Vladimír Landa

Zásah v pravou chvíli

Pavel, Vašek, Jenda a Věra. Čtyři jména – dětská a úplně obyčejná. Těm, kterým patřila, byla tehdy teprve dvanáct let a zatínaly jim školní prázdniny. Žili docela blízko státní hranice.

U POTOKA V HORÁCH

Zalesněné stráně se pozvolna svažovaly do půvabného údolí a svým statným listnáčům dovolovaly postávat až u prvních stavení malé pohraniční vesničky – bůhví proč nazvané Černý Potok. Ostatně některé domky jako by jim vycházely vstříc a jejich světlé zdi se bělaly i v kopcích uprostřed horských luk, odkud byl jen skok do teplých pasek plných borůvčí, maliní a vřesu.

Byl tu klid, jaký najdeš málokde, a ani malá továrnička poblíž hlavní silnice, vedoucí do okresního města Vejhory, jej nedokázala narušit.

V zimě se ovšem Krušné hory s nikým nemazlily. Mohutné závěje sněhu zahradily cesty, i silnice z údolí často zmizela pod bílým příkrovem a vesničané bývali až několik dni odtrženi od ostatního světa. V tichu, které se v tuto dobu ještě zmnohonásobilo, ozvalo se občas jen zasvištění lyží – vždy spolehlivého a v období sněhových záplav i takřka jediného dopravního prostředku.

Jaro přicházívalo pozvolna, v nížině už se dávno zelenaly louky, zpestřené prvními kvítky, zde na horách však slunce ještě zdaleka nevysálo vlhkost lesních úžlabin a na severních svazích se dlouho bělaly ostrůvky okoralého sněhu.

Nakonec i ony zmizely a kraj i lidé přijali jarní probuzení se všemi jeho krásami vděčně a s úlevou. Tím spíše, že jim již popáté připomnělo návrat mírového života po kruté válce.

Léto bylo na dosah a v roce, kdy se odehrál náš příběh, začínalo zvlášť pěkně. Ranní mlhy se rychle rozplývaly a teplé paprsky po celý den prohřívaly vychladlé stráně, odměňující se nenapodobitelnou vůní, zanášenou lehkým větříkem až do oken vesnických domků.

Zahrádka rozkvétající před jednopatrovou budovou místní dvojtřídky již připomínala blížící se prázdniny. Za pár dní škola osiří a děti se rozběhnou do okolí, které každým svým koutkem lákalo k bezpočtu her a dobrodružných výprav.

Však už dalo dost práce udržet je na uzdě a učitel Míšek často sám počítal dny, kdy rozdováděnou chásku rozpustí. I doma musel občas pozvednout hlas, aby ukrotil své dvě ratolesti, dvanáctiletého Pavla a devítiletou Hanku. Čerti s nimi zrovna šili a k řešení sporů musela maminka často použit osvědčený kuchyňský nástroj. V okamžiku, kdy se nad nimi vztyčila dlouhá násada vařečky, se však sourozenci rázem proměnili ve vzácně solidární dvojici, která vůbec nechápala, za co by měla být stižena trestem.

V podobných učitelských, rodičovských i dětských kratochvílích uplynuly poslední červnové dny a jednoho rána vykročily děti, svátečně ustrojeny, do školy naposled. Hanka do místní, Pavel do vejhorské školy, kam denně dojížděl se třemi dalšími spolužáky svými nejlepšími kamarády – a vlastně i kamarádkou. Věra byla sice „jen holka“, ale ne lecjaká. Uměla stejně dobře lézt po stromech, plavala jako štika a chytit raka pod kamenem či lapit v pravý okamžik blýskavého pstruha byla pro ni maličkost zrovna jako pro kluky.

Dnes nastupoval čtyřlístek do autobusu jaksi zamlkleji než obvykle. Ani ne tak pod dojmem slavnostní chvíle či z opatrnosti vzhledem k „nedělnímu“ oblečení, ale spíše jat nejasnými předtuchami týkajícími se – úhledným písmem třídní učitelky popsaného archu papíru, od nepaměti zvaného vysvědčení.

Snad v duchu spřádali věty účinné obhajoby, bude-li jí potřeba a budou-li se rodičové příliš naléhavě dotazovat na příčiny možných neúspěchů.

Ale nakonec – prázdniny jsou na dosah, dva měsíce báječné volnosti – pryč se starostmi, vše se v dobré obrátí. Nálada se pomalu vracela, jak se rozehříval letní den, a návrat domů už zastihl naše kamarády zase v překotném hovoru, plné plánů, jimiž vyplní nadcházející volné chvíle. Však výsledky školního klání nejsou nejhorší a doma jistě oko přimhouří.

Pavel si tak úplně jistý sice nebyl, trojka z češtiny se skvěla černá na bílém, ale brzy zapadl mezi ostatní.

První cesta od autobusu nevedla k rodným prahům. Navzdory protestům party, která doporučovala jít napřed domů, se rozběhl k lesu, rozhodnut zde uvítat první prázdninový den.

„Vzhůru k potoku!“ zavelel Pavel a ostatní už jako jeden muž vpadli do houští. Známá pěšina se klikatila tu vysokánskou trávou, tu přepažená padlým stromkem, jinde se ji zase snažily ukrýt dlouhé pruty malinových keřů.

Již byli několik kroků od horské bystřiny, již slyšeli pleskáni vody stříkající do výšky, jak narážela na obrovské balvany, než se propadla v bílé pěně do tůněk, v nichž se jako stříbrné pruhy leskla tělíčka bystrých pstruhů.

Pavel zvedl ruku, aby zastavil ostatní, a obrátil se k mm. „Páni, my ale vypadáme, to nás doma poženou, musíme se dát trochu do pořádku,“ konstatoval, když zjistil, že sváteční šaty nesou neklamné stopy putování houštinami. Vytáhli kapesníky a snažili se odstranit aspoň jehličí, které se nepříjemně tlačilo i za těsné límečky košil, a Věrka s jistým překvapením zaznamenala ztrátu knoflíčků u obou, ráno ještě bělostných střevíců.

„No nazdar,“ vzdychla a rozhodla se obětovat kapesník.

Byli v plné práci, když se Pavel náhle zarazil. Vpravo od nich zapraskaly lámající se větvičky a prozradily, že je kdosi nablízku.

„Asi někdo z útvaru,“ zašeptal Pavel a ostatní přikývli. Nebylo to konečně nic zvláštního. Na svých lesních toulkách se často potkávali s pohraničníky, některé už dobře znali a rozuměli si s nimi. Také teď čekali, že se co chvíli rozhrne křoví a objeví se známá uniforma. Nic… praskot větviček náhle ustal a takové zvláštní, napjaté ticho se rozložilo kolem. Pavel se rozhlédl a pocit, že je někdo pozoruje, v něm neustále sílil. V očích svých kamarádů postřehl zákmit strachu a sám také nebyl úplně klidný.

Čím to, že jsme najednou tak vyplašeni? pomyslel si, vždyť to mohla být srna nebo co, vysoké je tu přece spousta a taky houbaři sem chodí… Snažil se přesvědčit sám sebe, že se neděje nic zvláštního, že strach má velké oči.

„No co stojíte jak zařezaní, praskne větev a myslíte hned bůhví na co. Půjdem se kouknout, co to bylo, ne?“ okřikoval kamarády, ale přitom i sám sobě musel dodávat odvahy.

Nečekal, budou-li ho ostatní následovat, a pustil se k hustému smrčí.

Neušel ani dva kroky a zastavil se jako vbitý do země. Větvičky znovu zapraskaly – tentokrát mnohem silněji, lámavý zvuk se ozýval s přestávkami docela kratičkými…, někdo utíkal a rychle se vzdaloval. Ne, to nebyla lesní zvěř ani někdo ze vsi a pohraničník už vůbec ne. Kdo to tedy byl? Pocit neznámého nebezpečí se plížil pokojným lesním zákoutím, které najednou jako by ztratilo přátelskou tvář a ve svých houštinách schovalo nedobré tajemství.

„Pojďme domů,“ těžce ze sebe vypravil Vašek Klíma, neskrývaje úzkost, která se rychle přenesla i na ostatní.

Pavel se přece jen ještě pokusil je uklidnit:

Určitě to byla srnka, co jiného? Ale sám už se obracel k odchodu.

Ze hry nebylo nic. Namířili k domovu, zapomněli na zašpiněné šaty a v hlavě jim utkvěla jediná myšlenka – kdo byl na mýtině?

PSTRUZI ČEKAJÍ

Když Pavel vešel do kuchyně a zavřel za sebou dveře, otec si ho chvíli zkoumavě prohlížel. Podle jehličí, které se ještě tu a tam zachytilo na chlapcově obleku, si domyslel, že syn domů právě nespěchal, a vysvětlil si tuto okolnost po svém.

„Kdepak jsi byl, Pavle?“ přerušila vyčkávavé ticho maminka.

„Asi mu ujel autobus,“ připodotkla Hanka, z čehož nebylo hned jasné, chce-li bráškovi pomoci, nebo upozornit rodiče, že na rozdíl od Pavla je autobus zcela bez viny.. Užuž chtěl chlapec přikývnout na sestřinu poznámku, ale upřený otcův pohled jej přiměl povědět pravdu – přiznal, že byl s kamarády v lese. O podivné příhodě se však ani slovem nezmínil. Ostatně, jakkoli jí měl plnou hlavu, musela teď ustoupit do pozadí, na přetřes přišly jiné záležitosti. Už ve škole, když mu třídní s káravým pokývnutím podávala vysvědčení, ho přelila vlna zahanbeni a studu. Trojka – dobrá – z češtiny se na bílém papíře rýsovala až příliš zřetelně, dokonce se mu zdálo, že písmena jsou větší než u ostatních známek, a málem učitelku podezříval, že ji úmyslně zdůraznila. Nepříjemný pocit se mezi kamarády sice trochu ztlumil, ale teď, když stál před rodiči, se znovu ozval bodavý osten výčitky.

Sáhl do aktovky a nejistou rukou podal otci vysvědčeni, sklopil oči a čekal… Věděl, že nebude bit, ani dlouhá kázáni nebyla u Míšků zvykem, ale táta uměl najít vždy několik takových slov, popřípadě zvolit takový trest, že se Pavel styděl do hloubi duše. Ar chtěl, či nechtěl, musel si nakonec přiznat, že otec míří najisto, že má pravdu a že by bylo záhodno řídit se jeho radou. A maminka? Ta nekřikala vůbec nic, o to víc ho však v hloubi duše pálil její posmutnělý, zklamaný pohled. Jenomže dvanáct let a myšlenky se navzdory všem předsevzetím rozbíhaly při vyučováni za tisícerými zájmy a vůle byla ještě příliš slabá, aby je dokázala vrátit do správných koleji. Když pak byl vyvolán, stávalo se, že nevěděl, o čem byla řeč, a na otázku, kterou vůbec nevnímal, pochopitelně také nedokázal odpovědět. Nu, a výsledek, či lépe následek se obvykle dostavil v podobě nějaké ne právě vzhledné známky.

Ještě stále bylo ticho… Propána, kdyby mi radši dali pár pohlavků, měl bych to aspoň za sebou, přál si v duchu, to mlčeni mě zničí.

Konečně!

„Tak zase ta čeština,“ povzdechl otec a vracel Pavlovi vysvědčení.

„Tati, já se vážně…,“ nedomluvil.

„Nic neslibuj, v pololetí jsi měl taky plno slibů. Schovej si to, však jednou sám poznáš, co jsi zmeškal!“

Pavel se podíval na tátu, jako by čekal vysvětleni, ale ten už zřejmě nehodlal dál pokračovat.

„Má zase trojku, vid?“ přiložila si Hanka.

„Ty si hlad svého, jedničkářko, však uvidíme, až budeš výš,“ odsekl Pavel a raději zmizel z domu.

Toulal se vesnicí a přemýšlel, jak asi dopadli kluci a Věra. Copak ta, učeni jí šlo stejně dobře jako třeba šplhání po stromech a na Vaška doma taky docela určitě čekala odměna. Nejhůř bude asi s Jendou Dickem. A že na něho myslel nejvíc, zamířil podvědomě k domku na okraji vesnice, kde Jeník bydlel.

Zahvízdal smluvený signál, ale musel hodnou chvíli čekat, než se v okně objevila Jendova kudrnatá hlava.

„Hned jsem dole,“ houkl stručně a už bylo jeho kroky slyšet na schodech. Chvilku stáli mlčky proti sobě, jako by čekali, kdo promluví první.

„Tak co, jaks dopad?“ zeptal se Pavel celkem zbytečně, Jendovy uši zřetelně prozrazovaly, že trestající otcova ruka zasáhla opravdu vydatně.

„Chceš ještě něco vědět?“ odpověděl Jenda otázkou.

„Ale ani ne, pojďme radši k potoku, pod velkým dubem je pstruhů jako dříví. Zachytáme si… a uši ti za chvíli zblednou, to nic. Hele, já jsem taky moh dostat kolo, a mam po všem,“ rozšafně uklidňoval Pavel kamaráda. „No tak pojď, teď na to už namysli, po prázdninách se do toho dáme pořádně, a bude to,“ vzal Jendu kolem ramen a přiměl ho k chůzi.

Tak došli až k potoku. Velký statný dub a pružné vrboví stínily břeh, kde na malém travnatém plácku měli oblíbené místo svých schůzek. Nebylo dne, aby se tu nesešli aspoň na chvíli, i v zimě sem vyšlapávali cestičku ve sněhu. Každý tu měl svůj „oblázek“, jak něžně říkali obrovským balvanům, na které usedali a vymýšleli hry, výpravy a pochopitelně i různé rošťárny, bez nichž by dětství nebylo dětstvím. A byli přesvědčeni, že se nic nepodaří dokonale, nebude-li to předem naplánováno právě zde, pod velkým dubem.

„Honzo, vlezeni do vody, ne?“ Aniž Pavel čekal na odpověď, odhodil boty a vlezl na mělčinu, v níž se proud vody stáčel a zanášel sem vrstvu drobounkého, každým krokem se zvedajícího pisku. Jenda už také neváhal, ale dřív, než se sklonil, aby rukama pročísl proud a zastavil cestu vyplašené rybce, pohladil si vlhkými, chladnými dlaněmi své postižené uši.

„Člověče, to je bezvadný…,“ pochvaloval si a už s obvyklou čilosti hmátl pod kámen.

„Mám ho,“ vykřikl radostně a strčil pstruha do velké plechové krabice pevně zaklíněné mezi dva kameny tak, aby otvory prosekanými v jejich stěnách mohla proudit voda.

„Ahoj; kluci, jak to jde?“ ozval se z břehu veselý hlas. To Věrka přiběhla za kamarády, připravena zúčastnit se velkého výlovu. Byli tak zabráni do „práce“, že ji ani nezpozorovali, a proto nemohli ani odpovědět.

„Ztratili jste řeč nebo co?“ připomnělo se děvče hlasitěji a oba chlapci konečně zvedli hlavy.

„Jednak pracujem a jednak jaksi…“ Jenda s žalostným výrazem ukázal na své, stále ještě zarůžovělé uši, chtěje tak naznačit, že poněkud nedoslýchá. V očích už mu však zase sedělo čtveráctví.

„Chudáčku, nepotřebuješ obvázat?“ zeptala se Věrka s dobrosrdečnou zlomyslností a vzápětí s výskokem uskočila, aby ji nesmáčel proud vody, kterým ji chlapci chtěli potrestat.

Zahnali kamarádku jen na pár kroků, v mžiku byla zase zpátky, a hned do potoka, aby spočítala úlovek. V plechovce už se převalovalo pár pěkných kousků. Ryby se však nemusely obávat, že se stanou hlavním chodem nedělního oběda.

„Je jich tu pět…, chudáci, sotva se sem vejdou. Co s nima uděláte?“ zajímala se Věrka, hladíc rybí krasavce po duhově se třpytících šupinách.

„Jako bys to nevěděla, pustíme je, přece nejsme žádní pytláci,“ odpověděl Jenda.

„Tak proč je chytáte, když je pak zase vrátíte do vody?“ byla nová otázka.

„Ty jsi ale zvědavá, samé proč a proč. Prostě nás to baví. A chytit pstruha do ruky, to je kus umění. Je chytrý, nedá se, proklouzne ti v dlani jako nic. A je strašně krásný, když tak sedí v prudké vodě, takový elegantní, no prostě fešák. Nedokázal bych je chytat pro pekáč, to ne! Ale to ty nepochopíš, holky pro to nemají smysl,“ vykládal skoro po chlapsku Pavel, stoje po kolena ve vodě.

„A mohla bych je už pustit? Abych viděla, jak budou pospíchat domů,“ žadonila Věrka.

„Pusť je, ale opatrně, ne abys je tam házela jako klacky. Pěkně polož plechovku na vodu a čekej, až vyplavou, ať si neublíží,“ napomínal ji Pavel a pozoroval, jak ryby opouštějí svůj dočasný a trochu těsný příbytek. Přitom mu pohled zavadil o nohavice svátečních, po lýtka zahrnutých kalhot. Byly mokré skrz na skrz…

No nazdar…, zhrozil se v duchu a ohlédl se po Jendovi, který – trápen zřejmě stejnou výčitkou – usilovně ždímal nohavice.

„Ale co, než dojdeme domů, uschne to jako nic. A pak to trochu přetáhnu žehličkou,“ rozumoval a diplomaticky přeslechl Věřinu poznámku o možnosti jiného přetáhnutí.

Pstruzi už dávno zmizeli ve svých úkrytech, využívajíce znovu nabyté svobody, když děti opustily plácek pod starým dubem.

Pomalu šli lesní pětinou k vesnici, a padající soumrak jako by jim znovu připomněl odpolední příhodu. Mysleli na ni všichni, nikdo o ní však nepromluvil.

Na návsi u kostelíka se rozloučili.

„Zítra by se mohlo jít na houby, co říkáte. Doma by jistě uvítali, kdybysme přinesli pár pořádných hřibů.“

„Už rostou,“ navrhl Pavel, snad aby zamýšleným dobrým skutkem setřel nevalný dojem z vysvědčení, a teď ještě navíc ze zmáčených kalhot.

„To by šlo,“ jednohlasně odpověděli Jenda s Věrou.

Rozloučili se, děvče se dalo cestičkou mezi staveními a chlapci osaměli. Jako by se mezi ně položilo zvláštní mlčení. Šli vedle sebe, Jenda občas kradmo pohlédl na Pavla, chvílemi i zvolnil krok – snad chtěl něco říci a nevěděl, jak začít.

„Poslyš, Pavle, byla to určitě srna?“ řekl po chvíli.

Otázka nečekaně vpadla do Pavlových myšlenek, které se točily právě kolem této záhady.

„No… asi jo…, proč se ptáš?“ otočil se pomalu a zadíval se Jendovi do tváře. Uhnul očima a celý zrudlý rychle, překotně odpověděl: „Ále… jen tak… no jistě – co jinýho by to taky bylo, viď? Tak ahoj!“ A byl pryč.

Pavel zůstal stát na místě. Proč se vlastně Honza ptal a tak divně se přitom tvářil?

Napřáhl nohu, aby odkopl kámen, a jeho pohled padl na zmuchlanou nohavici. Vida, ještě neuschla, konstatoval docela bez souvislosti, pak nad vším mávl rukou a rozběhl se k domovu.

V oknech se již svítilo. Proklouzl síní do komory, převlékl se a s tichým „Dobrý večer!“ vešel do kuchyně – všichni již večeřeli. Ani slovo – kde jsi byl, cos dělal – jen stručná odpověď na pozdrav. To nevypadá dobře, pomyslel si stísněně a raději si hleděl talíře s večeří, kterou mu maminka beze slova podala.

Měl obrovský hlad, vždyť od dopolední svačiny ve škole nic nejedl, ale teď mu najednou sousta vázla v krku. S novým přívalem výčitek si uvědomil, že řízek s bramborovou kaši jeho oblíbené jídlo – bylo připraveno na oslavu vysvědčení. A on… nejenže se nepolepšil, ale ještě zmeškal oběd a maminka mu jej navzdory všemu schovala. Ani nedojedl, se sklopenýma očima poděkoval a už spěchal do malého pokojíku v podkroví. Vklouzl do postele a přikrývku si stáhl div ne přes hlavu.

Takový ošklivý den…

KOŽENÁ ČEPICE A PROZRAZENÉ TAJEMSTVÍ

Pod peřinou bylo krásné teplo, otevřeným oknem proudil do ztemnělé místnosti čerstvý, voňavý vzduch, ale Pavel marně čekal na klidné usínání. Jak míval rád tyto večerní chvilky! Často si s Hankou dlouho povídali, a jako by je tiché šero smiřovalo, Pavel nepopichoval sestru pro její holčičí řeči a ona na oplátku pozorně poslouchala, když se jí svěřoval s klukovskými záležitostmi. Někdy přišla maminka nebo táta a vždycky se našla chvilka na krátkou černou hodinku.

Dnes ovšem nic takového nebude… Pěkně jsem si to zbabral, zavyčítal si v duchu. Svědomí se stále připomínalo, a sotva je na chvíli umlčel, už tu zase byla ozvěna odpoledni příhody.

Neříkal pravdu, když se snažil kamarády přesvědčit, že je vylekala prchající zvěř, a raději vše zamlčel, aby snad nezvětšoval úzkostný pocit, který prožívali. Zcela určitě zahlédl v houštině předmět, který ho upozornil na pravděpodobnou blízkost člověka. A co to bylo? Kožená čepice – jen na krátký okamžik – se mihla v hustém křoví. Komu asi patřila? A co Jenda a jeho otázka? Věděl snad i on víc?

Ne, to nemohl, ujišťoval se Pavel. Stál přece za mnou a nemohl nic vidět, vždyť je menší než já, promlouval sám k sobě a v duchu odhadoval kamarádovu výšku.

Kam asi zmizel majitel kožené čepice? Pavel už na něj nemyslel jen jako na neznámého, ale jako na člověka, který je na nejlepší cestě dopustit se něčeho zlého.

Mohl se dát směrem ke státní hranici nebo do vesnice. Proč ale a kdo to asi byl…, co chtěl…? Pavel se pomalu svezl na polštář, otázka zůstala nezodpovězena a víčka konečně klesla na unavené oči… Sny však jako by mu nechtěly dopřát odpočinku. Promítly zhyzděnou, rozšklebenou tvář, která se blížila… Chtěl utéci, ale nemohl se hnout z místa. Muž držel v ruce zbraň a hrozivě mířil na Pavlovu hruď. Chlapec zděšeně vykřikl… a celý zpocený se probudil. V pokojíku se svítilo a u jeho postele stála maminka.

„Copak křičíš jako na lesy?“ zeptala se a sáhla synovi na tvář.

Nevěděl honem, co odpovědět. Ke strachu se přiznat nechtěl, už proto, že na protější posteli stála Hanka a zvědavě se na něj dívala. To tak – před holkou dát znát, že se bojí. Něco nesrozumitelného zamumlal a celý se schoval pod peřinu. Maminka se už dál nevyptávala, jen ve dveřích se ještě obrátila, otočila vypínačem a potichu za sebou zavřela.

Asi má špatné svědomí, kluk jeden…, říkala si, když sestupovala ze schodů. Rozmrzelost ji dávno přešla, vždyť Pavel je jinak dobrý chlapec, jistě dá tu nešťastnou češtinu do pořádku.

Však si to s tátou odpoledne taky říkali. V duchu se usmála, když si představila, jak se Pavel zatváří, až…

Maminka ovšem netušila, že z překvapeni nebude nic. Všetečná Hanka totiž zaslechla konec jejich rozmluvy, a teď hořela nedočkavostí, aby Pavlovi prozradila, na čem se rodiče dohodli. Jenomže jak začít? S Pavlem dnes bude těžká řeč, tíží ho ta trojka z češtiny, vždyť se jí ani nezeptal, jak dopadlo vysvědčení jí.

Ani jsem se nemohla pochlubit, hubovala v duchu. No co, to teď není důležité, ale tamto…, to mu říct musím, na ostatní je dost času zítra, rozhodla se, vstala potichu z postele a po špičkách přešla k Pavlovu lůžku. Spi ten kluk, nebo nespí?

„Pavle, spíš?“ vzala bratra za rameno a čekala. Bráška se neozval. Nespal – to se ví, ale nechtěl se už vůbec s nikým a vůbec o ničem bavit, podvědomě si přál, aby zlé dojmy z celého dne konečně vymazal spánek a ráno bylo jasnější a veselejší.

„No tak, Pavle, slyšíš mě? Probuď se, musím ti něco říct!“ znovu naléhala Hanka.

„Proboha, copak nebudu mít pokoj? Starostí nad hlavu a ona mi nedá spát a nedá.“ povzdechl si Pavel, a tím sestře prozradil, že je vzhůru.

„Co je?“ ozval se nerudně. „Ale pospěš si, chci spát!“

„Tak se nezlob, až uslyšíš, co ti řeknu, přejde tě spaní,“ napínala bratrovu pozornost. Nechtěla se s ním hádat, většinou byli spolu zadobře, drobné rozmíšky nic neznamenaly a často Hanka před rodiči Pavla kryla, když kluci provedli nějakou rošťárnu. A jestliže se teď odhodlala prozradit rodičovské tajemství, chtěla možná zjistit i příčinu Pavlova neklidu při večeři a jeho nevrlého odseknuti, kterým odpověděl na její poznámku. Že tu nehrálo roli jen vysvědčení, o tom byla přesvědčena.

„Tak co je?“ znovu se ozval Pavel.

„No vždyť ti to řeknu, jen se netvař jako… čert,“ napomenula bratra, posadila se na posteli a pomalu oddělujíc slova, řekla slavnostním tónem:

„Dostaneš kolo… Co ty na to?“

Pavel se doslova vymrštil z postele.

„Kdes to sebrala? Jak to víš? Kdo ti to řekl?“ zahrnul ji otázkami.

„No vím to, zaslechla jsem, jak si táta s mámou o tom povídali. Neslyšeli mě, když jsem šla do kuchyně…, táta povídal, že už ho koupili a že sice máš tu trojku, ale bude to pro tebe jako poučení nebo tak něco…,“ chrlila ze sebe Hanka, šťastná, že ji bratr konečně vzal na vědomí.

„Poslyš, Hanko, jestli si ze mne děláš legraci…!“ Pavel nemohl stále ještě uvěřit. Kolo si strašně přál a věděl, že rodiče jsou ochotni mu je koupit, ale že by právě teď… no, to je prostě úžasné. Nejraději by byl sestřičku objal.

„No tak, co tomu říkáš, bráško?“ slyšel Hanku, která zřejmě chtěla nějaké oceněni sesterské solidarity. „Hele, a já jsem měla samý jedničky…,“ dodala, musela se přece jen trochu pochlubit.

„To je bezva, Hanko…, a naši jsou stejně fajn, a všechno je vůbec ohromný…, ty taky samozřejmě…, a když budeš chtít, nachytám ti ty nejkrásnější pstruhy…,“ sliboval celý nadšený.

„Tak dobrou, Pavle!“ ukončila Hanka rozhovor, s pocitem velké spokojenosti se schoulila do klubíčka a za chvíli už nevěděla o světě.

NOČNÍ VÝSTŘELY

Pavlovi však této noci nebylo dopřáno spát.

Hančina zpráva ho dokonale probudila…, před očima se mu už blýskaly naleštěné rámy zbrusu nového kola a nohy se užuž opíraly do pedálů. Jen jestli Hanka měla pravdu? Ohlédl se k sestřinu lůžku…, oddechovala pravidelně, netušíc, jakou bouři způsobila v bratrově duši.

Pavel vstal a přistoupil k otevřenému oknu.

Všude byla tma, uzoučký srpek městce se s ní marně potýkal, přesto však pod jeho mdlým světlem na obzoru vystupovaly obrysy domků, továrny i lesa. Klid noci se přece jen aspoň trochu přenesl na chlapce. Všechny dojmy jako by v něm usínaly a on se na ně díval odněkud shora, odkud se zdály docela maličké a vůbec ne složité.

Hned ráno půjdu za tátou a svatosvatě slíbím…, jenomže on už na sliby nic nedá…, ale co, prostě je překvapím… Ukážu, že když chci…, umiňoval si a bylo mu dobře. Pomalu uzavíral okno a těšil se, že teď konečně usne…

Však si ráno může přispat.

Náhle jakoby neznámá, zlomyslná ruka přervala ticho rozprostírající se nad spícím krajem. Třesk dvou výstřelů se rozezněl v lesích mnohonásobnou ozvěnou a dozníval až nad ztichlými domky vesnice. A vzápětí odpověděla dávka ze samopalu. Ze dvorků se do rachotu zbrani mísil štěkot a pronikavé vytí psů.

Pavel znovu otevřel okno a vyhlédl ven. To je jasné, poplach! V té době nebyl na hranici žádnou zvláštnosti. Všelijací lidé tu hlubokým lesem mířili na druhou stranu, ale plížili se i zpět a jejich cíle obvykle nebývaly v souladu s našimi zákony.

Ostrý hvizd píšťaly a vzdálený dupot těžkých bot potvrdily Pavlovu domněnku. Pohraničníci jsou v akci!

Rozruch se již přenesl i do vesnických domků a chalup. V oknech se objevovala světla, tu a tam zaskřípěly dveře, jak lidé vybíhali na zápraží či do zahrádek, bylo slyšet vzrušené hlasy. Copak se zase děje? Hranice nebyla právě nejklidnějším územím.

Kolem Pavlova okna ostře zasvištělo a vzápětí se nad obzorem rozlétly tisíce světelných jisker. To pohraničnici vystřelili světlici.

Pavla zamrazilo a vzpomínkou se vrátil o několik hodin zpátky. Že by tu byla nějaká souvislost? Musela být, noční poplach jasně potvrzoval, že se v okolí potuluje škodná – ne ovšem čtyřnohá. Neměl by někomu povědět o praskajících větvičkách u mýtiny…, o kožené čepici? Táta byl přece členem pomocné stráže, měl by se mu svěřit.

Jenomže, jak teď za ním můžu jít? ptal se Pavel sám sebe, je na mě naštvaný, nemluví se mnou a ostatně… ani by mi nevěřil, myslel by, že je to zase nějaká naše klukovská vymyšlenost. Ne, za tátou nepůjdu, ale aspoň se kouknu dolů mezi lidi a uvidím, co se povídá.

S tímto rozhodnutím se oblékl – tiše, aby nevzbudil Hanku…, ani si nerozsvítil. Proklouzl dveřmi a opatrně, krok za krokem, sestupoval ze schodů. V přízemí ho náhle zalil proud světla. Přitiskl se ke zdi, ale už bylo pozdě.

„Kampak, kampak?“ Baterka zhasla. Pavel zaslechl cvaknuti vypínače a v osvětlené chodbě spatřil otce, oblečeného a připraveného k odchodu. Stáli proti sobě, Pavel čekal pokárání a táta – zkušený učitel – v duchu shledával slova… Má se ještě tvářit přísně a rozzlobeně? Teď byly v sázce vážnější věci, události se hrnuly a trojka na vysvědčení byla v jejich světle docela nepatrnou záležitosti.

Ne, byl by malicherný, kdyby se na syna mračil.

„No, nepovíš mi, kam jsi měl namířeno?“ s tichým úsměvem se znovu zeptal a Pavel vycítil z jeho hlasu smířlivý tón.

„Já… jenom…, tati, proč se střílí?“ odvážil se otázky a byl přesvědčen, že ho otec pošle zpátky do postele.

„Snad abychom se šli podívat, ne?“

Pavel nevěřil vlastnímu sluchu. Chytil se tátovy ruky.

„Opravdu můžu jít s tebou? Víš, a já… myslím to vážně…!“

„No dobrá, už o tom nebudeme mluvit. Nejdřív zajdeme k továrně. Musíme si pospíšit, než nás uvidí, vlastně uslyší maminka,“ šeptem odpovídal otec.

„Však já vás dobře slyším, nemyslete si, ale zdržovat vás nebudu, nebylo by to nic platné, stejně byste mě neposlechli,“ ozvalo se náhle do nočního ticha – v pootevřených dveřích ložnice stála maminka. „Jen buďte opatrní,“ přece jen dodala starostlivě.

Pavel se šťastně usmál a vzal za ruku otce, který se slovy: „Neboj, vrátíme se v pořádku,“ otevíral domovní dveře.

„Pojď!“ vyzval Pavla a oba vykročili do tmavé noci.

Ve vrátnici byl kromě nočního hlídače jeden pohraničník. Pavel ho dobře znal, však se soudruh Hošek i u nich doma občas zastavil, chodil si k učiteli Míškovi půjčovat knížky. Byl ještě mladý, pro děti měl ohromné pochopení a Pavel si ho docela dobře dovedl představit, jak by s nimi dokázal hrát fotbal nebo vybíjenou, nebo dokonce jít do aleje… ne, to asi ne, na švestky by s nimi přece jen pravděpodobně nešel…, ale jinak byl prima.

„Copak se děje?“ zaslechl otcovu otázku. „Zase nějaká nezvaná návštěva?“

„Nejspíš,“ odpověděl Hošek a ukázal k lesu.

„Tam se nám ztratil, nezůstal stát ani na výzvu, myslím, že někam zmizel. No však ne nadlouho, my si ho najdeme,“

„Už jsou tu ostatní?“ zeptal se učitel na další pomocníky.

„Někteří, jděte za nimi k lesu, rozhodně ale nechoďte do lesa, úseky už naši obsadili. Zůstaňte na kraji, zalehněte a dejte na sebe pozor!“ Podíval se na Pavla a usmál se: „Neboj se o tátu, bude opatrný.“

„Ale já…,“ začal Pavel, Hoškův pohyb ruky byl však výmluvnější než slova.

