé čupřině a spustil:

„My jsme oddíl Mladých strážců hranic a jmenujeme se Vlci. Tedy, vlastně ještě žádný oddíl nejsme, ale budeme, pohraničníci nám slíbili, že se za nás zaručí. Ale až budeme oddíl, a to už nebude dlouho trvat, tak se Vlci budeme jmenovat pořád…,“ Tonda se do projevu trochu zaplétal, ale děda vážně kýval hlavou, že mu rozumí.

Ale najednou pocítil, jak je mu slabo a opouštějí ho síly. Raději se natáhl na postel. Bylo mu všelijak, jenom ne dobře.

„Nezlobte se na mne, děti, ale nějak mi není dobře,“ řekl jim.

„Jen si, dědečku, lehni,“ prohlásila Týnka, „my ti řeknem, co bude dál.“

„Náš oddíl povede desátník Milan Kratochvíl od pohraničníků z Mačice…,“ pokračoval Tonda.

„A Tonda mu bude pomáhat,“ vykřikla Komteska, ale mohutné „ssst“ ostatních ji přerušilo.

„A vás jsme si chtěli zvolit, nebo vlastně jsme si už zvolili, za čestného náčelníka Vlků…,“ Tonda si oddechl, neboť vše důležité bylo venku.

„To byste měli náčelníka!“ rozesmál se děda. „Chromého starého vlka. Dejte pokoj!“

„Ale to přece“

„Co se ode mě chcete naučit…!“ zvolal děda.

Rozhostilo se ticho. Pak se ozvala Týnka:

„Kluci říkali, že statečnosti, dědo.“

Javorský se pečlivě vysmrkal do kapesníku. Dával si na čas, kluci ho tím svým nápadem trochu dojali…

„Ale statečnost se naučit nedá…,“ prohlásil nakonec.

„Ale třeba kdybyste nám hodně vyprávěl… My bychom občas přišli…,“ navrhoval Kája.

„A my bychom to třeba pochopili,“ přidal se Arnošt.

„Takže přijímáte?“ zeptal se Tonda Kolečko.

„Když to myslíte takhle, pak nemůžu odmítnout,“ řekl děda dojatě.

Kdyby v tom okamžiku šel někdo kolem kovárny, určitě by ho napadlo, že Javorského tentokrát pro změnu přepadla horda zdivočelých Indiánů. Chalupa se třásla v základech a otevřeným oknem se ozýval řev: „Ať žije náčelník, ať žije náčelník, ať žije náčelník!“

Děda se smál na celé kolo, až mu tekly slzy.

Náhle vztyčil Tonda Kolečko pravici a křik utichl.

„A s nějakou vzpomínkou byste mohl začít hned teď!“ navrhl Javorskému.

„Tedy, kluci, zrovna dnes, vrátil jsem se z nemocníce a jsem unavený, a…,“ pak si všiml, jak kluci zklamaně protáhli pusy.

„Nu, tak dobrá, jednu vzpomínku bych měl,“ prohlásil nakonec. „Bude o člověku, kterého dobře znáte. O veliteli pohraniční jednotky Mačice, kapitánu Vejvodovi.“

Kluci se rozsadili na dlouhé lavici, děda si přidal pod záda polštář a spustil…

XXIV. POCHOD SMRTI

„Stalo se to v době, kterou vy jste nezažili, a vidíte, pro mě je to vlastně nedávno. Nikdo z vás tehdy nebyl na světě, a vaše paní učitelka Tánská byla asi ještě v peřince. Dnešní velitel Mačice, kapitán Jan Vejvoda, nosil krátké kalhoty a hrál si s kluky v lese na partyzány a říkalo se mu Jenda, protože to byl kluk sotva desetiletý. A přece tehdy navázal přátelství na celý život. Bylo to v dubnu 1945.

Ve vzduchu už byl cítit konec války, Rudá armáda se začala blížit k naší zemi a na dušické radnici v noci někdo odvážný strhl vlajku s hákovým křížem a vyvěsil tam československou. Visela tam skoro celé dopoledne, než se hitlerovci dostali k tomu, aby ji vyměnili zase za tu svou. Oni totiž v té době začínali mít zatraceně jiné starosti. Člověk by čekal, že se budou chovat pokud možno slušně, vzhledem k tomu, že budou sami velice brzy potřebovat alespoň nějaké ohledy, ale kdepak. Bylo to právě naopak. Kdo by taky u fašistů čekal něco lidského! Z posledních sil kolem sebe kopali n zuřili v předzvěsti konce.

Železničáři z ilegální buňky stranické organizace přinesli tehdy hlášku, že na dušické nádraží mají v nejbližších dnech přijet dva konvoje vagónů s vězni z koncentračního tábora odněkud z Flosenbürgu. Šlo o vězně, které už fašisté nestačili zlikvidovat v koncentráku, a teď je hodlali přehnat jako stádo přes hranice do Rakouska. Partyzánský oddíl, který v té době operoval tady v našich lesích a s kterým jsem byl ve spojení, se rozhodl, že se pokusí vězně zachránit, nebo alespoň část z nich.

Dělal jsem tehdy spojku, protože jsem se mohl pohybovat téměř volně jak v Dušici, tak tady v okolí. Nu, a tak jsem se vypravil na nádraží. Seděl jsem v nádražní hospodě a upíjel jedno pivo celé dopoledne a čekal. Hospoda i nástupiště byly plné Němců. Většina jich vlekla své rance, kufry, batohy, nejspíš plné naloupených věcí, a v očích začínali mít strach. Nebo jen předzvěst strachu, ale o to mohli být nebezpečnější. Rozhlas německy brblal všelijaké pokyny, ale nikdo to valně neposlouchal. Vlaky se strašně opožďovaly oproti jízdním řádům, protože naši železničáři začali na všech tratích zcela nepokrytě přepravu fašistů sabotovat. Znal jsem se na nádraží s několika lidmi, dobrými Čechy, a ti mně měli dát hlášku, že transport přijel.

Teprve druhý den – já jsem přespal v čekárně – se u mého stolku objevil Franta Lorman, posunovač, na kterého jsem čekal. Udýchaně dopadl na židli vedle mne a zašeptal:

‚Už jsou tady.‘

‚Kolik jich je?‘ zeptal jsem se a snažil se nedat na sobě znát vzrušení. Už to začínalo!

‚Živých asi osmdesát,‘ odpověděl znovu šeptem a obezřetně se rozhlédl lokálem. Němci si nás nevšímali. V koutě u kamen nějaký hitlerovský feldvébl s obvázanou rukou pojídal cosi z novinového papíru, dva další vojáci s rancem zabaleným do pruhovaného povlaku z venkovské peřiny si u vchodu balili cigarety.

‚Jak to, živých?‘

‚Nejmíň padesát jich cestou zemřelo, nebo je esesáci z doprovodu postříleli. Dostali jsme rozkaz kopat hromadný hrob, hned za nádražím. Ostatní vězňové budou kopat taky. Odejít mají až zítra ráno…‘

‚Tak dobře, a víš kudy?‘

‚Přesně ne, ale nejrychlejší by to bylo přes Smavou. Zvlášť proto, že půjdou pěšky, a většina jich je na tom moc zle. Kamaráde, nepřeju ti je vidět… Stav se ráno, budu snad vědět víc…,‘ dodal Franta a zmizel.

Vypravil jsem se domů a všechno oznámil veliteli partyzánského oddílu Hejnalovi. Večer byl plán hotový. Já měl jet ráno do Dušice pro nejčerstvější zprávy. O půl sedmé na mě čekalo za mlékárnou auto doktora Slámy, který mě měl zavést zpátky, a v kovárně pak na mě čekala spojka od Hejnala.

Kolem poledne už bylo shromážděno v Jírově rokli dvacet našich lidí se samopaly a puškami. V okamžiku, kdy by se pochod smrti vydal ze Smavé dolů k lesu, měli zaujmout stanoviště po stranách rokle v hustém mlází – cesta, vedla přímo roklí, a tak by měli výhodu v tom, že mohli nepřítele obklíčit. Já měl být spojkou – v případě, že by od Smavé přicházela německá posila, bych dal vědět partyzánům.

Od devíti jsem čekal v domě na návsi u Marečků. Celá Smavá věděla, co se chystá, ženské od rána postávaly za staženými záclonami, mužští, pokud nebyli v Hejnalově oddílu, byli v práci. A děti zavřeli na zámek. Náves byla prázdná jako při náletu.

Objevili se po desáté hodině. Nejdřív se v mračnu prachu přihnal na náves motocykl se sajdkárou. Řídil ho hitlerovský voják v koženém plášti, loďka byla prázdná. Zaparkoval u příkopu, sundal rukavice. Rozhlédl se po okolních domech. Asi neměl příjemný pocit. Za každým oknem musel tušit nenávidějící oči. A kdo ví, zda na něj nemíří nějaká zbraň. Zapálil si cigaretu. A po chvíli se v zatáčce objevilo čelo pochodu.

První kráčel německý důstojník. Vypadal unaveně, ale v obličeji měl nenávistný výraz. Přes prsa mu visel samopal a v ruce držel pistoli. Za sebe se nedíval, to nebylo zapotřebí. Vězně hlídalo nejméně třicet ozbrojených esesáků s umrlčími hlavami na klopách svých uniforem, a někteří měli dokonce v rukou tlusté klacky. Ozývaly se německé nadávky, křik, řev.

Na vězně byl hrozný pohled. Za okny zatínaly pěsti i ženské, stará Marečková vedle mě plakala a pořád si opakovala: ‚Můj bože, to je hrůza, to přece nemůže být pravda,‘ Ale byla to pravda.

Zbědovanější lidi jsem ještě nikdy neviděl. Vpředu šli ti zdánlivě silnější, i když jen jako věchýtky slámy. V cárech uniforem nejrůznějších armád, potrhaných a krvavých k nepoznání. Jiní měli oblek či kusy hadrů slátané z částí pruhovaných vězeňských hadrů a onucí. A nejstrašnější byly vyhublé hlavy se scvrklou kůží, z nichž vystupovaly obrovské kalné oči. Šli tu mladí i staří, samí muži. Konec průvodu tvořili nejslabší, a přesto podpírali jeden druhého, jednoho starce se dva jiní dokonce pokusili zvednout, ale dva nacističtí strážci hned přiskočili a začali je surově mlátit klacky přes ruce. Stařec jim upadl a sesul se na silnici. Ubohá, vyzáblá lidská postava ležela v prachu jako balíček zapomenuté špíny. A už tu zase byly klacky. Průvod se pohnul dál.

Jeden z vojáků přikročil k hromádce hadrů, v níž uvnitř dosud tlouklo srdce. Rozehnal se koženou botou a bez zájmu do ní kopl. Pak sáhl k boku a odjistil pistoli.

Vzal jsem Marečkovou za ruku a násilím jí odtáhl od okna.

Třeskl výstřel. Pochod přešel, hromádka zůstala na silnici bez života.

Od začátku do konce jsem napočítal dvaašedesát vězňů, znamenalo to, že od včerejška zemřelo či bylo zabito osmnáct lidí…

Hitlerovec na motorce zahodil cigaretu a nastartoval. Obloukem se připojil k motorce, která konvoj uzavírala.

V její lodičce, na jejíž přídi byl zabudovaný lehký kulomet, seděl další esesák. První motorka nabrala rychlost a v kopečku ke kostelu předjížděla pochod smrti – zřejmě aby překontrolovala cestu vpředu.

Z domu u Kalendů vyběhly dvě ženy a utíkaly na silnici k zastřelenému vězni…

V tom okamžiku se ozval nad Smavou zvon. To starý kostelník Jozílek se zamkl v kostele a teď vyzváněl nešťastným poutníkům pro povzbuzení na cestu. Esesák na zadní motorce přidal plyn a zajel až těsně ke kostelním vratům. Ani neslezl ze stroje a zalomcoval klikou. Dveře se nepohnuly. Tak jen mávl rukou. Zato chlapík v sajdkáře natočil samopal a pustil krátkou dávku do dveří. Pro nic za nic, jen tak ze vzteku.

Zvon zněl dál, a zněl ještě, když jsem si to metelil zadem přes Sáry dolů ke kovárně.

Za okamžik už partyzáni věděli, že Němců je pětatřicet, stejné množství samopalů, dva kulomety, dvě motorky a jeden prázdný náklaďák bez plachty na korbě. Nebe se aprílově zatáhlo a spustil se drobný, ale hustý a vytrvalý déšť..

Nedaleko jírovy rokle se chystalo několik desítek lidí k boji.

Jenom o pár set metrů dál se v jeskyni krčili dva kluci. Bylo jim sotva deset let. Jenda Vejvodů s Karlem Baráčkem. Jenda byl na svůj věk dlouhý, ale hubený. Krátké kalhoty mu sahaly stěží nad kolena, a ta kolena se třásla, i když se Jenda sebevíc snažil jim v tom zabránit. Karel vypadal spíš na osm než na deset let. Nebyl velký, spíš takový střízlík, protože doma často nebylo co na talíř. Ale i přes ta roztřesená kolena měli kluci kuráže dost.

Ale v tuhle chvíli obcházel strach i dospělé chlapy, kteří v lijáku leželi na jehličí po stranách úvozu Jírovy rokle. Kluci se včera dozvěděli, co se chystá – jejich tátové si o tom povídali. A tak utekli mámám z domu. Takovou věc si přece nemohou nechat ujít. Každý tvrdí, že válka je u konce, a oni neviděli jedinou bitvu.

Dál než k jeskyni se zatím neodvážili, navíc je zaskočil studený dubnový déšť. Schovali se v ústí jeskyně, ukrytém v té době v daleko hustší houštině než dnes.

O pár minut později zaslechli první výstřely, pak ohlušující křik a následovala už jen střelba ze samopalů, kulometů i pistolí a dlouho neustávala.

Na vlastní oni jsem to neviděl, stejně jako ti dva, protože jsem hlídal za kovárnou. Z vyprávění ale vím, jak to tam vypadalo.

Hejnal nechal projet prvního Němce na motorce rokli, tam voják přibrzdil, a ještě dříve, než si stačil sundat brýle, vrhli se na něj dva partyzáni a zavlekli ho do houští. Další odtlačil motorku.

Plán byl takový: Každý z partyzánů si měl vybrat jednoho fašistu a v okamžiku, kdy budou všichni i s vězni v rokli, spustit palbu. Budou muset dávat dobrý pozor, aby nezranili některého z vězňů. Past mohla být dokonalá, nebýt – jak se často stává – nešťastné náhody…

Polovina zástupu už byla v rokli, v zádech jim bublal náklaďák.

Vtom se pod jedním z partyzánů uvolnil kus písčitého výběžku nad roklí, na němž muž ležel. Písčitá půda, provlhlá dešti, se zbortila asi z třímetrového srázu i s ním, přímo doprostřed kolony. Navíc partyzán v pádu zmáčkl spoušť samopalu, vyšla dávka.

V tom okamžiku byli esesáci na zemi nebo se kryli za stromy, někteří popadli nejbližší vězně a užili je jako živou záštitu. Tím byl ztracen okamžik překvapení, v němž mohli partyzáni získat převahu.

Navíc ti z esesáků, kteří se dostali k ústí rokle, okamžitě ustoupili za náklaďák, který jim poskytl dostatečný kryt k odvetné palbě. Prostě v několika minutách došlo k urputné přestřelce, v níž každý pálil na každého. Padali vězňové, esesáci i naši.

Teprve po dobrých deseti minutách jsme začínali nabývat převahy.

To už jsem doběhl i já. Asi deseti Němcům se sice podařilo nacpat téměř dvacet vězňů na vůz a naskákat za nimi na korbu. Vůz se otočil a s přestřílenými pneumatikami zmizel v lijáku.

Teď šlo o čas. Esesáci se určitě, jak jen to bude možné, spojí s posádkou a přivolají okamžitě posilu. Za půl hodiny může být les plný fašistů.

Bojiště vypadalo hrozně. Deset zastřelených vězňů, pět našich, osmnáct nacistických vojáků.

V tom zmatku se poštěstilo nejméně třiceti vězňům uprchnout. Většinu se jich potom podařilo partyzánům brzy najít a dopravit do bezpečí – do sklepení bolenické pily. Mrtvé jsme museli nechat v lese.

Zraněných bylo kupodivu velice málo ve srovnání s mrtvými…

Déšť padal stále hustěji…

Střelba byla ohlušující. Kdo to nezažil, ten si to většinou neumí ani představit. To, co slyšeli ti dva kluci v jeskyni, znělo doopravdy strašlivě. Přesto je to lákalo ven – co kdyby mohli partyzánům nějak pomoci. Jenda se pomalu vysoukal do deště, za ním Karel. Stáli, vyděšené obličeje nastražené ve směru střelby. V jedlovém mlází se cosi kmitlo, rychlý, obezřetný pohyb. Kluci se stáhli, až jim koukaly jen nosy.

Lesem k nim přibíhali dva lidé. Zbědovaní, utrmácení muži se potáceli kolem jakoby z posledních sil. Jeden s krvavou ránou přes čelo, druhý kulhal.

‚Kdo to je?‘ špitl Karel. ‚Němci?‘

‚Co blázníš! Podívej, co mají na sobě! Pruhovaný šaty. Jsou to vězni!‘

Blížili se k nim, z tváří jim přímo vyzařovala zoufalá snaha neupadnout, protože padnout, to by zřejmě znamenalo už nikdy nevstat. Prodírali se mokrým houštím a nedbali šlehanců ledově studených větví. Od úst jim šla pára jako vyčerpanému dvojspřeží. Už byli téměř u jeskyně…

„Jsou to ti z pochodu smrti…,“ zašeptal Karel –

‚Co uděláme?‘

‚Musíme jim pomoct,‘ rozhodl Jenda docela samozřejmé.

‚Co když je pronásledují…?‘

‚Nikoho nevidím,‘ Jenda vystrčil hlavu z jeskyně, jak na ně má zavolat? Opatrně a úplně tiše hvízdl na dva prsty. První muž se v běhu zastavil, zapotácel se a druhý mu plnou silou vrazil do zad. Oba padli do vlhké trávy, ale hned se tápavě stavěli na všechny čtyři, jako by uvažovali, kam se skrýt.

Jenda vystrčil z křoví před jeskyní hlavu a pokynul na vězně rychlým gestem, které znamenalo: Pojďte sem!

‚Tady, honem!‘ zavolal na ně šeptem.

Muži neváhali ani okamžik, ale měli sílu jen se plazit k vchodu jeskyně, na víc už nestačili. Oba kluci jim přiběhli na pomoc a vtáhli je dovnitř. Přední jeskyni naplnilo supění čtyř hlasů. Konečně je složili na zem. Spíš se zhroutili, než si sedli, a vyzáblé hrudi jim prudce pulsovaly jako přetažená pumpa.

‚Kto vy?‘ zeptal se vyšší z mužů.

‚Hele, to jsou Rusové,‘ zašeptal Karel.

‚Da, my savětskije saldáty,‘ sípěl menší chlapík s hlubokým krvácejícím šrámem přes čelo. ‚Nam nužno skryť sa. Fašisty magu prichadiť!‘

‚Sem nikdo nepřijde, tady to známe jen my,‘ utěšoval Jenda a pohlížel na nohy obou mužů. Hadrové onuce byly rozedrány, oba měli zkrvavělá chodidla.

‚Skažitě, kdě partyzány,‘ vychrlil ze sebe namáhavě ten větší.

Jendu a Karla udivovalo, jak dobře jim rozumějí.

‚Nebojte se, my vám přineseme jídlo a pití a boty, a taky někoho z partyzánů přivedeni…‘ Oba chlapci nadšeně vykládali jeden přes druhého, jak jim pomohou, a pak se měli oba k odchodu.

‚Tolko adin,‘ rozhodl větší z uprchlíků, a Jenda ještě dlouho potom přemýšlel, zda to byl rozkaz, či prosba.

Dobrá, lepší bude, když poběží Karel, je mrštnější a umí rychle utíkat. Jenda je zase silnější, a bude asi víc platný tady.

Karel se opatrně vysmekl z jeskyně a zmizel. Jenda doufal, že jeho kamarád bude do hodinky zpátky.

Ale uběhla hodina, pak druhá, a nikdo nepřicházel. Žádný z těch, kdo přebývali v jeskyni, nevěděl, že les zatím obklíčili po zuby ozbrojené jednotky Němců a začaly pořádnou čistku. Pochopili až za další hodinu, když kolem jeskyně prošla skupina Němců. Jeskyni skrytou v mlází naštěstí nevypátrala. Fašisti nevypátrali asi ani další úkryty, protože až do časného rána, kdy hledání skončilo, se Němcům podařilo zajistit jediného člověka. A tím člověkem byl Jendův kamarád Karel, s polovinou bochníku chleba, lahví vody a dvěma čistými šátky. A Karel?

Ten se se svým kamarádem Jendou Vejvodou, se svými rodiči a s ostatními setkal až o rok později.

Němci ho totiž odvlekli na převychování do Německa a do vlasti by se byl nedostal, nebýt zásahu Mezinárodního červeného kříže.

Jenda se zatím od zajatců dozvěděl, že byli oba poraněni na frontě, padli do zajetí a dostali se do koncentračního tábora, a až tady se jim podařilo uprchnout. Jmenovali se Sergej Kirilin a Vladimír Iljičev. Sergej dostal v noci, v níž ani Jenda nepřišel domů k ustarané mámě Vejvodově, vysokou horečku, upadal do horečnatých stavů a křičel ze spánku. Vyčerpanému Vladimírovi i vyděšenému Jendovi dalo nesmírnou práci, aby tlumili jeho výkřiky a neprozradili se tak německým vojákům, kteří během noci ještě několikrát prošli v těsné blízkosti jeskyně.

Fašisté s sebou naštěstí neměli psy.

Teprve ráno přenechal Jenda Sergeje Vladimírovi a opatrně se vyplížil z jeskyně. Zdálo se, že německé hlídky už tu nejsou. Ale přesto na jednu na okraji lesa narazil. Skrčil se v lesním podrostu a počkal, až přejde.

Bez dalších překážek se dostal dolů do vesnice. Rychle utěšil k smrti vyděšenou maminku. Poprosil ji o jídlo a pití pro zraněné sovětské vojáky a zase běžel zpátky.

A pan! Vejvodova se rozhodla, že půjde ke mně a všechno mi řekne.

A tak se nám po dvou dnech a po dalších výpravách Jeníka Vejvody do jeskyně podařilo dopravit oba sovětské vojáky do bezpečí k ostatním.