„Ani nápad, ty se nikde motat nebudeš, takový chlap je schopný všeho, tomu je jedno, jestli střeli po dítěti…“

Jaképak já jsem dítě! rozčilil se v duchu Pavel, ale nahlas se neodvážil odporovat. Jeho obličej však prozrazoval takové zklamání, že se pohraničník přece jen ustrnul: „Abys neřek, Pavle, že tě mám za miminko, doprovoď tatínka ke škole a tam zůstaň. Soudruhu učiteli, předejte ho staršinovi, on už na něj dohlédne, ostatně dost možná, že ho bude i potřebovat.“

„Bude to tak lepší, Pavle,“ připojil se otec.

Pavel pokrčil rameny, myslel si přitom své…, ale domlouvej se s dospělými! Kdyby tak věděli, co ví on! Ne, teď jim rozhodně nic neprozradí!

PAVEL NEPOSLOUCHÁ

Pomalu se blížili ke škole. Úzkou pěšinkou stoupali do svahu…, noc byla tichá, střelba ustala a také psi se již uklidnili, jen tu a tam se ozvalo krátké zaštěkáni.

Asi v polovině cesty se náhle zastavili. Před nimi se matně rýsovala mužská postava. Otec přitáhl Pavla k sobě a ukročil za vysoký strom.

„Tati, vždyť je to pan Dick, podívej se, má hůl,“ ale to už se oba muži pozdravili a Pavel zaslechl lámanou češtinu Jendova otce. Hans Dick, mistr ve zdejší továrně na textilní stroje, byl totiž zpoloviny Němec. Žil zde od dětství, otec ovdověl, ještě když byl Hans školák, a učednických let svého syna se ani on nedočkal. Tak tu chlapec zůstal, vrostlý v prostředí mezi prostými lidmi, oženil se s českým děvčetem a jeho syn už si ani neuvědomoval, že otec píše do úředních listin,– národnost německá.

Ani po válce, když řada jeho příbuzných ne právě s přívětivými slovy na rozloučenou odcházela s odsunem do Německa, se pro něho nic nezměnilo. Žil dál v pohraniční obci a pomáhal obnovovat výrobu v továrně, kde se nakonec stal mistrem.

„Co říkal, tati?“ zeptal se Pavel otce, když se s Dickem rozloučili.

„Nic zvláštního a také nic, co bychom už nevěděli. Šel jako já, vždyť přece víš, že je taky u pomocné stráže. Ale nemám prý už chodit k lesu, jsou tam jiní, hlídají výstup na louku.

Zůstaneme tedy ve škole, i když je mi to divné…, proč by mě Hošek postlal nahoru k lesu?

Asi změnili plán…“

Pavel by se byl ptal ještě dál…, v tu chvíli však nad lesem vyletěla další světlice a zeleně ozářila krajinu. Míšek s Pavlem zrychlili krok a za několik okamžiků už stáli před vchodem školy.

„To je pan učitel s Pavlem,“ řekl kdosi a z hloučku lidi vystoupil staršina Vokoun.

„Odkud jdete?“ zeptal se.

„Soudruh Hošek mě poslal k lesu, ale prý už je tam lidi dost, tak jdu sem,“ odpověděl učitel.

„To je zvláštní, tady sousedí tvrdí totéž. Kdo vám vůbec řekl, že není zapotřebí chodit k lesu?“ podivoval se staršina.

„Dick, mistr z továrny,“ vysvětloval Pavlův otec a Pavel si také

přiložil: „Ano, říkal to, já jsem to slyšel.“ Pavel si trochu zalhal, vzrušením se až třásl a zdálo se mu, že je třeba potvrdit otcovu výpověď.

„Hm,“ zabručel staršina a obrátil se ke skupince vyčkávajících občanů: „Vás sem vlastně poslal starý Baumgartner, že? To je zvláštní náhoda. No nic, pane učiteli, pojďte s námi, podíváme se na to. Tady soused Kořínek a Hejda tu zůstanou, kdyby něco!“ rozdělil úkoly a všichni se rozběhli k lesu směrem, odkud prudce do výšky vyletěla světlice.

Na Pavla docela zapomněli… Chlapec chvíli stál na místě, váhal, bojoval s vlastním svědomím. Hošek nařizoval, aby zůstal ve škole, ale jak to má vydržet? Copak může sedět na místě, když tam v lese se děje bůhvíco… Ne, nic ho nemohlo zadržet.

Brzy dostihl otce, staršinu a ostatní.

Nevšimli si ho, spěchali, jakoby v předtuše něčeho zlého, a Pavel si dával dobrý pozor, aby ho nezpozorovali. Na kraji lesa, u skupiny nízkých keřů, se muži zastavili.

Pavel se přikrčil za nízký smrček…, viděl, jak staršina zpozorněl a rozhlížel se. Úsek, který měli obsadit pomocníci pohraničníků, byl prázdný! Vokoun krátce zahvízdal žádná odpověď. Popošel několik kroků a znovu dal signál. Ticho… Vytáhl tedy pistoli a vystřelil červenou světlici. Vzápětí se nad vysokými stromy opět jasně rozsvítilo.

„Za mnou, rozestupte se!“ zavelel staršina a skupina, kterou Pavel tak opatrně a proti zákazu následoval, vyrazila za pohraničníkem. Jen praskot větviček prozrazoval směr jejich postupu. Pavel se pomalu plížil za nimi, ještěže tu zná každý kámen, poslepu by se tu vyznal. Najednou se zarazil, jak zaslechl hovor a vycítil, že se skupina zastavila. Vzrušené hlasy nasvědčovaly, že se zde něco stalo. Pavel zapomněl na opatrnost a vmísil se mezi temné postavy…

Staršina Vokoun se vkleče nad něčím skláněl – a v zacloněném světle baterky zahlédl Pavel bledou tvář muže ve známé uniformě, ležícího na zemi.

„Dýchá,“ zaslechl otcova úlevná slova.

„Co se mu stalo?“ Ani si neuvědomil, že mysli nahlas. Učitel se prudce obrátil:

„Pavle, kdo ti dovolil…,“ zvedl ruku, snad aby syna na místě potrestal.

Pavel ukročil dozadu, zakopl o vyčnívající kořen a upadl. Když se opatrně zvedal – otec mu už naštěstí nevěnoval pozornost – ucítil, jak se jeho ruka dotkla něčeho měkkého. Podvědomě ucukl, pak opatrně sáhl zpět a ohmatal předmět. Strnul! Kožená čepice!

Přece se tedy nemýlil! Sebral ji ze země a rychle zastrčil za teplákovou bundu.

Silná baterka osvětlovala místo, kde ležel v bezvědomí mladý pohraničník. Staršina si ho pozorně prohlížel, viditelné zranění však nenašel. Teprve když mu opatrně vsunul dlaň pod hlavu, ozvalo se slabé zasténání.

„Já jsem si to hned myslel! Nebude to nic vážného,“ uklidňoval vylekané kolemstojící.

„Omdlel, jak ho ten prevít vzal přes hlavu,“ dodal s úlevou a pomalu vstával.

To už se raněný zvolna probíral z bezvědomí. Naštěstí opravdu nebylo tak zle. Jen velká boule na temeni hlavy prozrazovala příčinu mdloby. Mladý pohraničník otevřel oči, těžce se nadzvedl a sáhl si na bolestivé místo: „Hrome, ten mě ale vzal!“ vyrazil těžce, a zároveň tak odpovídal tázavým pohledům okolostojících, kteří se v duchu a teď i nahlas dohadovali, co se tu asi odehrálo.

Pavel stál v pozadí zmatený a vyděšený.

Poprvé do jeho bezstarostného života vstoupilo násilí. Udiveně a na vlastní oči viděl, jak člověk ublížil člověku. Nemohl se pohnout z místa, jen ruku mimoděk přitiskl na bundu, pod niž ukrýval osudovou čepici. Měl pocit, jako by ho pálila. Co s ni udělá?

Z myšlenek ho vyrušily rychlé kroky. To přicházel poručík Hošek se svou skupinou, upozorněn září světlice. Přiklekl k raněnému, naslouchaje přitom hlášeni, které podával staršina Vokoun. Lehce ohmatával postižené místo na hlavě poraněného pohraničníka, na nic se zbytečně nevyptával a spíše pro sebe než k ostatním poznamenal: „Mizerové, jdou na člověka ze zadu!“ Obrátil se na staršinu:

„Zvedněte ho a vy běžte na útvar a sepište hlášení!“

Několik paži se napřáhlo, aby mládenci pomohlo vstát. Chtěli ho nést, ale on odmítl.

Sotva však udělal pár kroků, roztančily se mu před očima tisíce hvězd a všechno se s ním zatočilo. Zavrávoral, taktak ho zachytili a nedbajíce dál jeho protestů, pomalu ho vedli, či spíše nesli do bezpečí.

Horší než prudká bolest v hlavě však bylo pomyšlení na zákeřného útočníka.

„Že jsem se moh dát tak zaskočit, já bych… kruci, takhle se dát překvapit…! Ale já ho dostanu!“ Les se povážlivě zakymácel, raněný se musel pevněji opřít o své průvodce.

„Dostaneme ho, Petře, určitě ho dostaneme, buď bez starosti!“ slibovali jemu i sobě všichni, rozhořčeni drzosti útočníka, který jim pro tuto chvíli unikl.

Jak se to jen mohlo stát? Kam zmizel neznámý muž? Odkud přišel a co sleduje svým počínáním? Otázky se rojily jedna přes druhou a poručík si uvědomoval, že objasnění první z nich dá pravděpodobně odpověď i na další.

Rozhodl se zůstat na místě a pokusit se rekonstruovat situaci.

„Teď jděte domů, nebudu vás zatím potřebovat, ať se ještě trochu vyspíte,“ vyzval občany, kteří se jen neochotně rozcházeli. Na spánek stejně nikdo ani nepomyslel. Učitel, jako by se rozpomněl, se ohlédl po Pavlovi a současně si chlapce povšiml i Hošek. To ještě scházelo, jak se sem ten kluk vlastně dostal?

Rozzlobeně se podíval na otce i syna a Pavel vycítil, že přišla jeho chvíle.

„Soudruhu poručíku, nezlobte se…, já… musím s vámi mluvit…,“ vychrlil naráz omluvu i naléhavou prosbu.

Hošek měl na jazyku ostrá slova, když však i viděl vzrušené dětské oči, čekající na odpověď, ovládl se a klidněji se zeptal:

„Tak co máš na srdci, ty neposlucho?“

Beze slova sáhl Pavel pod bundu a natáhl k poručíkovi ruku, v níž držel čepici. „Tohle jsem našel tam za tím stromem. Takovou čepici u nás ve vesnici nikdo nenosí. Vím to docela určitě.“

„No výborně, Pavle, to už je něco,“ s pochvalou sáhl Hošek po čepici a pozorně si ji prohlížel. „A podíváme se taky pořádně na ten strom,“ dodal ještě. Už Pavla nepostlal domů, naopak, vybídl jej, aby šel s jeho skupinou.

Obloha nad lesem zvolna růžověla, blížilo se svítání.

„Stopy tu nevidím,“ řekl poručík, když obešel strom a prohlédl okolí. „Myslím, že to bylo asi takhle, chlap stál zřejmě tady,“ Hošek si stoupl za strom. „Překvapil hlídku zezadu, uhodil a odskočil. Přitom pravděpodobně zavadil o větev a ta mu srazila čepici.“

Všichni se podívali směrem, kterým poručík ukazoval.

Hošek pokračoval: „Nechtěl ztrácet čas a nechal čepici čepicí.“ Obrátil se na Pavla s otázkou: „Co tomu říkáš, Pavle?“

Pavel se hrdě napřímil, poručík se ptá na jeho názor. Trochu rozechvěle odpověděl:

„No… snad, soudruhu poručíku!“

Poručík se pousmál a podal Pavlovi ruku.

„Děkuju ti za pomoc. Možná že nám tahle věcička hodně pomůže. A budeš-li mít čas, zajdi na útvar,“ zval ho srdečně. „Můžeme si popovídat. Ale teď už spěchej domů, ať dohoníš tátu.“

Pavlovi nezbylo, než se rozloučit. Ještě chvíli otálel, hrozně rád by byl viděl, jak budou pohraničnici pokračovat, ale Hoškův pohled byl až příliš výmluvný.

Zamířil proto přes louku, aby nadběhl otci.

Ostatně… vždyť ho poručík pozval na útvar, jistě se tedy dozví, co ho zajímá. Neměl jim ještě povědět, že čepici zahlédl již včera odpoledne? Ale co, hlavně že ji teď odevzdal, s ostatním už si pohraničnici poradí sami.

„Pavléé!“ ozvalo se ze silnice. Otec už se po něm sháněl. V zamyšlení zřejmě nepostřehl, že Pavel zůstal pozadu.

„Už jdu, tati,“ zavolal syn a po chvilce stál po jeho boku.

„Kde jsi? Věčně abych tě hlídal,“ řekl otec vyčítavě. Pavel si pospíšil s vysvětlením – ale o tom, že koženou čepici neviděl poprvé, se ani tátovi nesvěřil.

PO NOČNÍM POPLACHU

Pavel nezapomněl na schůzku s kamarády.

Ačkoli usnul až k ránu, vstal včas. Události uplynulé noci mu nedaly klidně spát. Honička ještě dřimala, když se už vlastně podruhé oblékal. Ani v kuchyni nikoho nenašel. Byl první den prázdnin a rodiče si pospali trochu déle.

Tatínkovi se ani příliš nedivil. Nechtěl čekat na snídani a byl již na odchodu z kuchyně, když…

„Kampak tak časně, Pavle?“ zaslechl maminku, která se objevila ve dveřích do kuchyně. Nenechala ho ani odpovědět a pokračovala: „Kdybys radši ležel. Přišli jste tak pozdě a ty už zase nemáš stání. Však mi tatínek vyprávěl…“ Víc neřekla, ale Pavel z jejího hlasu vycítil vlídné uspokojení.

Potěšilo ho to, ale zároveň přivedlo do rozpaků. Neodpověděl a jen mávl rukou, jako by chtěl řiti, že se vlastně nic zvláštního nestalo.

Musel počkat na snídani, ale byl už jako na jehlách. Kam nejdřív? Musí vytáhnout Vaška Klímu. Určitě bude ještě spát. Nechtělo se mu vstávat do školy, natož teď, když jsou prázdniny, a první den k tomu.

Jídlo do sebe doslova naházel. Ani nevěděl, kolik je hodin, ale slunce se již opíralo o stráň a pěkně připalovalo. Rozběhl se a před Klímovic domkem třikrát pořádně zahvízdal. Ze síně vyšla Vaškova maminka. S tím nepočítal.

„Řekněte prosím Vénovi, aby přišel k dubu,“ zakoktal.

„Kluci zatraceni, že si ani o prázdninách nedáte pokoj,“ rozčilovala se naoko, ale hned dodala: „Však já mu to vyřídím.“

Pavel se rychle rozloučil a rozběhl se dál.

U Věry jen zapíská a pak se dá pěšinou přes stráň za Jendou. Ten bude jistě vzhůru. Jen aby nevyšel pan Dick. Pavel nerad poslouchal jeho tvrdou češtinu, do níž se tu a tam zamíchalo nějaké německé slovo. A novic mu připadal stále tak divně zamlklý, jako by myšlenkami bloudil někde daleko…, ten jistě Jendovi nevyrábí ze dřeva takové krásné věci maminka jim říká krámky – jako táta dělá jemu.

Obavy byly zbytečné. Nepotřeboval ani hvízdat. Jenda už vycházel ze dveří a kýval na kamaráda. Plátěnky zapleskaly o asfalt a jen zvířený prach zůstal za nimi, když přeběhlí na krajnici.

U velkého dubu byl Pavel první. Jindy okamžitě vyšplhal po strupatém kmeni, aby z dutiny vylovil starou plechovku na pstruhy, tentokrát jej vlak rozložité, silné větve stromu nezlákaly. Usadil se do měkké trávy a na Jendovu otázku jen stručně odpověděl: „Počkáme, až přijdou ostatní.“ Chystal se jim povědět o svých nočních zážitcích a bylo třeba velkého sebezapření, aby vydržel a nezačal Jendovi vyprávět. Vždyť právě on byl včera tak zvědavý. Zamyslel se a ani nepostřehl, že Jenda už skočil do vody.

„Neseď tam jak mumie, pojď za mnou! Voda je docela prima,“ lákal ho.

Vlastně – má pravdu, aspoň tak uteče čas, řekl si v duchu Pavel, rychle se svlékl a sjel ze břehu na písčitou mělčinu. Chvíli tu postával, nohou rozhrabával žlutavý písek a díval se, jak mu lesklé droboučké kamínky propadávají mezi prsty. Ani si nevšimli, že na břehu stoji Vašek Hlíma. Musel opakovat svůj pozdrav, než ho Jenda s Pavlem vzali na vědomí a přivítali řádnou sprškou. Věděli totiž, že nemá vodu příliš v lásce. Vašek byl vůbec trochu jiný než oni. Měl o nějaké to kilo navit a v běhu či šplháni rozhodně nemohl soupeřit s mrštným Pavlem, nebo dokonce ve skoku předčit dlouhonohého Honzíka.

Kluci někdy zapomněli na dobré vychováni a utrousili na Vaškovu adresu posměšnou poznámku nebo, jako právě teď, mu provedli nějakou legrácku. Vzápětí je to však zamrzelo a pak se snažili rychle všechno odčinit. Zasloužil si to, na čtyřlístek nedal dopustit, dovedl ho bránit, a jakkoli byl dobrosrdečný a neměl rád spory, v šarvátkách s přespolňáky dal protivníkovi důkladně poznat svou sílu. Nikdy by ji však nebyl obrátil proti svým kamarádům.

„Hele, Věrunka se už vyspinkala!“ Jenda přestal s cákáním, složil si dlaně k tváři, zavřel oči a oddechoval jako v hlubokém spánku.

„Nech si to laskavě, jsou snad prázdniny, nebo ne?“ bránila se Věrka posměšnému přivítání. „Ostatně, já tu nemusím být,“ zatvářila se naoko uraženě a odcházela. Neušla však ani padesát kroků a už se zase vracela zpátky.

Tentokrát ji kluci přivítali hlubokou úklonou. Milostivě jim odpustila, zvlášť když se za ně Vašek, který nesnášel ani sebemenší rozmíšky, přimlouval.

Měla ho ráda, líbil se jí jeho smysl pro spravedlnost a často se v duchu divila, kde se v tom robustním chlapci bere tolik ohleduplnosti a mnohdy i shovívavosti. Stávalo se, že Jendu i Pavla napomínala, když Vaška zlobili, a říkala: „Vy rošťáci, kdyby Vašek nebyl charakter, dávno by se do vás pustil, a to byste se hned přestali smát…“

Chlapci to obvykle uznali, ostatně tli a škodolibí nikdy nebyli, to jen ta jejich neposednost jim občas nedala pokoj.

„Tak polezte z vody, půjdem na houby, ne?“ začala Věrka z jiné stránky a Pavel, jako by se najednou na něco rozpomněl, okamžitě výzvy uposlechl.

Zdálo se však, že vyhlídka na houbovou výpravu nenadchla všechny stejně. Pavel se sice oblékal, ale neříkal tak ani tak a Jenda měl Spoustu námitek.

„Bude tam horko, ve stráni to pere dvakrát tolik, a já nemám dneska zrovna chuť chytat zmije. A ve vysokým ještě nic neroste. Pojďte radši na veverky, houby nám neutečou!“

Ani nečekal na ostatní, rozběhl se mezi stromy a s tváří obrácenou vzhůru vzhlížel do vysokých špiček, jestli se neobjeví huňatý rezavý ocásek.

„Ať má dušička pokoj, pojďte, kluci!“ rozhodla Věrka a opatrně našlapujíc zamířila asi deset metrů od Jendy – pod staré smrky.

„A nezapomeňte kukat,“ dodala polohlasně, „aby veverky nepoplašila. Bylo totiž ujednáno, že kdo první uvidí veverku, třikrát zakuká.“

V této „disciplině“ byl Vašek hotovým mistrem. Jeho kukáni nikdo od opravdového nerozeznal. Znělo tiše, ale přitom výrazně, a bylo slyšet hezky daleko. Jednou se dokonce stalo, že se na jeho kuku ozvala skutečná kukačka.

Dnes však bylo ticho. Ani kukáni, ani jemné škrábání drápkatými nožkami o hrubou smrkovou kůru se neozývalo.

To nemá cenu, dneska neuvidíme ani jednu, jsou vyplašené z toho nočního střílení, říkal si Pavel a už chtěl zavolat na ostatní, když z místa, kde zůstala Věra, uslyšel zakukání.

V mžiku byli u ní. Téměř na samém vrcholku stromu se pohupovala černá veverka.

„Tu dostaneme těžko dolů,“ řekl Vašek.

„Že bys pro ni vlezl?“ zaútočil Jenda.

Pavel už neměl žádné stání. Jazyk ho svrběl, musel se pochlubit. „Nechte ji,“ řekl, „musím vám něco říct.“

Udiveně se na něj podívali. Pavel, vyhlášený přeborník v pátráni po veverkách, nemá najednou zájem. Probudil v nich zvědavost.

„Co máš? Tak povídej…!“

„Copak se k tomu můžu dostat, s vašima veverkama?“ rozčiloval se Pavel, ale už usedl do mechu a ostatní kolem něho. Dobře si všiml, že Jenda je zase tak roztržitý jako včera.

Hodnou chvíli trvalo, než Pavel kamarádům vylíčil události uplynulé, vzrušující noci.

Nikdo jeho vyprávěni nepřerušil, poslouchali ho napjatě, nespouštějíce z něho oči ani na okamžik. Prožívali s ním cestu k lesu, sahali rukama po zemi, když byla řeč o čepici, dokonce s ním v duchu stáli v pozoru před poručíkem. Teprve teď si Pavlovy zážitky dávali do souvislosti s noční střelbou, která je probudila a kterou považovali za součást jednoho z četných nočních poplachů. Věrku až zamrazilo, když Pavel vyprávěl o surovém přepadeni pohraničníka Petra, a podvědomě přisedla bliž k Vaškovi, jako by u něho hledala ochranu.

Vyrušen jejím pohybem a snad i tím, že se Pavel odmlčel, vyhrkl:

„No to jsou věci!“

„To si myslím, že jsou… Co tomu říkáte?“

Pavel se rozhlédl po kamarádech a jeho pohled se zastavil u Jendy, který se upřeně díval k zemi a na Pavlovu výzvu vůbec nereagoval.

Co se s ním děje? Snad mi nakonec nezávidí? ptal se v duchu Pavel.

„Takovýho člověka chytit, nepustil bych ho ani zanic,“ ozval se znova Vašek a sevřel ruce v pěst. V duchu si představoval, jak by neznámému skočil pod nohy a držel, držel… Chytil větev, která ležela vedle něho, a mačkal ji, až mu zbělaly klouby.

„Kdo to mohl být?“ zeptala se Věra, ačkoli věděla, že jí sotva někdo může dát odpověď.

Pavel přesto odpověděl:

„To je přece jasné, copak nám nevykládají ve škole, koho nám sem zvenku posílají? Určitě to byl nějaký špión.“

„Špión?“ zašeptala Věra a Vašek jen přikývl.

Jenda se zavrtěl, jako by seděl na mraveništi. Najednou vyskočil. „Tak co bude s tou veverkou?“ skoro vykřikl, ale na hlase bylo znát, že na oblíbenou hru nemá pomyšleni právě jako ostatní.

„Dej pokoj s veverkou!“ odbyla ho Věra a dodala: „Já bych se šla radši podívat tam, co Pavel našel tu koženou čepici.“

Vašek byl pro a Pavel se okamžitě nabídl, že je tam dovede. Vykročili. Jenda se loudal za nimi, příliš se mu nechtělo, ale zvědavost mu přece jen nedala.

U školy se zastavili a Pavel začal všechno líčit znova. Vyprávěl příběh již podruhé, ale nevadilo mu to a kamarádi poslouchali ještě pozorněji než v lese. Vždyť teď byli na místě, kde se všechno odehrálo.

„Tady tou cestou jsme šli,“ řekl Pavel a okolo plotu namířil přes louku k lesu. V patách za ním Vašek s Věrou, dokonale se vžívající do Pavlovy úlohy. Jenom Jenda kráčel za nimi zdánlivě nevšímavě, ve skutečnosti se však bystře rozhlížel. Došli na místo.

„Ten útočník stál tady,“ vysvětloval Pavel a ustoupil k druhému stromu. Dobře si pamatoval, co řekl poručík, a získal si u Věry i Vaška nemalou úctu i obdiv. Obcházeli místo, kde ležel pohraničník i kde se patrně ukrýval neznámý nepřítel.

„To byl určitě špión,“ řekl Vašek, opakuje Pavlova slova.

Na Věru znovu padl strach. Nejdřív byla zvědavá a teď by se byla už nejraději viděla odtud pryč. Proč jen jsou lidé na sebe tak zlí?

„Neměli bysme jít už na oběd? Doma budou hekat,“ vybídla chlapce a snažila se, aby to znělo jako jindy. Nikdo přece nemusí poznat, že není tak docela ve své kůži.

Nebyla však sama, na koho padla stísněná nálada, i když pocity každého z nich nebyly možná úplně stejné. Les jako by se najednou změnil, stíny hrozivě potemněly a v zákoutích smrčin, kterými se tolikrát bezstarostně prodírali, se zdálo číhat nebezpečí.

Nemusela je proto Věrka nijak přemlouvat a oběd se jim tentokrát stal vítanou záminkou k odchodu.

„Sejdeme se odpoledne?“ vzpomněl si ještě Vašek.

„No… u továrny…,“ odpověděl nepřítomně Pavel.

PAVLOVO PODEZŘENÍ

Kamarádi už byli jistě hezkou chvíli doma, ale učitelův syn ještě postával před vrátky jejich domku. Znovu a znovu se v myšlenkách probíral nedávnými událostmi. Když klukům a Věře vyprávěl o svých nočních zážitcích, úmyslně se nezmínil o tom, co mu nyní nejvíc vrtalo hlavou – proč je pan Dick posílal na opačnou stranu? Co ho k tomu vedlo? Pavla až zamrazilo, když si pomyslel, že by svým jednáním sledoval nějaký cil, že by tu byla nějaká souvislost…, ne, to není možné. Jendův otec byl sice takový podmračený nemluva, ale nic špatného by jistě neudělal. Lidé o něm často říkali, jaký je dobrý a zkušený dělník, chodili se s ním radit a zřejmě se jim vůbec nezdál divný jako Pavlovi. Byl už z toho ze všeho celý popletený, ať si lámal hlavu sebevíc, nenašel ani jednu kloudnou odpověď na spoustu otázek, které se mu bez přestání vnucovaly.

Znovu si vzpomněl na poručíka Hoška.

Neřekl tak ani tak, když se od otce dozvěděl, kdo jim zmátl cestu. Co si o tom asi on myslel?

A Jenda? Nápadně se v posledních dnech změnil. Tatam byla jeho srdečná otevřenost, stáhl se nějak do sebe, a když spolu mluvili, díval se jinam. Co Pavla nejvíc zaráželo, byl jeho nezájem o noční událost. Jindy by byl první, kdo by jej následoval, rozebíral by události ze všech stran – Pavel ho přece znal, byl do každého dobrodružství celý žhavý… Co se to s ním najednou stalo?

Pavel pokrčil rameny, zavrtěl hlavou, a vědom si bezvýslednosti svého přemítání, stiskl kliku u zahradní branky.

Rodiče i Hanka už seděli u oběda. Otec se na syna usmál; dobré znamení. Včerejší noc je sblížila a Pavel si připomněl svá předsevzetí.

„Kdepak pořád lítáš, ty divochu?“ naoko se zlobila maminka.

„Určitě byl u potoka. Pojď sem, sáhnu si, jestli nemáš mokré kalhoty,“ odpověděla za něho sestra. Pozorovala včera brášku, jak pečlivě skládá nohavice, a když odešel spát, nedalo ji, aby se nepodívala, proč jim najednou věnuje takovou péči.

Dnes se na ni Pavel nezlobil. Ba naopak.

Usmál se a vyzval ji, aby si tedy sáhla.

Po obědě odešel otec do svého pokoje a Pavel ihned vklouzl za ním. Učitel nebyl překvapen, snad na Pavla i čekal.

„Tati, proč nás poslal pan Dick jinam?“ začal Pavel přímo.

To bych taky rád věděl, pomyslel si otec a nahlas řekl: „Těžko říct, třeba zahlédl nějaké postavy a zdálo se mu, že by bylo moc lidí na jednom místě.“

Pavel se vlak s odpovědi nespokojil a zeptal se znovu: „A kde se tam vzal pan Baumgartner? Ten přeci taky postlal lidi tam, co pan Dick!“

Otec se zarazil – tak i Pavel si toho všiml.

Sám o tom již také přemýšlel.

„Je to Dickův příbuzný. Možná že šli spolu po louce, pak se rozdělili a předem si řekli, že na to stačí oni sami,“ vykládal otec, ale sám o tom přesvědčen nebyl. Ani Pavlovi se vysvětleni nezdálo. Vždyť za tu dobu, co zde žiji, bylo na hranicích mnoho rušných chvil, a ať to bylo ve dne nebo v noci, nikdy si toho Baumgartner nevnímal. Proč a jak se tam zrovna tentokrát připletl? A Dick byl u pomocné stráže také teprve odnedávna.

„Já půjdu na útvar a zeptám se soudruha poručíka, ten to bude vědět,“ prohlásil nakonec Pavel.

Otec se pousmál. „Ne, Pavle, nesmíš být tak zvědavý. Poručík Hošek uf, co má dělat, a až bude čas, dozvíme se to i my!“

Pavel přikývl jen nerad. Vždyť mohl jít na útvar docela klidně, pozvali ho přece! Něco mu však říkalo, aby ještě počkal. Vzpomněl si ale na něco jiného.

„Tati, a co říkáš Jendovi? On totiž v poslední době…,“ a rozpovídal se o divném kamarádově chováni. Otec zpozorněl.

„Jenda může vědět víc, než se zdá,“ řekl pomalu a dodal: „Ale nedávej před ním nic znát, můžeme se mýlit. Jestli je Jenda správný kluk, sám ti něco řekne. A že se choval nějak podivně…, v tom může být i něco jiného.“

V ten okamžik se Pavel rozhodl, že z Jendy vytáhne, co je příčinou jeho neklidu.

Podíval se na hodinky – bylo už půl druhé.

„Tati, já teď musím za klukama, můžu, viď?“

„Když musíš, tak musíš. Ale ar nic nevyvedete…“ Bylo zbytečné pokračovat, Pavel už zmizel za dveřmi.

Má co dělat, aby doběhl k továrně – chtěl tam být dřív než ostatní. Za půl hodiny končí směna, dělníci z ranní půjdou domů. Zná skoro všechny, i ty, kteří dojíždějí ze vzdálené vísky – Kryštofových Hamrů. Zdejší dokonce podle jména. Teď ho však právě nezajímaje kromě jednoho, Jendova otce. Schová se za strom a dobře si prohlédne jeho tvář. Zmocnilo se ho vzrušení a na silnici přidal do kroku, i když do konce směny zbývalo ještě dost času.

NA VLASTNÍ PĚST

Po rozchodu s přáteli zamířil Jenda k domovu. Kousek cesty měl společný s Věrou, a když děvče odbočilo pěšinou, zůstal chvíli stát, pozorně se rozhlížeje na všechny strany.

Kromě dvou malých dětí nezahlédl nikoho.

Otočil se tedy a rychle vykročil ke škole.

Snažil se jít klidně, nenápadně, aby náhodou nevzbudil pozornost. U plotu školní zahrady se znovu rozhlédl. Ne, nikdo ho nezpozoroval.

Teď už přidal do kroku, a jak se blížil k lesu, víc a víc zrychloval. Poslední metry přeběhl a zapadl do nízkého smrčí. Prodíral se houštinou. Tu a tam se zastavil a bedlivě naslouchal.

Konečně se dostal k místu, kde Pavel vyprávěl svůj zážitek a kde byl podle jeho slov přepaden mladý pohraničník. Jenda je pečlivě prohlížel a u stromu, za nímž se měl ukrývat neznámý, postál hezkou chvíli. Místo jako by ho přitahovalo, jako kdyby vybízelo k pátrání a skrývalo nějaké tajemství. Několikrát obešel strupatý smrkový kmen a upřeně se díval do spleti jemné trávy, vyrážející ze zahnědlého jehličí. Klekl dokonce na kolena a opatrně ohmatával její světle zelené chomáče. Po chvíli vstal, rozmrzelý, že v ušlapané trávě nic nenašel. Co vlastně hledal? Další doličný předmět, který by patřil ke kožené čepici a s ni témuž majiteli? Ne, to by byla příliš velká a nepravděpodobná náhoda.

Jenda se však nevzdával. Znovu prošel kolem stromu, tentokrát ve větším okruhu.

A tu jeho pozornost upoutalo malinové houšti.

Pruhy se rozkládaly do stran, jako by je někdo rozhrnul. No ovšem, tudy musel projit člověk.

Jenda zaváhal jen chvilku a pak se pustil po stopě – byl totiž přesvědčený, že opravdu jde o stopu pachatele, prchajícího z místa činu.

Postupoval pomalu, pečlivě prohlížeje povrch lesní půdy i okolí. Orientoval se podle ulámaných větviček tam, kde se neznámý prodíral křovím, podle sešlapaných trav, a místy v mechu našel dokonce hlubší stopu mužské boty.

Jenda tak postupně dokázal určit směr jeho pohybu, a mohl proto přidat do kroku.

Od místa činu byl již skoro na sto metrů.