Už tady oba dva, Serjoža i Vladimír, byli na návštěvě, jako čestní hosté okresu. A slyšel jsem od kapitána Vejvody, že letos přijedou zas,“ skončil svoje vyprávění děda Javorský…

XXV. LUPIČI

Vlci seděli, ani nedutali, tak je příběh dědy Javorského, jehož hlavním hrdinou byl nynější kapitán Vejvoda, zaujal.

„Vidím, že jsme si vybrali správného náčelníka,“ ozval se první Tonda Kolečko.

„Ono je tady v okolí plno správných lidí, jenomže o tom nemluví. Když je totiž člověk opravdu sám správný, pak jiného správného člověka dřív nebo později pozná, tak je to…,“ dodal děda Javorský a posadil se na posteli. Natáhl ruku po kafáči na stole, a pět dětských rukou se hned předhánělo, kdo mu poslouží…

„A teď máme ještě něco. Než se zase všichni sejdeme, rádi bychom si u vás, náčelníku, něco podivného uložili. Chceme po tom v nejbližší době pátrat…,“ navázal Tonda na jmenování dědy náčelníkem Vlků.

„Zdá se nám to být krajně podezřelé…,“ dodal tajuplně Arnošt.

„Našli jsme to za podivných okolností,“ to řekl Kája.

Děda už byl pořádně unavený, přechod z nemocnice domů, cesta, to všechno ho vyčerpalo, ale tahle scénka se mu líbila, potěšila ho i naivní důvěra kluků…

„Tak to se na to musíme podívat, ukažte mi to!“

Tonda natáhl ruku ke Škubánkovi, a nikdo z dětí si nevšiml, jak se přitom Péťa tváří. Jenjen se dát do breku. Pouze Komteska věděla, kolik uhodilo, a tak Škubánka chytila za druhou ruku. Péťa podal tašku Kolečkoví a ten ji zase předával dědovi.

„Náčelníku, tady je tajemný předmět.“

Náčelník se posadil na posteli, nohy sesunul na zem. Poté se stejnou obřadností jako kluci otevřel tašku a nahlédl dovnitř.

Viseli mu na rtech.

„Hmm, to by se dalo nazvat Záhada prázdné tašky…,“ pronesl děda.

Kluci se po sobě nechápavě koukli. Co tím chce náčelník naznačit?

„Nebo je snad ten předmět tak tajemný, že ho vůbec nevidím…?“

Tonda vyskočil a uchopil tašku. Byla prázdná!

„Nic tam není…“

Nu, a pak se pomaličku pomalu jeden pohled za druhým přísně a podezřívavě otáčel přímo na Péťu Škubánka. Kluk klopil oči a Komteska ho pořád držela za ruku.

„Škubánek nám chce nejspíš něco říct,“ ozval se Kolečko.

„Péťa za nic nemůže,“ vykřikla Týnka bojovně a postavila se přímo proti Tondovi.

„Co ty o tom víš?“ zeptal se Arnošt a ušklíbl se.

„Všechno, protože jsem to viděla. Péťa za nic nemůže…“

„A co ty se ho zastáváš. Copak Škubánek zapomněl mluvit?“

„Nezapomněl,“ řekla Týnka.

„Zase za něj mluvíš tyl“ konstatoval Arnošt.

„Protože je to pravda.“

Péťa Škubánek pozdvihl oči plné slz a zadíval se přímo na Tondu, protože věděl, že ten jediný ho pochopí.

„Já za to nemůžu, za to můžou ty pitomí pižlíci…“

„Víš co, Péťo? Tak nám pěkně pověz, jak se to stalo. A pěkně v klidu a po pořádku.“

Tahle moudrá slova pronesl novopečený čestný náčelník Vlků, a Škubánek ho poslechl. Lezlo to z něj jako z chlupaté deky. Stalo se to zřejmě takto:

Za své vystoupení v paruce, při němž ho viděl Martin Bína z Mexika, si Škubánek vysloužil řádné pokárání. Neviděl ho totiž jenom Bína, ale také Arnošt Kocík, který ve snaze zalíbit se Tondovi Kolečkoví okamžitě žaloval. Tonda pak Péťu pokáral před všemi kluky a nařídil mu igelitovou tašku s parukou vrátit do Vaňkovny.

Odtud ji ale také Škubánek vyzvedl asi před hodinou, a kvůli utajení ji zabalil ještě do svého trička, které si svlékl. Pak se kradl přes Šáry pod Rudolf a ke smetišti, a rozhlížel se kolem sebe po pusté návsi obezřetně jako kočka. Bobře věděl proč. Právě opět podnikal cosi na svou pěst a kdekoliv v houští se mohl krčit proradný Kocík Arnošt, ten zatracený žalobník. Okolí bylo pusté a prázdné. Záclonky na oknech se tvářily neprodyšně, neprůhledně, nikde žádný zvědavý pižlácký nos. Atmosféra pro tajnou schůzku jako stvořená…

Týnka Chmurová čekala na Péťu Škubánka na kraji smetiště. Uviděl ji zdaleka, vypadala v červené zástěrce jako veliký vlčí mák usazený na pokraji nehostinné smetištní pláně. Týnka, ač z osmi sourozenců, se pohybovala po Smavé většinou sama – ostatní Chmurčata se totiž většinou přátelila s partou kluků a holek ze Ždiobce. Týnka tedy stála pod košatou, starou a nesmírně huňatou třešní rostoucí tady na kraji smetiště a sající zřejmě veškeré prapodivné smetištní dobroty, aby z nich zázrakem přírody vysublimovala nejkrásnější, největší a nejchutnější třešně v širokém okolí. Korunu měla hustou a takřka neprůhlednou.

„Ahoj,“ řekl Péťa Škubánek způsobně a posadil se vedle ní do trávy.

„Už dokážu držet lorňon i levým okem,“ pokoušel se oslnit Týnku.

„Prima, to jsi jako artista.“

„Budu artista, až budu velkej,“ konstatoval Péťa vážně, „a kouzelník.“

„To bych chtěla taky…“

„Kouzelnice nejsou,“ tvrdil Škubánek, vědom si toho, že lže.

„Ale jsou!“ bránila Týnka svou ideu. „Já viděla v televizi kouzelníka, a tomu kouzelnice nosila věci. A on na ni pak házel nože.“

„To já bych ti nedělal,“ sliboval kavalírsky Péťa. „Ale jako správná kouzelnice bys musela mít dlouhé vlasy. A taky proto jsem s tebou chtěl mluvit. Něco ti ukážu.“

Škubánek rychle rozbaloval na trávě své červené tričko, vytáhl igelitovou tašku a z ní silně umolousanou paruku.

„Jé, paruka,“ zaradovala se Komteska.

„Krásná,“ ohodnotil ji Péťa.

„Ty mi ji dáš?“

Péťa ztuhl. S tímhle vývojem situace nepočítal. „Dal bych, jenže nejdřív musíme dokončit pátrání. A o tom nikdo nesmí vědět! Zvlášť ne pižlíci, protože by pak taky chtěli pátrat. Potom bude tvoje. Teď si ji jenom zkus…“

Týnka vzala onen pro dospělého dost nepřitažlivý předmět a nasadila si ho na hlavu. Rázem připomínala neupravenou ježibabu z ochotnického představení.

„Sluší mi?“

„Moc ti sluší. Tak jdeme.“ Péťu to najednou přestalo bavit, a navíc pospíchal. Za chvíli měli sraz s kluky dole u kovárny.

Nejdříve se ale obezřetně rozhlédl po eventuálních nepřátelích. Nikde nikdo, jen v půli Rudolfa se popásaly čtyři ovce unavené horkem.

Komteska se procházela pod třešní, a Škubánek najednou chápal, proč svou přezdívku dostala. Týnka se skutečně dovedla pohybovat jako dáma.

„Už musíme jít,“ řekl znovu Péťa Škubánek.

„Ovšem, jen co si ještě…“ Co ještě chce Týnka udělat, to se Škubánek nedozvěděl.

Nad jejich hlavami to náhle podivně zašustilo, z třešně se dolů spustil zelený zvonkový drát s háčkem na konci, a než bys řekl švec, zachytil paruku a ujížděl zpátky do koruny. Její vzestup provázel shůry dvojhlasný vítězný řev a zdola vzteklý pokřik pokořeného Škubánka.

V koruně třešně na jedné z prostředních větví seděli vedle sebe Pepa Filek a Jirka Nosovský a řvali smíchy.

Byla to naprostá katastrofa hned z několika důvodů. Především se Škubánek nechal šeredně zaskočit a další důvod k posměchu budou mít pižlíci pro tu tajnou schůzku Týnky s Péťou, kterou jistě nafouknou do nevídaných rozměrů, včetně podrobností o jejich rozhovoru o kouzelnictví. A třetí a největší důvod byl ten, že Škubánek vyzradil nepříteli tajné záměry Vlků a nechal se potupným způsobem připravit o trofej, která měla za chvilku spočinout v úkrytu u čestného náčelníka Javorského.

Péťa Škubánek chviličku uvažoval o tom, že se zachová po vzoru Indiánů, kteří přišli potupným způsobem o svou medicínu – že odejde někam daleko za vrch Rudolf a tam raději zemře v samotě, než by se objevil s prázdnou taškou před velkým Tondou Kolečkem, Arnoštem a Kájou.

Zatímco potupený hrdina takto chmurně uvažoval, na větvi nad ním se mu kluci posmívali:

„Zkus si ji, Komtesko, bude tvá,“ pronesl Jirka.

„Jak mi sluší?“ opičil se Pepa po Týnce.

„Vypadáš v ní jako Arabela,“ následovalo.

Ochotnický výstup pižlíci nedokončili, neboť je popadl další záchvat smíchu. Škubánek stál jako opařený.

„Já to na vás řeknu Jakubovi, Petrovi, Jirkovi, Ludvíkovi, Karlovi a Rudovi,“ pohrozila Týnka všemi svými bratry najednou. Hrozba to byla velmi silná, a málokterý ze smavských kluků by při ní nezbledl. Avšak pižlíci byli vysoko na stromě a bratři Chmurové kdesi daleko.

„Aťsisi,“ odpověděl furiantsky Jirka Nosovský. „Z těch tvých brášků si nic neděláme, jsou stejný jako támhle ty Vlčata.“

„Jasně,“ přidal se Pepa Filek. „Hrajou si na detektivy se starou parukou. To náš Roman, ten je jinej. Přišel na plán, jak vám všem ukážem. A hned odpoledne se do toho dáme, a hned bude jasný, kdo je tu mladý strážce hranic, a kdo ne.“

„A teď ať už jste pryč!“ nařídil Jirka Nosovský.

Péťa by se, zvlášť před Týnkou, rád nějak bránil, ale chápal, že nemá šanci. Na třešni bez pomoci nevyleze. Kdyby tu tak byl Tonda! Navíc odtud dohlédl na kostelní věž. A velká ručička už ležela jen dva dílky před sebou.

„Pojď, Péťo, stejně jsou hloupý,“ zahájila ústup Týnka.

A za chvíli už utíkali silničkou z kopce dolů cestou ke kovárně, provázeni hurónským řevem a smíchem z koruny staré třešně?

XXVI. UTAJENÝ PLÁN

Ve světnici u dědy Javorského bylo ticho jako v kostele. Hříšník Škubánek právě dokončil svou zpověď, červenal se a vytrvale se díval na suk v podlaze vedle nohy stolu. Pes by si od něj kůrku nevzal.

Týnka se rozhlédla po ostatních. „Já za to můžu laky!“

„Jenže ty nejsi Vlk.“ To byl samozřejmě Arnošt.

„Počkejte, dost dohadů. Jsem tady čestný náčelník, nebo už to zase neplatí?“ zeptal se děda.

„Ovšem že jste,“ hlesl tiše Tonda Kolečko, který se dosud díval nazlobeně na Péťu. Neštvala ho ani tak ztráta paruky, ale spíš ho mrzelo, že se Vlci shodili před pižlíky. A navíc to, že pižlíci mají jakýsi plán, o němž nemá potuchy.

Péťu Škubánka zachránila další událost, vlastně další návštěva. Ke kovárně se prašnou cestou kodrcal oranžový žigulík s bílým pruhem Bezpečnosti a zvedl za sebou oblak prachu.

Návštěv to bylo na první odpoledne po návratu z nemocnice pro rekonvalescenta víc než dost, ale tahle, alespoň to dědovi okamžitě prolétlo hlavou, přichází v pravý čas.

Kapitán Majer zaklepal a rázně vstoupil do místnosti.

„Dobrý den, pane Javorský…,“ když uviděl světnici plnou dětí, zarazil se. Děda Javorský ho uvítal:

„Pěkně vítám! A co tak brzy? Říkal jste sice, že se zastavíte, ale jste tu už dvě hodinky po mně?“

Kapitán Majer se posadil na prázdnou židli za stůl a rozhlédl se váhavě kolem. Zřejmě se mu nechtělo hovořit před půlkou smavské jednotřídky. Děda jeho pohled pochopil.

„To jsou všechno přátelé. Mladí strážci hranic. Říkají si Vlci.“

„To zní divoce. Tak dobrá. Máme v Dušici krajskou kriminálku. Všichni z Bezpečnosti jsou v terénu. Ale záchytný bod nikde. Radši jsem se přece jenom slavil, jestli jste si na něco nevzpomněl…“

„A víte, že pro vás možná něco máme?“ děda se rozhlédl po ostatních, jako by mluvil i za ně.

„Máme? To jako vy všichni?“ Z Majerova hlasu zněla nedůvěra.

„To je tak,“ začal děda vykládat. „Já se tady na samotě moc často s parukou nesetkám. A teď najednou hned dvakrát.“

„To chcete říct, že jste viděl tu paruku toho chlapa z nemocnice?“

Tondovi Kolečkoví se náhle rozsvítilo. To je proto, proč mu ta paruka pořád ležela v hlavě! I on přece slyšel mnohokrát tu historku o cyankáli a muži v paruce.

„To musela být ona!“ vykřikl.

„Co, snad jste ji neviděli? Ale to přece mohla být jakákoliv paruka…“ V Majerově skeptickém hlase zaznívala přece jen jakás takáš naděje.

„Ona by to být mohla podle toho jak jsme ji našli,“ ozval se Tonda Kolečko, a nasadil zase ten přemýšlivý výraz, který tak dobře znala paní učitelka Tánská.

„Tak víte co, nejlepší bude, když mi to budete vyprávět pěkně od začátku,“ navrhl kapitán Majer a přehodil si nohu přes nohu.

Tonda spustil. Vyprávěl stručně, ale nezapomněl na nic. Jak Péťa viděl na kamenech za rybníkem Markvartem mladíka, který cpal kameny do tašky, igelitové tašky, a pak ji hodil do vody. Pečlivě se zmínil i o lstivém odlákání pižlíků a o tom, jak ze dna vylovili ten podivný předmět. Kapitán ho nepřerušoval a napjatě poslouchal.

„Jen mě mrzí, že mě to hned nenapadlo, když jsme se dozvěděli, co se stalo v nemocnici,“ zakončil výklad Tonda.

„To znamená, že vy tu paruku máte! Víte, kluci, že to může být velice důležitý důkaz,“ pronesl vážně kapitán Majer.

„Jenže, my už tu paruku nemáme,“ dodal Tonda Kolečko smutně.

„A kde je? Kdo ji má?“ vypálil na něj kapitán.

„Ukradli mi ji pižlíci,“ stěžoval si Péťa Škubánek. Teď mu docházelo, jak hrubé neopatrnosti se dopustil. Jenže na druhé straně krádež důkazu, o nějž se zajímá kapitán z Bezpečnosti, to by se mohlo pižlíkům šeredně nevyplatit. Kapitán by je mohl i zatknout!

„A kde jsou ti pižlíci?“

„Na stromě,“ odpověděl Péťa pohotově.

„Cože, to je nějaká legrace?“ kapitán už začínal ztrácet trpělivost.

„Není, jsou na třešni za smetištěm.“ vysvětlovala Týnka.

„Pojedete je zatknout?“ zeptal se Škubánek a očka mu svítila dychtivostí. U tohoto divadla nesmí chybět. Zatýkání pižlíků by mohlo smýt jeho hanbu.

„Zatknout zrovna ne, ale promluvit si s nimi musím,“ rozhodl kapitán Majer. „Pojedete se mnou!“

„Všichni?“ zaprosil Kája Pěkný a Arnošt už se hnal ke dveřím.

„Ovšem,“ potvrdil Majer.

„Já tu zůstanu, už toho mám dneska dost. A mám chuť na kulajdu,“ rozhodl se náčelník Javorský.

„Ahoj, náčelníku,“ zvolal Tonda. „Můžeme přijít k večeru na první poradu?“

„Ale až k večeru. Musím si taky trochu odpočinout…“

Patnáctistovka Lada z dušické Veřejné bezpečnosti už vezla kdekoho, ale takové vosí hnízdo ještě nikdy. Měli rozumu, rad a plánů, a všechny je svěřovali kapitánu Majerovi, až mu zvonilo v uších. Sotva zastavili pod třešní u smetiště, Škubánek byl první venku – ukazováčkem mířil ke koruně a volal:

„Tam jsou!“

Jenže se ukázalo, že lupiči mezitím změnili působiště.

Lada Veřejné bezpečnosti nacpaná kluky ještě zastavila před obydlím Romana Pižla, pak u Nosovských, a nakonec i u Filků, ale žádný z kluků nebyl doma a matky nad tou návštěvou jen znepokojeně kroutily hlavami. I když je kapitán Majer ujišťoval, že jde jen o informaci, obávaly se, co ti jejich kluci zase vyvedli.

Plný nedůvěry byl i pan Rukavička, když k němu do obchodu vtrhli pověstní Vlci v doprovodu kapitána Bezpečnosti. A tak, když se kapitán zavřel v kamrlíku a telefonoval do Dušice na plzeňskou kriminálku, pokoušel se z kluků tahat rozumy. Nechal toho teprve tehdy, když Tonda Kolečko pronesl vážným hlasem:

„Pane Rukavičko, bohužel jsme vázáni služebním tajemstvím.“

Stáli před zaparkovaným vozem a kapitán se zrovna vyptával, kde by se teď dali sehnat pižlíci, když se proti nim hnal návsí Maroušek. tvář měl zpocenou a oči vyvalené. Spěchal k vypínači požární sirény umístěné přímo na krámku a volal:

„Hoří, v Bolenicích hoří!!!“ Pak zmáčkl vypínač a nad hlavami všech se zlověstně rozječela siréna a roztrhla poklidné, dusné teplo nad vsí. Vzápětí jí odpověděla siréna z Bolenití a pak z Korečkova a Mílenic.

A už se cestou od Mačice hnala nákladní véeska plná pohraničníků.

„Jedem hasit!“ křikl na kapitána, kluky a Marouška Milan Kratochvíl z okénka vedle řidiče.

„Jedů tam,“ rozhodl kapitán Majer, a kluci se samozřejmě hrnuli k dvířkám vozu.

„Ale teď už sám…“

„Třeba tam budou pižlíci!“ připomněl Tonda a to bylo dobré, protože kapitán otevřel všechna dvířka. „A co vaši rodiče?“ zeptal se pro jistotu.

„Přiběhnou určitě taky,“ řekl Škubánek a hnal se do auta.

Když opět sjížděli od prudké zatáčky u kostela k serpentýnám, odkud se ráno díval na svou kovárnu děda Javorský, když ho vezli domů, zahlédli na obzoru, kdesi nad bolenickým rybníkem, chuchvalce hustého, černého kouře, který hrozil zaplnit modrou, bezmračnou oblohu…

XXVII. NENÁVIST

Když porybný Mareš zavíral dvířka v drátěném plotu, který odděloval bolenický rybník od břehu, mohlo být kolem jedné – tedy pravý čas sednout si někam do chládku, sníst si oběd a vykouřit cigaretu. Boleničák, Jak se rybníku říkalo, nebyl uzavřen z jedné strany plotem jen tak pro nic a za nic. Dříve se sem chodily koupat děti z celého širého okolí a po celé léto doslova obléhaly právě tenhle pravý břeh. Nu a právě v posledních letech sem rybáři nasazovali kapří plůdek a tomu svědčilo všechno možné, jenom ne křik a cákání dětí. Rybáři tedy nechali břeh oplotit, čímž Boleničák vyřadili z letního koupacího provozu, protože jeho ostatní břehy byly strmé a dno pod nimi pokryté skoro třiceticentimetrovou vrstvou nepříjemného, mazlavého bahna.

Mareš se okamžitě zpotil, jakmile se vzdálil od rybníka. Tady, kousek od břehu, už nebyl ten vlahý vlhký vzduch, jaký se vznášel nad stříbrnou hladinou, kde si člověk mohl každou chvíli nořit ruce až po lokty do studené a čisté vody.

Vedro na něj dopadlo jako kladivo. Košili s krátkým rukávem neurčité seprané barvy měl ve chvíli mokrou. Mareš už nebyl nejmladší, padesát mu bylo na jaře, ještě že nemusí při své práci chodit pěšky. Kdepak, porybný si dneska jezdi na motorce a práci má klidnou. Motorku Mareš nechal tentokrát až na dvoře bolenického JZD, téměř tři kilometry odtud. Ale udělal to schválně – už kvůli zdraví se nejde přece jen pořád vozit… A teď skoro litoval. V tomhle horku to nebude příjemná procházka. Kdyby se šlo ještě lesem, ale poslední rozumný strom byl u křížku na rozcestí, jež tvořila hráz, a cesta od Bolenic k Černicím. Rostla tu mohutná lípa a pod ní byla travnatá loučka s rozhledem do všech stran.

Mareš se svalil do trávy, vysoké a chladivé, a zhluboka oddechoval. Chládek byl moc příjemný.

Mareš se spokojeně rozhlédl kolem. V dálce se v průzračném vzduchu mihotal přelud zříceniny hradu Babí, vyčnívající jako vykotlaný zub z hradby zelených lesů, za ním brambořiště stoupající do vrchu zdánlivě téměř až k modrému nebi, vlevo mezi poli cesta na Cemice a přímo před nim pšeničné pole chytající ve sluníčku první bronz. A taky louka, ohromná žírná louka v kopci a vprostřed ní, po zřícenině hradu poslední stavení v dohledu, starý dřevěný seník. Do ticha jen občas zahučel traktor odkudsi za kopcem, snad od Smavé.

V žhavém slunci teď viděl Mareš jen dvě postavy, dvě ženy, které stoupaly od seníku do vršku s hráběmi přes ramena.

Mareš spokojeně vybalil housku se salámem a pořádně se zakousl. Usmíval se. Od té doby, co se sem přistěhoval před dvaceti lety z Budějovic, si každý týden gratuloval, že to udělal. Zvykl si tu na lidi i jiný, drsnější kraj. Všechno se mu tady líbilo, nevadil mu přece jenom trochu nebezpečnější pás u západní hranice. Snad jen v posledním týdnu.

V okolních vesnicích, samozřejmě také v Bolenicích, se nyní častěji objevovali příslušníci VB se svými žlutobílými vozy a také pohraničníky bylo nyní možné i tady v polích potkat častěji než obvykle. To mu tak nevadilo, pohraničníci jsou stejně běžní jako potřební. Ale ty neustálé kontroly a otázky. Těžko spočítat, kolikrát za poslední dny ukazoval propustku do hraničního pásma, a to tohle pásmo začíná až tamhle za kopcem. Ale nedalo se nic dělat. Události z posledních dnů jako by chtěly vrátit čas do doby před více než dvaceti lety, kdy sem přišel a kdy sabotáže a pokusy o ilegální přechod státní hranice tu nebyly ještě tak neobvyklý.

Dojedl housku se salámem a zašmátral po kapsách, ale nenašel tam už nic, jen zmačkaný balíček cigaret, jednu vytáhl, starostlivě ji uhladil a zapálil. Dvakrát mu nechutnala. Je to hřích, kouřit v takhle krásně čistém vzduchu, napomenul se.

Znovu mu na mysli vytanuly ty věčné kontroly. Už se do toho začali motat i kluci. Když jel před hodinou ze Smavé, seděli u silnice tři kluci a zapisovali si číslo jeho motorky. Mají ty děti ale nápady! říkal si v duchu s podivem, ale i s uznáním. Sám věděl, jak jsou kluci šikovní. Už nejednou upozornili pohraničníky na podezřelé osoby pohybující se v hraničním pásmu.

Dokouřil a podíval se na hodinky. I co, dvacet minut ho nevytrhne, natáhne se a na chvilku si zdřímne. Pod hlavu si pečlivě přitáhl oblý kámen, který mu už jako polštář posloužil nejednou, a zavřel oči. Tady ho stejně nikdo nemůže vidět. Ve chvíli usnul, jako když ho do vody hodí.

Ač vítr nepohnul ani větvičkou, pšeničné pole ležící pár metrů od louky se zavlnilo a nad paličky klasů se zvedla hlava se zvědavě a ostražitě rozevřenýma očima.

Martin Bína měl vlasy sice stejně krátké jako při noční návštěvě u Docenta, ale modravě černá barva zmizela a nahradila ji téměř normální hnědá.

„Zdá se to dobrý. Ty babky zmizely, a ten chlap od rybníka je taky pryč…“

Vedle Bínova obličeje se vynořila Wagenknechtova hlava. Tvářil se otráveně, na skráni dosud malou, tenkou náplast.

„Chvíli počkáme,“ řekl, ale Bínovi se to zřejmě nelíbilo.

„Wagenknecht, já na to jdu. A teď hned. Co když sem přijdou zas ti kluci? Objeví se tam, kde je nejmíň čekáš. Já už je znám!“

„Řekl jsem ne!“ zavrčel Wagenknecht a chytil ho za ruku. „Víš stejně dobře jako já, že naším úkolem je odlákat pozornost od jeskyně. Jak jinak myslíš, že se tam teď dostanem?“

„Hele, už mám toho tvýho rozkazování dost, povídám, že…“

„Buď zticha. Já tu poroučím a robě rozkazuju!“

„Ale nepovídej! Mně je to úplně jedno!“ Šeptali sice, ale i při šeptání se dá zvýšit hlas.

„Povídám ti, buď ticho,“ zasípěl Wagenknecht a stiskl mu ruku ještě víc.

„Pusť mi ruku!“

Stisk ještě zesílil. Bína se vztekle rozehnal a levičkou zasadil Wagenknechtovi ránu do obličeje. Chtěl se rozmáchnout znovu, ale uprostřed pohybu se zarazil. Wagenknecht sice stisk uvolnil, ale v jeho pravé ruce se mu objevila pistole.

„Tak tohle sis zkusil naposledy. Víš, co z tebe udělám!“ A pohrozil mu pistolí.

Bína škubl rukou, jako by ho to nelekalo a v jeho očích bleskla nenávist. Oba si náhle uvědomili, že jsou vlastně nepřátelé – a to nepřátelé velcí. Hlaveň pistole rýpla Bínu bolestivě do žeber.

„Až řeknu, tak vyrazíme. Poběžíš první, abych tě měl na očích. Až ti seník zakryje výhled na cestu k rybníku, vydáš se na louku. Docela normálně, jasný. Žádný velký utíkání. Musíš chvíli zapomenout na to, že máš pro strach uděláno, ty hrdino. A rovnou cestou k vratům! Ale až řeknu!!“

„Pistoli máš ty, takže je to jasný.“

Pistole ho znovu plnou silou rýpla do žeber. Bolest se mu rozlila až do zad.

„Tohle mi zaplatíš!“

„Už se třesu strachy. A teď buď zticha.“

Rybník proti nim se leskl jako pětikoruna ztracená v dešti. Oproti němu se tyčil seník.

„Tak běž!“ nařídil Wagenknecht a strčil do Martina. Ploužili se polem těsně za setou. Každý měl na zádech nenápadný turistický batůžek, a zdálo se, že těžký, Bínu každou chvíli bolestivě udeřil do boku.

„Tady to bude. ještě počkej!“ Wagenknecht se opatrně rozhlédl. Místo zvolil dobře. Odzadu se táhlo jenom pole zakončené vrcholky lesních stromů, výhled od rybníka a cesty teď chránil seník, který jim odtud připadal neuvěřitelně veliký.

„Tak jdi!“

Martin se otočil, Ironicky se na něj ušklíbl: „Provedu, šéfe!“

„Ty…,“ zavrčel Wagenknecht.

Ale Bína už kráčel klidným krokem přes louku. Tady bylo nebezpečné vyrazit za ním a na místě si to s ním vyřídit. Nesmějí zbytečně vzbudit sebemenší pozornost. A tak Wagenknecht vykročil zvolna za ním, zuby pevně stisknuté vztekem, pěsti zaťaté.

Brzy byli v seníku. Proti nim zívala vrata, ženské se ani nenamáhaly je pořádně zavřít, tak spěchaly domů. Opatrně vstoupili dovnitř, bylo možné, že tu někdo zůstal, třeba aby se v odpoledním horku prospal.

Přechod z prudkého slunce do tmy seníku je na okamžik oslepil. Když se jim oči přizpůsobily, oba viděli, že seník je rozdělen do dvou samostatných částí kamennou zídkou, stejně vysokou jako obvodové zdivo. Ta polovina, v níž stáli, se teprve plnila hebkým a voňavým senem, druhá už měla seno nacpané až po střechu.

„Ty jdeš tam,“ rozkázal Wagenknecht a ukázal ramenem na plnou kóji, „a já sem.“

Ještě než se rozešli, otevřeli batůžky. V každém z nich se skrýval malý, asi dvoulitrový plechový kanystřík, a papírový přebal hlásal, že uvnitř je ARWA, čistící prostředek pro motory. Bína svůj kanystr otevřel a vůně čerstvého sena se začala mísit s ostřejším pachem benzínu.

Wagenknecht pak vykročil dozadu ke kupě sena ve „své“ polovině seníku. Pracoval rychle a obratně. Poléval jenom spodní vrstvu na okraji hromady sena – dobře totiž věděl, že benzín má požár pouze urychlit a udržet oheň – proschlé seno by samo chytilo jako vích.

„Je to tu vysoký, těžko se budu dostávat zpátky,“ prohlásil Martin znepokojeně. Po dvou bednách si vylezl na kamennou přepážku a teď se díval dolů pod sebe. Na druhé straně zídka skutečně spadala do hloubky více než dvouapůlmetrové, protože seník stál na svahu.

„Dost řečnění, nemůžeme tu být týden,“ přikázal mu Wagenknecht. „Já už jsem s tím skoro hotovej.“

A tak Bína skočil. Dopadlo to dobře, nic se mu nestalo. V rychlosti se i on zbavil benzínu a kanystr odhodil stranou – co je mu po něm, ať si ho najdou! jenže jak teď zpátky? Zídka byla z této strany naprosto hladká, dosud ji kryla stará drolivá omítka. A na okraj nedosáhl ani nedoskočil.

„Tak dělej, dělej, já už to zapaluju!“ Znělo to hrozivě.

Bína zahlédl v šeru kouta prohnilou bednu. Ale zcela vzadu prosvítaly druhými vraty chvějivé paprsky slunce! Doběhl pln naděje k vratům. Tahle však někdo zvenčí zavřel!

Zdálo se, že je v pasti.

„Počkej, nemůžu se dostat ven.“

„Bože, s tebou je ale práce!“ Wagenknechtův hlas zněl na druhé straně netrpělivě. Jemu stačilo, aby škrtl a utekl.

Bína se v panice rozhlédl a pak popadl rozviklanou bednu a táhl ji k zídce. Ano, to by mohlo jít. Opatrně se pokusil na ni vylézt. Chtělo to výkon akrobata, balancoval ze strany na stranu a bedýnka pod ním praštěla jako shnilý můstek.

„Tak bude to?“ vykřikl už vztekle Wagenknecht.

„Pojď mi pomoct!“ zaprosil Bína.

„Hned, už jdu,“ ozvalo se otráveně na druhé straně.

Teď už Bína stál na tom vratkém a nebezpečném předmětu a natahoval ruce na vrcholek zdi. Tvořily ho velké netesané kameny slepené hlínou. Prsty se konečně zachytily o vyčnívající kámen. Zpolehounka přitahoval paže, pak se nohama vzdal vratké opory a podrážkami došlápl na zeď. Visel v půldruhametrové výšce nad zemí. Zuřivě se vzepřel, aby dosáhl na vrcholek zdi lokty a získal oporu. A tehdy se to stalo. Kámen se ze staré hlíny vylomil a Martin se s výkřikem zřítil dolů a rozmačkal bednu pod sebou. Zasténal.

Nad zdí se objevil zlostný obličej jeho společníka. Wagenknecht teď přímo zuřil.

„Co to děláš, ty pitomče?“

Bína ležel na zemi, pravou nohu zkroucenou v podivném úhlu pod tělem. Opět zasténal.

„Asi jsem si zlomil nohu…“

To by mi tak ještě scházelo, napadlo Wagenknechta.

„Zkus vstát, ty nemehlo jedno zatracený! Vstaň, povídám!!!“ zuřil Wagenknecht.

Bína to zkusil. Kousal se bolestí do rtů, ale nešlo to, noha ležela bezvládně pod ním.

„Proboha, já si snad fakt zlomil nohu! To je bolest. Polez sem ke mně, pomoz mi, pomoz mi, ty syčáku zatracená…,“ blekotal a pronášel trhaně. Bolestí mu vyhrkly do očí slzy.

Wagenknecht se rozhlédl kolem. V duchu zuřil. To snad nemůže být ani pravda, že se jim lepí na paty smůla od samého začátku. A tohle je vrchol: I když se mu podaří Bínu vytáhnout, co s ním? K vozu ho nestačí dotáhnout, až bude seník v plamenech. Musel by tak riskovat, že ho cestou potkají lidé z vesnice, kteří budou spěchat k požáru. A jeho uvidí, jak táhne zraněného. A co by jim pak měl říct? Navíc, jeho i Bínu by mohl někdo z vesnice lehko poznat. A kdyby to i nezapálil, ten benzín nalitý a nasáklý v seně už zpátky do kanystru nedostane. Pěkný důkaz proti nim… Co má dělat?

Podíval se dolů na sténajícího a jeho pohled ztvrdl.

Za všechno může tohle neschopné zatracené individuum. On a jenom on. Uvědomil si, jak ho nenávidí, Je tu asi jediná možnost, napadlo ho… A Martin Bína jako kdyby mu ten nápad vyčetl z očí.

„Co chceš udělat, proboha, co chceš udělat…? To přece ne, přece mě tu. nemůžeš nechat! Že to nezapálíš, viď že ne!!!“ Kroutil se na zemi jako raněné zvíře a slova mu vystřelovala ze strachem stažených rtů. V očích doširoka otevřených měl děs.

Wagenknecht teď nevypadal jako člověk. Rty měl stažené do rovné čárky, připomínající řez ve tváři, z očí jenom úzké, zlé štěrbinky, bradu nateklou od Bínovy rány.

„Jo, udělám to. Snad si nemyslíš, že tě za to všechno, cos už předved, potáhnu na zádech dva kilometry a nechám se chytit s tebou…“

„To nemůžeš udělat, nemůžeš, nemůžeš.“

„Ale můžu, klidně můžu, na to stačí dvě sirky. A pak, ty už mně dlouho piješ krev, ty kryso! Tyhle sirky…“

Vytáhl z kapsy krabičku zápalek a zvedl ji nad hlavu. Kdyby držel v ruce pistoli, namířenou na Bínu, nemohlo to působit hrůzněji.

„Jirko, neblázni, Jirko, ne, to ne!“ děs dodával Bínovi nadlidskou sílu, posadil se a rukama narovnal nehybnou nohu před sebe.

„Já vstanu, ono to půjde, uvidíš. Podívej, už vstávám. Podívej…“

Skutečně se mu podařilo postavit se na levou nohu, ale vzápětí se sesul zpátky na zem. Zmocnilo se ho zoufalství. Vzduch čpěl výpary benzínu.

„Tak sbohem,“ řekl rozšklebený obličej nad zídkou.

Bína se strašlivě rozkřičel. Wagenknecht si uvědomil, že musí jednat rychle. Takový řev může někoho přivolat.

Rozškrtl zápalku. Opatrně, v dlani.

Bína ten malý ohýnek sledoval vytřeštěnýma očima. A pak se začal plazit k vratům. I když byla zavřená, měl přece nějakou naději…

„Dám ti, co budeš chtít,“ sliboval a rozdíral si ruce o kamení v ušlapané zemi, jak se plazil k vratům.

„Ty už teď nemáš nic,“ řekl cynicky Wagenknecht a hodil sirku do sena pod sebou. Pak, aniž se ohlédl, seskočil do poloprázdné kóje, škrtl ještě jednou a zapálil benzínem polité seno.

Okamžitě vyšlehl plamen a vzápětí se otevřenými dveřmi na druhé straně seníku začal plížit černavý dým.

Bina zoufale zaječel.

Wagenknecht vyběhl ven do denního světla…

XXVIII. POŽÁR

Něco ho zašimralo v nose…, prostě se cosi začalo nepříjemně mísit Marešovi do sna. Otevřel sice oči, ale nepohnul se. Rád se vracel do bdělého stavu pozvolna. A teď se to ozvalo znovu. Nejdřív si uvědomil, že cítí dým. A pak se znovu ozval výkřik. Byl to výkřik plný strachu a zoufalství.

Někdo se topí, napadlo nejprve Mareše, ale hned si vzpomněl na drátěný plot. Rychle se posadil.

Hladina rybníka se zdála klidná, jen nedaleko břehu se tu a tam mrskl nad hladinou stříbrný rybí hřbet. Mareš si promnul oči.

Na protější stráni hořelo! Ano, začínal tam hořet seník! Ze dveří se valil černý kouř, a hned nato kdosi vyběhl ven. Mareš i na tu dálku rozeznal, že je to muž v zelené košili. Přes rameno mu plandal prázdný tlumok. Mareš toho muže neznal.

Žhář, to je jistě žhář!

Vyskočil a hned za ním vyrazil.

„Za ním!“ povzbuzoval sám sebe a uháněl jako za mlada. To je teda drzost! Ten syčák! Ale já ho dostanu! říkal si v duchu.

Uprchlík měl velký náskok, a zřejmě velkou výdrž. Od křižovatky k seníku musei Mareš vyběhnout asi sto metrů do mírného kopce, jenže muž se obrátil směrem na Babí. To znamenalo, že si může Mareš kus cesty zkrátit příkopem pod cestou. Jestli ten palič neví o tom, že ve směru jeho útěku leží strž, kterou musí obejít, byla by tu pro Mareše jistá naděje!

Mareš měl srdce až v krku, tep mu bušil ve spáncích stejným rytmem, v jakém nohy dusaly o zem. Náhlé se zastavil. Stál teď v nejbližší vzdálenosti od seníku. Nastražil uši a pokoušel se umlčet srdce –

To byl ten zvuk, který slyšel! Křik, příšerný, do mozku se zařezávající křik vražděného. Hlas vycházel ze seníku. Mareš se otočil. Střechu stavení už věnčila zlověstná černá kouřová čepice, pravou dřevěnou stěnou proskočily plameny a jejich špičaté jazyky dosahovaly skoro ke štítu. Uvnitř někdo je. napadlo ho.

A v tom okamžiku už pádil jako o závod k seníku. Sálající vedro sílilo. V běhu se rozhlížel, zda někde někdo neleží. Ale nikdo tu poblíž nebyl. Jen tráva už začínala v žáru schnout.

Výkřik se ozval znovu, ještě úpěnlivěji, ještě zoufaleji. Byl to mužský hlas. Zatraceně, snad ten chlap není uvnitř! pomyslil si Mareš. Žár sálal ze seníku téměř nesnesitelně, a to ho od vrat dělilo ještě patnáct metrů! Zamotal si obličej a hlavu do košile – jen oči koukaly ven – a řítil se dál Dveře vpředu zůstaly otevřené, a právě už začínaly doutnat. Druhé dveře byly zajištěny bytelnou závoru, v jejímž oku trčel místo zámku kus klacku. Instinkt ho hnal tam. Prkna dveří žhnula jako pláty rozpálených kamen. Vytrhl klacek a vší silou vyrval křídlo dveří. Hustý dým ho donutil ke kašli. Musel pár metrů odběhnout a nadýchat se čistého vzduchu a protřít si slzící očí. Jak zůstala vrata otevřená, dostalo se ohni dalšího vzduchu a vyvalilo se i tudy mračno kouře, jisker a vířící zbytky zpopelnatělé trávy. Ale nikoho nezahlédl! A přece tam někdo být musí, vždyť ho slyšel… a tak se Mareš, chránící si rukama obličej, znovu vrhl k vratům. Nohy ho už odmítaly poslouchat, začínal se dusit čpavým dýmem, ale silou vůle se přinutil vstoupit k okraji sálajícího požáru.

Muž ležel hned za křídlem vrat obličejem k zemi a nehýbal se. Mareš ho popadl za paži, před dusivým dýmem zadržel dech a táhl muže po zemi a vůbec si neuvědomoval, že mu dře obličej po nerovné podlaze seníku. Na takové úvahy nezbýval čas. Dech se mu krátil, tekuté olovo se zvolna rozlévalo z nohou do plic a do všech nervů. Cítil, že již začíná ztrácet vědomí. Musí ale mladíka táhnout dál, ještě pět metrů, takovou si určil hranici. Pět metrů to vydrží, a pak už to bude dobré. Měl pocit, jako by běžel do strmého kopce a za sebou vlekl obrovitý balvan. Na třetím metru byl náklad lehčí. Kdosi vedle něj popadl raněného za druhou ruku a pomáhal mu s ním.

Po pěti metrech se Mareš skácel do trávy.

Procitl brzy, snad za pár sekund. Když znovu otevřel oči, uviděl, jak se po obloze žene kouř. Otočil hlavu na stranu a zahlédl menšího pohraničníka v zašpiněné a potrhané uniformě, který křísí zraněného mladíka v šedém triku. Zvedl hlavu. Seník stál doslova v plamenech, Mareš sjel očima k vratům, a náhle si uvědomil hroznou věc. Fukar na seno má naftový motor a nádrž, asi dvacetilitrová, je plná. A jeden plný kanystr se dosud válí vedle motorku – a plameny se blíží.

To přece musí vybuchnout, každou chvíli to exploduje!

Otevřel ústa, že vykřikne, ale nedostal ze sebe ani hlásku. A pohraničník stál zády otočený k němu. S nadlidským úsilím vstal, zvedl se na kolena a lezl po čtyřech ke dvojici. Zatahal vojáka za nohavici. Ten se prudce obrátil.

„Je… je tam nafta… motor, vyletí to do vzduchu… musíme… pryč.“

Pohraničník – byl to Cípek – sledoval směr, kterým Mareš ukázal, a Ihned vše pochopil. Popadl ležícího muže za obě ruce a táhl ho za sebou do svahu jako sáně. Mareš, který se už úplně probral, se za nimi potácel, neschopen dosud pomáhat.

Nádrž explodovala, když je od požáru dělilo padesát metrů, a spíš strach než samotný výbuch je hodil do trávy pěkně vedle sebe. Nad hlavami jim hvízdly drobné kaménky a dosud žhnoucí úlomky trámů.

„To teda byl postřeh…,“ řekl uznale Cípek a poklepal Mareše po rameni. „Tedy na civilistu,“ dodal. „Není vám nic?“

„Ne, jsem v pořádku. A jak ty ses sem dostal? Viděls utíkat toho chlapa?“

„Jakého chlapa? Nikoho jsem neviděl. Zahlédl jsem jen ten požár, a potom vás dva. Spojil jsem se s dozorčím, aby vyhlásil poplach. A pak už jsem letěl sem. Myslím, že jsem dorazil právě včas…“

„Byl to určitě žhář. Já ho viděl. Běžel jsem za ním, ale pak jsem slyšel řvát někoho v seníku. Tak jsem toho nechal být a utíkal jsem sem.“

„Snad se nám ho podaří chytit. A co tenhle?“

„Toho neznám. Nejdřív ječel a pak už jen nehybně ležel. Šlo to všechno hrozně rychle… Co mu je?“

„Popáleniny snad nebude mít tak velké, ale je přidušený tím dýmem… Podívejte, už otvírá oči. Tak kde vás co bolí?“

Bínův obličej vypadal zbědovaně. Rty měl rozpraskané vedrem a rozkousané bolestí, po tváři, celé očouzené, stékaly velké kapky potu. Zdálo se, že by rád něco řekl, ale nemohl ze sebe vypravit ani slovo. A tak jen očima ukázal ke svým nohám.

V tom pohledu byla prosba.

„Má asi něco s nohama. Tu pravou má tak divně přeloženou…,“ konstatoval Mareš.

„Počkáme, až přijedou naši,“ usoudil Cípek. „Teď mu stejně nemůžeme pomoct.“

„Jediné, co zkusím, je, že mu tu nohu narovnám.“ V tu chvíli ale Cípek zahlédl zoufalý pohled zraněného.