Odbočil trochu doprava a brzy se ocitl na pokraji lesa, odkud byl krásný rozhled na celé údolí. Krásný, to ano, jenomže právě zde stopa končila.

Jenda se zastavil a pozorně se zahleděl přes pole ke vsi, jako by si v duchu představoval další cestu neznámého. Mohl běžet jeřabinovou alejí k hraničnímu potoku nebo se úzkou pěšinou mezi poli pustit ke vsi. V tom případě musel jít najisto – za někým, od koho mohl očekávat pomoc, koho znal. Kdo to však byl a kdo by takového člověka přijal ve svém příbytku? To byly otázky, které Jendu trápily hrozivými otazníky.

Kdesi nad ním ve větvích náhle zašumělo a tento zvuk ho vytrhl z neveselých myšlenek.

Pohlédl vzhůru a spatřil rezavou veverku. Ty se máš, holka, povzdechl si a při pohledu na čiperné zvířátko si vzpomněl na kamarády.

Jak se mu to najednou zdálo dávno, co tu běhali mezi stromy a předháněli se, kdo první zahlédne veverku!

Propána! Vždyť úplně zapomněl, že s nimi má schůzku před továrnou a také že ještě neobědval. Stihne to vůbec? Rozběhl se k silnici a zastavil se až u vrátek.

Oběd zhltl div ne vstoje, na matčinu otázku, nač že ten spěch, ani pořádně neodpověděl a už zase vyrazil. Doběhl k továrně a viděl, že je poslední. To se mu ještě nikdy nestalo. Na okamžik se střetl s Pavlovým pohledem. Jako už několikrát v těchto dnech i teď pocítil to zvláštní nepříjemné napětí. Pavel ho pozoruje, co si asi mysli?

PODIVNÝ ROZHOVOR

Tovární siréna se dlouze a naříkavě rozhoukala a za malou chvíli se ve vrátnici objevili první dělnici. Pavel nepočítal s lim, že jeho kamarádi přijdou tak brzy, nemohl si tedy prohlédnout Jendova otce tak, jak by byl chtěl.

I tak se však díval pozorně na kolemjdoucí, kteří přecházeli okolo nich. Konečně vyšel i pan Dick. Byl sám, zdál se zamyšlený, ani se nerozhlédl, jen tu a tam krátce někomu odpověděl na pozdrav.

Divný člověk, pomyslel si Pavel a ohlédl se po Jendovi, který právě celý udýchaný doběhl ke skupince kamarádů.

Sotva spatřil otce, zavolal na něj a popošel k němu. Mistr se zastavil a všiml si pochopitelně i ostatních.

Zakýval na ně a hned se zase věnoval synovi. Prohodili jen několik vět, Jenda se vrátil k přátelům a Dick pokračoval v cestě.

Pavel by byl hrozně rád věděl, o čem si povídali. Přiznával si, že se cítí trošku zklamaný.

Navzdory své zamlklosti se pan Dick tvářil docela klidně, dokonce se na ně i usmál – nic víc. hekal snad Pavel něco jiného?

Na chvíli se u nich zastavil také Vaškův tatínek. Dětem připomněl kominíka, který právě vylezl z komína. V obličeji byl skoro černý od mastných sazi a uhelného prachu. Pracoval v továrně jako topič, a protože v umývárně nebyly sprchy, musel se stop své činnosti zbavovat až doma.

Zřejmě mu to vůbec nevadilo, humor pro to neztratil, a Pavel se rád díval na jeho umouněnou tvář, z níž co chvíli úsměvem zablýskaly bílé zuby.

„Tak co, kluci, pardon – a slečno, jak se vám odpočívá po celoroční dřině? Vidím, že se doma sotva ukážete, co? A Věrko, nezlobí tě kluci – nesmíš se dát, jsou to čísla…,“ spustil na děti, jeho řeč se hrnula proudem, celý byl jakoby v pohybu, žádná únava z těžké práce na něm nebyla znát.

„Bez starosti, pane Klíma, já už si s nima poradím,“ smála se Věra.

„Tak ahoj, děcka, musím domů, aby se ze mě zase stal člověk. A Vašku, pamatuj na večerku,“ žertem zahrozil na syna a už zase pospíchal.

Z továrny vycházeli posedni opozdilci a starý vrátný Sálek se chystal zavřít bránu.

„Tak půjdem taky, ne?“ ozval se Vašek, kterému se postávání před továrnou už zdálo dlouhé. Docela rád čekával na tátu, ale led, ve volných prázdninových chvilích, ho všechno táhlo do lesa. Tam se cítil nejlépe a často, když mu jeho rychlonozí společnici utekli a zmizeli z oči, se zakoukal na nějakého brouka nebo pozoroval věčně spěchající proud mravenců.

Trochu se styděl za svoji zálibu, a když ho kamarádi zase sháněli, zanic by se byl nepřiznal, proč se zdržel.

„Však jdem,“ odpověděl Pavel, ale najednou se obrátil a neměl se k odchodu. Po silnici přicházela skupina pohraničníků v čele s poručíkem Hoškem.

Pavel nebyl vůbec ješitný, ale teď se mu najednou hrozně zachtělo pochlubit se známostí s velitelem útvaru. Přeskočil příkop u silnice, postavil se do pozoru a hlasitě pozdravil.

„Pohov!“ zavelel se smíchem Hošek. „Jak se máš, Pavle? A to jsou tvoji kamarádi?“ zajímal se přátelsky.

„Ano, to jsou kluci a Věrka,“ trochu zmateně představoval Pavel své přátele a potom ještě rychle dodal: „Mám se dobře, soudruhu poručíku.“

„Nezapomeň, co jsme si domluvili. Budu rád, když k nám přijdeš. A hezky si užijte prázdnin!“ zavolal směrem ke skupince děti.

Trojice mlčky přihlížela, a když se Pavel vrátil, zpozoroval v očích svých přátel obdiv, a možná i trochu závisti. Jenda byl jaksi zaražený a nemohl dost dobře skrýt překvapeni nad přátelským a nenuceným rozhovorem pohraničníka s Pavlem.

Jednotka se zatím na silnici řadila do dvojstupu. Rázný povel byl signálem k pochodu, jehož pravidelný rytmus doprovodila známá veselá písnička. Děti poslouchaly, dokud její řízná melodie nedozněla v lese.

„Pojďte, zahrajem si bojovku,“ navrhl Pavel a čekal na souhlas ostatních.

„V tom horku? Já bych se šel radši vykoupat…,“ namítal Vašek.

„To je nápad, já jsem napůl uvařená.

Zaběhnu si jen domů pro plavky, jsem zpátky co by dup… Neutečte mi,“ nadchla se Věra okamžitě, a vůbec nečekala, bude-li Pavel s Jendou souhlasit.

Souhlasili, a tak je pozdní odpoledne zastihlo na břehu velkého rybníka nad vsí, upraveného na příjemné koupaliště. Z poloviny bylo obklopeno loukou, která vysokými stébly svých kadeřavých trav jako by vycházela vstříc nízkému boroví, z druhé strany se jeho břeh otvíral k mírnému svahu s několika chalupami, až na jednu tehdy ještě neobydlenými.

Do vody se dalo seběhnout po jemném písku, který zkraje pokrýval dno a po němž se měkce našlapovalo vyhřátou mělčinou.

„Kdo bude první u věže?“ vykřikla Věra a ostatní se jako na povel vrhli do vody stříkajíce na všechny strany. Věž se říkalo nevysokému trubkovému lešení uprostřed rybníka, s dřevěnou lávkou pro zkušenější plavce skokany.

Děti plavaly jako o závod, první byl Vašek ve vodě byl pohyblivější než na suchu a jeho síla mu výborně pomáhala. Z „věže“ zase nejlépe skákala Věrka, i když její skoky nebyly přesně podle předpisu.

Promodralí chladem a drkotajíce zuby konečně vylezli z vody.

Plácli sebou na prohřátý písek a s rozkoší vnímali příjemné teplo, které jim zvolna pronikalo kůží.

Dlouho ovšem ležet nevydrželi, první se zvedla Věrka.

„Mohli bysme něco vystavět z písku, co vy na to?“ obrátila se na ostatní s otázkou.

„Prosím tě, nechtěla bys ještě kyblíček a dělat bábovičky?“ s despektem opáčil Jenda.

„No a co? Loni jsme taky stavěli…,“ nedala se Věrka odbýt.

„Loni, loni, to jsme byli malí a… prostě mě to nebaví.“

Pavel se na Jendu tázavě podíval, jako by čekal, že kamarád dopoví, co naznačil. Ten však rychle vstal a rozběhl se po břehu k polní cestě vedoucí od chalup. Náhle se ale zastavil, chtěl se rychle vrátit, ale to už ho oslovil starší, ale dosud statný muž se sukovitou holí v ruce, přicházející pěšinou.

„Dobrý… den, pane Baumgartner,“ zaraženě pozdravil, setkání mu zřejmě nebylo příjemné.

„Dobrý, dobrý… a copak že dnes u vody?“ zajímal se oslovený a zamířil k místu, kde stáli Jendovi kamarádi.

Pavel zaslechl otázku a pospíšil si s odpovědí, jako by z nějakého důvodu záleželo na tom, že teď odpoví on místo Jendy.

Při jeho slovech, jako že je horko a že se ještě letos pořádně nevykoupali, pokyvoval Baumgartner hlavou, ale nezdálo se, že by ho Pavlovo vysvětlení příliš zajímalo.

„No jo… taktak… a takhle na houby, do lesa, už nechodíte?“ zeptal se najednou, píchaje holí do písku.

„Co by ne, chodíme… a proč se ptáte?“ vyhrkl Pavel, udiven, že s nimi Baumgartner najednou zavádí řeč.

„No jo, taktak…,“ zamručel starý neurčitě a měl se k odchodu.

Děti se za ním zaraženě dívaly a snad si ani neuvědomovaly, že nepokračuje v cestě, ale vrací se k chalupám. Teprve Vašek si toho všiml a v údivu poznamenal:

„Není on trochu tento? Vždyť jde zpátky domů…“

Měl pravdu, Baumgartner bydlel totiž právě v oné jediné obydlené chalupě na svahu.

„Vypadá to tak,“ přitakal mu Pavel. Měl přitom však pocit, že stařec měl někam namířeno a oni že mu ne právě vhod přišli do cesty.

„Tak co, postavíme něco?“ ozvala se znovu Věrka, kterou setkání s Baumgartnerem vůbec nevyvedlo z míry a také ji nezajímalo.

Jindy by se asi Pavel nedal pobízet, ale tentokrát měl myšlenky úplně jinde. A příčinou nebyl jen Baumgartner…

Byl by si rád promluvil s Jendou, ale jak to zařídit, aby byli aspoň chvíli o samotě? Věra i Vašek byli stále někde nablízku. A otevřeně je požádat… ne, to se ve čtyřlístku nedělalo.

Kdoví co by si mysleli a určitě by je to mrzelo.

Ani na cestě domů to nejde. Jenda má společnou cestu s Věrou a pak už je k Dickům jenom kosiček. Do bytu za ním taky nemůže…

Pavel se vžíval do své skoro detektivní úlohy. Byl by také rád šel na útvar, ale s prázdnýma rukama? Chtěl poručíkovi přinést už nějakou novou zprávu. Kožená čepice jim snad pomohla, ale to je zatím málo.

Jak to tak vypadá, dnes už nebude z rozmluvy nic. Koupání ho najednou přestalo bavit, rozhodl se, že půjde domů, a hned to oznámil ostatním.

„Proč tak brzy?“ podivila se Věra. Zdálo se jí neuvěřitelné, že Pavel, který jindy nešel domů před soumrakem, zatoužil tak najednou po domově.

„Není mi nějak dobře,“ odpověděl váhavě.

Svým vymlouváním však nikoho nepřesvědčil. Věra se tázavě podívala na Vaška a Jendu.

Vašek jen pokrčil rameny a Jenda se divně ušklíbl: „Co tak najednou?“

„Do rána mě to přejde. To je z toho vedra.

Kde se zítra sejdeme?“ opáčil rychle Pavel.

To bylo další překvapení. Málokdy se ptal, většinou rozhodoval sám, kam se půjde a co se bude dělat.

„Kde jinde než u dubu,“ odpověděla za všechny Věra.

„Tak dobře. Ráno v osm,“ dodal Pavel a už se od nich vzdaloval.

„Co se mu stalo, tak najednou?“ otázal se přiškrceným hlasem Vašek. Měl obavy, že se Pavla něco dotklo, že mu třeba někdo něco řekl.

„Každý má někdy něco,“ odpověděl Jenda a dodal: „Jdu taky domů.“

Vašek byl celý nešťastný, že se čtveřice tak divně rozešla. Nedokázal však přijít na nic, co by mohlo být příčinou. Na Baumgartnera už ani nevzpomněl.

SVĚDOMÍ SE OZÝVÁ

Když Pavel minul zatáčku silnice a byl si jist, že už ho žádný z kamarádů nemůže uvidět, zmírnil krok. Nechtělo se mu ještě domů, přál si být sám, aby si mohl zopakovat noční příhodu a prožít ji v duchu celou znovu. Chtěl také popřemýšlet o Jendovi. Nerad by mu byl ublížil, chvílemi se mu zdálo, nepodezírá-li ho zbytečně, nebo aspoň víc, než je třeba.

Sedl si na zídku před domem a díval se směrem na silnici.

Myšlenkami byl hned v továrně, hned v lese.

„Hádej,“ ozvalo se mu najednou za zády a něčí ruce mu zakryly oči. Poznal Hanku hned, ačkoli se snažila změnit hlas.

„To je… maminka,“ hádal, aby udělal sestře radost. Se smíchem ho pustila, těšilo ji, že neuhádl. Potom se však na něho pátravě zadívala a řekla trochu nahněvaně:

„Tys to věděl, a schválně jsi řekl maminka, viď?“ dorážela.

Pavel se zašklebil, a to ji stačilo.

„Ty protivo,“ vykřikla a vyplázla na bratra jazyk. Pavel jí to samozřejmě ihned oplatil, a už tu byla záminka k rozepři.

„Copak to tady provádíte?“ zajímala se maminka, vycházející ze dveří.

„Pavle, taky už bys mohl mít rozum, jsi přece starší. Musíš ji pořád popichovat? A pojď jíst, tatínek taky přijel.“

„Tak já ji popichuju, já… ona na mě vyplázne jazyk, a já ji popichuju…, to je vždycky tak – Pavle, jsi přece starší – páni, to je k zbláznění,“ s pocitem osobni křivdy povzdechl a mávl rukou.

Z kuchyně zavanula ven vůně bramboračky a Pavel neodolal. Vzal přeskáčkou barevné kameny zahradní cestičky a už stál u dveří síňky, když si vzpomněl na maminčina slova tatínek už taky přijel. Kde asi byl? Vždyť ráno nic neříkal. V údivu zavrtěl hlavou a vstoupil do místnosti. Z talířů se kouřilo a veliká mísa maminčina vlastnoručně vypěstovaného salátu lákala svěží křehkostí.

„Pavle, pospěš si s jídlem, musím si ještě po večeři něco zařídit a chci s tebou předtím mluvit,“ oslovil jej otec a se zvláštním, Pavlovi v tu chvíli nepochopitelným výrazem v tváři dodal:

„Byl jsem totiž ve Vejhorách.“

„A jé,“ Pavlovi div nezaskočilo, tak to byla ta tatínkova cesta. Chlapec myslel nejinak, než že se otec setkal s jeho třídním, a honem v duchu pátral, co by se asi tak mohl dovědět.

Že by neměli vůbec o čem mluvit, to si tedy nemyslel, nějaký ten bříšek se dal najít vždycky. Svědomí tlačilo Pavla snad víc, než bylo třeba, nápadně pobledl, lžíce jaksi ztěžkla a zamilovaná bramboračka náhle ztratila chuť.

Sklonil hlavu hluboko nad talíř, a nemohl si proto všimnout, že ho všichni pozorují, vyměňují si pohledy a potutelně se usmívají.

Nebyla by to ovšem Hanka, kdyby si nechala ujít příležitost a nepopíchla staršího sourozence.

„Pavličku, tobě nechutná bramboračka?

Není ti snad špatně? Maminka by ti uvařila svoje hořké koření. Ukaž, já ten talíř odnesu, aby se ti snad neudělalo mdlo!“

Pavel by byl s chuti odpověděl poněkud ostřeji, ale „byl přece starší“ a potom…, teď si svoje stejně odnese, tak nač ještě zhoršovat situaci.

„Je mi úplně dobře,“ odpověděl s těžce zachovávanou důstojností a horlivě vířil lžící polévku. „Trochu je horká,“ zamručel ještě na vysvětlenou.

Otec ho sice pobízel ke spěchu, ale sám, jak se zdálo, si dával notně na čas. Už dojedl, ale pořád zůstával u stolu, dokonce k Pavlově hrůze – sáhl ještě po novinách.

„Tati,“ ozval se Pavel nesměle, netrpělivostí napjatý jak struna, „něco jsi mi chtěl…“

„Ano, máš pravdu. Tak s tím musím ven. Byl jsem tedy ve Vejhorách. Přiznám se, že všechno nebylo jen tak jednoduché, ale nakonec to snad vyšlo.

Abyste oba – Hanko, i ty, Pavle, – rozuměli…, dohodli jsme se s maminkou, že dopadne-li dobře vysvědčení, dostanete nějakou odměnu.“ Otec se odmlčel a Pavlovi se začal nepříjemně svírat žaludek.

Už je to tady, pomyslel si v duchu a cítil, jak se mu horko rozlévá do tváří. Ale táta se netváří nijak zle, spíš tak nějak záhadně, člověk neví, kam vlastně míří.

„Tak abych to dopověděl,“ pokračoval Mirek a poslední jeho slova dočista vymrštila Pavla ze židle.

Kolo, dostane od táty kolo! Jeho velký sen se splní, to je ohromné.

„Táto!“ vykřikl, ale vzápětí se zarazil a znova dosedl.

„No copak je, ty nemáš radost?“ zeptal se otec vlídně. Dobře vytušil, co se asi odehrává v Pavlově hlavičce. Chtěl však dopřát synovi čas, aby se sám vyznal ve zmatku, do kterého jej uvedl slíbený dárek, a byl zvědavý, jak se ten kluk z toho vymotá.

S Hankou to bylo jednodušší. Vidina nových letních šatů a střevíčků nadchla malou parádnici, která se v mžiku s jásavým výkřikem vrhla mamince kolem krku a vzápětí stejně vřelým objetím obdařila otce.

Pavel zatím stále seděl na židli celý zdřevěnělý a teprve, když sestra přitančila až k němu a rozcuchala mu vlasy, se vzpamatoval a trochu zadrhnutým hlasem vykoktal: „Ale… já… když jsem měl tu trojku…?“ Očima provrtával podlahu a nedokázal se podívat na rodiče.

Otec mu jemně zvedl bradu a hezky se na něj podíval:

„Měl jsi, ale už mít nebudeš, viď? Říkal jsem ti přece, že ti vysvědčení musí něco připomínat. No a jak sedneš na kolo, vzpomeneš si na trojku. A to bude dobré, co říkáš? A zítra si pro ně pojedem.“

Pavel kývl tak horlivě, až zamžikal, a protože mu najednou tak divně začalo štípat v nose, honem vytáhl kapesník.

„Tak, a teď spát, ať jste ráno jako rybičky!“ ukončila debatu maminka a se smíchem je vyprovodila do podkroví. Jindy by se byli bránili a co možná oddalovali odchod na kutě, ale dnes poslechli na slovo.

Kolo zatlačilo všechny dojmy z uplynulého dne, jen do usínání se přece jen vloudila nepříjemná vzpomínka…

JENDA SE SETKÁVÁ SE STRÝCEM

Když se Pavel rozloučil s kamarády, ztratili i oni chuť ke koupání. Na Vaškovi byla znát rozmrzelost a Věra si neodpustila poznámku:

„Bylo to tak prima, a Pavel si najednou odejde a všechno zkazí. Nebo že by to zavinil ten Baumgartner? Ne, to je nesmysl.“

Vloudilo se mezi ně něco neznámého, jako by cosi zaskřípalo. Jenda byl zdánlivě nejklidnější. Nikdo však netušil, co se odehrává v jeho nitru. Ve skutečnosti byl rád, když se rozešli.

Chtěl být sám… Nevěděl si rady s tísnivým pocitem úzkosti a strachu, s obavou o otce, ale bál se i o přátelství s Pavlem, Vaškem a Věrkou. Svěřit se však nedokázal.

Jak to vlastně bylo, přemýšlel, zahlédl Pavel opravdu jen srnu a čí byla kožená čepice?

Pravda, bylo to na opačné straně, ale o tom teď Jenda nepřemýšlel. Vzpomínal na něco jiného…

„Grüss Gott! No, ty mě už neznáš?“ přivítal ho cizí muž, když se předešlého dne v poledne vrátil domů. To přece přišel z lesa…, srna je vylekala. Tvář neznámého mu byla povědomá, nemohl si však vzpomenout…

„Tak pozdrav přece strejdu,“ postrčil ho otec, ale jeho pobídka nebyla srdečná, spíše rozpačitá, jakoby vynucená. Jenda váhavě uchopil podávanou ruku a hned zase ucukl zpátky. Strýc? Nepamatoval se na něj, jak by také mohl!

Dickův bratranec Fritz pocházel sice z Černého Potoka, ale hned na začátku války z vesnice zmizel a Jendovi, tehdy malému chlapci, jej nikdo nepřipomínal. A po válce? Objevil se u nich snad jednou v pětačtyřicátém roce a víc ne. To už měl Jenda jiné zájmy, než aby se staral o příbuzného, kterého ani pořádně neznal.

Matně si vzpomínal, že jednou – už ani neví, při jaké příležitosti – se matka o něm zmínila.

Říkala tehdy, že Fritz odešel za hranice, je to už dávno a od té doby o něm nic neslyšeli.

Kde se tu vůbec tak najednou teď vzal? Sedí si v jejich kuchyni, přátelsky se na něho usmívá – snad až příliš přátelsky – a pořád začíná hovor. Jenda si všiml, že mluví přerývaně, trhaně, jako by byl silně dýchavičný, nebo jako by dlouho běžel… Na co všechno se nevyptával! Samozřejmě že začal se školou, a co kamarádi, co nového ve městě – zná to tam přece, když denně dojíždí. Taky chtěl vědět, co si lidé povídají…, k čemu to vlastně potřeboval? A ke všemu se tak protivně uškliboval, Jendovi byl čím dál tím nepříjemnější, vůbec neměl radost ze strýcovy návštěvy.

Přece však si ho pozorně prohlížel…

„Líbí se ti moje bunda, viď?“ zeptal se strýc a Jenda mimoděk přikývl. „Chtěl bys taky takovou, že jo? Bodejť že bys chtěl, tady nic takovýho nemáte, co? No, strejda není lakomec. Ovšem,“ zarazil se, jako by hledal slova, ale hned – a zase takovým úlisným, hladkým tónem – pokračoval: „To víš, ty známky by sis musel polepšit… a třeba pro mě taky nějakou maličkost udělat – co říkáš. Pojď si sáhnout, jak je měkoučká, a možná ti pak takovou opatřím.“ Jenda se naklonil a položil ruku na jemnou kůži. Strýc ho přitom pohladil po vlasech. Chlapec uskočil, jako by ho uštklo.

„Nono, co se lekáš? Tak co, uděláme obchod, plátnem si?“ strýc se ošklivě rozesmál.

„Nech toho, Fritzi, je to ještě dítě,“ zarazil Dick bratrance a obrátil se k synovi: „Běž trochu ven! A o návštěvě se nikomu nezmiňuj, rozumíš!“ dodal ostřeji. Jenda znal otce a věděl, že zvýší-li hlas, je lépe poslechnout a co nejdříve zmizet.

Pokyn mu ostatně přišel velice vhod, vysvědčení aspoň ujde další pozornosti.

Vyklouzl do předsíně, ale otec si patrně vzpomněl, vyšel za ním a v rychlosti to přece jen aspoň uši odnesly. „Aby sis pamatoval!“

Jenda v tu chvíli ani přesně nevěděl, míní-li tím jeho školní výsledky nebo zdůrazňuje-li tak svůj zákaz, pokud jde o návštěvu. Zvolil první možnost, na druhou by byl nejraději zapomněl.

Ostatně, co by komu povídal? Návštěva sem, návštěva tam, jak strýc přišel, tak odejde.

Když o nich tak dlouho nevěděl, proč by se tu teď měl zdržovat?

Pavel tehdy přišel jako na zavolanou. Rozběhl se k němu a u potoka už na všechno zapomněl. Opravdu zapomněl?

Proč se tedy od chvíle, kdy vyšel z domu, najednou začal bát Pavlova pohledu? Nebyly to jen červené uši, pro které sklopil oči. Když vylezli z vody, dotěrná myšlenka zaťukala znovu. Nebyl to snad tam v lese nakonec strýc?

Proto se ptal Pavla, jestli to opravdu byla srnka. Přisvědčil mu sice, ale říkal to tak podivně. Jenda kamarádovi nevěřil. Určitě viděl víc a tajil to před ostatními… nebo jen před ním? Nechoval se jako jindy, Jenda to dobře cítil. I on má však svoje tajemství, hrozné, které ho děsí a tíží. Já jsem vlastně taky jiný, přiznával si v duchu.

PETR SI VZPOMÍNÁ

„Jak je Petrovi?“ zeptal se poručík Hošek starší ženy, která skloněna nad záhonkem něco kutila na malé zahrádce před upravenou chaloupkou. Na zavolání se pomalu vzpřímila, podpírajíc rukama bolavá záda.

„Je mu líp, ale měl byste mu domluvit, pane poručíku. Nechce ležet, prý musí do služby.

Marně mu pořád opakuju, že doktor nařídil, aby aspoň týden zůstal v posteli. Má svou hlavu, prý tomu nerozumím…,“ spustila lamentaci, zatímco doprovázela Hoška do světnice, kde ležel Petr.

„Jen pojďte dál, pane poručíku, hned přijdu za vámi,“ zvala Hoška, který nestačil ani pozdravit.

„Tak jak je, Petře? Co dělá hlava?“ zavolal poručík a zavíral za sebou dveře světnice, kde ležel Petr.

„Teta má zas řeči, slyšel jsem všechno. Mně je opravdu už skoro dobře, hlava sice ještě trochu brní, ale to se spraví,“ přesvědčoval Hoška.

„Nediv se jí, bojí se o tebe a ví, co ta naše služba obnáší,“ bral Petrovu tetu v ochranu poručík. „A má taky svoje zkušenosti.“ dodal vážně.

„Já vim, táta i máma…, koncentrák…, strejda u radnice v Praze…, zbyl jsem jí jen já… Ale nejsem malý kluk. Vždyť už dva roky sloužím na hranici. Já vím, je strašně hodná…“

„No tak já to ještě chvíli v té posteli vydržím,“ slíbil Petr a Hošek přikývl.

„V pořádku, Petře, ale teď bych se tě chtěl na něco zeptat. Pokus se trochu zavzpomínat, jestli ti to hlava dovolí. Aspoň si nebudeš připadat tak neužitečný. Tak tedy, když – nebo spiš, než tě ten chlap uhodil, nezahlédls třeba něco, jaké měl boty, kalhoty, jestli byl velký nebo malý a tak dále? Nevšiml sis něčeho?“

Petr pozorně poslouchal, chvíli přemýšlel a pak se zlostně uhodil pěsti do čela.

„Ta hlava, ta hlava…, je úplně prázdná, úplně dutá, já si vážně na nic nevzpomenu… snad jen…“

Poručík mlčel, nechtěl přerušit Petrovu myšlenku.

„Snad jen…, asi to nemá význam, ale je to to poslední, co si pamatuju, než se mi v hlavě rozsvítil ten ohňostroj. Podvědomě jsem se ohnal rukou, a ta mi sjela po něčem úžasně jemném, jako po kožešině. Ne, kožešina to nebyla, nemělo to žádné chlupy…“ Petr mimoděk pohladil peřinu, jako by si chtěl vybavit svůj tehdejší pocit.

„Kůže to ovšem mohla být, jenže ne hladká…,“ pokračoval, ale vtom už ho Hošek přerušil.

„Mohl to být semiš, ne?“ pomáhal Petrovi.

„Ano, jistě, to je možné…, ale nic víc už z paměti nevydoluju…,“ přejel si prsty čelo, bylo vidět, že tak v pořádku, jak tvrdil, zdaleka ještě není.

„Nevadí, Petře, už se netrap! To, cos mi řekl, je důležité. Náš neznámý je zřejmě frajer,“ ušklíbl se poručík a na Petrův tázavý pohled odpověděl:

„No jo, vždyť ty nemůžeš vědět, že máme jeho čepici. Je kožená – a taky semišová, divné, co? Přinesl mi ji syn učitele Míška Pavel.

Našel ji, když se v tu nešťastnou noc motal mezi náma, rošťák jeden. Ale šikovný je, to zas jo. Ale abych neodbíhal. Napadá mě, a jsem si tím už skoro jistý, že kromě čepice měl ten chlap kožené i sako – možná kabát. No a máme aspoň částečný popis jeho oblečení.

Že by se tu někde převlékl, to nepředpokládám, kufr s výbavou si sotva přinesl. Leda by mu někdo něco půjčil. To by ovšem nebyla taková paráda, na to si tady lidé moc nepotrpí,“ uvažoval nahlas Hošek.

„Vy myslíte, soudruhu poručíku, že by ho někdo z vesnice…, že by mu někdo ze zdejších pomáhal?“ Petr nahlas vyslovil myšlenku, která se Hoškovi vtírala stále naléhavěji.

„Začínám tomu věřit, ten člověk nepřišel z NSR jen tak…, něco chce získat a potřebuje někoho, kdo o tom něčem ví a může mu být nápomocný. Čili – musí to být zdejší usedlík…“

„Ale kdo? No třeba nám někdo poví o muži v koženém kabátě, poptáme se. A hranici si taky ohlídáme, kdyby se chtěl vrátit s kořisti zpátky,“ rozváděl Hošek odpověď, a ani si nevšiml, že Petrova teta vstoupila do místnosti.

„Tak domluvil jste mu, pane poručíku?“ spustila, stavit na židli u Petrova lůžka misku čerstvých voňavých jahod.

„A – ano…, domluvil; to víte, že domluvil,“ zakoktal Hošek, vytržený tak najednou ze svých úvah. „Už bude poslouchat, aby byl brzy v pořádku, potřebujeme ho,“ dodal už soustředěněji a na tetino vybídnutí se s chuti zakousl do velkého rudého plodu, který se mu sladce rozplýval na jazyku.

„Abych pomalu šel…,“ zvedl se po chvilce, pozoruje, že Petra zmáhá únava a jen stěží se brání spánku.

Teta ho doprovodila až ke vrátkům a chvíli se za ním dívala. Mají těžkou službu, tady snad nikdy nebude klid, pomyslela si a s povzdechem se obrátila k chalupě…

STRÝC SE VRACÍ

Když Jenda přišel od dubu, strýc u nich již nebyl. Zeptal se na něj matky, otec ji však předešel a odpověděl: „O to se nestarej a koukej, ať jsi v posteli!“

Nebylo radno odporovat, a tak se Jenda jen rychle navečeřel a vyběhl do komůrky vedle půdy. Na spánek neměl nejmenší pomyšlení.

Tak brzy musí jít spát, jako by si zítra nemohl poležet. Pocítil vzdor a něco mu říkalo, že vším je vinen strýc. Možná že otce rozčilil a on to musí teď odnášet.

Převaloval se na posteli a najednou k němu otevřeným okénkem dolehlo zaskřípáni zahradních vrátek. Za malou chvíli se v kuchyni ozval tlumený hovor. V mžiku se rozhodl. Slezl z postele a pomalu otvíral dveře svého pokojíku. Slabě zavrzaly…

Jenda zůstal tiše stát a naslouchal, zda dole něco nezpozorovali. Hlasy však neumlkly. Tak opatrně snad ještě nikdy po schodech nešel.

Pod každým našlápnutím dřevo zapraskalo a Jenda, celý zpocený úzkostí, chvilkami ani nedýchal – viděl, co by následovalo, kdyby ho tu objevili. Zdálo se mu, že uplynuly snad hodiny, než sešel po deseti schodech. Celý se třásl, když konečně stanul za dveřmi kuchyně.

Už je tu zas…, pomyslel si, když zaslechl rozčilený hovor, v němž rozpoznal strýcův hlas. Otec mu ne právě vlídně odpovídal, tu a tam se do rozmluvy vmísila i maminka.

Ačkoli Jenda napínal uši jak mohl, nedokázal postřehnout, o čem vlastně mluví. Udělal dva kroky ke dveřím, sahaje kolem sebe, aby do něčeho nenarazil.

„O tom se přeci nebudeme dohadovat, Hansi,“ slyšel teď už docela zřetelně. „Musíš to udělat, čeho se vlastně bojíš? Po fabrice se pohybuješ jako doma, tak co? U dědka už jsi byl? Já za ním jít nemůžu, to snad chápeš, ne?

To víš, bratránku, pomoh jsi mi už jednou, vždyť to není tak dávno…, snad jsi nezapomněl? A když jsem teď přišel za tebou, je to vlastně tak trochu z vděčnosti… Hansi, nebuď hlupák, vyděláš fůru peněz a skoro za nic,“

Fritz současně lákal i vyhrožoval.

Jenda cítil, jak mu po zádech studený pot stéká. Co vlastně nezvaný strýc na tátovi chtěl? Co s tím má co dělat továrna a kdo je to – dědek? A při čem Fritzovi pomáhal? Proboha, snad ne v noci – tam v lese…? Ne, to je vyloučeno…, ostatně přes dveře bylo špatně slyšet a ta strýcova zkomolená čeština… Zbytečně maluje čerta na zeď a domýšlí se bůhvíčeho jen proto, že mu strejda jde hned od začátku na nervy. A konečně i Pavel s tím svým věčným pokukováním a narážkami při hře. Jenda se ze všech sil snažil uklidnit sám sebe.

Dole se ozvaly kroky a klapnutí dveří, tentokrát z kuchyně do velké světnice.

„Marie, podívej se na toho kluka, jestli s nerad bych, aby měl o čem přemýšlet, je dost na tom, že o Fritzovi vůbec ví,“ po hlasně zavolal Dick na svoji ženu.

Aha – mámu vystrnadili z kuchyně, pomyslel si Jenda a roztrpčeni vůči otci, které pak už zvečera, ještě zesílilo. Nebyl však čas přemýšlení. Musí co nejrychleji nahoru. Vzal schody po dvou, neohlížeje se, vržou-li ne ne, a skočil na postel. Přitáhl pokrývku honem zavřel oči a zhluboka oddechoval. S šel maminku, jak vystupuje po schodech, k lůžku a tiše se ptá: „Jeníku, spíš?“ Pochopitelně neodpověděl, krčil se pod peřinou a zdálo se mu, že tlukot jeho srdce zaplňuje cel komůrku.

„Čert nám to byl dlužen,“ dolehl k němu tichý matčin povzdech a za chvíli už její kroky doznívaly na schůdcích z podkroví.

Jenda se zvedl na lůžku, avšak vstát a zoo sejít dolů se už neodvážil.

Pak přišla noční střelba a – jak se později dozvěděl – nález čepice, taky kožené. Patří snad strýci? Neviděl ji u něho…, jen bundu n z měkké, semišové kůže. Sáhl si na ni, líbila mu – až se otřásl, když si vzpomněl, jak z Fritz nabízel taky takovou, úplně novou a přesně na jeho postavu. Večer se s ním u: bohudík – nesetkal. Jen jeho protivný, panovačný hlas zaslechl, když se připlížil za dveře do kuchyně.

A při tom poprasku byl otec také venku. Musel jít, ovšem, byl přece u pomocné stráže. Ale – nechtěl domyslet… Co se tam vlast dělo? A co všechno věděl Pavel? Vyprávěl opravdu všechno? Nebo…

KOLO JE TU

Pavel s Hankou nemohli dospat. Dlouho před tím, než je maminka přišla vzbudit, b vzhůru a na první zavolání vyskočili z poste. Urovnali lůžka a pospíchali do kuchyně. On již byl u snídaně a usmíval se jim vstříc. Han dávno zapomněla na včerejší spor s Pavli a byla zase tou nejroztomilejší sestrou, jak si jen možno představit. Nebylo ještě v sedmé, a obě děti už byly připraveny.

„Panečku, vy sebou umíte mrsknout! Když chodíte do školy – to abych vás budila pětkrát,“ přisadila si maminka, ale Pavel s Hankou ji snad ani nevnímali. Stáli hezkou chvíli u dveří. Pavel dokonce s rukou na klice.

„Pavle, kam ten spěch, máme dost času,“ mírnil nedočkavce otec. Snažil se celkem zbytečně, věděli dobře, že autobus jede až v sedm hodin a že ke stanici je sotva deset minut.

„Tak pojďte, abyste mi tu neuschli,“ vysvobodil je konečně a Pavel s Hankou vyrazili, jako když do nich střelí.

Maminka se za nimi ještě chvíli dívala, a když jí zmizeli z očí, šla zase po své práci.

Hlavou jí proběhla vzpomínka na vlastni dětská léta. Bylo jich doma osm. Českomoravská vysočina nebyla štědrá. Chudá, neúrodná políčka, a jaká jiná příležitost k práci? Jedině u sedláků v údolí – už jako děti tam s maminkou chodívaly.

Paní Míšková se podvědomě napřímila, jako by ještě dnes cítila v zádech bodavou bolest, která večer co večer trápila dětská těla, udolaná celodenní dřinou. Kdepak prázdniny! A doma ubohoučké hospodářství s dvěma kravkami, které se plahočily v hluché půdě strmých kopců před hospodářem co chvíli je zastavujícím a vybírajícím do připraveného koše všudypřítomné kamení.

Kdy vlastně dostala poprvé nové šaty? To jí bylo čtrnáct let. Jinak je dědila po starších sestrách. Šaty bývaly už hodně obnošené, všelijak pospravované a často byly jedinou odměnou za práci na statku, když je selské dcerky odložily.

A škola? To býval vlastně odpočinek, tam se cítila jako v jiném světě. Starý učitel nedělal rozdíl mezi dětmi sedláků a domkářů a jeho výklad – to bylo jak knížka s obrázky. Hanka – tak se totiž jmenovala Pavlova maminka se učila dobře, ale co to bylo tehdy platné? Po škole už docela samozřejmě čekala na děvče služba… bože, jak je to dávno.

Jen aby táta dobře vybral, vytrhla se paní Míšková ze vzpomínek a zatěšila se na návrat těch svých zbojníků, jak dětem říkávala, když jejich temperament přesahoval přípustné meze.

Když autobus zastavil na vejhorském náměstí, byly obchody ještě zavřené. Děti s otcem procházeli ulicemi, prohlíželi výkladní skříně a co chvíli bylo třeba shánět Hanku, která se často zastavovala, vybírala a zapomínala na své průvodce.

„Slečno, nenechte oči na té parádě… Páni, ty ženské na nic jiného nemyslí,“ huboval Pavel, zapomínaje, že sám se nemůže dočkat, až sáhne na řídítka nového kola.

Sluníčko toho dne již od rána pěkně připalovalo, ale vzduch byl ještě prosycen osvěžující noční vláhou. Konečně velké hodiny na věži kostela odbily osmou a daly tak signál k otevření vejhorským obchodům.

Pavel dal galantně přednost Hance, a tak nejdříve zamířili k obchodu s látkami a konfekcí. Prodavačka vyložila na pult několikery šaty a Hanka se dlouho nemohla rozhodnout, které si vybrat. Zkoušela jedny po druhých, otáčela se před zrcadlem, jedny byly příliš dlouhé, jiné krátké, až…

„Tyhle si vezmu,“ řekla konečně a ukázala na lehké, bledě modré šaty s širokou sukni a bílou stuhou v pase, „můžu, tati? Jsou moc krásné,“ dodala prosebně, Paní za pultem se tázavě podívala po Míškovi, šaty nebyly právě nejlacinější.

„Jen je zabalte,“ rozhodl učitel, „má je za vysvědčení, a sama vidíte, jak se jí líbí. To víte, je to frajerka jako ostatně každá ženská, viď, Haničko?“ dobíral si dceru.

Hanka se začervenala, ale neodpověděla.

V duchu však počítala: Kdepak, na boty už nebude ani pomyšlení, tolik peněz táta přece nemůže utratit.

„Na co čekáš?“ vytrhl Hanku z početních úvah otec, a když otvíral skleněné dveře prodejny, připomněl:

„Jdeme přeci ještě pro ty střevíce, ne? Nebo snad…?“

„Ty mi vážně můžeš koupit ještě boty, tati?“

„Co jsem slíbil, to jsem slíbil… Tak nestůj a pojď už,“ ubezpečil ji se smíchem Míšek a Hanka vyběhla z obchodu tak rychle, že úplně zapomněla pozdravit.

„No ne, ty budeš vyparáděná, že tě ani nepoznám,“ podotkl štiplavě Pavel, a dokonce se sestře nabízel, že jí ponese balíček. Kdepak by ho však Hanka dala z ruky. A když k němu přibyl ještě druhý s bílými střevíčky, ve špíčce prolamovanými, s úzkým páskem na sponku, cítila se v sedmém nebi a bratrovy poznámky vůbec nebrala na vědomí.

„Tak parádu máme z krku, teď se podíváme po tom kole,“ učitel s dětmi zamířil přes náměstí k velkému obchodu, kde se prodávalo nejrůznější zboží – od špendlíků až po jízdní kola, od vařeček po trakaře a velké nůše, dětské kočárky, saně, lyže a kdovíco ještě. Pavel se hrozně rád rozhlížel po regálech s různě velkými zásuvkami, v nichž se skrývala spousta zajímavých a užitečných věcí, a bývalo mu do smíchu, když pozoroval kulatoučkého vedoucího Straku, jak se proplétá mezi košíky a prádelními hrnci, nastavěnými do velké pyramidy. To by byl rachot, kdyby o to zavadil a ono to všecko žuchlo dolů, myslíval si, ale podobné katastrofy se nikdy nedočkal. Straka byl i při své zaoblené postavě mrštný jako pstruh, a protože znal ve svém krámu každý centimetr, vždy věděl přesně, kam šlápnout a také kam sáhnout, aby uspokojil své zákazníky.

Když Mišek se svými ratolestmi vstoupil do obchodu, zahalekal na ně odkudsi zpod stropu, stoje na poslední příčce pojízdného žebříku.

„Pěkně vítám, pane učiteli, chviličku strpení, už běžím, už běžím. Pavlíku, to budeš koukat…, už pro to jdu…,“ a s neuvěřitelnou rychlostí seběhl po žebříku prohýbajícím se pod jeho těžkou váhou. Že to pod ním nepraskne, divil se v duchu Pavel a trochu si oddechl, když ochotný pan Straka bezpečně přistál na pevné zemi. Vzápětí zmizel za horou hrnců a za chvíli už předjel před zákazníky s blýskajícím se zázrakem.

„No, co jsem říkal, koukáš, co?“ hrdě se napřímil, jako by sám byl tvůrcem dokonalého výrobku.

„To teda koukám,“ vydechl Pavel, „táto, to je nádhera, kluci budou zírat. Strašně moc ti děkuju…,“ drmolil a už sahal na řídítka svého, opravdu svého kola.

„Hele, a taky mi ho někdy půjčíš?“ ozvala se zezadu najednou Hanka.

„Copak ty umíš jezdit?“ Pavel se k ni obrátil s pochybou v hlase.

„No… skoro… Lidka Ptátkovic mě občas nechá svést na svým. Ale má jen staré, po tatínkovi… a taky mě trochu přidržuje…,“ vysvětlovala Hanka.

„No dobrá, já tě teda taky trochu přidržím,“ slíbil Pavel a bral Hanku za ruku.

„Pojď, táta už zaplatil, jdeme…“

Vyšli z obchodu šťastní a spokojeni. Nakonec oba. Hanka dostala své vytoužené šaty, které si sama vybrala – i na střevíčky zbylo a Pavel ze dveří obchodu vyjížděl s nablýskaným kolem. Pochromovaná řídítka – berany pochopitelně, zvonek, převody, sedlo ze žlutavé kůže, zkrátka všechno, jak má být.

„Tati, vid, že na něm můžu jet domů? Víš, aspoň ho vyzkouším a potom – autobus bude třeba plný, možná že by nás řidič ani nevzal,“ žadonil, když se zastavili na chodníku.

„No…,“ tatínek ho chvíli pozoroval, „když pojedeš opatrně, tak můžeš. Ale teď máme ještě hodinu do odjezdu. Dobře jsme nakoupili, tak snad abychom si zašli do cukrárny, ne?“ zeptal se otec a už zamířil k plůtku, který obklopoval několik kulatých stolků s proutěnými křesílky – cukrárna se v teplých letních dnech rozšířila i ven před obchod a bylo příjemné zde posedět.

Že děti nic nenamítaly, je vcelku samozřejmé. Pavel zabral krajní stolek, aby měl stáli v dohledu své kolo, které opřel zvenku o placky. Hanka si pochutnávala na zmrzlině a po očku pozorovala Pavla, který se neustále ohlížel, aby měl své kolo na očích.

„Pavle, zmrzlina se strká do pusy, ne do ucha…, pozor, vždyť máš obrácenou lžičku… hele, teče ti to na kalhoty!“ upozorňovala co chvíli bratra a jako obvykle trochu nadsazovola.

„Hleď si svého! Tobě se to řekne, svůj balíček si strčíš do tašky jako nic, ale s kolem to není jen tak, to dá starost. A vůbec, co o toť může taková holka vědět, nemáš přehledu mrně,“ bránil se Pavel a tvářil se tak důležité; že se otec raději schoval za noviny, aby neviděli, jak se směje.

„Věra není asi holka, co? Na tu si nedovoluješ, že ne? Na tu nedáš ani dopustit a na mně pořád něco vidíš, tati, ať si to nechá…,“ obracela se k tátovi o pomoc.

„Že vy se nenecháte aspoň chvíli na pokoji! Ostatně, pomalu bude čas jít: Tak Pavle, jeď a jak jsem řekl, žádné parádičky!“ ukončil učitel spor a chystal se zaplatit.

Pavel už nečekal, vyběhl z cukrárny a spěj chat ke kolu. Se zalíbením si je chvíli prohlížel; šťastně povzdechl a už naskočil. Připadal si ohromně. Otočil se ještě zpátky a na otcův významný pohyb ukazovákem pravé ruka zavolal: „No jasně, tati!“

Pak už nohama hbitě šlápl do pedálů. Pavel vyjel z ulic a jal se usilovně zdolával kopec za městem.

Nebylo to právě snadné, nebyl zvyklý na takovou zátěž. V půli kopce to vzdal, noha nechtěly poslouchat. Těžce oddechoval, na čele mu vyskakovaly kapičky potu a pomalu stékaly do obočí i na nos. Nechtěl si přiznat, mu jízda dala jaksepatří zabrat, a sváděj únavu na sluníčko.

Nedalo se nic dělat, vzal kolo za řídítka a šlapal do kopče po svých.

VAŠEK MÁ STAROSTI

Zatím u velkého dubu marně čekali. Ne v osm, ale již o půl hodiny dřív byli všichni tři na místě. Jendovi bylo lehčeji, když Pavla neviděl, aspoň na sobě necítil jeho upřený pohled. Vylezl na dub, shodil plechovku, a než se nadáli, byl ve vodě.

„Brr, ta je dneska studená!“ vykřikl a roztřásl se jak osikový list.

„To už zas bodem chytat pstruhy? To neznáte nic lepšího?“ Věra zřejmě neměla do rybolovu chuť.

„No a snad si budem dělat rybníčky, ne?“

„Jako malé dětičky, ještě kyblíček a bude to hotový,“ rozčiloval se Jenda a Vašek v duchu konstatoval – už se zase hádají. Aby předešel hrozícímu sporu, vystřelil naslepo:

„Nemusíme si zrovna dělat rybníčky, ale můžeme na potoku postavit hráz. Než Pavel přijde, nanosíme kameny a drny. A taky by bylo dobrý udělat vodní mlejnek…, až zas někdy budeme mít čas. Táta má v dílně fůru všelijakých prkýnek a odřezků, třeba by nám s tím i pomoh. Já už taky něco dovedu…,“ rozváděl Vašek horlivě svůj plán.

Jenda v duchu Vaškovi záviděl. Ten kluk se má, žádný starosti, bezvadnýho tátu… a já?

Můj táta mě vytahal za uši – v tu chvíli si Jenda nepřipustil, že to bylo vcelku odůvodněné, a ještě mě postrkuje k nějakýmu záhadnýmu a strašně nepříjemnýmu strejdovi s koženou bundou. A ještě prý abych pro něho udělal nějakou maličkost, rád bych věděl jakou…, vždyť on mě vlastně chtěl tou kazajkou uplácet, chlap jeden. Vztek Jendou až zalomcoval a současně v něm vzbudil i vzdor proti otci. Proč se s tím člověkem vlastně vybavuje, určitě v tom nebude nic dobrého.

„No tak, Honzo, co říkáš, půjdem na tu hráz?“ netrpělivě naléhal Vašek a vytrhl tak kamaráda z chmurného přemítání. „Ale jó, jsem pro, už jdu,“ zamručel Honzík a vylézal pomalu z vody.

„Počkej, zůstaň tam, v potoce je kamenů i moře, vytaháme je spolu a Věrka může jít zatím pro drny,“ vracel ho Vašek a skočil do mělkého proudu, až se voda kolem něho rozstříkla v mohutném gejzíru.

Vašek teď byl ve svém živlu. Zvednout několikakilový balvan nebylo pro něj nic zvláštního, a tak nosil, až se z něho kouřilo. Jak už mu bylo vlastní, nijak na sebe neupozorňoval, jen uvnitř ho hřálo vědomí, že v téhle „práci“ se vyzná, že se nemusí cítit zahanbený, jako když supěl při honičkách za svými kamarády.

Hráz se pomalu vršila a ucpávána drny i drobnějšími oblázky začala zadržovat vodu, jejíž hladina se pozvolna zvedala.

„Kde vězí ten Pavel?“ vzpomněla si najednou Věra, protáhla záda a rozhlédla se.

„Ále co, však on přijde,“ zarazil ji Jenda, který výjimečně Pavlovu přítomnost nepostrádal.

„Přijde, přijde…, a co když je nemocný, včera nevypadal zrovna skvěle,“ starala se Věrka a Vašek se k ni hned připojil: „Už bude jistě deset, neměli bysme se za ním jit podívat?“ dodal.

Jenda také zneklidnět, příčina jeho znepokojení však byla jiná. Tušil podvědomě, že nemoc kamaráda nezdržela a doma že také určitě neseděl. Kdoví… Pavel se přece dobře zná s poručíkem, pozvali ho taky na útvar…, co když už zase na něco přišel a šel s tím za nimi? Co když právě to bylo příčinou Pavlova zpožděni?

Jenda stál na břehu a díval se, jak voda doráží na překážku, která se snaží zastavit její proud. Tak to bylo pěkné, když ji stavěli…

Nepříjemná starost, na chvíli potlačená hrou, znovu vyplula na povrch.

Pavel konečně vyšplhal kopec za městem.

Chvilku odpočíval u kraje silnice, stísněné korunami vysokých dubů, které k sobě napřahovaly silné větve tak blízko, až se zdálo, že se navzájem proplétají. Bylo tu příjemně a Pavel už se těšil, jak to pustí po hladkém asfaltu dolů po svažující se cestě.

Rozjel se pěkně prudce, docela zapomínaje na otcova napomenuti. Vítr mu svištěl kolem uší a šťastný Pavel ujížděl k vesnici. Na rozcestí zastavil, opřel kolo o strom a sedl si na travnatý okraj příkopu.

Počká na tátu s Hankou a domů půjdou společně.

Věrka neupustila od svého úmyslu.

„Jdu za Pavlem, a dost!“ rozhodla se pevně a Vašek přikývl: „Jdu s tebou.“

Co zbývalo Jendovi? Nemůže teď přece zmizet, vyptávali by se proč, a co by jim mohl odpovědět? Šel tedy zvolna za nimi, ale brzy musel přidat do kroku, jak zrychlovali. U kostelíku však přece jen dal najevo svoji rozmrzelost.

„Kam tak pospícháte? Hoři snad?“ zeptal se trochu uštěpačně. Věra se otočila, chtěla něco odpovědět, ale Jenda už zase pokračoval: „Co se tak plašíte? Nebojte se, vždyť ono mu určitě nic není,“ přesvědčoval kamarády.

Věrka s Vaškem se zastavili a udiveně se po něm podívali. Co pořád má? Vašek začal věřit tomu, co ho už včera napadlo. Kluci se určitě pohádali a ostatní o tom nevědí nic. Tohle přece nebylo v jejich čtyřlístku zvykem. Vašek byl z toho celý neštastný.

Také Věru udivila Jendova slova. Včerejšímu Pavlovu odchodu nepřikládala žádný význam a nebrala ho vůbec jako něco zvlášť důležitého. Teď ovšem nevěděla, co si má myslet. Tušila nějakou záhadu, která se postavila mezi Pavla a Jendu. Co to mohlo být? Oba zaútočili na Jendu otázkami, snad něco prozradí.

Nějaká hloupost přece nemůže pokazit jejich přátelství.

„Proč myslíš, že Pavel není nemocný?“ začala Věra.

„No proč…, prostě si to myslím, přece není žádná padavka, toho se hned tak něco nechytne. Kdepak nemocný!

Spíš bych řek, že byl včera trochu naštvaný.“

„Naštvaný?“ vyletěl Vašek. „Prosím tě proč?

Nebo, nebo jste se pohádali vy dva? My s Věrkou aspoň o ničem nevíme, viď, Věrko?“

„Ale vůbec jsme se nepohádali, vždyť jsme spolu sotva promluvili,“ trochy hořkosti v Jendově hlase si naštěstí ani Věra, ani Vašek nevšimli.

Tak došli až k Míškovu domku.

Před vrátky chytil Vašek Věrku za ruku:

„Víš co, jdi tam radši sama. Ty to lepší vyřídíš.“

Měl pravdu, Věra měla vyřídilku jaksepatří a věděla si rady.

„Počkejte tu na mě, jsem tu hned,“ souhlasila a zmizela za brankou zahrady.

Za malou chvíli se zase objevila a chlapci zahlédli i Pavlovu maminku. Usmívala se a Vaškovi se ulevilo, i Jenda se cítil spokojenější a v duchu si vyčítal svoje chováni. Věrka se rozběhla přes dvorek a již z dálky oznamovala:

„Není nemocný a máme jít k továrně. Když ho nepotkáme, tak

tam počkáme. Má pro nás prý nějaké překvapení.“

„Prima, to jsem rád, že mu nic není,“ přijal Vašek spokojeně Věrčinu zprávu.

Teď už je popoháněla jen zvědavost, starost o kamarádovo zdraví se docela rozplynula.

Jenda také přidal do kroku. Ulevilo se mu hlavně že Pavel nešel na útvar. Dohonil Věrku s Vaškem a trojice vykročila k továrně.

Vypadali jako tři schůdky. Vašek největší, Jenda uprostřed a nakonec nejmenší Věra.

Cestou nepotkali nikoho, a tak se zastavili až u vrat továrny.

„Sednout!“ zavelela Věra, která, jak se zdálo, zastoupila Pavla, a hned se usadila do trávy na kraji příkopu.

Kluci ji následovali a teď tu jako tři čekanky střežili silnici a vyhlíželi autobus, který měl přivézt valnou část Míškovy rodiny. Seděli, čekali, a ani netušili, že sotva dvě stě metrů dál si v trávě houf Pavel.

Konečně se ozvalo hučení motoru. Však byl Pavel už jako na trní. Nejraději by byl sedl ni kolo a vítězoslavně vjel do vesnice. To by byla překvapení pro kamarády! A vtom si vzpomněl…, vždyť měli v osm smluvenou schůzku u dubu! Slíbil, že přijde, a poprvé se stalo, slovo nedodržel. V duchu si spílal – pro kov zapomněl na kamarády. Jedna výčitka stíhá druhou. Vždyť ještě večer mohl zaskočit aspoň k Věře nebo Vaškovi. Teď ho jistě shánějí, nemohlo ho přece napadnout, že jsou docela blízko něj.

Autobus konečně zabrzdil v zastávce a mezi cestujícími se objevil pan učitel s Hankou.

„Tati, podívej, Pavel na nás čeká… Ahoj, Pavle, co to, že ses už nejel pochlubit klukům?“ divila se Hanka, bratr však nechal její poznámku bez odpovědi. Přejel na otcovu stranu, jednou rukou přidržoval řídítka a druhou vklouzl do tatínkovy dlaně.

Učitel se na něho překvapeně podíval, nebyl zvyklý na podobné projevy důvěrnosti, ale neřekl nic, jen se přátelsky usmál. Porozuměli si dokonale.

„Pavle, myslím, že už na tebe někdo čeká,“ přerušil otec náhle mlčení a ukázal kupředu.

Vašek s Věrou a Jendou jim šli naproti. Překvapení bylo oboustranné. Pavel očekával výčitky, ale kamarádi na ně při pohledu na krásné nové kolo úplně zapomněli.

Jenda k němu přistoupil dokonce jako první a znalecky je prohlížel.

„Je bezva, samý chrom,“ řekl bez závisti.

„My tě hledáme, a ty si zatím běháš po městě,“ se smíchem mu pohrozila Věra.

Vašek se tvářil nadmíru spokojeně, Pavel je v pořádku a všichni jsou zase pohromadě, svorni jako dřív. Nedorozuměni mezi Pavlem a Jendou už se jistě rozplynulo a teď zase bude všechno v pořádku. A kolo – to je opravdu krása.

„Projedeme se všichni,“ sliboval Pavel kamarádům a celý štastný si vedle nich vykračoval po silnici.

PŘED TOVÁRNOU

Pavel splnil svůj slib, a tak hned po obědě všichni čtyři zamířili znovu ke staré, už nepoužívané silnici, aby vyzkoušeli své jezdecké umění. Copak Jenda s Vaškem – pro ně, jako ostatně pro většinu kluků – nebylo kolo neznámou věci. Horši to bylo s Věrou. Co chvíli si přála, aby silnice byla aspoň o pár metrů širší. Pavel z levé a Jenda z pravé strany měli plné ruce práce; aby jí pomohli udržet rovnováhu, a Vašek, vydávaje se z posledních sil, popobíhal vzadu, aby včas zachytil kolo, když Věra pouštěla řídítka.

„Aspoň kdyby ses pořád nechechtala,“ rozčiloval se Pavel, sám celý usmátý a zpocený do poslední nitky.

„Kluci, já už opravdu nemůžu,“ sotva dýchal Vašek. „Pavle, nasedni radši sám, nebo se tady na tom slunci rozpustíme,“ dodal a utíral si mokré čelo kapesníkem, který se málem dal ždímat.

Věrka za vydatné pomoci ostatních sestoupila z kola, a aniž by si dělala těžkou hlavu z počátečního neúspěchu, je předala Pavlovi.

„Je celé, neboj, Pavle, jen já jsem trošku polámaná,“ ujišťovala majitele se smíchem:

„Tak ona je polámaná, a co máme říkat my?

Každou chvíli jsme ti museli zachraňovat život a neumíš si představit, jaká je to fuška,“ kluci se předstihovali ve vypočítávání svých zásluh, které jejich kamarádka zřejmě nedokázala patřičně ocenit.

„Tak už toho, prosím vás, nechte, však já se to taky naučím! Už je čas, abysme běželi k továrně, nebo nám ujedou,“ pobízela chlapce.

Toho dne totiž, jako každý týden, odváželi z továrny hotové stroje a součástky na vejhorské nádraží, odkud výrobky nastupovaly další cestu.

Tuhle příležitost si děti nikdy nenechaly ujit, pokud jim v tom ovšem – během školního roku – nezabránilo odpoledni vyučováni. Teď o prázdninách to bylo jiné, teď mohly zajímavé podívané jak náleží využit.

Stroje po poslední kontrole stály připraveny na rampě, odkud je spolu s velkými bednami součástek překládali dělnici na obrovské korby nákladního automobilu. Třikrát projela tatra cestu od vrátnice k nádraží a děti už znaly přesně hodinu každé „obrátky“.

I ve škole na to myslely. „Tak, teď vyjíždějí s prvním nákladem…,“ šeptával Pavel Vaškovi, svému sousedu v lavici, „a bude zvonit,“ dodával už ze zkušenosti.

Ze zídky továrenského plotu bylo dobře vidět na blízkou rampu, tak blízkou, že se daly někdy přečíst i štítky s místem určení, připevněné na strojích nebo nalepené na bednách.

Všechny ovšem děti rozluštit nedokázaly a tu se často dohadovaly, kam až se stroje z „jejich“ továrny dostanou.

Dnes tomu mělo být právě tak, a kluci s Věrou konečně dorazili k bráně.

„Máme štěstí,“ spokojeně konstatoval Pavel, „ještě nevyrazili, nic jsme nezmeškali.“

Opatrně opřel kolo o zeď a připojil se k ostatním, kteří už vyhlíželi auto připravené před skladištěm.

„Už jsou dávno tři pryč, a pořád tam ještě stojí…, proč nejedou, vždyť už mají naložíno…

Šofér se tam vybavuje se starým Baumgartnerem…, o něčem se dohadují…,“ uvažoval nahlas Vašek obraceje se k Pavlovi, jako by od

něho očekával vysvětlení.

„Hele, a jede sem nějaký auto,“ všiml si najednou a všichni se obrátili směrem, odkud se ozýval sílící zvuk motoru. Vůz dojel k brance a vystoupili z něho dva muži v civilu.

Vrátný vyběhl a rychle otevřel branku, aby mohli vstoupit. Jeden z nich pozvedl ruku, jako by něco starému Šálkovi ukazoval, a pak už oba spěchali ke dveřím tovární budovy.

„To je zvláštní, kdo to může být? A že je tak beze všeho pustili dovnitř?“ kladl si Pavel otázku za otázkou.

„Pavle,“ naklonil se k němu Vašek, „já myslím…, je to divný, ale já si to fakt myslím, ti dva z auta budou asi od Bezpečnosti.“

Pavel překvapeně pohlédl do Vaškovy rozčilené tváře.

„Asi máš, člověče, pravdu,“ přitakal kamarádovi a opravdu jen bezděčně zavadil pohledem o Jendu.

Co si mě pořád tak prohlíží? vztekal se Honzík. Můžu snad já za to, že nejedou a že sem přijela i Bezpečnost? Mám svých starostí dost, a ještě po mně bude pořád někdo slídit, jako bych něco provedl, pomyslel si Jenda a pocítil hněvivý vzdor, do kterého se však mi sil ošklivý pocit strachu. Před čím? Či snad o co, o někoho?

Ze dveří budovy náhle vyběhl muž a spěchal do vrátnice.

Chvíli zde něco vzrušeně vysvětloval a krátce nato vrátný Šálek vyšel ze své místnosti. Rozhlédl se a jeho pohled se zastavil na skupince našich čtyř kamarádů. Zakýval rukou a děti se po sobě tázavě podívaly, komu že pokyn vlastně platí?

„No ty, Jendo, pojď sem honem!“ zavolal vrátný už přímo, když si všiml jejich rozpaků.

Jenda zrudl, ale z místa se nehnul.

„Tak, Jeníku, slyšíš? Nestůj jako sloup a poběž!“ vyzval chlapce znovu.

„Dělej, člověče!“ pobízela i Věra a Jenda se pomalu a váhavě rozešel k bráně. Co mu mohou chtít a proč zase zrovna jemu? Podvědomě cítil, že se děje cosi nedobrého. Rozhovor u vrátného mu náhle připadal jako zlé znamení.

„Chlapče, chlapče, jdeš jako svázaný,“ šel mu už starý Šálek naproti a hned polohlasem vyřizoval, „jdi hned pro tátu, je doma, ne? No kde by byl, vždyť před chvílí odešel z ranní…, ať ihned přijde do fabriky!“

Už je to tady! zatrnulo v Jendovi, něco se stalo a oni si mysli, co si vlastně myslí?

„No tak, běž už a pospěš si!“ postrkoval ho stařík a teď už se Jenda, snad hnán strachem o otce či zlým tušením, rozběhl k domovu.

Kamarádi se ještě snažili zastavit ho a zeptat se, co mu vlastně chtěli, ale vytrhl se jim a utíkal, jako by za ním hořelo.

Muži od nákladního auta, zvláště závozník Baumgartner, ho mlčky sledovali pohledem.

„Co se mu stalo, letí jako blázen?“ nechápal Vašek, Pavel se však jen zamyšleně díval za Jendou.

Ze skupinky ostatních dětí – scházelo se jich tu plno – k mm doléhaly útržky rozhovoru.

Jenda je nezajímal, dohadovaly se jen, proč tatrovka neodjíždí.

„Možná že nemůžou nastartovat,“ rozumovaly.

Pavel si jen povzdechl: „Co vy o tom můžete vědět?“

„Pavle, co budeme dělat? Mě to tu už nebaví, bůhvíkdy pojedou, pojďme k vodě…“ I když byla Věra překvapena Jendovým nuceným odchodem i jeho spěchem, nepovažovala situaci za nijak záhadnou a pomalu se začínala nudit. Chvílemi pozorovala menší děti, hrající si v trávě za příkopem, jež byly co chvíli okřikovány staršími sourozenci, kteří je ke svému nepříliš velkému potěšení měli na starost.

Když viděla, že ji Pavel víceméně nevnímá, sedla si na poražený patník, utrhla stéblo trávy a jala se okusovat jeho sladký konec.

„Jo, ty jsi něco říkala, viď?“ upamatoval se najednou. „Co jako bodem dělat? Já myslím, že bude správné počkat na Jendu, nemůžeme mu zrovna teď utéct,“ dodal vážněji a Věra se na něj překvapeně podívala. Slova „zrovna teď“ měla nějaký hlubší smysl, i tón Pavlova hlasu to naznačoval.

„Vrátný někam Jendu postlal, to je jasný,“ rozvíjel své úvahy Vašek, „ale kam? Že by domů? Možná že chtějí, aby pan Dick přišel do továrny a podíval se, proč ty stroje neodjíždějí…“

Pavel sebou trhl – Vašek uvažuje přesně jako on a přitom ani tolik neví. On sám byl přesvědčen, že Jenda šel pro otce. S největší chutí by se byl zeptal vrátného, ale už předem věděl, že by ho odbyl. Nanejvýš by mu poradil, aby se nepletl do věcí, do kterých mu nic není.

Kdyby aspoň ta děcka tak nevyváděla. Ječí jako hejno vrabců a každou chvíli se některý rozbrečí, když upadne nebo mu někdo sebere hračku…

Příští chvíle přesvědčila oba chlapce o správnosti jejich úvah. Směrem od vesnice totiž přicházel pan Dick s Jendou. Spěchal, hlavu nachýlenou kupředu, neohlížel se sem ani tam – mířil rovnou k vrátnici.

Vrátný mu už vyjel kousek cesty vstříc a cosi mu šeptem vysvětloval. Mistr se ani nezastavil, musel za ním ještě pár metrů popoběhnout, aby vůbec dopověděl, co měl na srdci. Dick pospíšil k nákladnímu automobilu, nahlédl dovnitř a zmizel v tovární budově.