Rozhodl se, že raději počká na lékaře. Čekali tedy, zatímco stavení se před jejich očima měnilo v popel a s ním veškerá práce desítek lidí. V popel se obracelo bohatství okolních lučin a strání. A bude trvat nejméně do otav, než budou moci zase kosit…

V té době měl Wagenknecht za sebou dva kilometry krkolomného běhu. Už sotva pletl nohama. V boku ho nesnesitelně píchalo. Přerývaně lapal po dechu a cesta, kterou sledoval očima podlitýma krví, se před ním začínala vlnit, jako by mu chtěla podrazit nohy.

Nepovolím, umiňoval si Wagenknecht. Tuhle hru je třeba dohrál až do konce. Kdo padne, na toho čeká leda tak vězeňská cela. A o tu on nestojí. Chce přece peníze, hodně peněz, kvůli nim se do toho pustil. Pro ně to všechno podniká. A nenechá si je utéct pro to, že mu cesta už nechce běžet pod nohama. Kdepak, to ne! Není žádný zbabělec…!

Zlověstné syčení požáru už dávno za zády neslyšel. Zato se ze všech stran začínal ozývat jekot sirén. Wagenknecht nechal svůj vůz stát na rozcestí před traktorovou stanicí. Docela veřejně, docela na očích. Tak to bylo vlastně nejbezpečnější. Ale teď? Proti němu hnal cestou děda pár ovcí. Při pohledu na obraz požáru se co chvíli pokřižoval. Kdyby se Wagenknecht nestyděl sám před sebou, udělal by to taky.

Když děda zpozoroval pádícího chlapa, který byl na pokraji zhroucení, zastavil se u okraje cesty a jenom zíral s němou otázkou na stařeckých rtech. Ten si mě bude pamatovat! napadlo uprchlíka. A tak, když míjel tiché stádečko, vykřikl:

„Letím pro hasiče!“ Alespoň něco.

Tamhle už stojí jeho auto. Smetanově bílá Škoda 105 L. Obyčejné auto, které si půjčil od Docenta. Neměli čas se zdržovat další krádeží vozu a znovu riskovat. Byli sice v zoufalé časové tísni, ale Wagenknecht si teprve, nyní plně uvědomil, jak se jim tato neopatrnost může vymstít. Kdyby bylo všechno probíhalo hladce… Ale ten zatracený Bína! Nakonec se uklidnil – nepotrvá to přece už tak dlouho a budou na druhé straně. Tohle vědomí ho popohánělo a dodávalo sil. Nyní záleží stejně všechno jen na tom, jak dlouhý knot má Bínův život. Hlavně aby nemluvil. A že by to udělal a ke všemu se přiznal, tím si byl Wagenknecht po tom, co mu provedl, zcela jist.

Do vozu vpadl, nevstoupil. Roztřesenou rukou zasunul klíček zapalování a otočil vpravo. Teď to nechytne, napadlo ho, takový je zákon schválnosti, ale motor okamžitě naskočil. Na jedničku vyrazil ke křižovatce vroubené topoly. Kam teď? Vlevo je Smavá, vpravo Bolenice. Nebezpečí může přijít z kterékoliv strany.

A vlastně jaké nebezpečí! jedině náhodná kontrola. Když si to uvědomil, ihned se uklidnil. Záleží jenom na tom, aby vypadal zcela přirozeně. Požár? Jistě, nějaký oheň viděl, ale co má být? Doklady má přece v pořádku, i od vozu, tak co. Jakmile projede na státní silnici, nemá se čeho bát. Rychle se musí dostat do Plzně, sehnal Docenta a říct mu, co se tu všechno stalo. Šéf sice asi nebude mít radost z toho, že se mu to zase nepovedlo bez komplikace… Ale na druhé straně, teď, když se zbavili Biny. který všechno jen kazil, se nemají čeho bát. Jenom si musí trochu pospíšit. Své předsevzetí přece splnili…

Bílá stopětka zahnula vlevo, tedy ke Smavé.

V té době seděl Roman Pižl rozkročený na obrovském balvanu stranou silnice, v levé ruce blok a v pravé tužku, a pečlivě zaznamenával hlášeni svých zvědů, která, po pravdě řečeno, nebyla nejčastější. Celý velký Romanův plán. jak předčit Vlky, byl celkem prostý. Věděl, jako ostatně všichni v okolí, že Bezpečnost a Pohraniční stráž pátrají po jakémkoliv podezřelém individuu. K takovým Roman Pižl počítal především motoristy, protože jakýpak by to byl moderní zločinec bez auta, a to přinejmenším mercedesky, lancie, austina či alespoň opela. A tak se pižlíci rozhodli, že se do pátrání zapojí. Proto se vypravili na místo ze všech okolních silnic nejfrekventovanější, na křižovatku u Bolenic. Roman se usadil na zmíněný balvan a Jirka Nosovský a Pepa Filek hlásili státní poznávací značku, typ a barvu každého vozu, který projel kolem, se zvláštním přihlédnutím k tomu, kolik jede v autě lidí a zda nevypadají na kriminální živly.

Ačkoliv seděli na silnici již nejméně půldruhé hodiny, záznamů v bloku nebylo moc. Tři Wartburgy s místní značkou, jejichž majitele kluci znali, jedna škodovka a pár traktorů. Chabý úlovek. Roman se drbal pod ukořistěnou černou parukou, kterou si jako nejvyšší velitel nasadil na hlavu, a přemýšlel, že už akci odvolá. Ovšem před tím její úspěšný výsledek pořádně vychválí.

Pak se v bolenické zatáčce ozvalo hučení vysokých otáček motoru, v ohybu se kmitl bílý vůz a už si to sem žene víc než osmdesátkou, což není v kraji zvykem.

„Veliteli, je to bílá škodovka,“ hlásil Jirka Nosovský z příkopu.

„Já myslel, že je to zelenej trabant,“ ušklíbl se ironicky velitel. Akce ho už zřejmě nudila.

„Sedí v ní jeden muž,“ hlásil teď zase Pepa, kterému se dnes zřejmě zalíbilo v korunách stromů, neboť se usadil a nejnižší větvi staré plané hrušky.

„Hm…“

„Plzeňský číslo, nemůžu to přečíst, má to nějaký zablácený,“ křičel vzrušeně Jirka, ale Pepa triumfoval ze stromu.

„PM-11-08, vidím to jasně! Jééééééé,“ ozvalo se těsně po tom, co Pepa podal hlášení. Byl to zoufalý výkřik. Pepa se v zápalu pozorování zapomněl držet a spadl z větve téměř rovnou na Jirku Nosovského.

„Sakra, co to zase děláte! S vámi se teda vážně nedá pátrat,“ vybuchl rozčileně Roman.

„Ty bláho.“ ulevil si Pepa Filek dlouhým protáhlým výkřikem a hnal se k Romanovi, Jirka Nosovský mu cválal v patách.

„Víš, kdo to byl?“

„Asi Niky Lauda,“ tipoval ironicky Roman.

„Ne, to byl přece ten chlap, co držel Týnku v jeskyni! A nám řek, abychom hlídali kvůli tomu psovi! Viděl jsem ho předním sklem dost dobře!“

„To není možný!“

„Byl to určitě on, já ho poznal taky, i když jel dost rychle,“ potvrdil Jirka. A oba věrní pižlíci se pohledy žadonícími o uznání zadívali na svého velitele.

„Co teď?“ žádal Pepa od svého velitele další instrukce.

Velitel mlčel, velitel přemýšlel. Jeho zrak v té chvíli dosud sledoval svah ke Smavé. Bílé auto hlasitě zdolávalo poslední zatáčku, co chvíli se prosmekne kolem kostelíka ve Smavé, odbočí doprava ke státní, a pak je konec.

„Jak bylo to číslo?“ probral se náhle Roman.

„Tady to máš,“ podal mu Pepa blok se svými klikyháky. „PM-11-08.“

„Myslím, že jediný řešení je to rychle hlásit. To už není legrace!“

Vyrazili tryskem, tak, jak to smavšti kluci umějí. Prostě kopec nekopec. Jirka Nosovský zůstal během prvních pěti minut o víc než o sto metrů pozadu. Zachránilo ho jedině to, že se kluci vpředu najednou zarazili.

Serpentýnami sjížděla pohraničnická véeska a za ní žlutobílá lada Veřejné bezpečnosti.

Teprve teď se kluci ohlédli a uviděli, jak se od bolenického rybníka valí mohutný černý kouř jako z padesáti táboráků.

Véeska kolem nich jen projela, zato auto Bezpečnosti u nich zastavilo. Pižlíci ovšem zírali, když se z něj vyhrnuli Vlci, ale trumf byl tentokrát na jejich straně.

„To je ta paruka,“ ukazoval Škubánek na Romanovu hlavu. „To jsou ti zloději. Zatkněte je!“ A chtěl skočit po Romanovi, ale ten se hnal rovnou ke kapitánovi za volantem.

„Teď tudy projel, viděli jsme ho…“

„Počkej, kdo?“

„Ten chlap!“

„Jaký chlap?“

„Ten, co strčil Týnku do jeskyně, ten s tou jizvou…“

„Má pravdu, viděli jsme ho,“ hnali se k autu i ostatní pižlíci.

„Bůhví, co vy jste zase viděli,“ neodpustil si zarýt Kája Pěkný, ale nikdo mu nevěnoval pozornost.

„Tak vy jste viděli toho neznámého z jeskyně, jakým vozem jel?“ vyptával se spěšně kapitán Majer, a přitom stáhl Romanovi z hlavy černou paruku, která v posledních dnech vyměnila už tolik majitelů.

„Bílá Škoda 105 L, státní poznávací značky PM-11-08,“ ohlásil hrdě Roman Pižl. nahlížeje do bloku, a pyšně se rozhlédl po ostatních, jeho plán vyšel.

„Víš to docela jistě?“

„Naprosto, tady to mám,“ Roman důležitě poklepal prstem na blok.

„Výborně, pojedete se mnou. Nasedat, musíme okamžitě vyhlásit pátrání…“

Zatímco se kapitán domlouval radiotelefonem z vozu s nejbližším vozem VB, nasedali pižlíci s velice uštěpačnými výrazy v obličeji do vozu na sedadla, která museli opustit Vlci.

Lada protočila zadní kola, jak kapitán prudce dup! na plyn a pustil spojku. Prach na chvilku zahalil Vlky stojící u příkopu, takže naštěstí neviděli obličej, který na ně udělal z odjíždějícího vozu Jirka Nosovský.

Zůstali stát vprostřed cesty jako zmoklé slepice. K požáru bylo daleko, do Smavé se jim nechtělo. Pak je prškou deště kamení a prachu ohodilo ještě požárnické auto se stříkačkou, ženoucí se teď už celkem zbytečně z vesnice k Bolenicům.

Škubánek se tázavě zadíval na Kolečka.

„Kam teď, veliteli?“

„Nevím, jak vy, ale já jdu k náčelníku Javorskému.“

Smutná kolona opustila silnici, pohrdavě se otočila zády k senzaci požáru a vykročila husím pochodem k Jírově rokli a odtud ke kovárně.

Slunce pořád nesnesitelně pálilo.

XXIX. ŠÉF

Plzni bylo horko samozřejmě ještě větší. Kdo mohl, obrátil se k městu s rozpálenými ulicemi zády hned kolem oběda. Všechna okna byla otevřena dokořán, a kdyby jen trochu vanul vítr, musel by městem protahovat pořádný průvan.

V prvním patře vilky, kde bydlel Petr Stodola alias Docent, byla však okna zavřena, aby snad ani cípeček proneseného slova nevyletěl ven k nepovolaným uším. V místnosti s obrovskou plochou psacího stolu seděl na gauči, který obvykle přenechával svým hostům, sám majitel bytu a v Docentově křesle trůnil malý, hebounký dědeček, přesně takový, jaký v pohádkách plni tři přání. Vlasy řídké jako řasy, ale hebčí a bílé, pleť zdravě růžovou, ústa usměvavá. Působil prostě dojmem neškodného starého penzisty – nebýt ovšem toho, že měl v kapse místo sáčku s krmením pra ptáky armádní pistoli, a bledé, hořčičně hnědé oči ostré jako nůž. Ve svém oboru byl známý pod přezdívkou Pískle, a v poslední době pracoval jako jeden z nejšikovnějších agentů pro spojení se socialistickými státy. Měl na kontě nejedno úspěšné ilegální překročení hranice a díky svému střeleckému umu také nejednu náhlou smrt svých „spolupracovníků“. Byl zcela bezohledný a dokázal být neúprosně tvrdý. Jako si třeba herec může vybudovat skvělou kariéru na svém ošklivém vzhledu, tak si Pískle vybudoval kariéru agenta na své naprosté nenápadnosti a dobrosrdečném výrazu, jímž dokázal oslabit i zly plamínek svých očí. Málokdo by mu hádal méně než pětašedesát let, a přesto Pískle teprve před rokem překročil padesátku.

Pískle tedy seděl za Docentovým psacím stolem, v levé ruce držel titěrný hrneček s čajem a v pravé svíral plán zvaný modrák, ukořistěný v jistém velkém plzeňském závodě. Jak ho držel v ruce, zaslechl Docent slabé zašustění a v duchu rozvažoval, zda ten zvuk vydává papír, či agentova téměř průhledná pokožka.

„To je dobrý, moc dobrý. To se jim bude určitě líbit,“ hodnotil Pískle lup. „Trvalo vám to taky pořádně dlouho..“

Docent se už chystal začít odporovat, ale Pískle ho dokázal vždycky rychle jediným krutým pohledem zchladit. Ostatně, Docent ani s naprostou jistotou nevěděl, jak se k němu chovat. Neměl totiž vůbec přesné zdání, jaké místo Pískle v hierarchii nepřátelské špionážní rozvědky zaujímá. Jisté však bylo, že asi stál dost vysoko nad ním, a pak bylo vždycky lepší tvářit se pokorně. Alespoň do té doby, než se člověk dostane zpátky na druhou stranu hranic. Wagenknecht, Vehle, a nakonec i Bína by asi udiveně zírali, kdyby viděli, jak je najednou jejich přísný šéf poslušný.

„Mohli jsme to mít už dávno, jenže s Wagenknechtem se nedá spolupracovat. Prosím tě. jenom jak dlouho mu to trvalo s tím plánem… a to nemluvím o jiných věcech.

Už se na to prostě nehodí a měl toho dávno nechat,“ mávl Docent rukou.

Pískle přimhouřil nebezpečně oči.

„To chceš jako říct, že je na to už starý?“ Znělo to klidně, skoro líně, ale Docent pochopil, že udělal velkou chybu.

„Někdo může být u konce ve třicíti. A to je Wagenknechtův případ,“ napravoval honem své uřeknuti. „Páral se s tímhle případem tak dlouho, že jsem to musel vzít do rukou sám. Jinak bychom doteď neměli nic…“

„To teda znamená…“ Pískle se pomalu napil čaje. Pak postavil šálek zpátky na modrý majolikový podšálek a kapesníkem si utřel rty. „To znamená,“ pokračoval, „že tyhle plány jsou výhradně tvoje práce?“ zvědavě zvedl obočí.

„Dá se to vlastně tak říct,“ zaklel se Docent na gauči jako student při zkoušce.

„Tak dobře. Ostatně, my na centrále už dávno víme, jak to je s Wagenknechtem i s tebou. Možná žes to taky zaznamenal, ale my si všimli určitě, že Wagenknecht tady nedělá tak docela jenom pro nás,“ řekl Pískle pomaličku. Na Docenta se ani nepodíval.

„To, to jako myslíš, že by mohl ještě… taky pro někoho jinýho?“ Docení se zakoktal. Ten rozhovoř začínal být jaksepatří nepříjemný a nebezpečný. Při zavřeném okně mu bylo náhle k zalknutí. Vstal, přešel k oknu a chystal se je otevřít.

„Nech to radši zavřené, jsem celý prochladlý,“ napomenul ho Pískle a na důkaz svých slov si zamnul ruce. Zašustilo to, takže předtím to nebyl papír.

„Buď pro někoho jinýho, nebo jenom pro sebe Co ty o tom víš? Něco o tom přece vědět musíš,“ pokračoval Pískle ledovým hlasem.

„Já nevím nic, vůbec netuším, o čem mluvíš!“ vyjekl v obraně Docent.

Pískle se na chvíli zamyslel a pozoroval přitom Docenta svýma krutýma očima. Logicky, bez jakéhokoli zákmitu citu probíral možnosti, proč by mohl být Docent ve spolku s Wagenknechtem. Došel k závěru, že by Docent pro něco poměrně nepodstatného takhle neriskoval.

„To sice příliš nesvědčí o tvém pozorovacím talentu, ale budiž,“ pronesl po chvíli téměř shovívavě. „Budeme dělat, jako že ti to věřím. Ostatně, teď máš vystaráno, tenhle plánek ti vynese dost,“ řekl a poklepal špičkami prstů na složený dokument. „A třeba hned…“

Docent se rychle vztyčil. Situace se měnila každou chvíli! Co má přijít teď? A může Pískleti věřit? Nechce ho vlákat do nějaké léčky?

„Odtud je už nutné zmizet, a já mám na zpáteční cestu místo jen pro jednoho spolucestujícího. Kdo myslíš, že to bude?!“ zeptal se Pískle provokativně a nechal tu otázku viset v tichu.

„No, Wagenknecht, nebo ty!“ prohodil, když Docent mlčel příliš dlouho.

„Já?“ zeptal se Docent, ale nadšeně to neznělo.

Pískle kývl hlavou a čekal radostné díky.

Docent ale seděl a pozoroval koberec. Na jednu stranu bylo jisté, že na odchod za hranice čekal netrpělivě, zvlášť teď, když si částečně svou vinou zkomplikoval celkem příjemný život případem Vehle a spol… Ovšem dá se Pískleti důvěřovat? Dost rychle přistoupil na to, že Docent není zapojen ve Wagenknechtově vedlejší činnosti. A pak, faktem zůstává, že věc, kterou Docent rozjel, je příliš veliká, stejně jako ta spousta peněz, o kterou v ní jde. Docentův podíl na tomhle obchodě by mohl daleko předčit abstraktní výhody, které ho čekají po Ilegálním přechodu hranic. O vděku svých šéfů si nedělal přehnané iluze.

Kdyby Docent místo letitého koberce pozoroval spíš tvář svého společníka, asi by se zachvěl. Stařecké rysy v růžové tváři pomalu tvrdly, oči začaly krutě žhnout. V několika minutách už Pískle vůbec nepřipomínal penzistu z parku. Když však začal mluvit, zněl jeho hlas nezvykle tiše.

„Tak koukej, ty pitomče, jestli něco víš o tom Wagenknechtově vedlejším podniku, jako že víš, tak máš nejvyšší čas na to zapomenout. A taky poslední příležitost. Kdyby sis nešplhnul s tímhle plánem, tak jsme vás v tom nechali oba. Tenhle plánek,“ a zvedl modrák ve dvou prstech do výšky, „tenhle plánek je tvá milost, tvé vykoupení. Ale když podrazíš vlastní záchrance, tak se, chlapče, vezeš. Necháme tě v tom, jako v tom necháme Wagenknechta… je ti to jasný?“

Docent se potil. Studené čůrky potu mu stékaly po zádech, ale ani si to neuvědomoval. Musel něco říct, a to rychle, a také se rozhodnout, a tohle rozhodnutí znamenalo všechno, úplně všechno. Zazvonil telefon – to byl spásný odklad. Pískle po něm automaticky vztáhl ruku, ale pak pokynul bradou Docentovi.

„Stodola,“ ohlásil se Docent.

„Tak koukej, Docente,“ ozval se na druhé straně Vehlův navztekaný hlas, „mohl bys mi už konečně říct, co se bude dít? Pořád to nikam nevede, a já toho mám dost. Víš co, já k tobě zaběhnul A teď hned. A kdyby něco, tak já rád pomůžu. Tak já jdu k tobě!“

Přesně tohle mu scházelo. Vehle řval do telefonu jako pominutý a Pískle natahoval uši.

„Ne, to v žádným případě ne. To je nesmysl,“ řekl to snad až příliš stísněně.

Vehle se v telefonu zarazil: „Co se děje? Je ti něco?“

„Trochu mě bolí hlava. Zavolám ti později,“ hlesl Docent teď už o poznání klidněji a položil sluchátko, v němž Vehlův hlas stále ještě něco drmolil. Pískle pokýval vědoucně hlavou.

„Tak naposled. Já odjíždím zítra večer vlakem. Ten tirák, který by vzal tebe, jede taky večer, ale z Chebu. Tak jak se rozhodneš?“

„Je to na mě všechno hrozně najednou. Nejsem vůbec připravenej,“ zablekotal Docent. „Potřebuju ještě dát některý věci do pořádku…“

„No jak chceš. Jen aby nedali do pořádku oni tebe,“ řekl pochmurně Pískle. Pak vstal, do malé stařičké diplomatky, jaké se nosily před lety, opatrně zastrčil vzácný dokument a ještě jednou se zadíval na Docenta. „Mám takový pocit, že svého rozhodnutí budeš trpce litovat, ale každý svého štěstí strůjcem.“ Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Můžu si u tebe opláchnout ruce? Jsem od toho modráku jako lakýrník,“ a natáhl k němu dlaně. Bříšku ukazováku a palce pravé ruky byla jen nepatrně zbarvena do modra.

Docent otevřel dveře malé koupelny a rozsvítil. Vtom se znovu ozval telefon. Pískle vešel do koupelny, ale dveře nechal pootevřené.

„Stodola…,“ ohlásil se váhavě Docent.

V aparátu bylo pár okamžiků ticho, zaslechl jen sípění vzdáleného dechu. Na čele mu naskočily vrásky. „Kdo je tam?“

„Já,“ zachraptěl Wagenknechtův hlas. „Volám z pošty v Klatovech.“

„Tak co?“

„Musíš sem, hned sem musíš. Jsem tu sám…“

„Hmmm,“ pronesl zadumaně Docent.

„Auto je taky pryč. Myslím, že si všimli čísla. Tak by mohli přijít třeba i k tobě, a možná, že dost rychle. Tak se pro jistotu připrav.“

Docent stál jako solný sloup. Navíc slyšel, že Pískle už přišel z koupelny, a stojí teď asi metr za ním.