Pavel si znovu a znovu vybavoval výraz jeho tváře, když přecházel kolem nich. Marně se však snažil vypozorovat něco neobvyklého, vzrušení, rozčilení. Dick se zdál úplně klidný, a že si cestou nikoho nevšímal – před továrnou byly ostatně většinou jen děti – nebylo nic zvláštního, byl už takový.

Pak si Pavel všiml Jendy. Zůstal stát několik kroků před vrátnicí, ruce svěšeny podél těla a díval se za otcem. S jakou se asi vrátí? Nejistota ho soužila a nikomu by nepřál trápení, které ho pronásledovalo nyní takřka na každém kroku. Co ho jenom stála cesta domů vrátný ho skutečně poslal pro tátu. Už to pobízení, rozkazovačný tón – ať hned přijde do továrny – už to mu vězelo v hlavě, ani teď se toho nemohl zbavit.

Domů přiběhl udýchaný – nikde nikdo. Až na louce otce našel, sekal tu trávu. Přerývaně vykoktal vzkaz – bál se, s jakou ho otec přijme.

Zdálo se mu sice, že trošičku zbledl, ale jinak na sobě nedal nic znát a klidně odložil kosu se slovy: „Nechám ji tu, však to navečer dodělám. Jdeme, zastavím se ještě doma…“

Otcovy rozvážné, nevzrušené pohyby Jendu uklidnily. Sebral ještě hrábě, strčil je ke kose pod keřík a pospíchal za ním. Čekal, že se bude vyptávat na podrobnosti, že se třeba rozhovoří o tom, co se v továrně mohlo stát, že ho bude zajímat, co a jak přesně vrátný řekl. Otec však mlčel celou cestu.

„Co to, že už jdeš domů? A co ty Jendo, že nejsi s kamarády?“ překvapeně je uvítala paní Dicková.

Jenda rychle pohlédl na otce, znovu to číhavé vyčkávání otcovy odpovědi.

„Musím rychle do fabriky, něco potřebujou…“ Dick se mezi řečí spěšně oblékal. Na novou ženinu otázku, co potřebuji a proč tak honem – jen pokrčil rameny.

„Nějaká hloupost, co já vím,“ odpověděl ledabyle.

„Jen aby…,“ začala znovu paní Dicková, ale káravý mužův pohled ji zarazil.

Teprve teď, když si otec zapínal kabát, si Jenda povšiml, že se mu chvějí ruce.

Má strach, nebo co se vlastně děje? pomyslel si. Jako by jim projel blesk! Vzpomněl si na strýce, nemá něco společného s tím, že otce volají? Dobře si všiml, jak maminka skrývá svoje rozrušeni, přechází místnosti, bere do ruky předměty a zase je roztržitě odkládá.

Byli s otcem již pěkný kousek cesty od domova, když se ohlédl a viděl, jak vyšla na práh a dívala se za nimi. Když došli k silnici, otec se dal trochu do řeči.

„Co ti vlastně řekl ten vrátný?“ zeptal se znenadání.

Jenda, ačkoli tuto otázku očekával již na louce, byl nyní překvapen. Snažil se přesně opakovat, co slyšel. Že má rychle běžet pro tátu, ať okamžitě přijde do továrny. Něco se stalo v expedici a vedoucí s ním potřebuje mluvit. Ar si ale pospíší.

„Hmm,“ zabručel otec a ptal se dál: „Tatra tam ještě stojí, nebo už odjela?“ Když Jenda odpověděl, uslyšel zase jen otcovo jednoslabičné přitakání. Po několika krocích padla další otázka: „Nikoho jiného jsi tam neviděl?“

„Ne, ne, určitě ne,“ pospíšil Jenda s ujištěním, tolik si přál otce uklidnit, i když sám se zachvěl před neznámým, dosud skrytým nebezpečím. Před očima se mu zjevila nepříjemná strýcova tvář.

Otec pokývl hlavou a ulehčeně řekl: „Tak to je v pořádku.“ Vykročil rychleji a Jenda se již nesnažil mu stačit. Nezastavil se však a zpovzdáli následoval otce až k továrně.

Teď tu tedy stál a nevěděl, co počít. Tušil, že se otázkám kamarádů nevyhne. Napjatě jej pozorovali a čekali, až se k mm sám vrátí.

Jenda se konečně obrátil a došel k místu, kde seděli. Mlčky se k mm připojil. Něco jim musí říct, přece tu nebudou sedět donekonečna.

„Poslali mě pro tatínka. nevím proč a tatínek taky ne. Asi nefungujou nějaké stroje a tomu on rozumí,“ promluvil konečně, na nikoho se však nepodíval, jen špičkou boty rozhrnoval vysokou trávu.

„Jen jestli v tom nebude něco víc,“ prohodil Vašek, aniž tím myslel něco zlého.

„Jak to víc?“ vyhrkl Jenda a šlehl pohledem po Vaškovi. Ten se lekl, že řekl něco nesprávného, že se kamaráda nějak nepříjemně dotkl, pospíšil si proto s rychlou odpovědí:

„To já jen tak. nevím zrovna tak nic jako ty,“ upřímně ujišťoval Jendu, kterého, jak se zdálo, jeho slova uklidnila. Začínal i Vaška podezřívat, že ho sleduje, ale dobrácký pohled jeho oči už předem takovou možnost vyvracel.

Pavel dosud nepromluvil ani slovo. Věřil Jendovi, že o událostech v továrně nic neví.

Určitě by na něm poznal, kdyby lhal, nebo si začal vymýšlet. Zároveň si však byl jistý, že Jenda před nimi něco skrývá, že má nějaké tajemství, které ho pálí a které se boji svěřit svým přátelím, nebo aspoň některému z nich.

A zřejmě si vůbec neuvědomuje, že tak škodí nejen sobě, ale bůhvíkomu ještě.

„Ale že to byla věčnost, než jsi tatínka přived!“ přerušila ticho Věra.

„Byl na louce, sekal trávu a taky se musel jít domů trochu umýt. To přece chvíli trvá, nemyslíš?“ odpověděl Jenda trochu hněvivě.

Pomyslel si, že se vůbec neměl s otcem k továrně vracet…, teď to bude samé proč a jak a kdy. Nezbaví se dotěrných otázek. Nakonec se může stát, že se ještě podřekne a poví jim o nevítaném návštěvníkovi. Co se mu však zdálo nejpodivnější a co mu působilo největší starost… Pavel se vůbec na nič nezeptal, jen ukusoval tu svoji trávu. Bůhví kde bloudil myšlenkami…

CO SE VLASTNĚ STALO?

Z přemýšlení a víceméně nesouvislé rozmluvy je vytrhl křik dětí: „Už pojedou! Už; pojedou!“

Naše čtveřice rychle opustila své místo Í u příkopu, přeběhla silnici a zvědavě nahlížela; drátěným plotem k rampě. Konečně tedy –zřejmě se všechno vysvětlilo a stroje zase v pořádku poputují svou cestou. Mýlili se však.

Šofér se závozníkem, kteří hodnou chvíli předtím zmizeli ve skladišti, vyšli sice ven a zamířili k vozu, kupodivu však nezasedli do. kabiny a motor auta zůstal tichý. Muži zamkli, jenom vrata skříně a vrátili se do budovy. „Co to má znamenat?“ zeptali se všichni čtyři najednou. Na továrním dvoře bylo najednou pusto a prázdno, jen starý vrátný Šálek stál ve dveřích své kukaně nervózní, že se nemůže vzdálit a vyzvědět, co se děje uvnitř budovy. Chvílemi se vracel ke svému pracovnímu stolu, bral do ruky telefonní sluchátko, ale zase je ihned odkládal – mají tam asi fofr, kdopak by mu teď co vykládal?

Nebyl sám, koho netrpělivost napínala.

Pavel ji s ním plně sdílel, pozoroval jeho bezcílné přecházení malou kanceláří vrátnice, a aniž si to uvědomoval, sunul se podél plotu stále blíž k jejímu velkému, zamřížovanému oknu. Stanul u něho právě v okamžiku, kdy se rozdrnčel telefon. Vrátný jej prudce zvedl a chvíli naslouchal:

„Ano, jistě… papíry, průvodní listy…, ano, výkresy…, bože, bože, ano, samozřejmě nepustím, spolehněte se…“

Pavel viděl, jak si starý muž posunul čepici do týlu, otírá si čelo a těžce dosedá na židli.

Okamžitě se však vzchopil, vyběhl k brance a pečlivě ji uzamkl.

„Co tady děláš, kluku?“ obořil se na Pavla, teprve teď si všiml, jak se opírá o okenní mříž.

Pavel už to nevydržel a vyrazil s otázkou:

„Pane Šálku, co se stalo v továrně, proč dnes neodvážejí stroje?“

„Do toho ti nic není, a jděte všichni domů, teď sem žádné soukromé návštěvy nesmějí…,“ prozradil nevědomky příkaz, který prve přijal telefonem.

Pavel už víc nepotřeboval. Okamžitě uposlechl a vzdálil se z dosahu rozčileného vrátného. Však slyšel dost, aby si ostatní mohl aspoň přibližně domyslet.

„Co je? Co se děje?“ zahrnuli jej kamarádi otázkami, sotva k mm došel.

„Přesně nevím, ale zaslechl jsem – když starý Šálek s někým telefonoval –, že jde o nějaké papíry, prý průvodní listy a montážní výkresy…, byl z toho celý divý, a jak mě uviděl, hned mě hnal od brány. A taky prý tam nikdo nesmí, říkal – soukromé návštěvy.“

Rozvážný Vašek pozorně Pavlovi naslouchal a potom se pomalu rozpovídal:

„Já bych řek, že se asi ty papíry, co se přikládají k hotovým strojům nebo k těm součástkám, ta dokumentace, ty že se asi ztratily, a teď je hledají. Proto taky stroje neodvezli, bez toho by byly málo platný…,“ rozpřádal svoje úvahy, nic nedbaje, že se ostatní na něj dívají s rostoucím obdivem.

„Prosím tě, jak by se to mohlo ztratit?“ vybuchl Jenda. „Táta vždycky říká…,“ zarazil se, v té chvíli si uvědomil, že se vlastně chystá obhajovat otce, a nebyl si jistý, jak kamarádi přijmou jeho slova. Přesto hned zase pokračoval: „Ano, táta říká, že je to všechno připraveno v takových deskách, celý tlustopis to je, dostane ho do ruky závozník, podepíše, že to přijal, a zase ho odevzdá tomu, kdo se o stroj stará ve vlaku. Nakonec to dostane zákazník, aby věděl všechno, co potřebuje… Táta mi to vypravoval, ptal jsem se ho už dřív…, prostě mě to zajímalo.“

Vašek, celý nešťastný, že se v krátké době už podruhé dostává s Jendou málem do sporu, zmlkl.

Ale Pavel ho podpořil: „Tak to všechno může být, Jendo, ale myslím si, že Vašek má pravdu. Kdybys viděl, jak byl vrátný bez sebe, určitě by sis to taky takhle zkombinoval,“ klidně vysvětloval.

Jenda v duchu uznával, že kluci mají pravdu, jenomže – a zase si musel vzpomenout na strýce – co když se tady začíná nějaká ošklivá věc a otci hrozí nebezpečí? Kdyby jen věděl, čím na něho Fritz útočí? Povzdechl si těžce, pro jeho ještě dětskou mysl bylo starostí až příliš mnoho.

Věra, která se až dosud o jejich rozmlouváni zdánlivě nezajímala, se najednou vmísila do hovoru otázkou:

„A kluci, co myslíte, že se stane, když stroje nebudou moct odvézt? Jestli se totiž ty papíry nenajdou? To přece přijde továrna o peníze, ne? A vůbec, kolik může stát takový stroj?“

Pavel pokrčil rameny: „To ti může povědět nejlíp Jenda, určitě i tohle ví od tatínka.“

Jenda o tom opravdu často doma slýchával, když otec počítal a překresloval některé součástky.

„Není to stejné,“ ochotně začal vysvětlovat, byl rád, že se hovor stočil trochu jiným směrem. „Například takový, co odváželi minulý týden, může stát asi – no tak sto padesát tisíc,“ řekl rozhodně.

Věra si nedovedla ujasnit, je-li to mnoho nebo málo, a pohlédla na ostatní.

„To je spousta peněz,“ podotkl Vašek.

„No jo, to jistě,“ přisvědčil Pavel jen tak napůl pusy.

Čas pomalu plynul, z budovy stále ještě nikdo nevycházel.

Slunce pálilo jako v pravé poledne, prostor před bránou se vyprázdnil – děti už omrzelo dlouhé čekání, jen nerozlučná čtveřice dosud vytrvávala. Pavel se občas s lítostí ohlédl po svém kole, které stálo ve stínu opřeno o zeď.

Takhle ho moc neužiju, pomyslel si.

Zdálo se jim, že den vůbec neutíká, už ani nemluvili, jen tak postávali na místě. Co si toho jindy napovídali, stále bylo o čem. Pořád měli co plánovat, dohadovali se jeden přes druhého, až je kolikrát Vašek musel okřikovat.

A dnes? Pár slov a zase mlčení. Ne, Vaškovi se to vůbec nelíbilo. Chápal, že je zaujaly události posledních dnů, ale zároveň cítil, že právě ony jsou příčinou podivného tajnůstkářství, a snad dokonce nedůvěry, která se vloudila do jejich hezkého přátelství. Nejvíc ho trápilo zvláštní napětí mezi Jendou a Pavlem – vždyť dnes i jemu Honza tak podivně odpovídal.

„Kluci, podívejte se, někdo jde k vrátnici,“ upozornila je Věra. Opravdu, k bráně se blížili tři muži, mezi nimi i pan Dick.

„Táta!“ vykřikl Jenda a rozběhl se k otci.

Pavel se pozorně zahleděl do tváře přicházejícího, po kolikrát už se snažil vyčíst z jejího výrazu odpověď na své pochyby, domněnky i podezřeni? Ani teď se mu to nepodařilo.

Mistr se netvářil nijak nezvykle, snad jen trochu únavy na něm bylo znát.

Na Jendovo radostné zavolání jen pokynul rukou a mírným kývnutím odpověděl ostatním dětem na pozdrav. Zůstaly stát na místě, jen Pavel se ještě otočil k budce vrátného. Starý Šálek tam zastavil dva další muže, zřejmě se chtěl dovědět nějaké podrobnosti. Jeden z nich byl šofér nákladního vozu – zapaloval si právě cigaretu a odpovídal vrátnému. Druhý, závozník Baumgartner, stál na schůdku za bran kov a upřeně sledoval odcházejícího Dicka.

Potom, jako by se na něco rozpomněl, otočil se, klepl prsty do čepice a rychle vyběhl z vrátnice.

Chvíli za ním opustili továrnu i oba muži v civilu a zamířili k osobnímu autu, stojícímu opodál. Nasedli a vzápětí se vůz rozjel.

Ale – kam zmizel táta? Snad ho, probůh, neodvezli s sebou? Ne, toho by si byli určitě všimli i ostatní, ti od Bezpečnost nasedali do auta přece sami, uklidňoval Jenda sám sebe, přesto však cítil, jak se mu hrdlo stahuje úzkosti. Co to má znamenat? Viděl přece otce na nádvoří. Náhle však napětí povolilo. Dick vyšel z místnosti vrátného a ještě ve dveřích se o něčem domlouval se starým Šálkem, který ho doprovodil až k brance.

Jenda už to nevydržel a rozběhl se k otci.

„Co se stalo, tati?“ vyhrkl.

„Nedělej si starosti, Jendo, pust to z hlavy, to není nic pro tebe. Pojď,“ uklidňoval Dick syna a poplácal ho po zádech.

„Přijdu až ráno k dubu,“ zavolal Jenda ještě na kamarády a připojil se k otci. Byl už sice klidnější, ale přece jen se mu v mysli rojily otázky, na které neznal odpověď.

Nakonec neodolal:

„Prý se něco v továrně ztratilo, nějaké dokumenty nebo co…

Je to pravda?“

Dick se zastavil a užasle pohlédl na Jendu.

„Kdes to sebral?“ křikl na syna.

„No… Pavel to říkal. Slyšel, jak pan Šálek něco takového povídal do telefonu,“ koktal chlapec.

„Bůhvíco Pavel slyšel…, a vůbec, hleďte si svých zábav a nestarejte se o to, do čeho vám nic není. Ostatně, kde jsi nechal svoje kamarády? Běž, běž za nimi… Já musím pospíchat, mám ještě na louce tu trávu, nezdržuj mě…,“ snažil se zarazit synovy otázky.

Jenda se zklamaně odmlčel. Radost a úleva, které pocítil, když viděl otce vycházet z továrny, byly tytam a zase ho přepadl nepříjemný, vtíravý pocit neklidu. Proč jen se táta zalekl jeho otázky a proč mu tak příkře odpověděl?

Teď by měl poslechnout a vrátit se ke kamarádům, ho ani nenapadlo. Na chvíli sice zvolnil krok, jako by váhal, ale pak popoběhl a od otce se ani nehnul.

Zbytek cesty k domovu už nepromluvili.

Každý se zabýval svými myšlenkami – bylo jich víc než dost a pokojné rozhodně nebyly.

Když došli k domku, stála paní Dicková u vrátek zahrádky, zřejmě je už hodnou dobu vyhlížela. Oddechla si, když je viděla přicházet společně, starostlivý pohled jí však z očí nevymizel.

Dick se převlékl do pracovního a potom jen stručně, už mezi dveřmi, přes rameno prohodil:

„Jdu dodělat tu trávu…“

„Jeníku, nechceš něco sníst?“ zeptala se maminka, aby praktickou otázkou rozptýlila stísněnou náladu.

„Ani nemám hlad, mami…,“ odpověděl Jenda a snažil se co nejrychleji zmizet do svého pokojíku. Chtěl být sám, ani ven mezi kamarády se mu nechtělo, neměl chuť odpovídat na zvědavé, byt dobře míněné otázky.

FRITZ NALÉHÁ

Když Jenda s otcem odešli, zamířili k domovu i ostatní. Vašek doprovodil Věru a Pavel, diky svému novému, rychlému dopravnímu prostředku, byl doma za chvilku. Jízda ho ohromně bavila, měl pocit, jako by mu narůstala křídla, a ačkoli se pochopitelně vzhůru ani o milimetr nevznesl, byl i na zemi rychlý pohyb úžasně vzrušující.

Stísněný pocit ho pozvolna opouštěl a domů přijel už v mnohem lepši náladě.

Proto také, jakmile vstoupil do kuchyně a spatřil Hanku, předvádějící jako na přehlídce své nové šaty a střevíčky, uličnicky se zašklebil a spustil:

„Vážené obecenstvo, jen se račte podívat, slavná manekýna předvádí nejnovější model.

Našlapuje opatrně, patrně ji tlačí nové střevíce. Hrozí nebezpečí, že uklouzne, to by bylo trapné, kdyby se najednou…,“ Pavel nedomluvil.

„Šašku,“ přerušila ho Hanka zvysoka, „nehraj divadlo, ani to neumíš. Ty tak nanejvýš kopat do mičudy. A vůbec, mám dojem, že ti tatínek doporučil, aby sis uklidil tu svoji garáž.“

Pavel pokrčil rameny, poklepal si významně na čelo a vyklouzl z kuchyně. Garáži, jak se pohrdlivě vyjádřila jeho sestra, byla maličká kůlna v koutě dvorku, plná všelijakého haraburdí. Tady to vypadá, povzdechl si Pavel, ale já tý holce ukážu, jak si to tady zařídím.

Dal se do práce a zabral se do ní tak důkladně, že ani nezpozoroval, jak se nad stavením snáší soumrak.

Rodiče nevycházeli z úžasu, když se Pavel ani nesháněl po večeři. Maminka pro něho musela dokonce zajit až ke kůlně a jen stěží se zdržela překvapeného údivu, když spatřila vzorný pořádek. V duchu se usmála při představě, že by byla pro Pavla poslala Hanku. Ta by určitě byla Pavlovo počínání považovala za něco úplně nenormálního. Paní Míšková neřekla vůbec nic, a aniž ji Pavel zpozoroval, vrátila se domů.

Vesnice se pomalu ukládala ke spánku. Ojedinělé hlasy pomalu zmlkly úplně a šero přecházelo v rychle houstnoucí tmu. Útlý srpek městce se marně snažil osvítit cestu náhodným nočním poutníkům a opozdilcům.

Nedaleko velikého dubu se zvedla ze země temná postava. Dlouho stála na místě a naslouchala. Nikde se neozval ani hlásek, nic nerušilo hluboký noční klid. Její pohyby však nebyly nikterak nejisté, neznámý se ve zdejším lese vyznal zřejmě docela dobře. Navzdory vše kryjící tmě šel pomalu, ale jistě kupředu.

U dubu se zastavil a znovu se zaposlouchal.

Zašustění trávy, prozrazující lidské kroky, ho znepokojilo. Uskočil za strom, tiše sklouzl k zemi a po nízkém břehu se sesunul do ledové vody potoka. Zapadl až po kolena, a tělem se přitiskl pod převislé drny. Kroky se blížily…

U dubu se jejich rytmus zpomalil, neznámý rozeznal dva muže v uniformě a neušel mu ani kovový záblesk zbraní zavěšených na jejich ramenou. Chvilka napětí a pohraničníci klidně pokračovali ve své obchůzce.

Teprve hodnou chvíli po jejich odchodu voda nepatrně zašplouchala a skrývající muž se – po čtyřech – opět vyšplhal k dubu.

„To jim teda dlužen nezůstanu,“ zasykl vzteky bez sebe, když vyléval vodu z bot a ždímal ponožky.

U Dicků už dávno spali. Jendův otec se dlouho převaloval na lůžku, rozrušeni mu nedovolovalo usnout. Když spánek konečně přišel, usnul Dick tvrdě a beze snů. Nezaslechl proto tiché zacukání na okenní tabuli. Chvíli bylo ticho, noční návštěvník zřejmě vyčkával… Po novém zaklepání se probudila paní Dicková. Rozespalá nechápala hned, zdá-li se jí něco, nebo slyší-li skutečný zvuk. Vzápětí však měla jistotu a tentokrát zřetelně slyšela další, již prudší údery na sklo. Úzkostí se ji až zatajil dech, prudce uchopila manžela za ruku a zatřásla jím.

„Vstávej!“ zašeptala ustrašeně, „někdo je venku…, tluče na okno.“

Dick si v první chvíli vůbec neuvědomoval, co se děje. Probral se však úplně, když okenní sklo zařinčelo a boucháni doprovodilo zlostné zaklení. Vyskočil z postele, přeběhl kuchyni a otevřel vyhlídku.

„Kdo je tu?“ zavolal polohlasně do tmy.

„To je dost, že jste se ozvali! Rychle otevřte!“ rozkazoval zvenčí šeptem hrubý hlas oba poznali Fritze. Paní Dicková se zachvěla, nebyl to však noční chlad, který ji roztřásl.

Bratranec nečekal na odpověď a hnal se ke dveřím do sině. Dick sotva stačil otočit klíčem, dveře se rozletěly a Fritz vpadl dovnitř jako vodní příval.

„Blázníš? Co děláš takový rámus! Ještě to někdo uslyší. Proč sem chodíš a co vlastně chceš? Jedna tvoje návštěva nám úplně stačila…,“ rozčileně spustil na nevítaného příbuzného Dick.

„Stačila – nestačila. Nejsi zrovna pohostinný, bratránku,“ zašklebil se zlomyslně Fritz a ukázal na promočené boty a kalhoty. „Mám snad někde sedět pod stromem, když tu mám svoje lidi? A vůbec, potřebuju se usušit. Potom si spolu promluvíme…“

Bez dalších řeči se začal zouvat. Zbylou vodu z vysokých gumových bot klidně vylil na podlahu – paní Dicková jen povzdechla stáhl promočené kalhoty a s výmluvným pohybem je podal švagrové, aby je dala sušit.

„Co stojíš? Postarej se trochu…“

Štítivě vzala ušpiněné, vlhké svršky do ruky a přehodila je přes šňůru nad kamny.

„Snad abys trochu zatopila, ne? Takhle mi neuschnou a já musím před úsvitem zase pryč…,“ odmlčel se a v očích se mu objevil jizlivý úsměšek, „mám totiž schůzku…,“ protáhl a upřeně se zadíval na bratrance.

„Teď v noci budeme určitě zatápět, abysme na sebe upozornili. Jak si to vlastně představuješ?“ vybuchl Dick, a jako by si teprve teď uvědomil Fritzovu poznámku, zeptal se zlostně:

„O jaké schůzce to mluvíš?“

„Nestarej se, zařídil jsem si to sám, ty nejsi zrovna spolehlivý. Ale nemysli si, že tím to pro tebe konči, že vyvázneš jen tak… Budeš mlčet, rozumíš, už tak si namočený až po uši a nikdo z těch vašich soudruhů ti neuvěří. Přechováváš mě, bratránku, a to jim bude stačit. A kdyby tě snad náhodou přece jen něco napadlo…, příbuzný nepříbuzný, postarám se o tebe, pane mistr!“ Vzápětí nasadil opět odpuzující nasládlý tón, když viděl, jak Dick svírá pěsti v bezmocném rozhořčení. „No, no, jen ne tak zhurta! Vždyť nějakou tu zásluhu už taky máš, nebo snad. ne? Malý krůček, ale přece jen krůček, a další přibudou… a tvoje mlčeni nebude zadarmo, nezapomeň na to!“

Paní Dicková tu stála mezi nimi, opírajíc se o skříň, jak ji slabost a hrůza přemáhaly.

O čem tady vlastně byla řeč, k čemu ten vetřelec jejího muže navádí a k čemu, nedej bože, již svedl? Nechápala vůbec nic, jen tušila, že klid jejich domova a života mezi dobrými lidmi, prostředí, na které si oba zvykli, se náhle rozpadají… Jak jen tohle všechno skonči? A co bude s Jendou? Vždyť i na něm pozoruje v posledních dnech změnu, je zamlklý, tatam je jeho neúnavná zvídavost… Vždycky ho byl plný dům, a teď – jako by se celý proměnil.

A ten tady – myšlenkami se znovu vrátila k původci všech nepříjemností – snad ještě bude chtít, aby ho obsluhovala. Bůhví do čeho je ještě zavleče?

Přitáhla si kolem ramen šátek, který přes sebe jen tak přehodila, když je Fritz zburcoval, a vyběhla do sině. Chvilku postála u dveří na půdu a opatrně je pootevřela. Jen aby Jenda něco nezaslechl…, spi opravdu? Nahoře bylo ticho, vystoupila po několika schůdcích a ulehčeně – pokud vůbec ještě byla schopna cítit nějakou úlevu – vydechla. Ze synovy postele se ozývalo pravidelné, hluboké oddechování.

Nejraději by se byla už do kuchyně nevracela, ale zvědavost a starost jí nedaly. Za dveřmi slyšela vzrušený, zlobný rozhovor, jednotlivým slovům však nerozuměla. Vzala za kliku… Zevnitř se ozvaly rychlé kroky a vzápětí hřmot převrženého nábytku. Vyděšena vrazila do místnosti, přesvědčena, že zde došlo k zápasu. Zahlédla jen Fritze, jak se snaží rychle vklouznout do malé spížky. Navzdory zlé situaci se musela usmát a pohrdavě, jen pro sebe, zašeptala: „Zbabělec, vyhrožovat umí, ale kouká zmizet, i kdyby slyšel jen kočku zamroukat.“

„Ženská, to se nemůžeš pořádně ozvat, když sem lezeš?“ rozkřikl se Fritz na paní Dickovou.

„Kdes vůbec byla?“

„Nekřič, Frituj, šla se jen podívat na kluka, nestojíme o to, aby tě tu zase viděl,“ mírnil Dick výbuch bratrancova vzteku.

„No proto,“ pomalu se uklidňoval Fritz, „ostatně, ta jeho parta se mi taky moc nelíbí. Slídí to po lese, člověk aby byl jak ostříž. A včera odpoledne se moc nápadně motali u fabriky… Měl bys mu to zatrhnout.“

Už podruhé Dicka Fritzova poznámka zarazila. Prve zmínka o schůzce, teď zase věděl o dětech u továrny. Kde sbírá zprávy? Po vesnici se pohybovat nemůže, cizí člověk by okamžitě vzbudil pozornost.

„Co máte pořád s tou továrnou? Co se tam vlastně stalo?“ nezdržela se již paní Dicková.

„Nestarej se, maminko, to nic… a běž si radši lehnout. Já už Fritze doprovodím,“ uklidňoval ji muž a na poslední slova položil slabý sice, ale významný důraz.

„Máš rozum, Hans, dobře žes ji poslal pryč. Ženské Maji vždycky moc řeči. A v téhle hře už vůbec nemá co dělat. Ostatně doprovodit mě můžeš, ale ještě se spolu uvidíme,“ popichoval Fritz.

„Prosím tě, mlč už a koukej, abys šel, pomalu bude svítat.“

Fritz se kupodivu tentokrát nezdráhal vyhovět, strhl ze sušáku navlhlé kalhoty, navlékl boty a bez pozdravu se vytratil do noci.

Jenda spal opravdu tvrdě. Neslyšel ani hovor v kuchyni, nepohnul se ani, když se na něj matka přišla podívat.

A přece se najednou probudil. Posadil se na posteli, promnul oči a snažil se prohlédnout šerem, aby vypátral rušitele svého spánku.

Spatřil ho, sotva spustil nohy na zem, a chystal se rozsvítit. Musel se hlasitě zasmát. Na zemi u postele seděl jeho mourovatý kocour a díval se zeleně světélkujícíma očima tak provinile, jako by se svému pánovi omlouval.

„Ty jeden uličníku,“ chytil Jenda Macka za kůži a vzal ho do náruče. „Ty si bloumáš po střechách a pak netrefíš na půdu, co? Koukni, vždyť jsi málem rozbil okno, ještěže nebylo pořádně zavřené. Musíš jít na pelíšek, schytali bysme to oba, kdyby tě tu naši viděli. To víš, pořádek musí být. Ale abys neřek, já tě tam donesu.“

Jenda se zvedl a s kocourem v náručí se chystal přejít na malou půdičku vedle pokojíku.

„Počkej, ještě zavřu okno, aby mi sem nevletěl třeba netopýr,“ domlouval kocourovi a volnou rukou vzal za otevřené okenní křídlo.

Venku byla mlha a její k zemi klesající chuchvalce věštily pěkný den. Okno vedlo do ovocné zahrady na opačné straně domku.

Náhle padl chlapcův pohled k malým vrátkům v plotě, která tam otec udělal, aby cestou na louku nemusel obcházet kolem celé zahrady. Nebylo dobře vidět, tma i mlha zakrývaly výhled, ale Jenda přece jen rozeznal obrys postavy plížící se k plaňkám.

Pustil kocoura a vyklonil se z okna. Namáhal oči, seč mu síly stačily, aby zjistil, kdo se pohybuje v jejich zahradě. Už chtěl jít zavolat rodiče, když vtom se muž vztyčil a jeho tvář se octla ve slabém světle. Jenda strnul – strýc je tu zas! Vědí o něm otec s matkou? Vzápětí se přesvědčil, že ano. Fritz se totiž ještě u vrátek obrátil a zakýval rukou. Jenda si nebyl jistý, bylo-li to zamávání, nebo varovná hrozba.

Rozhodně však je to důkaz, že otec je dole, patrně šel „návštěvu“ vyprovodit a stojí ještě v zahradě. To znamená, že tu Fritz byl skoro celou noc. O čem se jen mohli dohadovat?

Jenda cítil, že už dlouho tu tíhu zlých myšlenek a hrozivých představ neunese, a najednou si toužebně přál, aby mohl jít za Pavlem a… a všechno mu povědět. Hned však nápad zavrhl – vždyť by mohl ublížit především otci.

Pavel by to jistě hlásil poručíkovi a potom…

Ne, nedovedl si představit, co by se stalo potom. Pevně se rozhodl, že bude mlčet, dokud to jen bude možné.

Ustoupil od okna, ještě aby ho tak Fritz zpozoroval, pomyslel si, jako by tušil, že v nedávném Fritzově rozhovoru s otcem padlo i jeho jméno, a ne právě v nejlepší souvislosti.

SCHŮZKA V LESE

Fritz se protáhl úzkými vrátky a vyhýbaje se z opatrností volným místům kryl se ve stínu nízkých křovisek lemujících okraj louky.

K ránu se ochladilo, vlhká mlha studeně pronikala až na tělo.

Vyhrnul si límec u kožené bundy a chvílemi si sáhl na nedosušené nohavice, které se nepříjemně lepily na kůži.

„Zatracená smůla,“ láteřil a sám nevěděl, zlořečí-li nepřízni počasí nebo ne příliš pohostinným a ochotným příbuzným. Jeho sebevědomí značně pokleslo, holedbavá jistota, kterou chtěl na Jendova otce zapůsobit, se poněkud vytratila. Úkol, kterým ho pověřili jeho zahraniční „zaměstnavatelé“, nebyl jednoduchý. Přijal ho však bez váhání, nepochyboval, že tady najde spolupracovníky ochotné za slušnou odměnu vykonat všechno, co se od nich bude požadovat. Podvědomě vsunul ruku do náprsní kapsy, aby se ujistil, jsou-li bankovky na místě a v pořádku. Byl to příjemný pocit, nahmatat tlustý svazek, a Fritz v tu chvíli zalitoval, že bude muset část oddělit ve prospěch společníka, který se měl už každým okamžikem dostavit na smluvené místo.

Pohlédl na hodinky…, světélkující ručičky se blížily k trojce. Fritzovi zbývalo již jen pár metrů k cíli. S nechutí pohlédl na husté smrčí, jehož každá jehlička se leskla bohatou rosou.

„Budu jako myš, jen do toho vlezu,“ odplivl si zlostně a v duchu proklínal Dicka, že předtím odmítl schůzku ve svém domku. Jak pěkně v suchu se tam sedělo, všechno by si v pohodlí vyřídili, a takhle – aby se tu plazil v odporném mokru. Ještě by scházelo, aby ten ťulpas přišel s prázdnou, nebo nakonec nepřišel vůbec.

Už tak je tu dost komplikací, které sní nečekal, a páni z druhé strany rozhodně nepřekypují trpělivostí a shovívavostí.

Budou ale muset zvýšit částku, námaha se mu přece musí vyplatit.

A tady s tím, poklepal si na vzdutou kapsu, si taky ještě poradím, abych nebyl škodnej. S podobnými úvahami – skutečně, jak předpokládal, mokrý jako myš – se konečně dostal na místo. Ještě ani nestačil usednout na mechem porostlý pařízek, když se v houštině ozvalo udýchané supění a kumpán stál před ním.

„To je dost, že jdeš,“ uvítal ho nerudně. „Neseš?“

„Nesu,“ stručně odpověděl příchozí, „ale ne všechno, prostě to nešlo. Musím tam znova… no, netvař se tak, představujete si to všechno moc jednoduše. Musím dávat náramný pozor, aby mě někdo nezahlíd, to víš, nemůžu špacírovat po fabrice jen tak. Ty prostě řekneš: Přines, a tím to pro tebe končí. Že tady člověk nastrkuje vlastni krk, to už je ti úplně fuk.“

Náhodou máš úplně pravdu, přisvědčil mu v duchu Fritz a jizlivě se zašklebil. Jeho společník si pochopitelně úsměšek nevysvětlil docela přesně, považoval ho snad za projev uznání. Pokračoval proto ve svém výkladu:

„Zkrátka zatím jsem vzal jen to, co bylo po ruce. Moc toho není, ale už mám promyšlený, jak se dostanu k tomu hlavnímu. Ostatně tohle taky není k zahození, a navíc ty jejich mašiny tam zatím ztvrdly. A než zas daj znova dohromady potřebný papíry, tak to bude chvilku trvat a fabrika přijde o hezkejch pár korun.“

„No výhra to zrovna není, ale malý ryby taky ryby. A kdy na to půjdeš?“ zajímal se Fritz počítaje v duchu, stihne-li termín, který mu určili jeho zaměstnavatelé z NSR.

„Počítám, že zejtra v noci, přes den to tam ještě omrknu…, kdyby se něco semlelo, dám ti vědět. Potřebuju ještě klíče, a to taky zabere čas – i když to není žádnej velkej problém. Víc udělat nemůžu, páni musej mít strpení… a doufám, že taky uznáni!“ doložil významně, čekaje, že jeho společník hned na místě sáhne do peněženky.

Fritz prozíravě přeslechl poslední slova a hmátl po balíku, dosud schovaném pod vrstvou mechu v košíku příchozího.

„Nejsi hloupý, jednoho nálezu se zbavíš a druhej naskládáš do toho svýho bramboráku, prostě nasbíráš pár hříbků, a je to. Teď k ránu je houbař v lese úplně nenápadnej a samozřejmej,“ zasmál se pochvalně, spokojen, že zmínka o penězích zapadla v hovoru. Zvedl se a zastrčil silný svazek pod bundu, zatáhl zip, kývl na svého společníka a zamířil dál do lesa.

Houbař sebral košík a pozorně, jak se na pravého sběratele sluší, procházel houštím, nadzvedávaje až k zemi svěšené větve, klekal dokonce i do mechu a pečlivě prohmatával jeho vzduté polštáře. Měl štěstí, ještě než vyšel na louku, červenalo se na mechovém podložení několik pěkných hlaviček křemenáčů.

Přece jen v něm zatrnulo, když na pěšině, kde končila smrčina, spatřil muže v uniformách. Hned se však ovládl, rychle se shýbl jakoby pro houbu a hrál svou roli člověka, který smysl pro krásy ranního svítání spojuje s užitečnou činnosti.

Předstíral, že si vůbec nevšímá svého okolí, a obrátil se směrem k přicházejícím, teprve když stáli skoro u něho.

„Dobré jitro, sousede, rostou, rostou?“ zeptal se jeden z hlídky.

Oslovený se pomalu narovnal, protáhl si bolavá záda – tolik shýbání člověka sebere, což o to – a s hlaholivým pozdravem ukázal na svůj úlovek.

„Není to valné,“ zapřádal hovor, „člověk musí vyrazit hezky brzo, aby něco našel. Ale já už mám svoje vyhlídnutý místa, chodím najisto.“

„A když tu tak brouzdáte tím houštím, neviděl jste někoho? Myslím někoho cizího…“

„Kdopak by teď lez do takové mlhy! To jen takoví blázni jako já jdou za každýho počasí… a taky už toho tolik nenaspím, to víte, teta už nějaký mám, to je marný, a pak, já mám moc rád les po ránu… Ne, vážně, nikoho jsem neviděl, to bych vám určitě řek,“ přetékal ochotou a falešnou srdečnosti.

„Tak vám děkujeme, sousede, a lovu zdar,“ loučili se pohraničnici a šli dál svou cestou.

„Ještěže mi popřáli…, to já taky pevně doufám, že budu mít v lovu zdar, ale ne v tom, v jakým si tyhle myslí,“ hodil za odcházejícími posměšnou poznámku.

STRACH A POCHYBY

Když Dick vyprovodil Fritze, ještě dlouho postával ve dveřích. V duchu si opakoval bratrancovy věty, z nichž mnohé mu nebylo jasné a jiné naopak svou zřetelnosti nahánělo strach a vzbuzovalo v něm obavy z dalšího vývoje událostí. Jedno však věděl určitě – Fritz začal jednat a on sám mu k tomu dopomohl. „Jsi v tom namočený až po uši,“ zněla mu v uších Fritzova slova. Ano, byla to pravda a pro něho, který doufal, že v tomto kraji, při práci, kterou má rád, prožije svůj život a vychová syna, to znamenalo zhroucení všech naději a plánů. Neviděl v tuto chvíli žádné východisko.

V jeho domku se usídlil strach, ženin ustaraný pohled jej sledoval na každém kroku, a syn? Už dávno to nebylo malé dítě, měl své myšlenky, svým rozvíjejícím se rozumem pronikal do věcí zpříma, bezprostředně, ale také bez ochoty něco nebo někoho omlouvat. Někoho? Nač tak neurčitě – samozřejmě že jeho – svého otce by ani neomlouval, ani nepochopil.

Zvláštní, teprve teď si uvědomil, že chlapec dospívá…, vždyť ho ani pořádně nezná. S pocitem zahanbení si vzpomněl, jak ho potrestal za vysvědčení. Pravda, byl rozčilen z té nevítané, náhlé návštěvy, ale co předtím? Pomohl mu někdy s učením, zeptal se ho na jeho zájmy?

Sám si musel přiznat, že ne. Všechen čas věnoval práci, tam byl víc doma než ve své rodině.

Ale vždyť to stejně dělal všechno jen pro ni.

Lidé si ho vážili, což je to málo?

Co teď? Dickovi se zdálo, že je úplně sám, že není nikoho, kdo by poradil, pomohl. Lidé jsou někdy podivní, dívají se někam daleko, a jejich nejbližší okolí jim uniká. Tak nějak to bylo i s Jendovým otcem. Strach vyvolaný Fritzovými výhrůžkami zdusil důvěru k lidem a bránil mu promluvit. A přece by bylo stačilo tak málo!

Pocítil náhle obrovskou únavu a celý nachýlený zašel zpátky do chodby. Doufal, že žena už spí, neměl by sílu odpovědět na jedinou její otázku.

Nespala ještě, ale na nic se nevyptávala.

Znala příliš dobře svého muže, prožili spolu nejednu těžkou chvíli a věděla, že sdílnost není z jeho vlastností – proto na něj nenaléhala.

Beze slova znovu přerovnala lůžko a tiše, vší silou nutíc svůj hlas do klidného tónu, ho oslovila – Dickovi se zdálo, že odpovídá jeho myšlenkám: „Pojď spát, teď nic nevymyslíš, ráno budeš klidnější…“

„Máš pravdu, přece jen si trochu zdřímnu…,“ ulehl a přívětivé ticho pokoje v něm aspoň na chvíli vzbudilo pocit bezpečí a někde na dně duše i maličko naděje…

Naděje, ozval se náhle nepříjemný vnitřní hlas. Na co? Že se Fritz vzdá svých plánů, když v něm, svém bratranci, nenašel vhodného spojence? Tuto možnost Dick okamžitě zavrhl.

Fritz mu přece s notnou dávkou pohrdání sám oznámil, že už si za něj našel náhradu. Kdo to jen mohl být? Toho člověka přece musím znát, nikdo jiný, cizí, se to kromě Fritze teď neobjevil. To znamená, že už vlastně kryju dva, pomyslel si s hrůzou, pod jejíž tíhou jeho vina narůstala od minuty k minutě. Jakápak tedy naděje! Hošek i ti dva od Bezpečnosti stejně nakonec na všechno přijdou a jeho, Dickovo proviněni se nezmenší jen proto, že Fritzovi jako společník nevyhovoval. Postačí že věděl, co chce bratranec udělat, že si dokonce mezi lidmi z vesnice dokázal nají spolupachatele.

A kdyby se oběma, nedej bože, podařilo i s materiály utéct, nebude na tom lépe. Jako by znovu slyšel Fritzovy výhrůžky: „Jsi v tom namočenej až po uši, nikdo ti neuvěří.“ Dick strnul při pomyšleni, co by to znamenalo pro jeho další život, pro ženu, pro syna. Ne, tak daleko ta nesmí nechat dojit, musí něco podniknout! Myšlenky stíhaly jedna druhou…

Kde a jaké najít východisko, ptal se Dick sám sebe. Na spánek nebylo ani pomyšlení. Brzy začne svítat…

PŘED RANNÍ SMĚNOU

Časné ráno už zastihlo Dicka oblečeného, připraveného k odchodu. Po bytě se pohyboval tiše, nechtěl vzbudit ženu. Jistě by se vyptávala, proč jde tak brzy do práce, a shledáváni slov pro výmluvu aspoň trochu pravděpodobnou nikdy neměl rád, natož teď – v situaci víc než složité. Na vysvětleni bude ještě příležitosti dost a dost.

V rychlosti napsal na kousek papíru: Šel jsem do továrny, opřel jej o hrneček na stole a vyšel z domu.

Spěchal, jeho spěch měl své odůvodněni.

Sotva v dvou hodinách, kdy na lůžku předstíral spánek, v něm pomalu dozrávalo rozhodnutí.

Vědomi, nebo spíš domněnka, v níž sám sebe stále utvrzoval, že by totiž u nikoho ve svém okolí nenašel pochopeni, jej přivedlo na myšlenku, kterou byl teď odhodlán uskutečnit.

Poháněla ho kupředu, zrychloval krok a u vrátnice se zastavil ještě dlouho před zahoukáním sirény, ohlašující začátek ranní směny. Branka byla dosud zavřená a zahřižovaným oknem kanceláře vrátného zahlédl starého Šálka, jak cosi kutí u vařiče – zřejmě si připravoval snídani a současně k někomu hovořil.

Dick přistoupil k brance a zazvonil. Z místnosti se ozvaly šouravé kroky a hluboké, výstražné zavrčeni. To se dal slyšet Šálkův spolehlivý průvodce a společník, statný černožlutý vlčák, který pomáhal svému pánovi přečkat pomalu plynoucí hodiny noční služby.

„Však už jdu,“ zabručel vrátný, když zvonek zadrnčel podruhé, „pojď, Rexi, podíváme se, kdo se to k nám dobývá.“

Dickovi se zdálo; že uplynula celá věčnost, než v zámku zaskřípěl klíč.

„Jeje, pan Dick… a cože tak brzo?“ překvapeně uvítal Šálek mistra. No jo, to ještě asi kvůli tomu včerejšku, řekl si v duchu a rychle pouštěl příchozího dovnitř.

Dick se nenamáhal s odpovědi a s krátkým Dobré ráno! vzal od vrátného svazek klíčů a skoro se rozběhl přes dvůr. Nenamířil do své dílenské kanceláře, ale prošel dlouhou přízemní chodbou až na její konec, kde byl ve dvou menších místnostech umístěn tovární archiv. Vstoupil do jedné z nich a pečlivě za sebou zamkl. Rozechvěni a tíseň, které ho v posledních dnech ani na okamžik neopouštěly, jako by se náhle rozplynuly. Pracoval rychle, co chvíli se dívaje na hodinky. Když vycházel opět do chodby, rozhlédl se na všechny strany. Všude bylo ticho…, ještě zbýval čas. Znovu otočil klíčem a zadním schodištěm vyběhl vzhůru.

Vrátný dokončil přípravu své snídaně, i misku pro psa připravil.

„Tu máš, divochu, nech si chutnat… no nekoukej tak po mně, už si zase myslíš, že mám něco lepšího, viď? Tak na, ochutnej kus buchty…,“ ulomil kousek a vstrčil jej do otevřené tlamy psa, „to vim, to by sis dal, že jo? Ty máš svoje, já mám svoje a už se do toho dej, nebo ti to seberu a nedostaneš nic…“ Pes se olízl, jako by mu bylo jasné, že on k snídani buchty mít nebude, strčil čenich do své misky.

„Je horši než malý dítě,“ hartusil Šálek na vlčáka, který už vyprázdnil plecháček a obrátil moudré oči na svého pána.

„Aha, ještě něco k pití bys chtěl, co takhle krapet bryndy?“ Ulil ze své termosky trochu kávy a hlasité pomlaskávání mu vzápětí bylo důkazem, že přišla čtyřnohému kamarádu náramně k chutí.

„Tak, teď už snad máš dost, co říkáš… neříkáš, bodejť bys říkal, dyť jsi jenom pes. Ale já si dám ještě tabáček…, fajfku, víš?“ Šálek sáhl po dýmce, stále rozmlouvaje se psem, jako by to byla lidská bytost.

A Rex seděl, hlavu nakloněnou na stranu, pozoroval každý pohyb svého pána. Snad mu opravdu rozuměl každé slovo. Když si starý muž konečně sedl na rozvrzanou židli před oknem, přišoural se k němu, posadil se mu mezi kolena a hlavu položil na klín. To byla jejich společná chvilka. Šálek bafal z dýmky prohrabávaje hustou srst na Rexově silném krku a zvíře slastně přivíralo oči.

„Propána… uličníku jedena, jen člověka zdržuješ, dyť musím otevřít bránu,“ vyskočil starý, když jeho zrak padl na ručičky hodin, ukazující půl šesté. „Jdi na svý, jdi, malej, já musím po práci.“

Vyšel ven a rozevřel těžká křídla železných vrat. Zůstal u nich stát, bývalo už jeho zvykem pozdravit první pracovníky a káravě pokývat hlavou na dobíhající opozdilce. Za těch pět let, kdy se mu malá místnůstka vrátnice stala druhým domovem, znal skoro všechny zaměstnance továrny, věděl dokonce, kdy který učeň nastoupil do učeni, který dělník bude odcházet do důchodu. Sám se této chvíle bál, nedovedl si představit, že by v jeho „boudě“, jak říkával, měl kralovat někdo jiný.

Teprve pár minut před šestou se vrátil dovnitř, a to už nepřestával sledovat hodiny.

Jen se velká ručička dotkla dvanáctky, stiskl důrazně knoflík a rozezněl tovární sirénu, která svým táhlým zvukem dávala na vědomi, že začíná směna a s ní obvyklý běh všedního dne.

Dosud tiché dílny se zaplnily dělníky v modrácích a ruchem rozjíždějících se strojů.

Pravidelný provoz na všech pracovištích začínal a nic nenasvědčovalo tomu, že by včerejší události zasáhly zvlášť rušivě do jeho každodenního chodu.

Jen v místnosti expedice bylo rušněji než jindy. Bylo třeba vypravit stroje již od včerejška připravené v nákladní tatře u rampy skladiště a čekající na průvodní spisy, které jako by se propadly neznámo kam. Bylo třeba znovu překontrolovat kopie, pořídit originály… Zdržení se nesmělo protahovat, vždyť zákazníci čekali a továrna už teď ztrácela značné částky peněz.

Mistr Dick byl vždy tam, kde ho bylo právě potřeba, jeho důkladnost a píle se toho dopoledne ještě znásobily…, nikdo si nepovšiml, že je snad o něco málomluvnější než jindy.

Naopak, všichni chválili jeho úsilí, které již včera projevil při – bohužel marném – hledáni dokumentů, a dnes jeho snahu o co nejrychlejší odbavení strojů. Nikdo netušil…

Jenda otevřel oči, když už slunce stálo nad rozložitým ořechem v rohu zahrady. Viděl na něj až ze své postele. Když se s blížícím létem – dokud ještě byla škola – probouzel dřív, díval se, jak paprsky pronikají listím, a zdálo se mu, že celý strom svítí.

Dnes tedy už nesvítil, slunce dávno zkracovalo stíny, jako by si dělalo místo a mohlo prohřát celou zahradu. Jak jiná byla led, veselá a přívětivá, tytam byly šedobílé cáry mlhy, převalující se mezi stromy a podobající se přízrakům.

Nic už nepřipomínalo zlé chvíle, které Jendovi připravila noc.

Stěží teď uvěřil, že se zahradou plížil člověk, kterého už docela vědomě označoval za nepřítele, o němž byl přesvědčen, že nepřinesl zlo jen do jeho domova, ale že ohrožoval pokojný život celé vesnice i jejich obyvatel.

Kam asi šel, když opustil jejich domek a zmizel v mlze? Zalitoval, že tentokrát nemohl vyslechnout jeho rozmluvu s otcem…, všechno zaspal, a kdyby ho byl kocour neprobudil, nevěděl by vůbec nic.

Neměl by přece jen ještě jednou zaútočit na tátu a vyptat se na všechno? Ne, to není možné, dobře si ještě pamatoval, jak ho včera odbyl…

Kdyby znovu začal s otázkami, bylo by určitě zle. Ale snad u maminky to mohl zkusit, možná že se ji táta s něčím svěřil.

Rozhodnut rychle se oblékl a seběhl dolů. Ve dveřích kuchyně se zarazil…, paní Dicková stála u stolu, v ruce držela lístek papíru a zamyšleně si jej prohlížela – ani si Jendy nevšimla.

„Mami…,“ začal chlapec opatrně.

Prudce se k němu obrátila a rychle zastrčila papírek do kapsy zástěry. Dlaněmi si přejela tvář, přihladila vlasy, zdála se něčím znepokojena.

„Co bys rád, Honzíku? Najez se, chleba i máslo jsou ve spížce,“ vysvětlovala zbytečně, Jenda to přece věděl, ve volných dnech si snídani dělal vždycky sám, pros mu to maminka najednou tak připomíná? A co to před ním schovala?

„Bez starosti, mami, já si to najdu… a…, kde je tatínek?“

Trhla sebou, nečekala otázku, myslela a zároveň doufala, že Jenda v letu chytne kus chleba a poběží za kamarády. Užuž měla na rtech vytáčku, ale pak si uvědomila, že nemá smysl chlapce klamat. Stejně se dozví, že otec šel do továrny – a konečně, co je na tom divného? Vždyť i jindy se stávalo, že si tam zaskočil, vždycky měl té své fabriky plnou hlavu. Proč by to tedy právě dnes mělo znamenat něco mimořádného? Snažila se uklidnit samu sebe, něco jí však stále říkalo, že mužův časný odchod nebyl jen tak přirozený. Bylo to jen tušeni, vždyť o události se ztrátou dokladů a zdržením zásilky strojů nevěděla. Zato viděla o noční návštěvě, a přestože z rozhovoru obou mužů slyšela jen útržky, už jen Fritzova přítomnost ji stačila připravit o klid.

Jenda se tedy mýlil, když doufal, že se od maminky něco dozví. Proč vlastně tak dlouho neodpovídá? Táta přece měl dnes odpolední směnu.

„Mami, kde je táta – ty mě neposloucháš?“

„Ale ano, jakpak bych tě neposlouchala, jen jsem se tak trochu zamyslela… Tatínek šel přece do práce, už brzo ráno, zaslechla jsem ho, když odcházel…“

Brzo ráno! V Jendovi hrklo…, včera malér v továrně, v noci strýc a teď otcův spěch do práce…, brzo ráno, kolik asi mohlo být? To šel určitě dlouho před začátkem směny…, ale v tu dobu přece ještě nikdo v dílnách ani jinde není…, potřeboval tam snad být sám? Nechtěl, aby ho někdo viděl? Jinak si to Jenda nedovedl vysvětlit. Ale proč, proboha, proč tam musel být sám? Násilím zahnal probouzející se hrozné podezření – táta by plece nemohl nic zlého udělat! Pravda, byl přísný, usmál se jen málokdy, s ním si taky moc často nepovídal, ale to plece ještě neznamená…

Jenda byl zoufalý. Kdo mu poradí a vůbec jak teď může jít za svými kamarády – copak se dokáže přetvařovat tak, aby na něm nic nepoznali? A kdyby si ničeho nevšimli Vašek s Věrou, Pavlovi jeho vyplašené vzezření určitě neujde. Pavel – co asi dělal, když on včera navečer odešel s otcem od továrny?

PORADA V GARÁŽI

Jenda by byl býval překvapen kamarádovou večerní činnosti. Určitě ho nemohlo napadnout, že se ze všeho dá do uklízeni kůlny a že v zápalu práce zapomene málem i na večeři. A přece to tak doopravdy bylo.

Jenomže po jídle si Pavel vzpomněl ještě na něco.

„Tati,“ oslovil otce, odkládajícího příbor.

„Potřeboval bych si ještě něco vyřídit, můru na chvíli… no, spíš tak na hodinku?“ Uznal za vhodné upřesnit svou žádost.

„Jdeš za kluky?“ zeptal se učitel, a když Pavel přikývl, dodal: „Ale opravdu jen na hodinku, a nelítej daleko!“

„Kdepak, a třeba půjdem k nám do kůlny, aspoň jim předvedu garáž. Dík!“

Nejdřív pospíšil Pavel ke Klímovým. Měl trochu strach, že už rodiče Vaška ven nepustí, ale snad mu to dovolí, když budou u Mišků a nikam jinam nepůjdou.

Vašek okamžitě poznal Pavlův signál a vyklonil se z okna: „Co je?“

„Potřebuju…, musím s tebou mluvit. Pojď ven asi tak na hodinu – a ať se vaši nebojí, bodem u nás!“

Vašek zmizel v místnosti a místo něho se u okna objevil pan Klíma.

„Kluci, vy si nedáte pokoj ani v noci. Zas nějaké důležité jednáni? No, nic proti tomu…, jen aby v tom nebylo něco jiného!“

Vaškův tatínek měl vždycky pohotově nějakou připomínku, kterou ovšem nikdo nebral vážně, protože on ji také vůbec vážně nemyslel. Prostě, byl už takový - samá legrace a nikdy si nedal ujít příležitost, aby si děti - tedy spíš kluky - nedobíral.

„Nemějte starost, pane Klíma,” ujistil ho Pavel.

„Co se děje?” znova se zajímal Vašek, který mezitím vyběhl z domku.

„Všecko se dozvíš, ještě jdem pro Věrku,” Pavel chytil Vaška za ruku a táhl ho za sebou. Vašek z toho vůbec nic nechápal, ale snažil se vyvinout největší možnou rychlost, aby kamarádovi stačil.

„Myslíš…, že… ještě… Věru pustí ven? Dyť už… je skoro tma,” vyrážel namáhavě, „musíš tak… letět?”

„Nemluv a radši utíkej, hnedle jsme tam,” Pavel konečně zpomalil a Vašek si s úlevou oddechl.

„Pískat asi nebudem, co? Zajdem tam, ono to lepší vypadá,” rozhodli a jako spořádaní chlapci zazvonili u dveří.

„Dobrý večer,” pozdravili, když Věřina maminka otevřela.

„Dobrý, a copak byste rádi?” zeptala se, pochopitelně také dost udivená pozdní návštěvou.

„Prosím vás, paní Šípková, my bysme strašně potřebovali mluvit s Věrou…”

„Není už trochu pozdě? No, ale já vám ji zavolám.”

„Ale víte, my… prostě jestli by nemohla jít s námi, my budem jen u nás na zahradě a naši jsou doma a Vaška taky pustili,” chrlil ze sebe Pavel a v duchu už viděl, jak utíká povolená hodina a oni se vůbec k ničemu nedostanou.

„Tak dobrá, ale…,” nedopověděla, protože Vašek, aby podpořil kamaráda, horlivě starostlivou maminku ujišťoval, že Věrka bude doma včas.

Za chvilku už se Věra vyřítila ven, zvědavá - no, jako každá ženská - řekl by Pavel, kdyby teď neměl v hlavě jiné myšlenky.

„Prima, konečně jsme se sešli,” konstatoval spokojeně a vyzval ostatní, aby šli za ním.

„Jde se k nám, něco vám ukážu a pak si musíme společně něco promyslet. Sám už z toho mám hlavu úplně zamotanou.”

„Hele, a co Jenda, ten s námi nejde?” zeptala se Věra, když už stáli před kůlnou skrytou v rohu Míškovy zahrady.

„Ne, dnes ne,” stručně, rázně odpověděl Pavel a odemykal zámek. Věra s Vaškem se na sebe tázavě podívali a pokrčili rameny. Jejich už tak dost velká zvědavost se Pavlovou odpovědí ještě zvýšila.

„Tak rychle, pojďte dovnitř, já rozsvítím,” strkal je před sebou.

„Prosím tě, ať nevyhoříme,” projevila Věra obavy z možného požáru, když viděla, že Pavel zapaluje svíčku a lepí ji na zřejmě vlastnoručně vyrobenou poličku na dřevěné stěně.

„Kdybys mi neporadila, tak je ze mě žhář. Nevidíš, že je tam plech, na polici i na stěně?”

Mihotavý plamínek svíčky malou místnost sice příliš neosvětloval, přece však měli Jendovi kamarádi co obdivovat.

„Máš to tu bezva, to jsi uklízel sám?” zapochybovala Věrka.

„Představ si, že jo…,” ujistil ji Pavel a podával jí ruku, aby v šeru nezakopla. „Místa tu sice moc není, ale lavička se stolkem se sem docela vešla. A tady na té bedýnce se taky dá sedět, dobrý, ne?”

„Je to vážně prima, jsi šikula, Pavle,” chválil Vašek, opatrně usedaje na překlopenou krosnu na ovoce, pokrytou čistým papírem. Snad měl obavy, že bedna má vratké sedátko a neunese jeho váhu.

„Jsem rád, že se vám tu líbí, ostatně když budete chtít, můžem se tu scházet…, třeba když bude pršet… Já vím, Vašku, co si teď asi myslíš, ale buď klidný, Jendovi to taky řekneme, vždyť patří k nám. O něm jsem právě s vámi chtěl mluvit…”

Pavel se odmlčel a jeho kamarádi netrpělivě čekali, co jim poví.

„Ani nevím, jak bych vám to řek. Není to jednoduché. Prostě, mně se to všechno nějak nezdá…,” začal konečně.

„Co se ti nezdá?” vyhrkli Vašek i Věra současně.

„No, Jenda mi připadá takovej divnej. Já nevím, jestli jste si toho všimli, ale chová se teďka docela jinak. Když na něj promluvím, kouká jinam a myslí na bůhvíco. Strašně mi to pořád vrtá hlavou… Pamatuješ, Vašku, jako třeba tuhle u továrny…, dohadovali jsme se, co se mohlo stát, a on nic, jen koukal, ani slovo neřekl. Nebo jak tobě odsekl, když jsi řekl, že v tom může být něco horšího. A když jsme byli po tom poplachu druhý den v lese, zase nic neříkal, na nic se nezeptal, a přece byl do každýho dobrodružství vždycky jak divej. Najednou se vůbec o nic nezajímal. Tak mé napadlo, jestli o tom neví něco víc. Třeba nám to nechce povědět… Je mi to všechno strašně podezřelý, proto jsem mu ani neřekl, aby sem přišel.“

Pavel na chvíli přerušil svou řeč, rozmýšleje, jak dál pokračovat.

Kamarádi poslouchali bez hnutí, bylo vidět, že se snaží, aby jim neuniklo jediné slovo.

Dověděli se ještě podrobnosti, o nichž se jim Pavel dříve nezmínil – o čepici, kterou zahlédl v lese, když je vyrušily neznámé kroky, o tom, jak jeho a otce poslal pan Dick při nočním poplachu jinam, než nařídil poručík. Dokonce se jim svěřil s podezřením, které se v něm probudilo, když se před továrnou nedočkali odeslání strojů.

Když Pavel skončil, nikdo z jeho kamarádů hned nepromluvil.

„No co tomu všemu říkáte? Já už se v tom pomalu nevyznám. Tak jsem se rozhodl, že vám všechno povím.“

„Je to sice všechno divný, ale já nemůžu prostě věřit tomu, že by Jenda věděl o nějaké lumpárně, a nic nám neřekl. Takový on není…;“ hájila ho Věra.

„Taky myslím, jenomže… on se Jenda opravdu chová dost podivně. Já napřed myslel, že jste se vy dva pohádali, a nemohl jsem přijít na to, co jste si udělali. Strašně mě to štvalo…, ale tohle je ještě horší,“ začal Vašek rozvážně, jak už měl ve zvyku.

„Ale někoho podezřívat, to je sakramentská věc, to bych hrozně nerad.“

„No tak mi řekni, proč se tak změnil?

A zrovna od toho odpoledne, jak jsme potom šli znova do lesa…,“ namítal Pavel.

„No něco v tom určitě je, to je jasný. A vzpomínám si, jak byl vyplašenej, když ho poslali pro tátu. Pan Dick byl přece v dílnách až do večera, táta říkal, že určitě nešlo jen o nešťastnou náhodu… Teda jak se ztratily ty papíry.

Víc mi neprozradil, ostatně on si to taky jen domýšlí. No a Jenda teď má třeba nahnáno…, kdyby snad,“ vyslovoval Vašek těžce, „no prostě, kdyby byl pan Dick v něčem zapletenej.“

„Mě to taky, Vašku, napadlo. Ale co teď s tím?“ přisvědčil Pavel.

„Tak s ním promluvte, řekněte mu, co víte a co si myslíte! Pochybuju, že by pak Jenda nepromluvil. Vždycky jsme drželi pohromadě, a on to přece dobře ví,“ navrhovala Věra.

„Máš sice pravdu,“ znovu se ozval Vašek, „jenomže to nebude jen tak. Víte, představuju si, co bych asi dělal já, kdybych byl v takový kaši. Kdyby šlo jen o mě, tak bych šel a řekl vám to. Ale ono jenom o Jendu nejde, o sebe strach mít nemusí. Bojí se o svého tátu, to už jsem přece říkal… Kdyby nám řekl všechno, prozradil by vlastně, že ho taky podezřívá.

A takový věci se nepovídají lehko ani kamarádům. Já osobně bych leda taky mlčel.“

„Já asi taky,“ přisvědčil Pavel. „Co teda myslíš, abysme udělali?“

Vaškovi chvíli trvalo, než odpověděl.

„Moc dělat nemůžeme, dospěli nás k tomu nepustí, jako třeba ten vrátný, když tě vypoklonkoval od brány. Ale sem tam se přece něco dovíme, a ty, Pavle, když bude třeba, zajdeš na útvar k poručíkovi. Tomuhle našemu sezení by se asi vysmáli, oni jistě vědí víc. A před Jendou jakoby nic. Pavle, snad by ses po něm nemusel pořád tak koukat, nebo aspoň ne tak nápadně.

To víš, u nich doma teď asi moc veselo nebude, tak aspoň mezi námi ať je mu dobře…“

Teď se zase odmlčel Pavel. Cítil, že má Vašek úplně pravdu, ale zatím měl vždycky ve čtyřlístku hlavní slovo on a druzí se mu ochotně podřizovali. Ostatně nikdy se na ně nevytahoval, oni sami ho uznávali, přišlo to tak nějak samo sebou. Musel se však přece jenom trochu překonat, vždyť ve Vaškových slovech zazněla i mírná výtka. Pavel byl ovšem správný kluk, a tak se vůbec nerozzlobil ani neurazil.

„Tak jo,“ řekl stručně, „uděláme to, jak říkáš, co myslíš, Věrko?“ obrátil se na děvče.

„Jsem pro, ale když s tím nepřijde sám, tak se ho zeptám“ Věrka měla přece jen výhradu.

„Ne, to ne. Musíš vydržet! Jinak by se všechno pokazilo. Třeba se ho nakonec budeme muset doopravdy na všechno zeptat. Ale teď ani muk,“ domlouvali ji kluci.

„No já to tedy zkusím,“ slíbila Věra.

Noční chládek už pronikal škvírami mezi prkny kůlničky a připomněl dětem, že čas pokročil.

Rozloučili se a Vašek slíbil, že Věrku doprovodí domů. Žádný z nich netušil, že o pár hodin později se Dickovou zahradou bude plížit tajemný stín a že Jendovi přibudou další starosti.

NEPŘÍJEMNÉ ZDRŽENÍ

Fritz nebyl tak docela spokojen, že dostal od svého společníka jen část materiálů, které měl přenést přes hranice a doručit svým zaměstnavatelům. Snad čekal, že mu lidé, zlákáni vidinou snadného a rychlého zbohatnuti, ochotně pomohou, a hlavně převezmou nejobtížnější část úkolu. Byl o tom dokonce přesvědčen. Vždyť tady předtím žil dvacet let – od svého narození. Že z jeho propočtů vypadlo několik roků, to mu poněkud ušlo.