„Hm, no dobře, a kde teď jste?“

„Jsem sám, vždyť to povídám,“ ozval se Wagenknecht netrpělivě. „Budu čekat v Klatovech, v hospodě U dělostřelce, musíš hned přijet, je to vážný.“

„Tak já přijdu,“ řekl Docent do telefonu, a podařilo se mu dokonce přes rameno usmát se na svého společníka.

„Přijdeš? Co to plácáš, prosím tě! Je to přece čtyřicet kilometrů!“

„Tak přijdu, jen co budu mít chviličku času. Jsem rád, že už to máte ušitý. A díky. Na shledanou…“ Položil sluchátko a otočil se, aby viděl, jaký dojem udělal jeho výstup.

Pískle zavrtěl hlavou. Byl to profesionál.

„Docente, já bych nechtěl skončit jako ty…,“ řekl tiše. „A jak skončíš, to už teď vidím docela jasně.“

„Jak?“

„Špatně.“

„Těžko. Já ten lístek beru.“

„Který lístek?“

„Tirákem přes hranice.“

„A podívejme! A co že tak najednou.“

„Už toho tady mám dost.“

„Tak dobrá,“ řekl Pískle a vyšel do předsíňky. „Zítra v pět večer zajdeš v Chebu na náměstí do Modrý hvězdy.

Jednu aktovku v ruce, nic jinýho, potom…“ Pískle mluvil a mluvil. Docent si ukládal do paměti všechny důležité údaje, ale díval se přitom na nástěnné hodiny. Jedna hodina po poledni. Má víc než čtyřiadvacet hodin času. Stihnout se to dá.

Když Pískle konečně odešel, vytrhl rychle zásuvku psacího stolu. Peníze, pistoli, nůž, to všechno rychle nacpal do kapes.

Vilku opustil za deset minut a zamířil na autobusové nádraží…

XXX. ÚTĚK

Jestli kapitán Majer právě v tomhle okamžiku o něco nestál, pak to bylo čekání a vysedávání na lavici v nemocniční chodbě. Právě teď, když se akce rozběhla naplno a když měli skutečnou stopu, se tady musel usadit a pozorovat praskliny ve stropě.

Doktor Vařík prostě prohlásil, aby kapitán čekal, že se nedá nic dělat. A tak tedy čeká.

Ostatně Majer to celé poněkud dramatizoval a trochu přeháněl. Ve skutečnosti tu byl teprve deset minut a za chvíli se měly otevřít dveře pokoje a on si mohl promluvil s Bínou. Ale byl jako na jehlách, i když mu bylo jasné, že teď musí jednat dál podle toho, co mu řekne Bína, a že ledy nic jiného než čekat nemůže. To, co bylo třeba udělat, udělal. Doktor Vařík ovšem prohlásil, že při Rínově současném stavu toho nebude moc. Ale snad se mýlí.

Majer se opřel hlavou o zeď a znovu se zadíval na předivo prasklin na stropě. Připomínalo mu pavoučí síť. A v té síti uvízne Bína.

Majer teď už dobře věděl, že tohoto mladíka čeká vězení, a to i bez posledních událostí, které mu trest jistě nezkrátí. Stačili si o něm už zjistit všechno. Měl toho na svědomí víc – přepadení, krádeže, vloupání. A prsty má i v tom pokusu otrávit Javorského a v požáru seníku. Tohle už teď bylo nad slunce jasné. Ale je to vše, nebo…

Ale co ten druhý, kterému se už dvakrát podařilo zmizet: Muž, jenž odjížděl v bílé škodovce právě při požáru seníku. Díky klukům ze Smavé, kteří v něm poznali útočníka od jeskyně, znal Majer poznávací značku vozu.

A hned se ukázalo, že i tady cosi nehraje. Majitele vozu se podařilo rychle identifikovat – byl jím Petr Stodola z Plzně a v tomhle okamžiku už má jistě doma návštěvu, která mu nebude zrovna vítaná. To Majer ihned zařídil A navíc zjistil, že tohle individuum má ve svých seznamech i vojenská Bezpečnost. I tam tedy znali pana Stodolu.. Tak to je třetí muž ve hře. Zbývá jen dozvědět se od Bíny či Stodoly, kdo je ten řidič bílé škodovky, a pak ho zatknout.

Majer byl přesvědčený, že poslední úkol není příliš obtížný. Bílá škodovka, jejíž číslo znali, muž s poraněným obličejem se neztratí jako pověstná jehla v kupce sena. Nu a pak přijde to nejdůležitější. Totiž vysvětlení PROČ? Proč to všechno dělali? Majerovi teď bylo jasné, že se jim podařilo, nebo každým okamžikem podaří překazit lumpárnu větších rozměrů. Ale ať přemýšlel, jak chtěl, ať kombinoval sebevíc, netroufl si odhadnout, o co vlastně jde. Jednotlivé kostky té mozaiky mu připadaly jako bláznivé, nesmyslné epizody bez logického spojení.

První útok na dědu Javorského nasvědčoval nejdříve tomu, že se někdo zcela nezkušený pokoušel dostat ilegálně přes hranice, a šel na to nesmírně naivně a hloupě. Ovšem z toho, jak ten muž jednal později s Javorským, se dalo vyvodit, že tu šlo spíš o osobní mstu. Jenže proč po tom ten dlouhý a nebezpečný pochod k jeskyní mezi stanovišti pohraničníků! Mohl přece dědu zabít rovnou v kovárně, a to bez velkého nebezpečí.

Nabízela se tu jistá reminiscence na dávnou událost – na onu přestřelku, v níž byl Javorský zraněn. Že by šlo přece jen o pomstu, ale o pomstu vyšinutého člověka, který by chtěl právě výběrem místa něco vyjádřit? To vše by se dalo ověřit – musí ovšem toho chlapa dostat. Už dvakrát mu zmizel, i když byl přímo na dosah ruky.

A dál. Druhý pokus zabít Javorského. Drzý, odvážný, a naštěstí neúspěšný. Ten naznačoval především to, že nejde zřejmě o pomstu jednotlivce, i když Bína mohl být najatý vrah. A potom, jak rychle za sebou ty útoky následovaly! Jako by se ten s rozbitým obličejem obával, že si děda na něco vzpomene, zvlášť po prvním nevydařeném útoku. Proto se ho snaží okamžitě odstranit…

A jako poslední požár seníku, v němž Bína téměř uhoří, a ten, který má na svědomí první přepadení Javorského, odjíždí od požáru vozem třetího podezřelého, kterého již delší dobu mají v patrnosti naše bezpečnostní orgány.

Jaký jenom, pro všechno na světě, měl ten požár smysl, nebo jaký smysl měl mít. Zlikvidovat Bínu? Odlákat pozornost? Kdo je to vlastně Petr Stodola? A proč půjčuje auto právě těmhle lidem? Nebo mu ho ukradli? A proč právě jemu?

Majer věřil, že nejméně na polovinu otázek mu může dát odpověď Bína.

Za jeho zády se prudce otevřely dveře. Majer rychle vstal. Doktor Vařík to však ještě nebyl. Od hlavního vchodu k němu klusal strážmistr Vacek.

„Soudruhu kapitáne, dostali jsme pro vás dvě hlášení,“ a podával mu dva složené papíry. Majer rozevřel první, a vrásky na čele si v ten okamžik v ničem nezadaly s obrazcem na stropě.

Bílou škodovku 105 L hledané poznávací značky objevila autohlídka před několika minutami na lesní cestě, asi padesát metrů od státní silnice. Vůz byl zamčený a opuštěný. Hlídka nasadila psa, ale ten ztratil stopu hned na státní silnici, což by nasvědčovalo tomu, že řidič tu přesedl do jiného vozu a odjel buď směrem zpět na Dušici, nebo na nedalekou křižovatku, kde se dal na Klatovy, nebo na Horažďovice.

Je to prostě smůla! Majer se zamyslel, a ani si nevšiml, že se na chodbě objevil Vařík.

„Tak k němu můžete, ale jen na chvíli.“ Doktor Vařík, dlouhý vyzáblý čtyřicátník s knírem, poplácal Majera po ramenou. Starý známý…

„Může mluvit?“

„Když bude chtít…,“ usmál se doktor.

„Co s ním je?“

„Silně popálená záda, méně popálený obličej. Krasavec už z něj nebude. Dále komplikovaná otevřená faktura stehenní kosti. Z toho se ale dostane…“

„Říkal něco?“ zeptal se kapitán a zastrčil přitom obě hlášení do náprsní kapsy.

„Jenom hrozně nadával,“ usmál se Vařík a zastavil se u dveří pokoje. „Tady leží, ale jak říkám, jen pár minut…“

Majer vstoupil dovnitř a přitáhl si židli těsně vedle Bínovy postele. Vrabci na okně za čelem postele zatřepali křídly a zmizeli. V posteli ležela hrouda obvazů. Z obličeje zbyla Bínovi jen ústa a dírky pro oči a nos. Oči se v jamkách zachvěly a zadívaly se na Majera.

„To vy jste podpálil seník?“ zeptal se Majer klidným hlasem.

„Ne, já ne, to von, von, chtěl mě zabít…,“ zasípal Bína.

„Jako vy jste chtěl zabít Javorského?“

„To bylo něco jinýho…,“ hlas z obvazů zněl dutě, jako by uvnitř nebyl člověk, ale jen nakřáplý reproduktor. Bína se unaveně odmlčel a zavřel oči mně to nařídili.

„Slíbili mi, že mi pomůžou ven, na Západ. Já měl totiž jít do basy…“

„To si vysvětlíme později,“ klidnil ho Majer, „ale teď mi řekněte, kdo vám to nařídil?“

„Zabijou mě, já se jich bojím,“ ozvalo se tiše z popálených úst.

„Byl to Petr Stodola?“ zeptal se Majer s úsměvem.

„Jak to víte?“

„Víme toho dost, ale ne všechno. Kdo byl ten druhý, který vás chtěl zabít? To on podpálil seník?“

Bína se odmlčel a chvíli přemítal. Došel k závěru, že mu nezbývá než říct celou pravdu.

„Jo, to on, a toho dědka odved taky von, tam k tý jeskyni myslím,“ vyhrkl, jako by to už chtěl mít za sebou.

„Ale kdo to je?“ naléhal kapitán.

Bína přece ještě chvíli váhal.

„Wagenknecht. Jiří Wagenknecht,“ hlesl.

„Proč chtěli zabít Javorského?“

„Já nevím, mně se moc nesvěřovali, ale chtěl ho zabít hlavně Vehle. Je to blázen. Má trafiku na Severní ulici v Plzni. Ten ho chtěl oddělat ze msty, a kvůli nějakým penězům…“

Majer se zeptal na Vehlovu adresu domů a Bína mu ji řekl. Kapitán rychle napsal obě adresy na kartičku, otevřel dveře a předal papírek strážmistru Vackovi, který jak Majer správně předpokládal, čekal před pokojem na další rozkazy, se slovy:

„Spojte se okamžitě s Plzní, ať zajistí Libora Vehleho. Měl by být buď v té své prodejně tabáku, nebo u sebe doma. Tady máte obě adresy. Ale rychle!“

Takže je to Jiří Wagenknecht. Popis už mají a v tomto okamžiku ho hledají příslušníci Bezpečnosti i Pomocné stráže a večer bude v kriminální ústředně vysílat jeho popis televize. Je tam třeba ještě doplnit jméno. Majer vzal Vackovi kartičku a rychle jméno dopsal k adresám. Vysvětlil mu, o koho jde. Strážmistr okamžitě zmizel a Majer se vrátil do pokoje k Bínovi. Sedl si zpátky na židli a pravičkou automaticky zašmátral v náprsní kapse IX) cigaretách. Nahmatal dva složené papíry. Náhle si uvědomil, že nečetl to druhé hlášení, protože pro něj přišel doktor Vařík. Vytáhl listinu z kapsy.

„Vy jste Wagenknechta nedostali?“ ozval se Bína, ale kapitán Majer ho neslyšel. To, co četl v hlášení; ho ohromilo. Stálo tam totiž, že Stodola zmizel. Odešel z bytu ještě dřív, než tam dorazili příslušníci Bezpečnosti. Když se dostali do bytu, mohli jen konstatovat, že si Stodola vzal všechny doklady a odešel. Prohlídka bytu, kterou nařídil prokurátor, pokračuje.

„To znamená, že ho někdo varoval,“ pronesl Majer polohlasem.

„Koho?“ vyhrkl Bína.

„Stodolu! Zmizel!“

„Takže to zase odnesu jenom já,“ zaúpěl Bína.

„A ten někdo, kdo ho varoval, to mohl být jen a jen Wagenknecht. To znamená, že právě teď máme tady někde dva zločince na svobodě. Jsou schopni všeho a nejspíš se dají dohromady… Mají zbraně?“

„No aby ne,“ teď už zavyl Bína. A pak se najednou pokusil posadit na posteli. Jamky očí upíral na Majera.

„Proboha! Oni teď jdou po mně! Oni mě zabijou! Vy mě musíte zachránit!“

Majer vyskočil ze židle. „Dejte pokoj! Ti mají dost starostí sami se sebou. A pak jsou přesvědčeni, že jste tam uhořel. Je to ostatně zázrak, že to není pravda…“

Do pokoje nakoukl doktor Vařík. „Tak konec návštěvy,“ pronesl hlasem, který nestrpěl odmluvy.

Celou cestu – chodbou přes nemocnici a pak dvorem – ke svém vozu kapitán běžel. Každá minuta je dobrá. Kapitán byl teď už pevně přesvědčen, že cesta obou zločinců může mít jen jediný směr – a to k hranicím. Musí je stůj co stůj zadržet! Ti dva nesmějí zmizet a napáchat horší věci, než jaké dosud stačili…

XXXI. NÁPAD

„A chcete vědět, jak teď všichni vypadáme? Jako parta hloupejch mrňat.“ Otázku položil a hned si na ni také odpověděl Kája Pěkný. A kdo by měl možnost rozhlédnout se a vidět to, co děda Javorský a Milan Kratochvíl, ten by mu dal asi za pravdu. Ve světnici u náčelníka Javorského to vypadalo jako po bitvě u Lipan. Válečníci seděli skleslí na židlích, oči zavrtávali do červotočivé podlahy. Kája se rozčiloval nad potupou, která Vlky postihla od mazaných pižlíků, a všechnu vinu svaloval dílem na ně, tedy pižlíky, a dílem na Škubánka, který byl podle jeho slov prvočinitelem celé katastrofy, když se nechal obrat o důkaz. Arnošt Kocík s přivřenýma očima zuřivě žvýkal stéblo trávy, Péťa Škubánek se tiše třásl a neodvažoval se rozhlédnout kolem sebe, Týnka měla slzy na krajíčku a Tonda Kolečko stál u okna zády do světnice. Co si myslel, on, nemohl nikdo tušit.

„Sakra, kluci, nedělejte z toho tragédii,“ napomínal je Milan. „Co se vlastně stalo? Nic. Prostě pižlíci měli tentokrát dobrý nápad a vyšel jim. Vám to vyšlo předtím, a příště zas…“

„Jenže ta indicie, nebo jak se to správně nazývá, ta byla naše,“ zvolal Kája. „Byl to od nich podraz, že nám ji vyfoukli, a ještě tomu nejslabšímu a nejhloupějšímu,“ nemohl si odpustit Arnošt a ukázal palcem na Škubánka.

„Náhodou Péťa je…,“ zakňourala Komteska, ale když viděla, že ji nikdo neposlouchá, mávla jen rukou a mlčela.

„Mně už se přestává líbit, jak se pořád, s pižlíkama trumfujete a snažíte se jeden druhého podrazit, a zesměšni!.. Jestli máme založit oddíl Mladých strážců, tak stejně musíte počítat s tím, že v něm budete všichni.“

„Já myslel, že jen ti nejlepší,“ namítl věčný opozičník Arnošt.

Děda Javorský, který dosud seděl na lavici u kamen, se vztyčil.

„Tak poslouchejte, vy jste mi prokázali tu čest, že jste si mě zvolili jako svého čestného náčelníka. Tak mi taky dejte slovo…“ Nikoho ani nenapadlo dědu rušit.

„Vy jste tady celí rozmrzelí nad něčím, co nejde změnit. A měli byste vlastně dělat něco docela jiného.“

„To si taky myslím,“ zahučel si pro sebe Tonda Kolečko, který dosud nepronesl ani slovo.

„Vy mi připadáte jako fotbalisti, který to o poločase hrají jedna jedna, a už to vzdávají. Ale je to úplně jinak. Vy právě musíte do druhé poloviny nastoupit fit, abyste vyhráli! A pak, Milan má úplně pravdu v tom, co vám říkal. Soupeře byste měli vidět v něčem jiném, než ho vidíte.“

„Jasně,“ nevydržel to už Tonda. „Náš soupeř, náš nepřítel, to je ten, co přepadl Komtesku a dědu, a ten chlap z nemocnice.“

„Pižlíci taky,“ dodal Arnošt polohlasem.

„No prosím, třeba trochu taky,“ připustil Tonda. „Jenže my se musíme pustit do tamtěch…“ Tondovi jiskřily očí. Postoupil do středu místnosti a praštil pěstí do stolu tak, že se na něj podíval s úctou i Škubánek. Děda Javorský se usmíval pod vousy. Měl kluky tam, kde je mít chtěl. x

„Tonda to trochu přehání,“ řekl Milan Kratochvíl a rozhlédl se po ostatních. „Od toho jsme tu my a Bezpečnost. abysme bojovali s darebáky. Nezapomínejte, že vy jste jenom naši pomocníci.“

„Co tedy máme vlastně dělat? jak vám tu máme pomáhat?“ zeptal se zmateně Kája Pěkný. „Já už ničemu nerozumím.“

„Nejdřív si sedneme a poradíme se. Musíme na to jít rozumně,“ usmál se děda Javorský.

A pak se odehrála první spiklenecká porada. Velký stůl dali doprostřed místnosti a sesedli se kolem něj. A také už vypadali veseleji. I Škubánek se začal tvářit, jako by se vlastně nic nestalo.

„Já už o tom přemýšlím dost dlouho,“ začal děda Javorský, „a nejvíc mě zaráží, že se to všechno točí pořád kolem Vlčí jeskyně. Tam to všechno začalo. A dneska ten seník, ten není daleko.“

„Já už to mám,“ vpadl Javorskému do řeči Péťa Škubánek. „Asi máme v jeskyni poklad!“

Kája se rožřehtal na celé kolo. Přidal se k němu Arnošt, usmíval se I Milan Kratochvíl. To je přece nápad…

„Péťa Škubánek, nový hrabě Monte Christo. Ztratil paruku, objevil poklad…!“

Péťa Škubánek vstal a měl slzy na krajíčku, na puse mu bylo vidět, jak přežvykuje věty, které jim chce říci, ale nakonec ze sebe vypravil jen: „A víte co, já už vás mám dost.“ A potom se rozběhl ke dveřím.

Smích utichl. „Péťo, to je jen legrace,“ zavolal na něj Tonda, ale Péťa už byl za dveřmi. Teď vstala Komteska, přísně se rozhlédla po ostatních a vážným krokem vyrazila za Péťou. Ve dveřích se ještě otočila a pronesla nesmlouvavě: „Už vás máme dost.“

„A máme to,“ řekl Tonda Kolečko. Konference se smrskla na pět zúčastněných.

„Tak tohle od vás moc hezké nebylo,“ pokáral zbylé Vlky náčelník Javorský. „No ale co se teď dá dělat! Ale abyste věděli, když se nad tím tak zamyslím, tak jen Péťa vůbec nemusel mít tak špatný nápad. Před léty totiž v té jeskyni čekali na převedení přes hranice lidi, kteří si s sebou odnášeli skutečné poklady. A ti poslední, však víte… Času měli dost a dost. Ale kde by to tak asi mohlo být…?“

„Jedna věc je jistá,“ prohlásil Tonda. „Jestli jim šlo o poklad, tak se musí k jeskyni vrátit. A my ji budeme hlídat. Prostě ji obklíčíme…“

„Jak ji asi obklíčíme, jsme už jen tří…,“ namítl Kája.

„Málo nás je, to je pravda. Tak budeme prostě hlídat, a když se něco šustne, tak to poletíme ohlásit…“

„Kluci, já vás. nechci od toho nápadu odrazovat, ale připadá mi to pořádně přitažený za vlasy. Poklad, obklíčeni…,“ Milan se podíval na dědu Javorského, jako by u něho chtěl najít podporu, ale děda přemýšlel. Pak se podrbal na čele a zdvihl hlavu.

„Jen je nech, alespoň mají nějaký plán. A tím se nemůže nic zkazit, když ohlídají, ovšem pěkně z dálky, jeskyni…,“ a mrkl na desátníka Milana Kratochvíla.

Kluci už měli hlavy pohromadě a zuřivě se radili. Děda mrkl ještě jednou, a polohlasem dodal: „Měl bys na to ale upozornit velitele jednotky, i když to vypadá jako hra…, však víš…“ Nedomluvil. Nad krajem to prasklo jako vzdálené zadunění hromu, a pak ještě jednou. Milan Kratochvíl přiskočil k oknu.

Poplach. Pohraniční poplach!

XXXII. POPLACH

Když je vyhlášen pohraniční poplach, je pro to vždy vážný důvod. To ví každý, věděl to samozřejmě i Milan Kratochvíl. Přesto se ještě stačil otočit na kluky. Zadíval se na Tondu Kolečka, i on ho pokládal za nejmenovaného náčelníka Vlků.

„Tondo, vím, že mě asi neposlechnete, taky vám nic nenařizuju, ale byl bych rád, kdybyste tam teď nešli. Je to konečně nedaleko pásma, a vyhlásili poplach.“

Tonda stál a neříkal nic, jeho pohled však mluvil za všechno. Milan věděl, že k jeskyni půjdou, i kdyby bylo vyhlášeno šest poplachů. Zkusil tedy poslední argument.

„Sám jsi říkal, že je vás málo…“

„Nevadí, budeme hlídat jen čelní stěnu jeskyně,“ řekl Tonda a kluci souhlasně kývli. Milan pokrčil rameny, rozloučil se s kluky i s dědou Javorským a v následující vteřině už běžel od kovárny do vrchu k jednotce.

Ve velitelském „stanu“ dědy Javorského probíhala vážná a důležitá porada nad plánem akce střežení jeskyně, do kterého měl tentokrát co mluvit i čestný náčelník obeznámený dokonale s terénem. A nutno říci, že ač to byla porada rychlá, znamenala v životě Vlků cosi nového, skutečné dobrodružství.