Přišel sem vybaven nejen skutečnými zbraněmi, které by ani na okamžik a proti komukoli neváhal použít, ale i pořádným balíkem bankovek a seznamem osob, kterým se měl prokázat váhavcům, kdyby snad peníze dostatečně nezapůsobily.

Sem tam se nějaký hříšek vždycky dal najit a důrazně připomenutí už prolomilo nejedno odmítavé stanovisko. Lidé se často obávali nového vyšetřování a někdy se jim vlastní proviněni z dávné doby – v ústech vyděrače většinou mnohonásobně zveličené zdálo trestuhodnější a vyváznutí méně snažší, než vyhoví-li mu a podají nějakou zprávu či vykonají požadovaný úkol. Strach způsobil, že se zapletli do sítí, z nichž bylo mnohdy velice obtížné uniknout.

A na takové struny chtěl hrát i Fritz. Kupodivu hned napoprvé struna sice nepraskla, ale povážlivě zaskřípala. S Dickem to, jak se ukázalo, nebylo vůbec jednoduché, a navázat potřebné spojeni dalo i tak protřelému chlapíkovi, jakým byl Fritz, notnou práci. Teď ještě ke všemu musí čekat skoro dva dny, než dostane to nejdůležitější – originály výkresů pro konstrukci textilních strojů a zlepšovací návrhy detailů a součástek. V zahraničí o ně měli náramný zájem, nehledě k tomu, že jejich zmizení by pro zdejší manufakturu – jak Fritz s pohrdáním nazýval zdejší továrnu – znamenalo obrovskou ztrátu, ne-li ohrožení výroby.

Fritz už se viděl pánem tučného konta, které by ho zabezpečilo do konce života, učinilo ho nezávislým, umožnilo mu prožívat bezstarostné chvíle a dalo zapomenout na úzkostné napětí v okamžicích věčného ukrývání a na strach při akcích, v nichž účinkoval sice jako užitečný, ale přece jen obyčejný služebník.

Ještě osmačtyřicet – i když necelých hodin! Což o to, za dne mu nebylo zle. Jídla měl dost, lesy znal výborně, dokázal se bezpečně ukrýt i bez obav si odpočinout, ale noci – ty šeredné, mlhavé horské noci byly k nepřečkání. Asi stárnu, pomyslel si s trpkostí a nostalgicky zavzpomínal na válečná léta, kdy často mnohem krutější nepřízeň počasí dokázal lehce překonat. Že zde, v perném Potoku, nenajde přístřeší, mu už bylo jasné.

Dicka by snad ještě výhrůžkami přinutil, aby mu nocleh poskytl, ale ta jeho ženská, ta se tváří jako čert, kdo ví, kde by to roznesla, boby neudrží jazyk za zuby. Dědek, jak říkal svému kumpánovi, který nahradil Dicka, by ho možná do chalupy vzal, ale teď v jejím okolí není bezpečno, bývá tam plno lidi, hlavně zvědavých děcek.

Snad jen v nejhorším případě by se u něho mohl schovat.

Zatím mu nezbývá nic jiného, než toulat se lesy a zalézat do houštin sotva někde zapraská větvička, aby ho neobjevila pohraniční hlídka.

Ba ne, výprava přes hranice nebyla výletem pro zábavu, jak si mysleli páni z Altenburgu.

JENDA NEVĚŘÍ

Onoho rána – po předcházejícím večerním besedováni v Pavlově „garáži“ – uvítal horský potok naše přátele zase v plném počtu.

První přiběhl Pavel. Skočil na jeden obrovský oblý balvan a zadíval se do vody. Jeho slin padl na rozčeřenou hladinu a hejno pstruhů, připravených využít prvních teplých paprsků v malém zákrutu na mělčině, se okamžitě rozprchlo k podemletému břehu.

Chlapce za chvíli omrzelo nečinně pozorování, vrátil se na břeh a bloumal sem tam mezi nejbližšími smrky – nechtěl se příliš vzdalovat od místa obvyklých schůzek, aby ho kamarádi nehledali.

Nějak jim to dneska trvá, pomyslel si, a přece jen zašel hlouběji do lesa, jako by ho tam něco přitahovalo. Tu a tam z mechu vykukovaly hlavičky holubinek, začervenala se pyšnou krásou štíhlá muchomůrka a kdesi nahoře zapleskala křídla přeletujícího ptáka.

Asi sojka, řekl si Pavel a rozhlédl se, neslétne-li k zemi některé z jejich pestrobarevných pírek.

Snad opravdu letěla, či něco jiného upoutalo chlapcovu pozornost, že se pozorně zadíval na hladké jehličí pod vysokým stromem? Cosi se tam zalesklo. Pavel se shýbl a zvedl – plnicí pero. Kde se tu vzalo? V duchu se musel usmát – že by některý z kamarádů nosil na lesní toulky psací potřeby? V jejich kapsách by se tak nanejvýš našel kousíček upsané tužky, ale i ta by se tam dostala čistě náhodou. Ne, tady něco nehrálo. Už jak vzal pero do ruky, zastudilo jej zvláštní cizotou. Jsem tím jako posedlý, zavyčítal si v duchu, ale nepěkný pocit se mu nepodařilo setřást. Zastrčil pero do kapsy a vracel se k potoku.

„Jé, Vašku, podívej se, Pavel už byl na houbách, pochlub se, co jsi našel?“ volala Věra zřejmé s Vaškem právě dorazili.

„Ale, tady nic není, jen samá prašivka“, vykládal pomalu, snaže se vzbudit zdání, že se opravdu pokoušet o houbařské štěstí.

„Jenda tu ještě není?“ odvedl raději řeč jinam, nechtěl se teď ještě svěřovat se svým skutečným nálezem.

„Vidíš ho snad?“ podotkl Vašek, protože nechápal, proč se Pavel celkem zbytečně ptá.

„Kdybych viděl, tak bych se neptal. No nic, hlavně nezapomeňte, na čem jsme se dohodli,“ upozorňoval Pavel a pomalu se otočil…

Zaslechl kroky – Jenda už přicházel.

Všichni, jako by se domluvili, na něj zavolali: „Ahoj!“ a Vašek jako obvykle srdečně nyní snad ještě trochu srdečněji dodal: „Kde se touláš, člověče, jsme tady už kdovíjak dlouho, a ty nikde…“.

„Vy jste na mě vážně čekali?“ nedůvěřivě se zeptal Jenda, přejížděje očima z jednoho na druhého, ale jeho tvář prozrazovala, že má radost. „No a? Co je na tom divnýho?“ přidal se Pavel, a to už Jendu přesvědčilo docela.

„Já jen, vždyť jsme se úplně najisto nedomluvili, ani jsem nemyslel, že už tu budete…, mohli jste jít třeba jinam – sami,“ dodal na vysvětlenou, odrazil se od travnatého břehu a skočil až na veliký placák uprostřed potoka.

To bylo velké štěstí, jeho poznámka totiž ťala do živého, jako by Jenda věděl o jejich včerejším rokování. Pochopitelně že o něm nemohl mít ani tušení, ale Vašek, Pavel i Věra si náhle připadali jako spiklenci, kteří vůči kamarádovi nehrají poctivou hru.

„Kluci, pojďte sem honem, ale tiše, tamhle plave užovka, ta má aspoň metr,“ ozval se Jenda, sedě na bobku na plochém kameni. Ani se neotočil, jen na ně horlivě rukou kýval, a nemohl si proto všimnout jejich rozpaků. Zavolání však přišlo právě včas.

Vzpamatovali se a jeden po druhém opatrně přelézali balvany, až se dostali k Jendovi.

„Tamhle je, koukejte, ta je, co?“ ukazoval nadšeně na pružné lesklé tělo, které se pokojně projíždělo mělkou vodou, svítě žlutými půlměsíčky, kdykoli se vynořila hlavička výš nad hladinu. Užovka zatím vůbec nevzala na vědomí jejich přítomnost a klidně, nerušeně se věnovala ranní koupeli.

Najednou padl ze břehu přes potok stín.

Jako bleskem se užovka zavlnila a zmizela jim z dohledu.

„Co to tam máte?“ ozvalo se z lesní pěšiny.

Pavel se už chtěl ohradit proti nepatřičnému oslovení, ale sotva spatřil volajícího, podvědomě se postavil do pozoru.

„Měli jsme tu bezvadnou dlouhatánskou užovku, soudruhu poručíku,“ hlásil Pavel a neubránil se, aby v jeho hlase nezazněla troška zklamáni.

Poručík se zasmál: „A já jsem vám jí vyplašil, že? To mě hrozně mrzí, docela rád bych se koukal s vámi, i když nemám moc času. A co ty, Pavle, co pořád děláš, už jsem tě dlouho neviděl.“

Pavel si mimoděk sáhl na kapsu, kam ukryl svoji nejnovější kořist.

Poručík však ani nečekal na odpověď, chystal se stejně jít zase dál, ještě však považoval za vhodné připomenout: „Nechoďte moc daleko do lesa, tady na kraji je to pro vás bezpečnější!“

Náhle zvážnělý tón jeho slov vzal dětem chuť do hry. Zamlkle posedaly po kamenech a na chvíli zapomenutý neklid uplynulých dnů tu byl zpátky v celé své zlověstné podobě.

„Kdyby aspoň už toho chlapa chytili…, takhle ani nevíme, jestli se tu někde potuluje, nebo jestli už zase zmizel za hranicemi,“ zlostně vybuchla Věra, „to je jednou čepice, jednou poplach, pak se zase něco šustne v továrně, ale kde je ten… ten pachatel,“ hledala správné slovo – i když ji napadla různá jiná –, „to se neví. Vždyť nemůžeme pomalu ani z domu…, nakonec mu ještě pomáhá někdo z vesnice!“

Bylo pozdě, slova se už nedala vzít zpátky.

Kam se ztratila jejich předsevzetí, jejich domluva? Vašek s Pavlem se vyjeveně podívali na Věru, zarazit ji už nemohli, a přitom si chtě nechtě museli všimnout Jendova výrazu. Chlapec byl v obličeji bílý jako stěna.

„Jendo, co je ti?“ vyhrkl Vašek a přiskočil ke kamarádovi. „Pavle, pojď sem, Jendovi je špatně!“ Dobrák, věděl, co Honzu vyděsilo, ale teď šlo jen o to, neprozradit se a nedat mu znát, že tušili, co se v něm děje. Podíval se významně na Pavla, ten pochopil okamžitě a z posunku, který uštědřil Věře, si i děvče uvědomilo, že přestřelilo. Teď jen zachránit situaci!

„Jendo, bolí tě žaludek, to nic, to přejde, asi jsi něco sněd, že jo?“ snažili se účastnými otázkami přesvědčit kamaráda, že příčinu jeho zblednutí vidí opravdu jen v nějaké obyčejné nevolnosti.

„Asi… jo… našel jsem…,“ rozpomínal se Jenda, „našel jsem ráno na zahradě ňáký padanky, to je asi po nich…,“ vysvětloval.

„No vidíš, tak to nic nebude, teď půjdeš domů, na chvíli si lehneš a budeš zase jako rybka,“ těšil Jendu Vašek. Bylo mu ho strašně líto, ale zároveň se v duchu zlobil. Proč jen ten kluk nepromluví, proč nám neřekne pravdu, vždyť my dobře víme, že mu není zle z nějakých jablek. Ale když nezačne sám…?

Jenda se konečně uklidnil, a že půjde domů.

Všichni se okamžitě nabídli, že ho doprovodí, ale odmítal, sotva se rozloučil a sbíral se k odchodu.

Věrčina slova ho vyděsila, nemohl už zůstat s ostatními a pochyboval, že uvěřili jeho nevolnosti. Jenda si byl najednou docela jistý, že si jak on, tak ostatní na něco hráli a přitom věděli, že pravá příčina je někde úplně jinde.

Takže nejen Pavel, ale už i ostatní… Proč se tedy tvářili po ránu tak kamarádsky? Byla to přetvářka? Byla, určitě byla…, opakoval si Jenda umíněně. Chtěli ho chytit, čekali, že se třeba podřekne… Takové to tedy bylo! Teď už nemá vůbec nikoho, přesvědčoval sám sebe a utvrzoval se stále silněji v myšlence, že tu stojí sám, opuštěný, bez pomoci. Ani na chvilku mu nepřipadlo, že všechno může být nedorozuměni, že přičítá svým přátelům skutek, kterého se nedopustili, a ani neměli v úmyslu se dopustit, že by stačilo jediné jeho slovo. A právě to se bál vyslovit. Kvůli tátovi!

Chlapci s Věrou ještě chvíli seděli u potoka.

Když si byli jisti, že Jenda už je dost daleko, aby je mohl slyšet, pustili se kluci svorně do děvčete: „Co tě to, prosím tě, napadlo vykládat tady takový hlouposti. Tobě asi nedošlo, že si to Honza vezme na sebe, že jo? Já myslel, že máš víc rozumu. No a teď se dej do braku, to je nejlepší, co můžeš udělat… Tomáš kapesník a prosím tě, přestaň!“

Věrka zavrtěla hlavou a rukama roztírala slzy po tvářích: „Co teď budeme dělat?“ vzlykala zoufale.

„Co budeme dělat, co budeme dělat – to je jediný, na co se zmůžeš!“ rozčiloval se Pavel.

„Nehádejte se, prosím vás, to nemá cenu,“ smířlivě začal Vašek, „teď musíme vážně něco udělat, vždyť Honza vůbec za nic nemůže a lítá v tom až po uši. Řekli jsme si, že ho v tom nenecháme – no a teď jsme to pěkně zvrzli.“ Vašek nedokázal někoho obvinit, radši vzal podíl i na sebe.

„Víš, Pavle, myslím, že se ho přece jen budce muset zeptat přímo, prostě z něho vytáhnout, co všechno ať a co si o tom myslí.

Musí nám věřit, však nikomu nic neprozradíme. Když se vypovídá, bude mu lip a z toho, co nám řekne, se i my třeba dovíme…,“ zakončil trošku nerozhodně.

„Asi máš pravdu, teď už si nemůžeme hrát na slepou bábu. Nakonec by to dopadlo tak, že bysme se hádali všichni, a to by ještě scházelo.

A všechno kvůli nějakýmu chlapovi, který u nás ztrácí čepice a plnicí pera…,“ prořekl Pavel to, co si umínil zamlčet.

„Jaký plnicí pera?“ vyletěl Vašek a Pavlovi bylo jasné, že musí s pravdou ven. Vytáhl z kapsy svůj nález a beze slova jej podržel Vaškovi před očima.

„Kdes to sebral?“

„Tady v lese, ráno, než jste přišli… Mysleli jste si, že jsem šel hledat houby, a já zatím trochu brousil kolem. Leželo pod stromem.“

„Co s tím uděláš?“ znovu naléhal otázkou Vašek.

„Asi to dám poručíkovi…, nechat si to nemůžu, ať to patří komu chce. Bůhví čí to je?“

„Zase nová záhada, jako s tou čepicí…“

„Ukaž,“ natáhl ruku Vašek a pozorně si předmět prohlížel. Pero bylo zelené s tmavším žíháním a pacička na konci perka, které ji přidržovalo při zastrčení do kapsy, byla ulomená.

Tohle pokažené perko… barva… Vaškovi připadaly nějak povědomé, známé…, kde jen je viděl? A byl si jist, že viděl… Pak si najednou vzpomněl, a vůbec ho to nepotěšilo.

„Pavle…, já nevím…, to snad není možné, ale…,“ přiškrceným hlasem pomalu, jako by váhal vyslovit svou domněnku, začal Vašek, „Pavle…, já to pero znám!“

DOKTOR DOSTÁVÁ NÁVŠTĚVU

Na druhé straně hranic v NDR, necelé tři kilometry od Černého Potoka, ležela pod mírným, lesnatým návrším vesnice Oberhof. Zde, skryt zrakům náhodných kolemjdoucích mezi stromy pečlivě udržované zahrady, stál úhledný domek čí spíše vilka, bydliště zdejšího lékaře. Doktor Leitner tady žil sám – byl vdovec – jen stará hospodyně Herta pečovala o jeho domácnost a občas vypomohla i v ordinaci. Dopoledne se doktor věnoval svým pacientům, odpoledne objel několik dalších nemocných a večery obvykle trávil v knihovně nebo zahradě; ji obětoval každou volnou chvilku.

Společnost nevyhledával, od smrti své ženy se uzavřel v tichém domě a zdálo se, že své zvyky už nehodlá změnit. Snad chtěl i na něco zapomenout, jakoby setřít z paměti, kdoví?

Tím více se jednoho dne hospodyně podivila, když dostala za úkol připravit oba pokojíky v podkroví.

„Přijedou za mnou přátelé,“ oznámil ji stručně a na otázku, jak dlouho se zde zdrží to kvůli vaření – odpověděl doktor jen neurčitě. Odkud přijedou, se také nedozvěděla, dokonce se jí zdálo, že svými dotazy doktora rozčiluje.

A dnes se tedy objevili – dva muži středních let, ne právě nejpříjemnějšího zevnějšku, ale docela nenuceného a v cizím domě až příliš samozřejmého chováni. Vpadli do domu jako velká voda, kufříky položili na zem, jako by očekávali, že se jich ujme nějaký sluha a odnese je do připraveného apartmá, a kabáty podali Hertě s velkopanským gestem.

Nedalo se řiti, že by doktor byl jejich návštěvou zvlášť nadšen,

přesto však ochotně vycházel vstříc každému jejich přání. Důrazně Hertu poučil, jak se má k hostům chovat, a stará žena jen v údivu vrtěla hlavou, kde se v jejím vždy spíše zamlklém zaměstnavateli najednou vzalo tolik úslužnosti k lidem, kteří? se ji vůbec nezamlouvali. Ale co, host je host, ať už vypadá jak chce, říkala si v duchu. Jenomže – proč ji doktor zvlášť kladl na srdce, aby se o jeho přátelích nikomu, ale vůbec r nikomu nezmiňovala?

„Ne abyste v obchodě něco vykládala,“ pohrozil jí. „Moji přátelé potřebují klid, mají tady důležitou práci…,“ dodal na vysvětlenou.

Pak ji ještě poučil, že jídlo bude nosit hostům; nahoru – za dne, kdy do domu přicházejí pacienti, se pánové budou totiž zdržovat ve svých pokojích, až večer může prostřít v doktorově pracovně.

Herta se sice těm náhlým novotám divila, ale nakonec nad vším mávla rukou… Konečně, vlak to není její věc.

Oba muži však nebyli jen tak ledajakými; studené vodě se potom s chutí opláchl a chystal se pokračovat v cestě.

Dostavila se však první nepříjemnost v podobě veselé mladé čtveřice, kterou v horkém letním dnu patrně také přilákal chládek lesního zátiší.

Sotvaže stačil uskočit za strom a v příštích chvílích mu dalo dost práce, aby odtud zmizel a aby ho ti zatraceni uličníci nezpozorovali. Pospíchal náramně rychle a teprve za hodnou chvíli zjistil, že je prostovlasý – kdesi v křoví nebo bůhvíkde zůstala ležet jeho kožená čepice.

„Krucinál, to mi tak právě scházelo!“ zaklel, ale pro čepici se vrátit neodvážil. Kdoví jestli si vůbec uvědomil, jaké chyby se dopustil. A když, jistě si nepřipustil její význam i následky, které mu ztráta přinese.

NABÍDKA

„Za pár dní bude Franzi zase jako rybička, paní Liebnerová, není to nic vážného,“ uklidňoval doktor matku malého pacienta, umývaje si ruce. Její srdečné pozvání na hrneček čerstvého mléka však tentokrát odmítl, takový měl spěch.

Před vrátky u zahrady svého domku se pozorně rozhlédl, neděje-li se kolem nic podezřelého. Uklidněn rychle odemkl a několik schůdků k domovním dveřím doslova přeskočil. Pak proběhl síni; v letu nahlédl do kuchyně a houkl na hospodyni:

„Tak co, Herto, všechno v pořádku?“

„Všechno, pane doktore, buďte bez starosti.

Ale páni se už po vás ptali. Jsou nějak nervózní… Asi je jim dlouhá chvíle, pořád je slyším nahoře chodit sem a tam,“ důležitě deptala doktorovi do ucha, jako by se bála, že ji někdo zaslechne.

„Děkuji, Herto, však už jdu, jen vy s nimi, prosím vás, nezavádějte žádné řeči, ničeho si nevšímejte, dejte jim jen jídlo, a hlavně nikomu ani slovo,“ drmolil doktor už pomalu na schodech.

Chudák, má nějak nahnáno, povzdechla si Herta, když se vracela do kuchyně.

„No konečně, doktore, pročpak necháváte své hosty tak dlouho čekat, nejste zrovna nejlepší hostitel.

To ani nejste zvědavý, proč vás přátelé tak najednou navštívili?“ přivítal ho s nucenou, falešnou srdečností Hausner.

„Nemůžu přece své pacienty vyhodit a s návštěvami u nemocných také přestat nemůžu. Když nechcete, aby se o vás někdo dozvěděl, musím se především já chovat nenápadně, to znamená normálně, nemyslíte?

V tom se budete muset, pánové, obrnit trpělivostí…“

„Nic ve zlém, doktore, samozřejmě to chápeme. To byl jen žert,“ pospíšil si s omluvou Hausner. „Vaše hospodyně nám na uvítanou připravila báječný oběd, ve vaření se opravdu vyzná. Copak nám asi uchystá k večeři?“ dodával a doktor si jen představoval Hertu, jak by se asi na továrníkovu lichotku zatvářila.

„Teď můžeme dolů; je prostřeno v pracovně.

Sedávám tam každý večer, a kdyby ještě někdo přišel, uvede ho Herta do jídelny. Nikdo nás nebude rušit.“

Doktor nemusel muže dvakrát pobízet, představa chutného jídla a posezení v bezpečném klidu útulného domku je nad pomyšleni lákala. Neušlo jim však, že doktor je jaksi nesvůj, a navzdory pohodlí, které se jim snažil připravit, není nad jejich příchodem radostí právě bez sebe.

Že by snad měl v úmyslu se zdráhat? Vždyť ještě ani neví, co mu chtějí. Však my už tě zpracujeme, kamaráde, a když ne po dobrém. Myšlenky obou výtečníků se vzácně shodovaly.

Večeře proběhla skoro mlčky, jen tu a tam někdo prohodil bezvýznamné slovo. Když konečně hospodyně přinesla kávu a doktor ji pro tento večer zbavil všech povinnosti, vytasili se návštěvníci se svým plánem.

Zpočátku se v něm nezdálo nic zvláštního.

Potřebují zde zůstat ještě asi dva dny, aby se sešli s jistým člověkem, který má přinést důležité materiály.

Pro dva tři dny nebude tak zle – jeden už je skoro pryč, nějak to vydržím, pomyslel si doktor a souhlasně pokýval hlavou.

Brzy však kývat přestal: Hausner s Wolfem se zřejmě rozhodli zasvětit ho do celé záležitosti podrobněji a předem jasně naznačili, že rozhodne-li se doktor s nimi spolupracovat, jisté a nemalé výhody jej určitě neminou.

Doktor zpozorněl. Pomalu mu začínalo být jasné, že dnešní návštěva není jediná, další mají následovat a bůh, co všechno s nimi bude spojeno. A začal ho zajímat i člověk, který se tu měl – prý v nejbližších hodinách objevit.

„Dobře že máte zájem, doktore,“ zareagoval rychle továrník a vylíčil záležitost s materiály, které měl jejich posel získat z továrny – jeho továrny, neopomněl dodat – v českém pohraničí. Hovořil lehkým tónem, jako by šlo o jednoduchý výlet s úspěchem už předem zaručeným, bez nebezpečí prozrazení kohokoli z účastníků – prostě o maličkost. Ta maličkost mu však zřejmě velice ležela na srdci a doktor vycítil, že pod pohrdavým úsměškem, s jakým se vyjadřoval „o tamtěch“, se skrývá nejen neuhasitelná touha dostat do ruky podklady k výrobě strojů, ale i nepřiznané tušení jejich dalšího zdokonaleni a inovace.

Doktor si za války taky prožil své, ale teď je po všem, chce na všechno zapomenout, prostě chce mít už svatý pokoj. A konečně, tady si žije klidně, odbude si své, lidé jsou tu slušní, snad je u svých pacientů i oblíbený, proč by si měl komplikovat život nějakým pochybným dobrodružstvím. Ne, nemá chuť se do něčeho pouštět, něco se v něm přece jen změnilo.

Hausner naštěstí neviděl do hostitelových myšlenek. Jeho mlčení považoval za projev napjaté pozornosti, a proto nerušeně rozváděl řeč dál. S největší pravděpodobnosti se již oba výtečnici dohodli a čekali jen na samozřejmý doktorův souhlas, až jej postaví před hotovou věc.

Jeho domek se měl prostě do budoucna stát přestupnou stanici pro osoby pověřené nejrůznějšími úkoly v Československu a on se o ně měl vždy dobře postarat, popřípadě je bezpečně jako znalec kraje doprovodit k hranicím.

Oni se snad zbláznili, do čeho mě to tu chtějí zatáhnout? hrozil se doktor. Co si vlastně myslí? Očekávají snad, že se ze mne na stará kolena stane dobrodruh? Neklidně se pohnul v křesle a Hausner si všiml jeho výrazu, který napovídal, že očekávané nadšeni se u doktora jaksi nedostavuje.

„Vidím, doktore, že jste poněkud překvapen naší nabídkou, a chápu vás – už jste propadl tady té poklidné venkovské idylce,“ zasmál se ironicky, „ale vždyť to pro vás není – pro člověka takového nadání a… praxe, že ano,“ doložil významně, „vy ještě můžete udělat kariéru. A tu vám klidně zaručím… Vždyť to, co od vás potřebujeme, není na věky. Máme to propočteno tak na rok – nanejvýš o pár měsíců déle: Pak to tady sbalíme a vy půjdete s námi.

Nebo snad… máte jiný názor?“ protáhl a jeho hlas jako by se zaostřil.

Doktorův názor byl samozřejmě jiný a úplně jasný. Ale projevit jej právě teď? Ti dva chlapi jsou schopni všeho. Vedle odporu se v něm začínal probouzet i strach. Musí získat aspoň čas… za dva, vlastně už za den vypadnou, a pak se uvidí. Vzchopil se a přiměl k téměř klidné odpovědi.

„Mám-li říct pravdu, překvapili jste mě a to v tak závažných věcech není zrovna na místě. Neviděli jsme se kolik let a mám dojem, že ani moc dobře nevita, jak to tu chodí. Lidi jsou už trochu jiní, než si představujete, a přes hranice se taky nedá běhat sem tam jako nic. A já, já jsem na očích spoustě lidi, kdekdo mě tu v kraji zná – to taky není jen tak. Musím si to řádně všecko uvážit, to snad chápete? Teď si tu pobuďte, myslím, že si stěžovat nemůžete, a já se rozmyslím, jak dál. Musel bych si přece jen život zařídit trochu jinak, tu a tam přijmout hosty a tak, aby si lidi zvykli u mne vidět někoho jiného než pacienty… Je to složité,“ dlouze vykládal doktor a přešel otázkou na jiné pole, „kdy vlastně má přijít ten váš přítel?“

Neodpověděli, rychle se vrátili k doktorovu výkladu. Nebylo jim po chuti jeho nerozhodné uvažováni, ale potřebovali ho a zatím se jim nezdálo na místě použít silnější donucovací prostředky. Rádi neradi rozhodli se mu dát čas na rozmyšlenou.

Doktorovi se očividně ulevilo, stal se hovornějším a nezúčastněnému pozorovateli se mohlo zdát, že se tady v pracovně sešli tři přátelé, aby spolu strávili příjemný večer. Pohoda byla však ve skutečnosti opravdu jen zdánlivá.

Jak postupoval čas, stále častěji sledovali oba cizinci ručičky hodinek. Rozmluva vázla, chvíle odmlčeni byly delší a delší. Doktorovu poznámku o pokročilé době přijali s povděkem, považovali však za vhodné upozornit ho na možný příchod očekávaného společníka.

„Čekáme ho vlastně až zítra, ale kdyby náhodou…, je šikovný, může se mu to podařit dřív…, abyste nebyl překvapený…,“ s předstíranou bezstarostnosti oznamovali doktorovi, jako by se teprve teď rozpomněli na jeho otázku.

„Doufám, že nemusím být kvůli tomu vzhůru?“ zeptal se už zase rozmrzele doktor.

„Ne, jistě ne, to už nechte na nás. Jen klíče kdybyste nám tu nechal…,“ požádal Wolf a doktor ukázal na věšák, kde klíče obvykle visívaly.

Oddechl si, když konečně za sebou zavřel dveře svého pokoje. Klidný nebyl, večerní rozmluva a nabídka, v niž zazněl i výhrůžný tón, ho jaksepatří vyvedly z míry. Uvědomoval si však, že jistota obou návštěvníků má také své trhliny, a zadoufal, že jejich plány ztroskotají dřív, než se jim podaří ho do nich zatáhnout.

Byla to ovšem jen slabá útěcha, strach a rozrušení ho neopouštěly. Už jen pomyšleni, že by „posel“ mohl být dopaden v blízkosti jeho domu, mu nahánělo hrůzu. Hranice je odtud, co by kamenem dohodil, a pohraničnici ji vytrvale a důkladně střeží.

Doktor věděl, že této noci neusne. Zhasl stojací lampu a sedl si do křesla před oknem.

Dům ztichl, tři muži v něm však bděli a čekali…

VÁŽNÉ ROZHODNUTÍ

„Já to pero znám…,“ Pavlovi připadala Vaškova slova jako hrozba něčeho neodvratného.

Bál se zeptat dál, jako by tušil, že odpověď je postaví tváři v tvář zlé skutečnosti, jejíž dosud nejasná podoba vystoupl v celé své hrůze.

„Pavle, slyšíš, co povídám? Já jsem to pero viděl, poznal jsem ho podle tý ulomený pacičky – vážně…,“ znovu opakoval Vašek.

„No tak to už řekni, Vašku! Čí je a kdes ho viděl?“ vzala Věrka stále ještě mlčícímu Pavlovi otázku z úst.

Vašek hodil pero na zem, jako by se ho štítil, a přikryl si obličej dlaněmi.

„Já si na to nemůžu ani pomyslet…, když všecko tak dám dohromady… Kdybych radši nic nevěděl. To je strašný!“ přerývaně, vzlykavě skládal nesouvislá slova.

Najednou, snad aby to už měl za sebou; jedním dechem vyrazil:

„Patří panu Dickovi!“

Děti strnuly – to přece není možné…

„Jak si na to, proboha, přišel?“ Pavel vyskočil, chytil Vaška za ramena a zatřásl jím.

„Ty ses musel splést, to je nesmysl, řekni, že ses spletl?“

„Ba ne, Pavle,“ odpověděl Vašek, a najednou jako by na něj padla hrozná tíha. Vzal znovu pero do ruky.

„Podívej se na držátko, vidíš, koneček je ulomený a já vím, jak se to stalo.“ Zhluboka se nadechl a začal vyprávět:

„Tohle měl totiž jednou ve škole Jenda. Líbilo se mi na něm to žíhání, měnilo tak pěkně barvy a kroužky i držátko vypadaly jako zlatý. Zeptal jsem se, jestli ho dostal k vánocům, a on povidel, že ne, prý je tátovo a on si ho vypůjčil. No a jak jsme si ho tak prohlíželi, vzal zkraje Jenda za pecko, tam je plíšek docela slaboučký, a najednou se prostě kousek ulomil. Jenda dostal hroznej strach, to víš, jeho táta je metr, honem pero schoval. Říkal jsem mu, že to zkusíme slepit, taky jsme to udělali, ale plíšek nedržel, pořád to upadávalo, tak jsme toho nechali. Jenda povídal – bude zase nářez… a asi za dva dny, to už se pan Dick po peru sháněl, měl Jenda uši jako fazole a nemoh si moc dobře sednout. No a to je všechno, vidíte, že jsem to zatracený pero musel poznat, i kdybych nechtěl.“

„Tak panu Dickovi patří,“ opakoval pomalu Pavel. „Ale co z toho? Nemoh ho docela normálně ztratit, třeba když šel na houby?“ snažil se najit co nejprostší vysvětlení, ale sám viděl, jak je nepravděpodobné. Vycházka do lesa na houby by byla u Dicka něčím docela výjimečným, Vašek, jehož otec v továrně taky pracoval a mistra dobře znal, to mohl potvrdit. A vyšel-li si tentokrát, musel k tomu mít vážné, zvláštní důvody.

Pavlovi se v myšlenkách vybavily dva předměty v těsné souvislosti – kožená čepice a plnicí pero. Každý měl svého majitele, nebyli si i oni blízko?

„Co ale teď?“ ozvala se Věra. „Tohle se nemůže nechat jen tak, měli bysme se s někým poradit, kdoví co všechno za tím je?“

„To víme taky,“ opáčil Pavel. „Měl bych asi přece jen jít za poručíkem. Ale když já pořád musím myslet na Jendu. Chtěli jsme mu pomoct, a teď…“

„Pavle, něco mé napadlo… Počkej, musím si to trochu srovnat. Jenda odešel, že mu není dobře. My ale víme, že mu zle nebylo, že se prostě vyděsil, když se Věrka tak nešťastně prořekla. Ona tehdy povídala něco…, jako že tomu chlapovi pomáhá někdo z vesnice. Jenda zbled jako stěna, to znamená, že mu tím něco připomněla. Nemůžu si pomoct, ale myslím, že si to nějak dal dohromady se svým tátou. Něco o tom možná ví, nebo si mysli, že ví, a je z toho celý pryč.