O pár set metrů výše na Mačici nebylo podobných porad třeba. Plán akce překrytí státní hranice byl vypracován do všech podrobností a probíhal jako děrná páska počítačem, na sekundu přesně, dokonale.

To také věděl desátník Milan Kratochvíl, který spěchal vzhůru strání a ostré paprsky odpoledního slunce ho bodaly do očí jako oranžové jehly. V duchu odečítal, kolik minut a sekund z času stanoveného k jeho nástupu ještě zbývá. Moc ho nebylo.

Nad vrcholkem stoupání se už objevil vrcholek hlavní brány zdobený půlmetrovým nápisem „NEPROJDOU!“, vyvedeným z čerstvých smrkových větviček, když zahlédl, že se proti němu ženou strání pižlíci. I z jejich pohybů bylo patrno, jak jsou hrdí na svůj odpolední úspěch. Roman pádil vpředu, za ním Pepa Filek a řadu uzavíral Jirka Nosovský.

„Milane, máte poplach,“ křičel na Milana Nosovský.

Milan by nejradši odpověděl, že to by ho skutečně ani ve snu nenapadlo, ale co by to mělo za význam!

„Ahoj, kluci, a kam ženete vy?“

„Jen tak, trénujeme, abychom to ukázali těm Vlčátkům, kdy si vzpomeneme,“ volal Roman a udělal dva ukázkové dřepy, aby dokázal, že jde o vážný trénink. Milana něco napadlo.

„Víte co, poběžte za mnou, a počkejte na mě před bránou. Řeknu vám něco a svěřím vám důležitý úkol. Kdybych, nepřišel do čtvrt hodiny, tak na mě už nečekejte, jasný?“

„Jasný,“ zaznělo nejprve od Romana a pak dvojhlasně od zbývajících pižlíků. Kluci se ukázkově otočili a metli si to za Milanem.

Cesta klusem do strmé stráně není sice ideální k přemýšlení, ale Milana při tom přece jen napadlo, že požádá velitele, aby vyčlenil jeden gaz, a alespoň tři pohraničníky, kteří by spolu s ním zajeli dolů k jeskyni a podívali se na to, co by mohlo být na teorii vzniklé u Javorského reálné. Když potom potkal pižlíky, řekl si, že tady má možnost zabít dvě mouchy jednou ranou. Nejen posílit skupinu u jeskyně, ale také konečně svést všechny kluky dohromady a spojit je při společném pátrání.

Kapitán Vejvoda neměl však kupodivu pro jeho nápad příliš velké pochopení, zvlášť v okamžiku, kdy vrcholila příprava akce.

„Desátníku,“ pronesl rázně a netvářil se zrovna nadšeně, „teď skutečně není čas na ty vaše bojové hry, to byste snad mohl pochopit!“

„Ale i kovář Javorský říkal, že by na tom mohlo něco být…“

„No tak dobrá. Teď ale nemám čas o tom přemýšlet. Jestli chcete, tak se tam ujměte velení. Dnes odpoledne se ještě bez vás obejdeme, ale jinak vám nedám nikoho. Ovšem,“ podíval se na hodinky, „můžete odejít za čtyřicet minut. Do té doby, než se vrátí nadporučík Kovář, zůstanete na velitelství u vysílačky. Je tam vojín Rajský a zná mé pokyny…“

Nebylo toho sice moc, ale na druhou stranu možná víc, než si mohl Milan za dané situace přát. Stačil ještě vyběhnout k bráně a dát přesné, ale také přísné rozkazy pižlíkům.

Když odběhl do budovy velitelství k vysílačce, podíval se Jirka Nosovský nevěřícně na velikého velitele Pižla Romana a pravil:

„Páni, tys mu na to skočil. Do stejný akce s Vlkama! A navíc do něčeho, co si vymysleli oni?“ Pohled věrného Pepy Filka vyjadřoval stejné překvapení jako Jirkův hlas.

„Koukejte, pižlata, už jsme jim to dneska jednou ukázali svým nápadem, ne? A teď jim to ukážeme podruhý, a na jejich vlastní půdě. My ustupovat nepotřebujeme, nebo snad jo?“

„Fajn,“ prohlásil Pepa Filek a bylo rozhodnuto.

Kolem nich přehrčely seschlou trávou dva plně obsazené gazy, druhá vlna určená k překrytí mačického úseku státní hranice. Když je míjely, družstvo pižlíků se rychle postavilo do pozoru a Roman ukázkově zasalutoval.

Pak i on zavelel:

„Vpřed.“

Hranici teď nemohlo ohrozit vůbec nic.

XXXIII. ZRADA

Nápad, který vyslovil Péťa Škubánek, veden dílem dětinskými představami o životě a dílem přehnaným množstvím zhltnuté dobrodružné literatury, tedy nápad, že ve Vlčí jeskyni je uschován poklad, považoval velitel pohraniční jednotky Mačice za součást bojové hry neúnavných kluků. Milan Kratochvíl tento nápad pokládal zpočátku za hloupost, ale později, díky Javorskému, svůj názor poopravil. Tonda Kolečko, podporován jako vždy věrnými Vlky, soudil, že ať je to, jak chce, Škubánek jim poskytl možnost pro odvetnou akci, možnost, jak znovu získat otřesenou autoritu. A tenhle nápad v okamžiku zoufalství potřebovali jako sůl.

Děda Javorský začal o téhle možnosti naprosto vážně uvažovat. Vždyť v době před třiceti lety zažil s „poklady“ nesmírné ceny tolik skutečných událostí, že pro něho přestaly mít nádech romantiky, spíš naopak. A divil se čím dál víc, že ho něco podobného dávno nenapadlo. Vždyť kdyby měl Péťa pravdu, dostávalo by mnoho nepochopitelných události posledních dnů svůj logický řád a odůvodnění. Tahle neuvěřitelná domněnka by všechno to nepochopitelné vysvětlovala! Jenže děda si nebyl jist, zda sám trochu nefantazíruje, zda se nedal strhnout bujnou fantazií svých malých kamarádů.

Komteska pochopitelně Péťův návrh a nápad obdivovala. Nutno ovšem podotknout, že kdyby Péťu napadlo, že v jeskyni je hydrant s pitnou vodou a domnělí zločinci jsou zaměstnanci Strakonických vodáren a kanalizací pověření ho nalézt, byla by mu zřejmě věřila se stejně slepou upřímností jako. jeho nápadu s pokladem. Škubánek v jejích očích dorostl do role velkého objevitele, navíc zneuznaného a ukřivděného objevitele, jemuž je třeba pomoci. Z toho vyplývá, že jediným, kdo se k nápadu s pokladem přimkl ze zcela upřímného přesvědčení, byl Škubánek sám. Skálopevně věřil nikoliv ve svůj nápad, ale ve skutečnost, že tam poklad doopravdy je. Věděl to a moc o tom neuvažoval.

A když už Péťa záhady kolem jeskyně vyřešil a zneuznán hrdě odešel, nemusel teď nijak zvlášť pospíchat.

Kráčel prašnou cestou od kovárny, kopal do kamínků teniskami, z nichž koukaly hned čtyři proklubané prsty, a hvízdal si smutnou melodii, která naprosto odpovídala jeho duševnímu stavu.

Komteska šla za ním – vyběhla hned za ním – ale, když viděla, jak odhodlaně kráčí ke vsi, ostýchala se k němu jen tak přidružit.

„Péťo!“ zavolala teprve po dobrém stu metrů, a zavolala to docela tiše, protože si nebyla jista, zda ji Péťa neodežene. Péťa se zastavil a počkal na ni. Komteska k němu došla, a usedla na mez vedle cesty. Utrhla si modrý kvítek čekanky a posadila si ho jako modrý kámen prstenu na natažené prsty.

„Objevit poklad, to je lepší než být kouzelník,“ řekla přesvědčivě.

„Kouzelníkovi se nikdo nesměje,“ odpověděl Péťa a sedl si vedle ní.

„Ty už je nemáš rád?“ zeptala se Komteska.

„Hm. Ale zase ne moc.“

„Tak si pojď pro ten poklad dojít. Ať vidí, jak byli hloupí,“ navrhla Týnka.

Péťa Škubánek se zatvářil překvapeně. Počítal se vším možným, jenom ne s tím, že by měl svou teorii také dokázat.

„Já teď nemůžu, já… já se musím jít najíst. Já teď půjdu domů,“ rozhodl se Péťa a vstal.

„Já taky,“ podporovala ho Komteska. „A když už budu doma, vezmu Rudový ze skříňky v garáži malou motyčku. Má ji na záhonky s křenem, ale na poklad se jistě taky hodí.“

„Je dost ostrá?“

„Je.“

„A já vezmu lopatku na uhlí,“ ujistil ji Škubánek. „Ale před tím se musíme pořádně posilnit.“

Tak bylo rozhodnuto o výpravě za pokladem. Účastníci se najedí, načerpají v základně proviant a potřebné nástroje a neprodleně vyrazí. Sraz byl za půlhodinku před Mexikem.

Než došli do Smavé, zaskočilo je vyhlášení poplachu, ale kdo by se tím zabýval. Škubánek se už nadchl pro své nové poslání. Dojde si prostě pro poklad a přinese ho do kovárny. Ti budou koukat. Pohraniční poplach ho nezajímá. Stejně bude zase jenom cvičný…

Výprava se sešla s malým zpožděním, ale to se stává i legendárním objevitelům. Zpoždění kupodivu nezavinila Komteska, ale šéf výpravy, který musel matce Škubové vysvětlit, proč nepřišel na oběd, a pomalým tempem jedl tři karbanátky.

„Nikde se netoulej, a v sedm ať seš doma!“ křičela za ním ještě paní Škubová z okna, aniž tušila, že syn se hodlá co nejdříve proslavit. A když se podívala na oblohu, dodala ještě, že lepší bude v půl sedmé. Viděla totiž, jak se nad Bolenicemi srocují bachraté tmavé mraky, a to po tom dnešním vedru nevěstilo nic dobrého.

Na silnici před Mexikem se zvedl vítr. Napřed letěl prudce nad rozpáleným asfaltem silnice, pak se najednou zatočil do spirály a zdvihal ze země prach a plechové čepičky od limonád a lahvového piva. Zátky poskakovaly po asfaltu a nepříjemně, znervózňujícím způsobem z něj drnčely. Týnka stála na silnici a před dotěrným větrem si přidržovala rukama sukni. U nohou jí ležela motyčka. Škubánek se ovšem zdržel také proto, že musel počkat, až matka opustí pozorovatelnu v okně, a pak se nenápadně vrátit pro lopatku na uhlí.

„Jestli jdete krást brambory, tak to je moc brzo,“ zachechtal se na ně Matoušek, který je potkal na své pravidelné výpravě za toulavým kohoutem.

„My nekradeni,“ odsekl mu ostře Škubánek, a dál si ho nevšímal.

„Jaký máš plán?“ zeptala se Komteska, když byl Maroušek z doslechu, a zvedla motyčku. „Jseš teď náčelník.“

„Vezmeme to kolem Mačice, a pak rovnou dolů strání, je to nejrychlejší…“

„Hele, co jsem vzala,“ ukázala mu Týnka dlaň. Měla v ní napěchovanou skládací síťovku z umělé hmoty – malou, lehoučkou.

„Na co?“ udiveně se zeptal Škubánek.

„No na poklad přece!“ netrpělivě mu vysvětlila Týnka.

Škubánek se zastyděl, že na něco tak zásadního nevzpomněl sám, a tak se to alespoň zčásti pokusil napravit tím, že energicky prohlásil: „Ukaž, vezmu to k sobě.“

A už běželi, nejprve po asfaltu, pak Péťa zabočil kolem hřbitovní zdi se skládkou, kam se vyhazovaly staré věnce a kytice z umělých květin, které obvykle Týnku, neznalou ještě věcí mezi životem a smrtí, lákaly natolik. že vždycky toužila vybírat si tu kytičky. Odtud kolem Marouškova kaštanu proběhl Péťa a Týnka za ním na hřeben kopce těsně pod Rudolfem a hnal se zkratkou kolem hlavního vjezdu do Mačice.

Najednou zastavil tak prudce, že Týnka, stále ještě v duchu u hřbitovních květin, narazila do jeho zad.

„Au!“ vyjekla. „Co je, co se děje?“ zeptala se Péti, když zahlédla, jak se před ní najednou sesul do trávy.

„K zemi! Rychle!“ šeptal vzrušeně Péťa a tahal ji za sukni na zem. Moc se jí nechtělo – úvoz byl ještě nedávno rozblácený a rozmydlený koly pohraničnických vozů obrněných transportérů, a teď ho slunce změnilo v prachoviště nevábné barvy. Ale poslechla.

„Koukni sel,“ Podívala se směrem, kam Péťa ukazoval. Brána Mačice. A před ní pižlíci. Ale s kým? S Milanem Kratochvílem! Domlouvají se. Něco tam chystají… Milan se po chvíli vrátil k jednotce a Komteska s Péťou museli rychle vyskočit, protože jinak by je přejely gazy plně obsazené pohraničníky. V tom je pižlíci uviděli. Dokonce se ženou k nim!

„Ty nám asi dají,“ hlesla tiše Týnka.

„Nebuď strašpytel,“ odpověděl Škubánek nebojácně, ale síťovku si pro jistotu nacpal vzadu do trenýrek. Před pižlíky není nikdy nic moc dobře schovaného.

„Hele, detektivní předvoj! A zrovna ty nejlepší…,“ volal Pepa Filek už z dálky.

„Jak se daří, kouzelníku?“ přidal se Nosovský svým nejprotivnějším hlasem.

Péťa se už chystal něco odpovědět, ale Roman kývl na oba své komplice a všichni tři se pustili prudce strání dolů. Ale velkému Pižlovi to přece jen nedalo. Zastavil se, udělal si z dlaní hlásnou troubu a zahalekal nahoru k oběma Vlčatům:

„Máte po všem, Vlčáci.. Milan poslal do akce nás. Už s váma asi moc nedrží. Teď vás teprve dostáném, vy ubožátka! A můžete to vyzvonit tomu svýmu Tondovi Koláčkovi…“

Říct Tondovi Kolečkoví Tonda Koláček, to už byla silná potupa. Jindy by to Péťa hned letěl Tondovi hlásit. Ale tentokrát jen mával rukou.

„Ať. Nic jim neřekneme, Týnko. Nemá to cenu.“

„Jak chceš, Péťo.“

„Teď už je to všechno jedno. Kluci nás zradili, pižlíci nás zrazovat nemuseli, protože jsou to zrádci od narození, a asi nás zradil I Milan. Jen my se nezradíme a všechny převezeme. Teď už jsme v celým tomhle kraji od Babí až po bušici my dva jediný, a poctivý. A my jim to všem ukážeme. A nemusíme na to být ani kouzelníci…“

Týnka stála a do očí se jí draly slzy. Jak krásně to Škubánek řekl. Věřila mu každé slovo, i když, po pravdě řečeno, trochu se začínala bát.

Už jen ty houstnoucí temné mraky nad hlavou v ní vyvolávaly obavy.

„Já tě, Péťo, určitě nezradím.“

„Jen aby,“ řekl Škubánek, protože byl rozený skeptik. „Přisahej!“ nařídil jí. Komteska vztáhla dva prsty a pronesla vážným hlasem: „Přísahám!“

XXXIV. RISK

Jiří Wagenknecht seděl sám u stolu s pobryndaným ubrusem v zadním lokálu hospody U dělostřelce v Klatovech, pil čtvrtou desítku a smutně pozoroval nepříliš čistým oknem siluetu Černé věže, jednoho z nejvyšších bodu, který si dříve s oblibou vybírali nešťastní sebevrazi k tragickému skoku. Brr. Wagenknecht se otřásl. Hrozná představa. K něčemu tak hroznému by nikdy nenašel odvahu.

Ačkoliv když přemýšlí ze všech stran o tom, do čeho se to vlastně pustil on… Nepodobá se to stejné sebevraždě – tragickému pádu?

Do zadního lokálu, který byl teď naštěstí až na Wagenknechtův stůl téměř plný, vklouzl pajdavý vrchní číšník s utrápeným výrazem a v obou rukou s napěněnými půllitry piva – a dveře nechal otevřené Wagenknecht odtrhl oči od Černé věže a zadíval se k výčepnímu pultu. Docent tu přece musí být každým okamžikem… Náhle strnul. Docent stál u výčepního pultu v texaskové košili a plátěných kalhotách, před sebou na zemi objemnou kabelu – turista. Tvářil se vesele, pil koka-kolu a přátelsky poklepával po rameni nějakému hromotlukovi. Zdálo se, že se dobře baví.

Do Wagenknechta vjel vztek. On tady, prosím, čeká, nervózní, je jako na trní, lije do sebe odporné teplé pivo, aby byl nenápadný, a počítá minuty – a co dělá Docent? Vybavuje se a na něj kašle. Měl chuť vyskočil a zařvat na celý lokál. Vtom ale zachytil Docentův pohled – „Vím o tobě.“ Tak se tedy k němu otočil zády a zadíval se opět na vrcholek Černé věže. Nebe nad ním začínalo tmavnout.

Zčistajasna tu byl Docent a postavil sklenici s koka-kolou vedle jeho piva.

„Nazdar, Jožko! To jsem rád, ty kluku jeden, že tě zase vidím. Jak je to dlouho, co jsme se neviděli – asi tři roky, co?“ hlaholil. Několik mužů od vedlejších stolů zdvihlo hlavy, ale hned se zase věnovali svému pivu.

„Čtyři a čtvrt to bude v březnu,“ prohlásil naštvaně Wagenknecht. Neměl podobné okázalé komedie rád. Docení byl ovšem přesvědčen, že teď už si jich nikdo nevšimne, mohou si povídat, co je napadne.

„Ty seš ale chytrák! Co když se Bína dostal ven?“ řekl potichu Docent, když mu kumpán dovyprávěl celou historii. „V tom případě už jdou po tobě, ale po mně taky.“

Wagenknechta polila hrůza. Teprve teď si uvědomil celou situaci. Pokrčil bezradně rameny.

„Protože jste to zase celý zpackali, tak si teď nebudeme jistý nikde. Zátahy budou dělat všude. I v týhle hospodě. Každou chvíli můžou přijít a udělat kontrolu občanek,“ kreslil Docent klidně situaci a Wagenknecht se postrašeně ohlédl, jako už by mu na rameno dopadala ruka zákona.

„Co budeme dělat?“

„Co ty, to nevím, ale já jdu do jeskyně, a zítra odjíždím…“

„To je šílenství, jít tam teď!“

„Neznáš to pořekadlo o tmě pod svícnem? Budou mě hledat kdekoli, ale tam těžko. A potom– domů se už vrátit nemůžu. A jestli mě mají chytit, tak je mi to jedno, kde to bude. A tady mám ještě možnost přijít k penězům a nejet ven s holýma rukama…“

„Vezmeš mě s sebou? Myslím jako ven?“

„Jo, když se polepšíš, kamaráde?“ usmál se Docent a plácl ho po zádech. Vypadalo to docela přirozeně. Kdyby nebyl Wagenknecht tak vystrašený, lehce by si mohl domyslet, zač podobný slib stojí. Teď mu ovšem věřil. Nic jiného mu také nezbývalo.

„Jenže jak se k tý jeskyni dostaneme? Jestli tě už hledají, tak mají pod kontrolou všechny silnice a taky nádraží. Ale zapomínáš, že mám na rozdíl od tebe v hlavě mozek,“ usmál se znovu Docení a pomalu dopil kolu. Ruka se mu ani nezachvěla. „Ten chlapík, s kterým jsem mluvil u výčepu, je závozník vétřiesky. Za chvilku jedou někam na Dušici. No prostě štěstí. Můžeme na korbu, a pak se uvidí. Jakej jsem?“

„Teda, Docelíte…!“ užasl Wagenknecht. „A co vezou?“

„Telata.“

To nebyl vtip. Na dvoře v těsném sousedství hospody skutečně stála olivově zelená Praga V3S a na ní bučelo šest telat určených pro kterési JZD za Dušicí. Zvířata byla vyplašená a s převozem hrubě nesouhlasila.

Když se Wagenknecht s Docentem podívali na korbu, měli pocit zhruba stejný. Korba s vysokými postranicemi byla zaneřáděná až hanba.

„Jak se vám líbí taxík,“ zahlaholil jim za zády hromotluk. „Jen račte nahoru, v koutě je kus starý celty, na ten si sedněte. A ten smrad rychle vyvětrá.“

Docent se nepříliš přesvědčivě zasmál a nabídl závozníkovi cigaretu z pomačkané krabičky.

Řidič o tom všem už věděl, a jen pokynul pasažérům rukou a vlezl za volant.

„Tak vám přeju příjemnou cestu,“ zamával na ně závozník a se zapálenou cigaretou se vyhoupl vedle šoféra.

Posadili se na kus staré celty a opřeli se zády jeden o druhého. Opřít se o zašpiněnou postranici se jim nechtělo. Přes vysoké dřevěné stěny viděli jen výsek nebe, občas se po jedné či druhé straně mihla věž kostela a pak častěji střechy činžovních domů. Když přestala pod koly auta drkotat městská dlažba, změnil se se zvukem i obraz, který mohli z korby sledovat – věže a domy vystřídaly zelené koruny stromu a oblaka plná deště.

„Co myslíš, vyjde to?“ nevydržel už to dlouhé ticho Wagenknecht a obrátil se k Docentovi. Nervozita z něho přímo kapala. Mezi rty žmoulal nezapálenou cigaretu a neustále si pro sebe něco tiše brumlal.

„Vyjde!“ odpověděl rázně a bez zaváháni Docent.

„A co když ne? Co budeme dělat pak?“

„V lom případě už nebudeme muset dělal vůbec nic. Události se tak říkajíc dají do pohybu bez našeho přičinění. Je ti to jasný?“

Wagenknecht zvážněl a celý se uzavřel do sebe. Dlouho to mlčení ale nevydržel.

„Kdy s tím začnem? Počkáme, až bude tma?“ zeptal se po chvíli Docenta.

„To podle toho…,“ odpověděl Docent, ale podle čeho už se jeho společník nedozvěděl, protože mu najednou prudce stiskl paži. Wagenknecht totiž každou chvilku vyhlížel škvírou v zadním čele korby na silnici za sebou, a právě teď něco důležitého zpozoroval.

„Krucifix, jsou za náma!“

Docent se také sklonil ke škvíře. Asi osmdesát metrů za nimi vybíral zatáčku žigulík žluté barvy s bílým pruhem a písmeny VB.

„Klid, jen klid!“ rozkázal autoritativně Docent.

Projížděli teď nádhernou, zvlněnou krajinou. Silnička si to hned šplhala do kopečka, hned zas klesala v ostrých zatáčkách do údolí, a malinké rybníčky se leskly jako poházená rozbitá zrcátka. I když to řidič vétřiesky pořádně nabíral, žigulík ho brzy začal dohánět. Z osmdesáti metrů bylo najednou padesát a pak třicet.

„Povídám ti, že nás mají. Někdo nás musel prásknout!“ Wagenknecht se vzrušením celý chvěl. Vyplivl rozžvýkaný tabák z cigarety a zajel rukou do kapsy. „Já to do nich napálím!“ Docent ho praštil přes ruku.

„Ty ses úplně zbláznil. Jestli ti povolily nervy, tak buď zticha a zavři oči. A jak by o nás mohli vědět? Bína je přece po smrti!“

„Vědí všechno… uvidíš, že jo.“ Wagenknecht propadl zcela panice.

Teď přilepil ke škvíře oko Docent. Vůz VB byl skutečně jen asi pět metrů za nimi. Teď je začal předjíždět a okénko na pravé straně se spouštělo. Poručík zamával na řidiče náklaďáku, aby zastavil.

Vétřieska zpomalila a pak stanula u krajnice. Těžko říct, kdo se poplašil víc, zda telata, nebo Wagenknecht. Už zase šmátral po pistoli. Tentokrát měl však nahnáno i Docent. Oči se mu zúžily do tenkých štěrbinek a tělo se ve střehu napjalo.

Poručík VB vystoupil z vozu, došel zatím ke kabině náklaďáku a zasalutoval. „Dobrý den, silniční kontrola.“

„To se s vámi dneska roztrhl pytel,“ zaslechli na korbě hartusení řidiče. „Od Plzně jste už čtvrtá kontrola.“

„Sice vám po tom nic není, ale já vám řeknu proč – někoho hledáme.“

„Já vezu telata, mám jich šest vzadu.“

„Tak dost,“ ukončil rozhovor poručík. Chvilku bylo ticho, protože listoval v dokladech řidiče. Wagenknecht byl strachy bez sebe a Docentovy sevřené rty svědčily o tom, že i on má nahnáno.

„Takže je to všechno v pořádku, až na tu levou zadní pneumatiku. Je skoro prázdná. Tak s tím něco udělejte. Na shledanou…“ Poručík pozdravil, nasedl do auta a žigulík ve chvilce zmizel.

Wagenknecht vypustil dech, který zadržoval v plicích. Znělo to, jako když lokomotiva vypouští páru. Docent s Wagenknechtem se podívali jeden na druhého, a náhle jim bylo nepochopitelně veselo. Docent plácl druha po zádech a nabídl mu cigaretu.

Hromotluk zatím vystoupil a šel zkontrolovat pneumatiku.

„Hele, nebudem se s tím tady parat, nejakej vzduch v tom je, s tím dojedeni,“ hlásil řidiči, a ten se zřejmě s jeho názorem spokojil. Jelo se dál.

Těsně před Dušicí se oba nebezpeční pasažéři opět naklonili ke štěrbině, a když míjeli odbočku, na které před požárem zaparkoval Wagenknecht Docentovu škodovku, opět se jim zatajil dech. Na kraji lesní cesty parkoval další vůz Bezpečnosti.

„Takže ti ty tvý plány prokoukli,“ vydechl znepokojeně Wagenknecht…

V Dušici je chytila kratičká prška deště – Po celodenním vedru to bylo koneckonců příjemné. Zato však déšť rozředil nevábnou kaši pod nohama zvířat, která, když vétřieska začala hned za Dušicí stoupat do prudkého vrchu k Hrazenovu, tekla přímo na ně. Museli vstát, ale kousek špinavé celty jejich boty nezachránil.

„Hergot, už abysme tam byli…,“ ulevil si Docent. V téhle nepříjemné situaci strávili ještě dalších deset kilometrů, a pak se jim už na obzoru objevila špičatá, štíhlá bílá věž kostelíka ve Ždiobcích. Prolomozili se úzkými uličkami vesnice a zase je tu stoupání, tentokrát lesem do kopce, který je vlastně jakýmsi předhůřím vrchu Rudolfa. Najednou náklaďák zakolísal a pak odbočil z cesty a zajel na jakési improvizované parkoviště tam, kde si cestáři dělali u silnice zásoby škváry na zimu. Řidič zastavil, vyskočil z kabiny a začal klít.

„Sakra, ta pneumatika je v háji! Cos to vykládal, že dojedeme, když to není pravda. No to jsme teda dojeli…“

„No, nedojeli jsme,“ potvrdil závozník holý fakt.… Ale dojedem, jen co tu pneumatiku vyměníme…“

„Tak jen do toho!“ doporučil mu řidič a natáhl se na stráňku porostlou keři šípkových růží.

Hromotluk zatloukl na korbu. „Pánové, malá přestávka!“

Wagenknecht seskočil, Docent mu hodil svoji tašku a skočil také.

„Kamarádi, děkujem za svezeni, teď už to dojdem. Tady máte nějaké kouřeni od cesty…“ Docent položil na blatník krabičku spart. „Takže ještě jednou dík. A nashle!“

Oba muži zabočili doprava a asi pět minut úporně šlapali do nesprávného kopce. Pak, kryti hustým houštím, změnili směr a vyrazili zadem k Rudolfu. Od jeskyně je dělily nanejvýše čtyři kilometry…

XXXV. POKLAD

„První jdu já, protože jsem velitel. A velitelé vždycky všude jdou první,“ rozhodl Péťa Škubánek, když spolu s Týnkou dorazili k Vlčí jeskyni.

„Tak si lez,“ řekla Týnka, protože byla vlastně ráda, že to takhle dopadlo. Neměla na jeskyni právě hezké vzpomínky, a teď malounko litovala, že se do odvážného podniku s Péťou pouštěla.

„Ty, Péťo, co kdybychom se vrátili, třeba tam ani žádný poklad nebude, a potom se nám vysmějí…“

Péťa se zatvářil přísně. „Tak přísahali jsme, nebo ne? Všichni nás zradili, ale my budeme mít poklad. Hotovo, leze se.“ Pak zmizel v otvoru jeskyně.

Týnka se celá chvěla. Připadalo jí, že vlezla do ledničky. Padla na ni hrůza – tady se to přece všechno stalo! Tady věznil ten zločinec svázaného dědu Javorského. A tady je průlez, za kterým prožila tolik strachu. Teprve teď si vzpomněla, že mamince slíbila, že sem už nikdy sama nepůjde.

„Péťo!“

„Co je zas?“

„Já slíbila mámě, že sem už nikdy sama nepůjdu. Teprve teď jsem si na to vzpomněla. Musíme se asi vrátit. Já jí nechci lhát…“

Péťa se zamyslel. „Jenže teď tu nejsi sama. Jsi tu se mnou. Tak už pojď,“ rozhodl a chytil Týnku za ruku.

„Povedu tě,“ vysvětlil jí, ale Týnka byla sama tak rozechvělá, že si nevšimla, jak křečovitě se jí Péťa drží. I na něho události posledních dnů zapůsobily. „Nic se nám nemůže stát,“ konejšil ji. „Prostě vykopeme poklad a pak se jde zpátky.“

Rukou společnou odstrčili kámen a prolezli do „zadní jeskyně“. Tady to bylo o trochu útulnější, protože sem dopadalo horním otvorem dost světla.

„Jenže, kde ten poklad může být?“ zeptala se Týnka.

„Poklady jsou vždycky tam, kde zem dutě duní. Musíme dupat, dokud ho nenajdeme,“ rozhodl Škubánek a hned začal usilovně dupat, vyskakoval oběma nohama na horu a dopadal zpátky na zem. Výsledek to nemělo žádný. Půda zněla všude stejně, snad proto, že měl Škubánek na nohou měkké tenisky.

„Zkus to ty,“ nařídil Týnce, protože ta měla sandály s koženou podrážkou. Nedopadlo to o nic lépe.

„Chtělo by to kladivo,“ mínil Škubánek a zkusil mlátit do země alespoň lopatkou na uhlí. Kdepak, ani to nebylo to správné řešení.

„Vedle jsou kameny,“ navrhla Týnka.

A tak natahali do „komory“ v jeskyni nejdříve pár kamenů střední velikosti, ale ani ty jim nic neprozradily, a tak dovlekli rukou společnou pořádný placák těžký alespoň pět kilo. Zvedli ho do výšky a spustili. Pád měl dobrý zvuk.

„To je ono!“ pochválil se Péťa objevitel. „Bušme dál.“

A bouchali. Po osmém pokusu požádala Týnka o oddechový čas.

„Jestli je hledání pokladů takhle těžká práce, tak už nikdy žádný hledat nebudu! Jsem už z toho celá unavená… My jsme asi ještě malí…“

To neměla říkat.

„Ty jsi možná malá, já ne, koukni!“ Škubánek zvedl kámen, s heknutím si ho nadhodil na prsa, pak ho vzepřel nad hlavu a spustil. Komůrkou se rozlehl ohlušující výkřik. Škubánek skákal po pravé noze a levou tenisku si držel oběma rukama. Kdyby nebyl včas ucukl, mohl mít z prstů na noze kaši. Takhle ho placák naštěstí jen pohladil po palci.

„Bolí to moc?“ zeptala se účastně Týnka. „Pojď radši pryč!“ To Škubánka uklidnilo. Přestal naříkat.

„Už to přestává.“

Znovu uchopil kámen a společnými silami pokračovali dál s Týnkou v bušení. Při pátém pokusu po nucené přestávce, když kamenem udeřili do rohu u zadní stěny, se ozval zvuk poněkud jiný.

„Jako kdyby tam bylo prkno,“ vystihl zbarvení zvuku Péťa. „Podej mi tu motyčku!“ Klekl si a opatrně začal kopat. Hromádka vykopané země narůstala a Týnka, klečící na kolenou, hned hlínu shrabávala lopatkou doprostřed zadní jeskyně. Péťa zabral ještě párkrát motyčkou a pod přibližně patnácticentimetrovou vrstvou hlíny narazili na dřevo, vypadalo to zřejmě jako prkénka. Ve chvíli nahmatal jejich okraj a pokusil se zastrčit pod něj hranu motyčky. Sice to šlo, ale zem pokrývající prkna byla příliš těžká. Vzal tedy do ruky lopatku a odstraňoval hlínu svrchu prken. Zkusil znovu Zapáčit motyčkou a prkno se trochu pohnulo.

„Pomoz mi!“ zavolal na Týnku. Sám by to nedokázal.

Týnka popadla rukojeť motyčky za horní konec a zatáhli. Najednou prkna zlehka povolila, až se posadili na zem, ale vzápětí už klečeli nad otvorem v zemi.

Teď nastával ten okamžik tolikrát popisovaný v dobrodružných románech. Hrdinové dosáhli vrcholného okamžiku svého snažení!

„Tohle že je poklad?“ řekla Týnka mrzutě, když pohlédla dovnitř.

V mělké prohlubni ležela tuhá kožená aktovka, velká asi jako dvě školní brašny. Vábně nevypadala. Musela ležet pod zemi již hezkou řádku let – Její povrch pokrývala zelenkavá plíseň, oba zámky byly zrezivělé.

„A proč ne?“ bránil svůj nález Škubánek. „Pojď, vytáhnem ji ven na světlo.“ Poklekl a popadl aktovku za masivní kožené držadlo vší silou. Zabral.

„Někde se to zachytilo,“ prohlásil a zatáhl znovu. Aktovka se pohnula.

„Ale nezachytilo, to jen ta taška je strašně těžká.“

Museli zatáhnout oba. Teprve potom aktovku vyprostili, ale další problém byl se zámky. Vypadaly sice na rozpad nutí, ale držely pevně.

Týnku to už pomalu přestávalo bavit.

„Nechci ti kazit radost, ale bude v tom jen kamení,“ prohlásila nakonec.

„Proč by kdo schovával pod zem kamení v aktovce?“ bránil se Péťa.

„Třeba proto, aby nás naštval…“

Škubánek se rozhodl, že to definitivně rozřeší. Popadl jeden z menších kamenů a mlátil do zámků tak dlouho, až jim nezbývalo nic jiného než povolit.

V aktovce ležely svázány drátem zlaté pruty.

„To je zlato!“ vydechl překvapeně Škubánek.

„Jen aby! Jak to vůbec můžeš poznat?“ namítla Týnka. „Ukaž!“ A vytáhla jeden ze zlatých prutů.

„A jak se teda dá poznat, že je to zlato?“ mudroval Péťa.

Uvědomil si, že tu tady na místě nevyřeší, a tak se rozhodli, že vezmou aktovku s sebou.

Táhli těžkou tašku za sebou a měli trochu problémy s tím, než se jim podařilo ji prosmýknou! průlezem, ale nakonec byl otvor jeskyně na dosah ruky. Škubánek vykoukl z jeskyně ven.

O padesát metrů dál od jeskyně se při zemi na pokraji lesíku pohnuly smrkové větvičky.

„Tak vidíš, ty strašpytle. Vyšlo nám to, nebo ne?“ dloubnul loktem Docent Wagenknechta do boku.

„Fajn, Docente, je to skvělý. Tak jdem na věc…“

V té chvíli vylezl Škubánek ven z jeskyně a v nízkém světle zapadajícího slunce si prohlížel předmět, který držel v ruce. Vypadalo to, jako by si hrál s jedním z hřejivých slunečních paprsků. Za ním vyběhla Týnka.

„Proboha!“ zaskučel Wagenknecht. „Ten kluk má zlatej prut, tak je to přece jen pravda!“

„Je to pravda,“ opakoval Docent a oči mu zářily.

„Ale co s těma dětma?“

Docent se obezřetně rozhlédl na všechny strany. Stromy tiše šuměly, vzduch na pasece se dosud chvěl ozvěnou polední výhně.

„No, co asi?“ zeptal se Docent…

XXXVI. VÝPOVĚĎ

„Tak. už konečně nechte těch komedií, je to zbytečné. Dříve nebo později nám stejně řeknete všechno.“ pronesl klidně a docela liše vyšetřovatel kriminálky.

Libor Vehle zdvihl oči od podlahy potažené zeleným linoleem, zamrkal do světla, které se do místnosti protáhlo kolem mříží, sklouzl pohledem na psací stůl. Kde kromě lampy a kazetového magnetofonu stál jen obyčejný popelník, a nakonec se zastavil na vyšetřovateli sedícím za stolem proti němu. Zkusil promluvit, ale rty měl suché jako po dlouhé horečce, jazyk se mu lepil na patro. Vyšetřovatel beze slova vstal, ze skříňky nad umyvadlem vyndal sklenici a natočil do ní vodu. Vehle si ji od něj vzal třesoucí se rukou, naráz vodu vypil a sklenici postavil na stůl.

„No jo, já vám řeknu všechno. Stejně by mě obrali…“ prohlásil nakonec, ale v jeho hlase nezněla rezignace, spíš vztek. Ten byl vždycky hybným motorem. A jestli se teď Vehle rozhodl mluvit, jistě to nebylo proto, že chtěl vyšetřovateli pomoci, nebo snad dokonce ulehčit vlastnímu svědomí. Naopak, už dobré čtyři hodiny, ba možná déle se Vehle choval jako šílenec. Nešlo snad přímo o nějaký skutečně otevřený odpor, spíš to byly výstupy hysterického člověka. A to už v okamžiku, kdy si pro něj po hlášení kapitána Majera z Dušice přišli dva příslušnici Bezpečnosti do prodejny tabáků. Skutečný zločinec by jistě sáhl po zbrani.

Ale Libor Vehle začal nejdřív nadával, a pak házel po obou nadstrážmistrech kartóny cigaret, dýmky, a potom dokonce příruční pokladničku, která sice nikomu neublížila, ale proletěla skleněnou výlohou a přistála na chodníku. Počínal si jako šílený, a když viděl, že mu takový odpor nepomůže, lehl si na zem a kopal a kousal. Teprve poté, co mu nadstrážmistři oznámili, že jestli nepřestane, budou ho muset pořádně svázat, vstal, a najednou se skácel na zem v předstíraných mdlobách. Ke krámku se samozřejmě začali sbíhat zvědavci, a tak nadstrážmistři usoudili, že bude nejrozumnější převézt Vehleho i v tomto stavu na kriminálku a zavolat k němu lékaře. Přenesli znehybnělého prodavače do vozu, usadili ho na zadní sedadlo pěkně mezi sebe a otevřený krám s rozbitou výkladní skříní dali na starost jednomu příslušníku VB, který se k případu při své pravidelné obchůzce nachomýtl. Přes to, že měl Vehle po každé straně policistu, podařilo se mu během cesty náhle vyrazit, přesmýknout se přes jednoho z mužů ke dvířkám vozu, otevřít je a pokusit se vyskočit ven. Byl to samozřejmě pokus zcela zbytečný a marný. Vehle tím docílil pouze toho, že mu jeden z nadstrážmistrů na ruce nasadil ocelová pouta.

Vehleho trapné výstupy neskončily ani v kanceláři vyšetřovatele. Dvakrát musel přijít lékař – Vehle totiž propadal hysterickým záchvatům a choval se jako šílený – tloukl hlavou do stolu, chrlil ze sebe ty nejsprostší nadávky, střídavě vyhrožoval a posmíval se, válel se po zemi a smál se jako šílenec. Jenom hodinu trvalo zjištění jeho totožnosti. Vyšetřovateli už dvakrát došla trpělivost a raději vstal a odešel do vedlejší místnosti na cigaretu…

A teď se Vehle najednou zlomil. Ale proč? Vyšetřující mu chvíli před tím řekl, že Stodola a Wagenknecht utekli… A trafikantovi došlo, že tady zbyl na spoustu obvinění sám, a ostatní teď sbírají smetanu, která měla patřit jemu… Pomstí se jim. Prozradí všechno.

Poté, co vyšetřovatelé vypustili ty spousty hrubostí, urážek a lží, došli k podstatným faktům:

Libor Vehle se narodil v roce 1940 v Příbrami. Otec tam měl menší továrnu na drátěné zboží, matka byla v domácnosti. V Příbrami měli malou vilku a zle se jim rozhodně nevedlo. A pak otec začal ještě před rokem 1938 spolupracovat s fašisty. Nikdo to o něm nevěděl, i když měl několikrát namále.

Po osvobození se starý Ferdinand Vehle brzy vzpamatoval.

A pak nastaly zlaté doby pro ty, jimž stačilo vzít jedno dvě národní správcovství v pohraničních krajích. A tam se dalo pořádně nahrabat do vlastní kapsy.

Když už nebylo možno nic dalšího získat, šlo se dál. A otec Ferdinand v tom uměl jaksepatří chodit. Stěhovali se v té době z místa na místo a matka Vehlová se s kočovným způsobem života smiřovala jen proto, že jejich konto utěšeně rostlo. Ovšem prozíravý Vehle ve skutečnosti měnil veškerý „nahospodařený“ majetek ve zlato. Tenhle kov měl pro něj nepřekonatelnou přitažlivost.

Jenže pak přišel rok osmačtyřicátý a po něm se začalo nad rodinou pana národního správce silně zatahovat. Ferdinand Vehle zjistil, že jestli nechce přijít o všechno nahamouněné zlato, musí je odvézt do bezpečí. Pomocí dobrých známostí se mu podařilo sehnal převaděče. Znovu se vrátil i s rodinou do Příbrami, kde se tehdy shromáždila malá skupinka lidí rozhodnutých vydat se na dobrodružnou pouť. Nesměli si s sebou vzít skoro nic – každý jednu tašku, ale souhlasili, chápali to. Kromě malého Libora ovšem, jemuž otec zakázal vzít si na výlet velkého hnědého chlupatého medvěda Káju, kterého jinak osmiletý kluk tahal všude s sebou. Nejdříve se v mrazivé noci tloukli téměř čtyři hodiny do jakéhosi statečku u Smolenic nedaleko Dušice, kde prožili noc a ještě větší část dne. Bylo jich devět v jediné místnosti a všichni mluvili potichu. Matka říkala Liborovi, že je to taková hra, ale jemu se nelíbila. Ale při hře mají být všichni veselí. Lidé kolem něj však byli vážní a tiší. A pak přišel ten krušný den. Dlouho museli šlapat závějemi ve tmě. Otec Ferdinand nebyl nikdy žádný silák a přetěžká aktovka ho tížila, táhla k zemi, Libor byl také slaboučký, a tak všechnu váhu pochodu nakonec odtáhlo matka.

Skryli se v jeskyni, ale tam se později střílelo.

Libor si vzpomínal nejvíce na krutý mráz, a na to, že přišlo mnoho cizích mužů a ti nesli tatínka na nosítkách. Tátovu tašku už nikdy neviděl.

Ale přesto se Liborovi a jeho matce nakonec podařilo přejít přes hranice.

Nejprve se usadili v malém městečku. Tady se Libor přesvědčil o tom, že jeho tátu zastřelili, že umřel. Libor plakal a chtěl vědět proč. Šlo o peníze, vysvětlila mu to matka.

Přestěhovali se do Mnichova, a nevedlo se jim dobře. Matka v synovi živila nenávist k jeho bývalé vlasti – o všechno náš připravili, mne o peníze, tebe o tátu. Ale počkej, ještě jim jednou ukážeš. Nikomu to neřeknu, jen tobě. Budeš moc bohatej. Dostaneš otcovy peníze, které ti patří… Tohle slýchal Libor den co den, a přitom museli on i matka velice tvrdě pracovat. Byl dýchavičný, a brzy začal navíc neúměrně tloustnout. Práce ho zmáhala – pracoval v té době jako průvodčí na železnici. Ale co! Jednou mu matka konečně řekne, jak se to má s pokladem, a bude po starostech. Matka se k tomu ovšem moc neměla, ke konci života se z ní stala osoba nesmírně podezřívavá. Tvrdila, že kdyby mu to řekla hned, odešel by od ní a už se nevrátil. „Počkej si, až umřu,“ radila mu stále.

Došlo k tomu jednoho večera, když Libor sloužil jako průvodčí na trati do Frankfurtu. Matka zemřela náhle, na mrtvici, a Liborovi neřekla nic. Voda se nad tajemstvím zavřela.

Libor se vztekal a zuřil, ale pochopitelně zcela marně. To už mu bylo přes třicet let, úspory žádné, a astma ho trápilo stále víc. Potřeboval se léčit, a to stojí peníze, moc peněz. Dostal spásný nápad. Vrátí se do Československa. Vždyť se on jako malé dítě na republice nijak neprovinil. Co mu mohou udělat? Za všechno mohl otec. Co by teď dělal v Mnichově? Jediný člověk, s nímž se tu zná, je Jiří Wagenknecht, zkušenější a celkem dobře situovaný chlapík, který kdysi matce a jemu v začátcích po otcově smrti pomáhal. Libor o něm věděl, že byl v partě, která přes jeskyni utekla do NSR spolu s nimi.

Rozhodl se rázně. Zašel na československý konzulát a požádal o návrat do ČSSR.

Ne, že by to bylo jednoduché, ale nakonec se usadil v Plzni – pracoval tam nejprve jako železničář, a později vzhledem ke svému zdravotnímu stavu se stal prodavačem v obchodě s tabákem.

A tehdy, v době, kdy už skoro přestal myslet na svůj poklad, potkal v Plzní náhodou člověka, kterého by tu čekal nejméně. Jiřího Wagenknechta. To bylo radosti!

Občas se spolu sešli. Wagenknecht mu nejprve věšel na nos historku o tom, že i jemu se to v NSR začalo zajídat, a tak se vrátil, ale brzy šel s pravdou ven. Má tu jisté důvěrné poslání, které není zcela v souladu se zájmy a zákony téhle země. Vehlemu to bylo jedno. Často se v hovoru vraceli k útěku z republiky a Wagenknecht Vehlemu podrobně popsal celou tehdejší bitku u jeskyně.

Vehle přítele požádal, aby tam zajel a zjistil podrobnosti, jak to tehdy bylo? Kdo má „vinu“ na smrti jeho otce. Byl přesvědčen, že tak se muže dostat i k místu, kde je údajně zakopán poklad. Sám je nemocný, nesvede poklad vyzvednout. A Wagenknecht kupodivu souhlasil To on mu také přivezl zprávy o dědovi Javorském. V nenávisti k němu se spolu shodli. Tomu by to bylo potřeba osladit!

Vehle začal Wagenknechta přemlouvat, aby Javorského zabil. Což o to, Wagenknecht by nebyl proti, ale cítil, že by z toho mohl něco mít. A Vehle, zahnaný vlastní nenávistí a vztekem do úzkých, vyklopil historku o pokladu.

Wagenknechta ovšem samozřejmě napadlo, že nejlepší by bylo vybrat hnízdečko, zapomenout na tlustého trafikanta a zmizet. Jenže tu nebyl pro legraci, a nemohl se jen tak vypařit, kdy ho napadlo. To by se chlebodárcům na druhé straně nelíbilo, tak by mohl přijít o všechno. Navíc agent, na kterého byl v Plzni napojen, začal něco tušit, nelíbily se mu tajné schůzky a spády pana Wagenknechta, a když na něj jednou tvrdě udeřil, kápl Wagenknecht božskou.

Od toho okamžiku vzal Docent, neboť on byl tím agentem, akci do svých rukou, což se pramálo líbilo hlavně Vehlemu. Ten chtěl jen dvě věci – mrtvého Javorského a peníze, a to všechno rychle. Kdežto Docent to všechno různě kombinoval a promýšlel. Docent se Vehlemu nelíbil, a když do party přibyl Ještě další, i když bez znalosti základního tajemství, to už byl trafikant jako na trní…

Pak se odehrála stupidní a nešťastná akce u jeskyně – to Vehle začínal tušit, kde je poklad – pokus o atentát, a Vehle se vzteky neznal. Plynuly dny, a pořád nic. Teď mu Docent dokonce práskne telefonem.

A vrchol všeho se dostavil v okamžiku, kdy mu vyšetřovatel oznámil, že Wagenknecht s Docentem jsou na svobodě.

A tak Vehle, kterému vztek nedal rozumně myslet, zakončil svou úplnou výpověď tím, čím měl vlastně začít.

„Co tu jen tak sedíte! Celá ta vaše policie… za co stojí! Vy máte právě teď bejt v tý jeskyni a přistihnout je! Kam myslíte, že asi šli? Pro to rodinný zlato…“

Telefonní dráty mezi Plzní a Dušicí se vzápětí rozdrnčely…

To už Libor Vehle neměl Kravatu, ani tkaničky u bot a šel v doprovodu dvou příslušníků Bezpečnosti k vozu, jenž potom zamířil k borské věznici.

XXXVII. SPOJENCI

Škubánek potěžkával v pravé ruce zlatý prut. Měřil asi třicet centimetrů a tlustý byl jako jeho prst. A ta váha!

Ani ve snu ho nenapadlo, že není s Týnkou v celém širém okolí sám…

„Podívejte se, kluci! To jsou zase ti naši milenci!“ protáhl s nadšením v hlase Jirka Nosovský. Leželi spolu s Pepou Filkem a Romanem v hustém divokém lískovém roští vzadu za jeskyní nedaleko otvoru, kterým pronikalo světlo do zadní komory jeskyně.

Odtud měli přehled široko daleko, a nikdo jim nemohl utéct. Přišli sem teprve před chvilkou, v době, kdy Týnka s Péťou šramotili v jeskyni. Chvilku se sice cestou dohadovali, zda mají poslechnout Milana Kratochvíla, ale poslední slovo měl ovšem Roman.

Teď tu čekali, aby ohlídali jeskyni před loupežníky. Pokračování románku mezi Týnkou a Škubánkem je vytrhlo z dosud nutného pozorování a slibovalo dobrou zábavu.

„Psst,“ zasyčel Nosovský, a labužnicky dodal: „Nesmíme si je vyplašit…“

Kdyby se všichni tři pižlíci neupnuli jen a jen na jedno místo, a taky na to, co to má vlastně Škubánek v ruce, těžko by přehlédli, že asi sto metrů od nich – ovšem vzdušnou čarou – vlevo, se husté maliní podezřele pohybuje a kývá, jako by se jím prodírala srna. O nic víc rozruchu neudělali tři odvážní špehové pod vedením Tondy Kolečka. I oni po delším rokování vyrazili na stráž k jeskyni. Nezvedali hlavy, měli co dělat s vysokými šlahouny posetými mrňavými, ale ostrými ostny. Tonda vydal povel nenápadně se dostat až na kraj malinového moře, kde stál pevně jako hraniční kámen vysoký smrk. Teprve tam si rozdělí pozorovatelny. Od téměř třičtvrtimetrového kmene je teď dělilo sotva deset metrů.

Skoro přesně na třetím bodu rovnoramenného trojúhelníka, v jehož středu se černal vchod do Vlčí jeskyně – a dva předcházející body tvořilo stanoviště pižlíků a stanoviště Vlků – rostly husté mladé smrčky, jejichž zelené pichlavé sukně splývaly až na zem pokrytou suchým jehličím. Docenta a Wagenknechta nebylo vidět odnikud, sami pak viděli pouze na vchod jeskyně a Škubánka s Týnkou.

„No, co chceš s těma dvěma dětma dělat?“ Wagenknecht už zase ztrácel klid. „Jestli chceš, tak já to vyřídím sám.“

Vytáhl svou pistoli a natáhl ji.

„Ty seš vážně nemožnej. Polož to, říkám ti. Pořád si musíš hrát na pistolníka! Podívej, mě neznají, já to vyřídím sám a po dobrým. Vem si tohle!“ Z kapsy kalhot mu podal svůj revolver a nohou přisunul kabelu. „Já je odvedu, a ty se nehni, jedině, kdyby se něco dělo!“

„Jo, já tě budu krýt, kryju tě,“ blábolil Wagenknecht, v každé ruce držel jednu zbraň a oči měl podlité krví. „Neboj se, kreju tě,“ opakoval, jako by Docent nešel ke dvěma malým dětem, ale do lví klece.

Sotva Docent vylezl ze smrčí, vrazil si ruce do kapes a loudavým krokem vyrazil pomalu k jeskyni.

Péťa s Týnkou ho zahlédli současně. A s nimi všichni pižlíci.

„Kdo je zas tohle,“ zasykl Pepa a pokynul hlavou směrem k Docentovi.

„Co já vím?“ pokrčil rameny Roman.

Týnka s Péťou sledovali, jak se k nim Docent pomaličku blíží s rukama v kapsách.

„Péťo, pojď pryč, já mám strach…,“ zašeptala Týnka. Ale bylo už pozdě.

„Copak to tam máš? A kdes to našel?“ zavolal na Péťu veselým hlasem Docent. Stál sotva třicet metrů od nich.

„Tak vidíš!“ vydechla vyčítavě Komteska, která zcela propadla panice, a vzápětí se dala do běhu. Utíkala směrem k hustému maliní.

Wagenknecht to sledoval a roztřásl se celý jako osika. Neměl se nechat přemluvit! Měl to s těmi dětmi vyřídit sám. Takhle to je pořád! No ovšem, ta holka už je pryč! A teď spustí poplach. Wagenknecht dál na nic nečekal a vyřítil se skokem ze smrčí.

„Hele, chlap s pistolema,“ vykřikl Pepa Filek, když zpozoroval Wagenknechtův výpad. Roman rychle vyskočil, udělal si z dlaní kornout a zahalekal:

„Škubánku, utíkej! Rychle sem!“

Péťa už dál neváhal. Zaslechl, jak se za ním někdo žene a to mu stačilo, jako srnka vyrazil z o Týnkou se zlatým prutem.

„Tam nééé!“ řval Roman. „Sem, k náááám!“

V tomtéž okamžiku doběhla Týnka k maliní a skoro porazila Arnošta Kocika. Tonda je oba odstrčil.

„Sem, Péťo, sem!!!“

Péťa utíkal, co mohl, ale Wagenknecht se taky dostával do tempa.

„Pitomec, pitomec pitomá,“ nadával Docent před vchodem do jeskyně. „Ten zkazí všechno, ten mě zničí!“ Rozhlédl se kolem sebe. Vedle něj se šklebilo ústí jeskyně a v něm velikánská aktovka pokrytá plísní. Poklad!!! Jeho poklad. Přiklekl k němu a na všechno ostatní zapomněl.

Péťa letěl o překot, vzdálenost mezi ním a smrkem; kde stál Tonda Kolečko, se zkracovala, zkracoval se však i jeho náskok před Wagenknechtem. Chybělo jen dvacet metrů a už ho má!

Wagenknecht však cítil, že mu ubývá sil. Obával se, že mu kluk zmizí v houští a už ho nikdy nechytne. Musí střílet, alespoň na nohy, aby toho kluka zadržel. Zarazil se a vystřelil z obou pistolí najednou. Ale byl natolik rozčilený a vyčerpaný během, že vůbec nemířil. Ale Péťa mu zmizel v maliní!

Tonda Kolečko Péťu zachytil, a když viděl, že se mu nic nestalo, vytrhl mu z ruky zlatý těžký prut. Pořádně si ho prohlédl. Potom vykoukl zpoza kmene smrku.

Wagenknechtovi zbývalo do maliní asi osm metrů. Tonda Kolečko se zaklonil vymrštil pravici a hodil prutem. Zlatě to zajiskřilo vzduchem a potom kov zaduněl o hlavu běžícího muže. Wagenknecht vyrazil rukama k zasažené hlavě a pak se sesul před smrkem.

Tonda stál, ani nedutal. I ostatní teď přistoupili opatrně blíž, Péťa těžce popadající dech, Týnka se mu schovávala za zády. Wagenknecht ležel jak poražený strom.

„Je zabitej?“ zeptala se Týnka tenoulinkým hláskem.

„Není, hele – dejchá,“ upozornil Arnošt. Skutečně, prsa se zraněnému mohutně dmula. Také krev nikde žádná, jen na čele rostla fialová boule.

„To byla ale rána!“ vydechl uznale Kája Pěkný.

„Kluci, má pořád ty pistole! Arnošte, popadni je a leť za Milanem!“ To se probral Tonda Kolečko a rychle organizoval další opatření. Boj nebyl ani zdaleka skončen. Muž se mohl každou chvíli probrat z mdloby – a co potom!

„Má někdo řemen?“ Řemen měl jenom Pepa. Naštěstí dost dlouhý, tenký a pevný.

„Pomozte mi!“ Tonda rozděloval úkoly šeptem, jako by se bál, že chlapa vzbudí a ten že jim překazí jejich úmysly. „A ty, Péťo, hlídej. Kde je ten druhej?“

„Schoval se v jeskyni…“

Pepa s Tondou mezitím muže obrátili. Byla to práce pro dřevorubce, ale spojenými silami to zvládli. Pak mu Tonda napevno spoutal ruce za zády a pořádně utáhl uzel.

To mu však bylo málo. Půl metru od nich se však tyčil smrk s dobře patnácticentimetrovým kmenem. A protože řemen ještě na obou koncích přebýval, napadlo Tondu, aby zajatému zdvihl dozadu vytočené paže a řemen pevně uvázal kolem kmene a zajistil přezkou. Pokud vydrží řemen, má muž malou naději na útěk.

Od jeskyně se náhle ozval křik. Kluci vyskočili. Před vchodem do jeskyně stáli pižlíci a sledovali chlapa, který vlekl od jeskyně těžkou brašnu. Díky zátěži se mu utíkalo mizerně.

Docent se vzpamatoval a sáhl do kapsy po pistoli. Zatraceně! Uvědomil si. Vždyť ji má Wagenknecht, a kam ten zmizel…?

Aktovka mu najednou dopadla na zem. Zlaté pruty se rozsypaly do jehličí. Sesul se na kolena a sbíral, neviděl, nechtěl vidět ani dozadu, ani dopředu. Měl před sebou jen zlato… Nevšiml si ani, jak směrem od pomníčků přijíždí pohotovostní gaz Pohraniční stráže s vojáky se samopaly.

Gaz zastavil sotva padesát metrů od něj. Desátník Milan Kratochvíl seskočil před vůz a namířil na Docenta samopal.

„Ruce vzhůru, a ty je Pohraniční stráž!“

Arnošt Kocík v gazu, pižlíci i Tonda s ostatními Vlky z toho byli celí vzrušením bez sebe. Něco takového ještě nikdo z nich nezažil.

Docent nejdříve zdvihl hlavu a zahleděl se udiveně před sebe. A pak si najednou uvědomil svou konečnou prohru.

Vstal unaveně a jako po dlouhé nemoci. Když strnule zdvihal ruce nad hlavu, zapotácel se.

„Huráááá! Už ho mají!“ zařval Roman Pižl na pozorovatelně.

„Hurááá!“ přidali se Vlci i s Týnkou. Pohraničníci v gazu té scéně přihlíželi s úsměvem.

Křik probral k životu i posledního ze zúčastněných, který z toho celého dosud neměl pranic. Jiří Wagenknecht otevřel oči a zhrozil se. Dva metry před ním seděl ohromný černý vlčák, cenil zuby a tlumeně vrčel. Wagenknecht oči raději zavřel.

Terénní gazik se zadrženými se potýkal s výmoly polní cesty.

Od Mačice padl hlučný výstřel a na tmavnoucí obloze se rozsypala světelná raketa.

„Červený déšť,“ řekl Tonda Kolečko.

„Konec pohraničního poplachu,“ doplnil ho Roman Pižl.

Cestou ke Smavé se všichni místní hrdinové pomíchali dohromady a pobíhali, křičeli, smáli se a strkali do sebe jako veselé hejno kolem Milana, který se s nimi vydal pěšky, když předal velení Cípkovi a vysílačkou se dohodl s velitelem kapitánem Vejvodou, že smí jít se svým vítězným skorooddílem.

„A proč jste jeli zrovna sem?“ napadla najednou Arnošta otázka, která měla padnout už dávno.

Inu, bylo to tak. Milan, který držel přechodně službu u vysílačky na jednotce, bral také telefon, kterým kriminální služba upozorňovala nejbližší jednotku Pohraniční stráže na závažnou výpověď Libora Vehla… A tak se hlídka okamžitě rozjela k jeskyni.

„A teď alou domů, beztoho vás už rodiče roztrhnou na tři kusy,“ zakončil vyprávění Milan.

„Aťsisi,“ řekla Týnka odbojně.

„To jsou divy. Celá tahle věc začala tím, že tě každý hledal, protože ses bála domů, ale teď tohle!“ zakroutil hlavou Roman.

„Týnka už se náhodou nebojí,“ řekl rázně Péťa a začervenal se.

„Bodejť, má tvou školu,“ nenechal si ujít příležitost k rýpnutí Jirka Nosovský a zašklebil se na něj.

„Já to říkám proto, že ještě někam musíme,“ řekla Týnka.

„Přece za dědou!“ dodala na jejich nechápavé pohledy.

„No jasně!“ vykřikl Tonda Kolečko. „Za čestným náčelníkem…“

A tak dlouhý den nabitý dobrodružstvím skončil u velikého stolu vprostřed světnice dědy Javorského. Vedlo se tu mnoho silných řečí, voněla tu kulajda a nad tím vším se z fotografie usmívala dědova Kateřina.

Přítrž tomuto „večírku“ učinila o hodinu později matka Chmurová, která zaklepala na dveře a Milana Kratochvíla, který jí přišel otevřít, se rázně zeptala:

„Neviděli jste někde Týnku?“

XXXVIII. VLCI

S počasím se to posledních pár dní docela neprázdninově zvrtlo. Rtuť teploměru klesla na patnáct stupňů nad nulou, fičel studený vítr a šedavé mraky se válely kolem kostelní věže jako mlha u řeky.

Ani v pondělí to nechtělo být jiné. Škubánek od časného rána vyhlížel z okna k nebi a kroutil hlavou. Pořád nedokázal pochopit, že by v tak slavný den mohlo být ošklivo. Někde se to přece musí začít trhat.

Ale nezačalo.

A když v deset dopoledne pozvedl na pravém křídle vyrovnaných družstev pohraničníků ve vycházkových stejnokrojích nevysoký blonďatý vojín Cípek polnici ke rtům, začalo jako na povel drobně, studeně mžít. Ale slavnost to byla přenádherná a déšť nikomu nevadil. Na rovném, vybetonovaném prostranství na Mačici se shromáždili všichni pohraničníci, kteří zrovna nebyli ve službě, přišli i ti, kteří měli právo na odpočinek. Proti nim u budovy velitelství postávali nervózní smavští občané ženské v parádních šátcích a mužští v kloboucích. Ale nebyli to jen samí místní občané. Hned v první řadě stáli dva čestní hosté, které tu vlastně každý znal. Však tu nebyli ani poprvé, ani naposled. První, statný, vysoký a trochu napadající na pravačku, a druhý stářím nahrbený, udělaný blonďák s hlubokou jizvou na čele – Sergej Kirilin a Vladimír Iljičev. Nu, a docela na levém křídle, hned vedle čestných hostů, stál sveřepě o jedné berli děda Javorský, čestný náčelník a kovář.

A proč se tu všichni shromáždili? Inu, kvůli několika smavským klukům a jedné docela mrňavé holčičce.

Cípek dotroubil a všichni udělali vpravo hleď. Od jídelny sem pochodoval vyřízený přehlídkový útvar. Vpředu kráčel desátník Milan Kratochvíl se samopalem přes prsa a za ním podle velikostí Tonda Jahoda zvaný Kolečko, Roman Pižl, Pepa Filek, Kája Pěkný, Arnošt Kocík, Jirka Nosovský a Péťa Škuba zvaný Škubánek. Průvod uzavírala Týnka Chmurová v červených šatníkách, ve kterých jí asi musela být zima. Pochod jí moc nešel.

Když napochodovali před nastoupené pohraničníky, zavelel důstojník ve slavnostní uniformě, kapitán Jan Vejvoda, velitel jednotky Pohraniční stráže Mačice, pozor S radostí a uspokojením přelétl pohledem shromáždění a usmál se přátelsky na Vladimíra a Serjožu, kteří mu nedávným dopisem dali vědět, že ho navštíví.

Milan se postavil do pozoru, salutoval a řízně hlásil:

„Soudruhu kapitáne, družstvo se dostavilo k slavnostnímu založení pionýrského oddílu Mladých strážců hranic.“

Kapitán Vejvoda zavelel pohov a usmál se. Otevřel velké kožené desky, už chtěl začít číst, ale pak je zaklapl a podíval se na vyřízený řad kluků.

„Kluci, a samozřejmě děvče,“ usmál se na Týnku. „Mám vám toho říci moc a moc, ale jedno je nejdůležitější. Totiž to, že jste v posledních dnech dokázali, že jste stateční, čestní a odpovědní a že si vás všichni vážíme. Dostal jsem připis z ministerstva vnitra, jímž jsem byl pověřen, abych vám tlumočil díky za to, že jste svým jednáním pomohli zadržet pět nebezpečných zločinců. Ano, pěti. Částečně díky vám byl totiž zadržen agent západní rozvědky, který měl převézt do NSR odcizený tajný plán jednoho důležitého průmyslového podniku. A to ještě není všechno. Podařilo se vám najít a hlavně zachránit zlato, jehož hodnota dosahuje dvou miliónů korun…

Za Vejvodovými zády to zahučelo údivem. Tolik peněz! Ani Péťa Škubánek to nevydržel a obrátil oči v sloup.

„Ale jak jsem řekl na začátku, důležité je, že i když jste ještě děti, zachovali jste se jako stateční a čestní lidé. A takové chceme mít mezi sebou. Jsme rádi, že jste se rozhodli založit oddíl Mladých strážců hranic a že nám pomůžete chránit hranice naší vlasti.“

Pak kapitán zavelel pozor.

„Proto tímto slavnostně ustavuji pří naši jednotce Pohraniční stráže pionýrský oddíl Mladých strážců hranic Členové oddílu většinou hlasů rozhodli, že ponesou jméno Vlci Jeho instruktorem ustanovuji desátníka Milana Kratochvíla.“

„Zde!“ vykřikl Milan.

„Tady mám legitimace a odznaky pro první členy oddílu. Je jich zatím osm, ale doufám, že vás brzy přibude.“

Nu a pak vojín Cípek znovu zatroubil a kapitán předal novopečeným Vlkům průkazy a odznaky…

Oddíl Vlků byl založen.

O vteřinku později se ve dveřích jídelny objevil kuchař Mates řečený Matýsek a zavolal:

„Pojďte honem, já vám napek buchty…!“

„Já mám hlad jako vlk,“ prohlásil Péťa Škubánek. Jiři Nosovský se na něho zašklebil a už žertem mu řekl: „To je proto, že jsi vlastně ženich.“

Péťa chvilku přemýšlel, jestli ho má praštit, ale pak mu velkoryse odpustil. Konečně proč ne. Jirka je teď přece taky Vlk.

Usmál se na něj a řekl: „No a?“