A co my? Jednak podezíráme Jendu, že před námi něco tají, ale nevíme přesně co, jenom tolik, že to souvisí s panem Dickem. Za druhé víme, že se z továrny ztratily nějaké dokumenty a že stroje odjely až druhý den, to první: zaslechl Pavel u vrátného a tatrovku jsme: viděli na vlastní oči. Pak je tu kožená čepice a plnicí pero. Čepici mají pohraničníci, pero máme my a docela určitě víme, komu patří.

Tak mně napadlo,“ pokračoval Vašek, „stejně jsme to chtěli udělat, že bysme měli jít za Jendou a konečně si s ním o tom všem pořádně promluvit. Určitě nám všechno poví.

A pak může, jít Pavel za poručíkem…“

„Moc pěkně jsi to dal dohromady, Vašku,“ pochválila Věra kamaráda, „ale já bych šla za soudruhem poručíkem teď hned. Určitě bude vědět, co dělat, a poradí nám.“

„Asi to bude nejmoudřejší,“ přisvědčil Pavel a dodal:

„A pro Jendu možná i lepší, co říkáš, Vašku?“

„Když to říkáte oba…? A kdy tam půjdeš, Pavle?“

„Nepůjdu jen já,“ Věrka s Vaškem se na kamaráda překvapeně podívali, „půjdeme všichni tři, a třeba hned dnes odpoledne.“

„My s tebou? Ty myslíš, že nás nevyhodí, když se mu tam tak nahrneme?“ Pavlův nápad je trochu vyvedl z míry.

„Určitě ne, poručík Hošek je stravně prima a bude rád, když přijdeme,“ byl si svou věci jist Pavel.

KDE ZŮSTAL JENDA?

Jenda šel pomalu, loudal se oklikou, do oběda byl ještě čas. Maminka by se jistě divila; proč se tak brzy rozešel s kamarády, a on jí pravý důvod nemohl povědět. Měla sama dost starostí, strýcovy návštěvy ji klidu nepřidaly; i když zdaleka nevěděla všechno. O tom, co bylo skutečnou příčinou jeho pečlivě utajovaného příchodu do vesnice, neměla snad ani potuchy. Domýšlela se však, že nepřišel z touhy po domově, tím méně po příbuzných.

Z útržků jeho rozmlouváni s mužem vyrozuměla, že od něho stále něco chtěl. Jakmile se hovor dostával k určitějšímu jádru, postlali ji pryč – Fritz s hrubou neomalenosti, muž s odevzdaným krčením ramen a spíš ve snaze ušetřit ji zbytečného rozrušení. Jako by to bylo možné, nežit ve stálé úzkosti, když nezvaný host přicházel v noci, kradl se tmou jako zloděj k jejich dveřím a uvnitř se pak choval, jako by mu tu všechno patřilo.

Před synem se přemáhala, snažila se nedat na sobě nic znát, byla k němu snad ještě laskavější než jindy, Jendu však neoklamala. Dobře si všiml její ustarané tváře, bývala často zamyšlená…, někdy musel dvakrát opakovat otázku, než odpověděla, a chápavá pozornost, s niž vždycky byla ochotna vyslechnout jeho příhody a zážitky ze školy či z her s kluky, také kamsi zmizela.

Cítil proto i teď, že by jí byl jeho nenadálý, brzký návrat domů nápadný. Nepospíchal proto. Konečně přece jen došel k brance zahrádky. Proklouzl vrátky, prošel zahradou, v síni zul tenisky a vešel do kuchyně. Maminka stála u kredence a otevírala malé zásuvky jednu po druhé, zřejmě něco hledala.

„Ahoj, mami!“

Ani se neotočila, jen na pozdrav odpověděla a pokračovala v práci.

„Mami, ty něco hledáš?“ zeptal se Jenda a přistoupil bliž.

„Ale nic…, totiž ano…, poslyš, Jendo, nepůjčil sis náhodou tatínkovo pero? Už včera večer se po něm sháněl. Nemáš ho někde? Víš, jak se zlobil, když sis ho tehdy vypůjčil.“ Teprve teď se otočila a Jenda si všiml jejich zarudlých očí.

Jako by si uvědomila, že ji chlapec pozoruje, předešla možné otázce a rychle začala vysvětlovat: „Od rána se mořím s těmi kamny, kouři a kouři, jsem už z toho celá přiotrávená a oči mě pálí jako čert.“

„Já o něm opravdu nevím, ani bych na něj od tý doby nesáli. Ten výprask tenkrát stál za to,“ mimoděk si sáhl dozadu na kalhoty.

„Třeba ho tatínek zapomněl v práci?“

„To je možné, určitě ho nechal v té své expedici, má tam haldy papírů a bůhvíčeho…,“ přemýšlela paní Dicková nahlas.

„Určitě se najde,“ ujišťoval matku a pozorně se na ni zadíval. Že by opravdu kamna tolik kouřila? Pravda, okna byla dokořán, ale čadivý zápach jen tak nevyprchá, určitě by byl ještě aspoň trochu cítit. Maminčiny oči neslzely čpějícím kouřem, uvědomil si, ona plakala a teď to před ním hleděla skrýt.

„Mami, tobě se něco stalo, viď?“ začal se opatrně vyptávat, ale pak najednou vybuchl:

Vždyť já vím, proč je teď u nás taková nálado. Proč táta sotva mluví a ty pláčeš. Co tady vlastně pořád ten člověk chce a k čemu tátu navádí? Jakejpak to je strejda! Leze sem v noci, nemysli, já jsem ho viděl, jak se dneska v mlze ploužil zahradou. Proč ho nevyhodíte?

„Ještě kvůli němu tátu…,“ zarazil se a nedokázal dopovědět.

„Jendo, proboha mlč,“ snažila se paní Dicková syna zarazit, „vždyť on zase odejde a bude klid. Já ani nevím, co chce, přede mnou s tatínkem moc nemluvili. Nic dobrýho to ale nebude, mám z toho strach. Proč nás jen tohle muselo postihnout?“ přitiskla si k očím kapesník a tiše se rozplakala.

„Mami, přece si nemyslíš, že by tatínek…, já mu věřím, on by určitě nic zlého neudělal, i kdyby tamten chtěl bůhvíco. Mami, neplač,“ těšil maminku, ale samotnému mu bylo úzko.

„Neboj se, Honzíku, já taky tatínkovi věřím, ale Fritz není dobrý člověk… Vůbec, kdoví jak se sem dostal? Jenom, prosím tě, o něm nikomu nic neříkej a před tatínkem se o ničem nezmiňuj, mohlo by být ještě hůř.“

Chudák maminka, pomyslel si Jenda, copak opravdu věří, že se taková věc dá utajit?

Vzpomněl si na Pavlovy podezíravé pohledy a Věřinu poznámku i na poručíkovo napomenutí u potoka, když pozorovali užovku. Pohraničníci přece nezůstanou jen u nočního poplachu, ti se nespokojí tím, že jim v noci náhodou – opravdu jen náhodou? – upláchl neznámý podezřelý člověk, který ztratil koženou čepici.

Střeží hranice spolehlivě a určitě vynaloží všechny své síly, aby zločince dopadli. Jenda si v tu chvíli tolik přál, aby se jim to podařilo.

Pak se jistě vysvětlí i otcovo podivné chování.

On se určitě ničeho nedopustil – Jenda znovu a znovu ujišťoval a přesvědčoval sám sebe.

Pozvolna začínal v poručíku Hoškovi vidět člověka, který jediný může pomoci. Co kdyby za ním zašel a poctivě mu všechno pověděl?

Sám už to v sobě neunese. Aniž tušil, ubíraly se jeho myšlenky stejným směrem jako úvahy a nakonec i rozhodnutí kamarádů. Odhodlávala se pomalu, těžce, ale už teď věděl, že to určitě.; udělá. Dokonce se mu ulehčilo, jako by z něha v padala úzkost a strach. Jen jedno si potřeboval ještě ujasnit…

„Mami, netrap už se tím, uvidíš, že to nebude tak zlý, jak si myslíme. Prosím tě, pověz mi ale jenom ještě jedno – když tady byly strýc poprvé, neměl náhodou koženou čepici?“ Paní Dicková se na syna udiveně podívala.:

„Proč to chceš vědět?“

„Jen se tak ptám, víš přece, ukazoval mi tu bundu, tak jestli třeba k ni neměl taky čepici?“

„Počkej, musím si vzpomenout,“ přemýšlela; chvíli, než odpověděla:

„Ne, neměl…, ale… ano, už vím, povídal a nadával přitom, že ji někde ztratil, chtěl dokonce, aby mu tatínek půjčil něco na hlavu… Tak nějak to bylo.“

Jenda ani jinou odpověď nečekal, potvrdila mu jen, co tušil od začátku.

Teď už ho nemohlo nic zviklat v jeho úmyslu. Půjde za soudruhem poručíkem!

ZKLAMÁNÍ V OBERHOFU

V doktorově vile vládlo naprosté ticho. Každý, kdo by byl v této noční době přešel kolem, musel usoudit, že jeho obyvatelé odpočívají klidným, nerušeným spánkem.

Jediným člověkem však, kterému bylo takového dobrodiní dopřáno, byla hospodyně Herta. Nebylo ani divu, hosté, kteří je poctili návštěvou, nebyli právě nenároční, a ve snaze zabydlet se co nejpohodlněji ji zaměstnávali opravdu vydatně. Měla věčného běhání po schodech až nad hlavu, večer nohy sotva cítila a byla šťastná, když ji doktor po večeři konečně propustil.

Sám teď podřimoval v křesle u okna, co chvíli se však probouzel a pohlížel do temné zahrady. Nikde se nepohnul ani list, ani pes se neozýval – tajemný posel si zřejmě dával na čas. Doktora to rozčilovalo jen potud, že vyhlídka na noc strávenou ne právě nejpohodlněji v něm nebudila zvláštní nadšení a že nedochvilnost neznámého znamenala prodloužení nevítané návštěvy. Nikdo mu samozřejmě nenařizoval, aby bděl vsedě až do rána, ale pomyšlení, že se kolem něho – spícího budou po domě potloukat cizí lidé, mu nedovolilo ani odestlat postel, natož ulehnout.

Hodiny však ubíhaly, a nikdo nepřicházel.

V podkroví se vzmáhala nejistota. Oba muži naslouchali u pootevřeného okna, neozvou-li se kroky a smluvený signál.

Zdálo se, že pečlivě připravovaný a promyšlený plán dostává trhliny. Už dávno minula hodina, kdy měl být Wolfův a nyní i Hausnerův spojenec na místě.

„Ten tvůj společník není zvlášť spolehlivý,“ prohodil Hausner, zamačkávaje v popelníku už bůhvíkolikátou cigaretu. „Vychvaloval jsi ho až do nebe, ale zdá se mi, žes to trochu přehnal.“

„Nechápu sám, že tu ještě není, ale nepochybuju, že přijde, je mazaný jak liška, už kolikrát se osvědčil. Nemusíš mít strach, svoje dostaneš,“ dost nevrle odmítal Wolf Hausnerovy připomínky.

„No, jen aby se ho nechytly sentimentální vzpomínky a nezachtělo se mu zůstat v bývalém domově. Mně osobně se dvakrát nezamlouval, moc se chvástá. Ještě nás nakonec práskne a budeme mít co dělat, abychom se odtud dostali. Doktor taky nevypadá na to, že by se hnal do spolupráce, už tady nějak moc zakořenil. A to ses zaručoval, že všechno klapne. Nejraději bych byl na sto honů odtud.“

„Co to vedeš za řeči? Jak znám Fritze, nic podobného ho ani nenapadne. Má tam dobré spojení, ujistil mě o tom, jeho bratranec je mistrem ve fabrice, určitě mu to opatří. A není tam jen on: Ostatně, co ti to vykládám, probrali jsme to všechno nesčíslněkrát. A potom, slíbili jsme mu dost, ať se snaží. A doktor?

Toho si už ohlídáme, a když se bude moc stavět na zadní, taky si s ním poradíme,“ Wolf významně klepl pěsti do dlaně, odhodlaný zřejmě využít svých zkušenosti z bohaté praxe gestapáckého důstojníka.

„Poslyš, tak se mi zdá, že dostáváš strach!

To bych ti neradil, teď už couvnout nemůžeme a já chci taky dostat svoje,“ dodal důrazně a Hausner neměl při jeho slovech dobrý pocit.

Tušil, že Wolf nezaváhá před ničím, a zjistí-li u něho sebemenší pochyby, nebude se rozmýšlet a zlikviduje i jeho.

Jsme to pěkná parta, pomyslel si a schoulil se do křesla a přitáhl na sebe kostkovanou deku. Nějak ho roztřásla zima.

Starobylé hodiny odbíjely čas s neúprosnou pravidelnosti. Noc pomalu ustupovala svítání, rozednívalo se.

Doktor vstal z křesla, polámaný, neodpočinutý a jaksepatří navztekaný. Chlap nepřišel, to znamená, že ti dva se tu budou povalovat ještě bůhvíjak dlouho. Přešel do koupelny, napustil do umyvadla studenou vodu a několikrát si důkladně opláchl obličej. Jak dnes vydrží na nohou, to si dost dobře nedokázal představit.

„Herto,“ zavolal do kuchyně, kde už zaslechl hospodyni přecházet, „udělejte mi pořádnou, silnou kávu… a podívejte se nahoru, jestli je panstvo vzhůru,“ dodal s ironickým přízvukem.

„Copak že tak brzo, pane doktor? Není vám něco? Nevypadáte, že byste si moc odpočinul.

Hned vám připravím snídani a pak skočím do vsi… Nemáme tu dohromady nic, pánům náramně chutná,“ ztišila hlas, „jakpak dlouho se vlastně ještě zdržej?“

„O to se nestarejte, a jak už jsem vám řekl, nikomu ani muk. V čekárně je uklizeno?“ odbyl ji doktor a vrátil se zpátky do pokoje, aby se převlékl. Kávu vypil vstoje a vyšel ven z domu, aby ze schránky vybral noviny.

Kolem zahrady přešlo několik lidí, to sekáči spěchali ještě za rosy kosit se na horských loukách. Nebylo jich tu tolik, árii tak bohaté nebyly jako v údolí, a bylo proto třeba využit každého hezkého, slunečného dne, aby se úroda dostala beze ztrát pod střechu.

Doktor se za nimi díval a v duchu jim záviděl. Někteří jej zahlédli, volali na něj, přáli dobré jitro, a v doktorovi narůstal čím dál tím víc pocit viny vůči lidem, kteří ho přijali za svého a důvěřovali mu. A on jim oplácí tím, že ve svém domku přechovává nepřátele nejen své, ale i nového mladého státu, který mu poskytl všechny výhody pro jeho povoláni.

Vybral raději rychle schránku a chystal se jít zpátky, když za sebou zaslechl zavoláni.

Nepředpokládal, že by mohlo platit jemu, proto se hned neotočil. Nikdo jiný se však neozýval, usoudil proto, že mužský hlas volal právě jeho. Obrátil se a u kamenného sloupku spatřil mladšího muže, spíše po městsku oblečeného s aktovkou složenou v podpaží.

Pozorně se na něho podíval, není to snad společník těch dvou nahoře? Byl by rád pohlédl do oken v patře vilky, nespatři-li některého z nich, ale nechtěl učinit žádný neobvyklý, a tím podezřelý pohyb.

Chvíli ještě oba mlčeli, až konečně doktor vyrukoval s otázkou:

„Volal jste mě?“

„No nevím… já hledám doktora Leitnera…“

„To jste vy?“

„Jsem, co potřebujete?“

„Rád bych vás navštívil…,“ pokračoval muž.

„Jako pacient?“ zeptal se doktor znovu a v jeho hlase se ozval jakýsi vyzývavý tón.

„Samozřejmě, jste přece lékař, ne?“

Bezprostřední odpověď a mužův udivený pohled doktora překvapily. Tak to není on…, pomyslel si a rychle odpověděl:

„To jsem. Za chvíli začínám ordinovat, tak přijďte…,“ a jako by si ještě nebyl jist, položil poslední otázku:

„Vy zřejmě nejste zdejší?“

„Jsem tu u známých,“ klidně odpověděl muž ukazuje rukou někam za sebe.

„No dobrá… tak na shledanou,“ zakončil doktor a spěšně odcházel, začátek jeho pracovního dne se blížil.

Zabouchl za sebou dveře a pohlédl na hodinky. Nejvyšší čas, aby se připravil na první pacienty. Ordinaci otvíral brzy po ránu, tady na venkově lidé přicházeli spíš podle toho, jak jim dovolil čas, lékař se jim musel přizpůsobit, ordinační hodiny neplatily od do. Musí ještě dohlédnout na Hertu, jestli dala vyvařit nástroje – je schopná utéct na nákup a nechat mi to na krku, huboval předem a zbytečně. Herta stačila všechno, a ještě ji zbyl čas na nějaký ten klípek ve vesnickém krámku.

Na rozhovor u branky doktor brzy zapomněl, a než se stačil rozhlédnout svým královstvím, už se začali trousit první nemocni.

Jeden po druhém zabírali židle a lavici v čekárně a šeptem si navzájem stěžovali na své neduhy, nezapominajíce ani na domácí havěť, které se přihodilo tu to, tu ono. Stalo se nejednou, že doktor i v takových případech poradil, jeho praxe byla opravdu všestranná.

Konečně se otevřely dveře, první pacient zmizel v ordinaci a postupně přicházeli na řadu ostatní. Doktor každého vyprovodil a vlídně pozval dalšího. Pokaždé se rozhlédl, kdo v čekárně přibyl, a s příchozím se pozdravil. Když se tak mezi dveřmi objevil už poněkolikáté, najednou se zarazil. V místnosti teď seděli už jen dva lidé. Jednoho z nich dobře znal, děda k němu dlouhé městce chodil a naříkal si na revma, tvář druhého mu byla neznámá a na první pohled nepříjemná.

Myslel na něj po celou dobu, co ošetřoval povídavého stařečka, a divné tušení jej zamrazilo v zádech. Muž vypadal jako pocestný po dlouhé túře, ošuntělý batoh odložil vedle židle, z kožené, zřejmě provlhlé bundy se ani nesvlékl.

Teď teprve si doktor vzpomněl také na ranního návštěvníka a uvědomil si, že ho za celé dopoledne mezi pacienty nespatřil. Proč si vlastně spojuje jeho osobu s člověkem v čekárně? A proč tu není – vždyť tolik stál o návštěvu v jeho ordinaci.

Byl nakonec rád, že už nikdo nepřišel, a pozval neznámého dál. Sotva za ním zaklaply dveře, změnila se tvář dosud trpělivě vyčkávajícího pacienta k nepoznání.

„Doktor Leitner?“ sekl hrubě svou otázku.

„Ano, to jsem já, co si přejete, prosím?“ odpověděl doktor, stejně jako ráno.

„Žádné zbytečné řeči, mám tu co dělat a vy už asi vile co!“ zarazil všechny otázky, pravou ruku ponechávaje v kapse bundy.

„Máte hosty, doktore – doufám?“

„Myslíte-li mé přátele, kteří jsou u mne na návštěvě…,“ začal opatrně doktor, ačkoli si byl už jist totožnosti svého posledního „pacienta“.

Muž se ošklivě ušklíbl.

„Kohopak bych tak asi myslel… Hezky rychle mě k mm doveďte…,“ postrčil doktora levou rukou ke dveřím.

Doktor vyšel na chodbu první, ještě štěstí, že už Herta odešla. Přesto se opatrně rozhlédl a kývl hlavou, že je vše v pořádku. Oba vyběhli po schodech, nad nimiž už nedočkavě vyhlíželi Hausner s Wolfem.

„No konečně, Fritzi, co znamená to zdržení?“ netrpělivě se dožadovali vysvětleni.

„Doktore, běžte si už po svých, vás teď potřebujeme spíš u vrat, ať sem nikdo neleze…“

„Takhle něčeho napít byste mi nedali, pánové, jsem utahanej jako pes,“ spustil Fritz a naráz do sebe hodil skleničku, kterou mu Hausner hbitě podal.

„Fritzi, nenapínej, tady pan továrník už ztrácí trpělivost… Doufám, že jsi splnil úkol…,“ ostřeji zaútočil Wolf, aby tím dal na srozuměnou, kdo je zde pánem.

„Nenecháte člověka vydechnout, všechno jen honem, honem… Že jsem musel strávit noc v lese jako zvíře, že po mně šli, že se ten hlupák musel do fabriky znova vracet a obstarat klíče od toho jejich archívu, a navíc se ještě kolem motali nějaký haranti… Jednou jsem stál po kolena v ledovým potoku, aby mě nečapla hlídka. To je vám fuk,“ nevědomky opakoval slova svého společníka, který totéž vyčítal jemu, když se sešli na rozcestí při předáváni prvního balíku.

„Byl to všechno strašnej fofr, tam u nich to nehlídej jen pohraničníci. Lidi jsou tam nějak jiný, je těžký najít mezi nima někoho, kdo by byl ochotnej spolupracovat,“ dodal po vzrušeném úvodu už klidněji.

„Báchorky,“ mávl Wolf rukou a chvatně sáhl po ruksaku ukrývajícím vytouženou kořist.

„Počkat… jen ne takový spěch, pánové,“ zarazil ho Fritz, naprosto si nepřipouštěje své podřízené postavení, a natáhl dlaň. Přitom mu ani na mysl nepřišlo podat vyúčtování z částky, kterou dostal před odchodem a z niž mu zbylo skoro všechno, „tamtomu“ dal sotva pár stovek.

„Má pravdu, Hausnere, přinesl, má právo na odměnu,“ výmluvně se Wolf otočil na továrníka, který sice s povzdechem, ale rukama třesoucíma se nedočkavostí vyndal z náprsní tašky svazek bankovek.

Fritz si dal pořádně na čas, než je přepočítal, pozoruje při tom zlomyslně napjaté tváře svých společníků. Konečně zastrčil peníze k dalším do hluboké kapsy a vydal zavazadlo.

Chmátli po něm oba současně.

Ještě se poperou, uchechtl se Fritz, pohodlně se usadil v křesle, nohy ve špinavých, mokrých botách klidně natáhl na protější židli a labužnicky si zapálil cigaretu.

Hausner s Wolfem zatím vkleče trhali šňůrou, až nakonec bylo, třeba vzít nůž a pevný provaz přeříznout.

Oddechli si a vítězoslavně vytáhli na světlo dva tlusté svazky.

„Jsi chlapík, Fritzi,“ uznale prohodil Wolf a rozvázal tkanice prvních desek.

„To jsou jen průvodní spisy k těm mašinám,“ vysvětlil Fritz nedbale, „je to celkem maličkost, ale myslel jsem, že nebude na škodu vzít to s sebou,“ dodal skromně. „Nad tím ostatním budete jásat víc.“

Hausner se chopil druhého balíku. Byl opravdu obsažný, to už je trefa, pochvaloval si tlusťoch a s námahou se zvedl. Položil složku na stůl, aby měl přehled, a rozevřel tuhý obal.

Hausner rozhodil papíry po stole a Fritz měl najednou pocit, že ovzduší v místnosti jaksi nápadně zhoustlo…

„Ty, ty… lumpe!“ zařval najednou v tváři ošklivě zfialovělý muž a vrhl se na bezstarostně zevlujícího, pokuřujícího chlapíka.

„Cos to přitáh, ty rošťáku?“ křičel jako smyslů zbavený, míře rukama Fritzovi přímo na krk.

„Co je, co je, co tu na mě hulákáte…, co jste chtěli, to jsem přines…, přilezu polomrtvej a tohle mám za to,“ vrazil prudce oběma rukama do rozzuřeného Hausnera, který doslova přeletěl místnost a zarazil se až o pěkně ostře vyřezávané výplně dveří starobylé skříně.

Hlasitě zařval, a když první bolest povolila, dopotácel se téměř v předklonu ke stolu. Dopadl na židli, až pod ním zapraskala, a hlava mu klesla na desku v čirém zoufalství.

Doktora, který se prve na pokyn návštěvníků uchýlil do pokoje v přízemí, Hausnerův výkřik vyděsil, až se mu srdce rozbušilo.

Vyběhl do chodby, nahoru se však neodvážil.

Pospíšil aspoň k domovním dveřím…, otevřel a opatrně se rozhlédl, nevzbudil-li hluk z podkroví nežádoucí pozornost. V duchu si připravoval řadu výmluv, kdyby snad přece jen někoho upoutal poněkud nezvyklý ruch vždy tak tiché domácnosti. Naštěstí nebyl v tu dobu nikdo nablízku, jen na konci uličky mezi vilami zahýbal za roh nějaký cyklista. Škoda že nebyl bliž, pravděpodobně by se doktor byl na jeho tvář upamatoval.

Doktor za sebou pečlivě zavřel…, třásl se po celém těle a jen doufal, že si nahoře uvědomí nápadnost svého počínáni a umírní se.

Oddechl si, když křik po chvíli ustal, pro všechny případy však zůstal stát pod schody, připraven vrazit do pokoje, kdyby hosté zapomněli, jak se chovat v cizím domě. Bohužel, za několik okamžiků k tomu dostal příležitost, protože situace se utěšeně rozvíjela dál…

Wolf zvedl na Hausnerův pokřik hlavu od svých papírů a chvíli nechápavě přihlížel, než přiskočil k rozloženým deskám. Jeho tvář zšedla vztekem, nereagoval však tak divoce jako továrník. Chladnokrevně sáhl do kapsy a vytáhl zbraň.

„Mluv!“ štěkl na Fritze a přinutil jej vstát.

Nešťastník neměl nejmenšího tušení, z čeho jej najednou obviňují. Teprve z důrazných – až příliš důrazných – Wolfových otázek začínal postupně chápat… Materiály, které si vzal k ruce Hausner, byly jen hromadou neužitečných, starých, dávno vyřazených materiálů.

„To tě, hlupáku, nenapadlo se do toho podívat? Hned bys přece musel poznat, že je v tom podfuk…,“ zuřil Wolf.

Podfuk! Wolf řekl – podfuk! To znamená, že na místo, kam měl jít Fritzův kumpán najisto, někdo podstrčil něco jiného… nebo on sám

úmyslně…? Fritz sám sobě ani Wolfovi nedokázal odpovědět.

Výslech trval dlouho – Wolf měl praxi.

Doktorovi, stále ještě stojícímu pod schody, se zdálo, že už přešla nekonečně dlouhá doba.

Ke všemu ještě zaslechl na schůdcích před domem kroky… Herta se vracela ze vsi. Vzchopil se, aby jí odemkl – měla by zas plno zbytečných otázek, proč je zamčeno a tak dále a tak dále. Naštěstí hospodyni ani nenapadlo vyptávat se na cokoli, už tak se zdržela a spíš měla obavy, že ji doktor bude hubovat. Hleděla rychle zmizet v kuchyni a dohonit, co zameškala. Ani netušila, s jakou radostí doktor uvítal její spěch.

Tady na chodbě však zůstat nemůže a nahoře pravděpodobně jde do tuhého. Pomalu… opíraje se o zábradlí, jako by mu nohy přestávaly sloužit, vystoupil na první schod. Doslova se doplazil nahoru a zůstal nerozhodně stát za dveřmi jednoho z pokojíků. Zaslechl Wolfův; řezavý hlas, tu a tam doprovázený hlasitým plesknutím, a útržkovitá, více méně nesouvislá slova Fritze, který se úpěnlivě snažil vysvětlit, co se vysvětlit dalo, a toho bylo zřejmě velice málo.

Doktor se už neovládl, otevřel dveře a chtěl upozornit, že by bylo dobře poněkud ztišit rozhovor.

Wolf se sice vydatně věnoval Fritzovi, ale tvář v pootevřených dveřích mu přece jen neušla. Uznal za vhodné pozměnit taktiku, a ačkoli by byl příchozího s největší chutí vyhodil s příslušným ponaučením, neučinil tak, naopak, pozval ho dovnitř.

„Jen pojďte, doktore, copak vás přivedlo nahoru, když jsme vás žádali, abyste dole hlídal, no?“ zeptal se se špatně skrývaným vztekem.

„Vždyť tady křičíte jako na lesy, kde si myslíte, že jste? Někdo vás uslyší a bodem v tom lítat všichni – to si to nemůžete vyřídit: potichu? Ostatně teď už snad máte pokoj, už jste přece dostali, co jste potřebovali, ne?“

To neměl říkat, Wolf vypadal, jako by se měl každým okamžikem rozletět. A teď teprve si doktor všiml značně pošramoceného Fritze a Hausnera dosud zhrouceného nad stolem.

Tady se zřejmě stalo něco, co pánům nezapadalo do plánu.

Neudržel se a na jeho rtech se objevil posměšný úšklebek.

„Doktore, neradím vám, abyste se tvářil, jak se právě tváříte. Nezapomeňte, že jste s námi na jedné lodi a voda kolem je pořádně hluboká, kdybyste náhodou chtěl vyskočit. Teď si tady sedněte a chvíli poslouchejte! Připomínky si nechte pro sebe, nejsme na ně zvědavi,“ objasnil Wolf doktorovi jeho situaci a poodešel ke zničenému Hausnerovi. Chvíli se spolu šeptem domlouvali; potom se Wolf opět napřímil v celé své velitelské důstojnosti a znovu oslovil Frítze.

„Zklamal jsi nás, Fritzi, to jsi snad už pochopil,“ začal obřadně, „ale už se stalo. Náš plán však má, milý Fritzi, dalekosáhlý význam a pro tebe je ctí, že se na něm můžeš podílet.

Nemůžeme se vzdát pro náhodný neúspěch. Je třeba akci dovést do konce, zdůrazňuji, úspěšného konce, a to je příležitost pro tebe. Zkrátka, vrátíš se zpátky a svůj omyl napravíš. Jsme tak velkomyslní, že ti ponecháváme peníze, které už jsi dostal, a podaří-li se ti tentokrát, dostaneš další…“

Byl by kázal ještě dál, ale Fritz se náhle vymrštil z křesla, kam prve dopadl vyčerpán důkladným Wolfovým výslechem, a zaječel:

„Nechte si své peníze, já už nikam nejdu, drapnou mě u prvního patníku, už jsem vám přece řek, že to s lidma tam není jednoduchý…, nejdu, za žádnou cenu nejdu…“

Wolf zase použil svého oblíbeného gesta, jenomže tentokrát jeho pěst nebouchla o dlaň.

„Půjdeš a hotovo, a nesnaž se zdrhnout, najdeme si tě všude, když nebudeš rozumný…,“ jeho uhlazenost byla tatam a Fritz se najednou cítil docela maličký. Netrvalo dlouho a slíbil, že udělá všechno, co si Wolf přeje.

„V pořádku, Fritzi, teď se trochu prospíš, odpočineš si a pak pěkně pošlapeš. My si to tady u pana doktora trochu prodloužíme, on jistě nebude proti tomu, a potom odejdem všichni společně,“ rozprávěl Wolf, jako by se vůbec nic nestalo, a rozpřádal nové plány, z nichž měl doktor pochopitelně tu nejmenší radost.

Pohled na Fritze ho však velice rychle poučil o zbytečnosti jakýchkoli námitek a pro tuto chvíli se zdál zbavit ho naděje na brzký návrat klidných dnů.

CESTY SE SETKÁVAJÍ

Služba poručíka Hoška a jeho chlapců rozhodně nebyla klidným zaměstnáním. O nějakých pracovních hodinách se jim ani nesnilo a vzácné chvíle volna byly obvykle také jako na vodě. Poplach se v žádném případě nedal naplánovat, a tak i odpočinek býval vlastně přípravou k další akci.

Mnohakilometrové pochůzky podél hranic by jen bláhovec mohl považovat za oddechovou procházku s pozorováním přírody.

A přece ani na tu při svých „túrách“ mladý pohraničník nezapomínal, i pro ni měl oči vždycky otevřené. Často se zastavoval ve své oblíbené modřínové aleji, a aspoň na chvíli se zadíval vzhůru, kde se světle zelené třepení větví napřahovalo po větru, a na jejím konci, kde se docela neočekávaně otvírala do barevného vřesoviště, měl už – jak říkával – své vysezené místo. Bylo odtud vidět daleko, přes údolí až k obzoru zastavěnému hradbou hlubokých lesů, které měnily odstíny své zelené nejen podle roční, ale i denní doby a podle počasí.

A když ho cesta zavedla k potoku, jako tehdy, kdy se u něho – ostatně ne jedenkrát setkal s dětmi, snad i trochu zalitoval, že už není malý kluk a nemůže s nimi skákat po kamenech, lovit pstruhy či pozorovat slunící se užovku.

Škoda, vyplašil jim ji a možná jim i trochu zkazil radost svým varováním – vzpomněl si led, když seděl zase za stolem ve své místnosti a v duchu se znovu probíral podrobnostmi případu, který jej a jeho skupinu zaměstnal v posledních dnech.

„Mizerové, nedají pokoj a nedají,“ ulevil si nahlas a přešel k oknu. Vida, nerozlučný čtyřlístek – zrovna na ně myslel… Ale nejsou všichni, čtvrtého mezi nimi nevidí. To je mi nějaká zvláštnost. Už se chtěl vrátit ke stolu, když si všiml, že děti míří přímo ke dveřím stanice. Že by návštěva? Opravdu, nemýlil se, Pavel už bral za kliku.

No co, sám jsem ho zval, musím tedy vyslechnout, co mají na srdci. Ale že jdou na mě hned tři? ptal se v duchu Hošek.

Vyšel na chodbu, aby dlouho nebloudili, a pozval je dál.

„To je dost, Pavle, myslel jsem, že jsi na mě zapomněl – nebo mi zase něco neseš?“ oslovil trojici se smíchem. Zarazil se však, děti se tvářily docela vážně, nepřišly určitě jen tak pro nic za nic.

Chvíli se po sobě dávaly, který z nich jako má začít, a rozpačitě stály u dveří.

V Hoškovi se probouzela zvědavost. Mlčky ukázal na židle a teprve potom si Pavel dodal odvahy.

„Soudruhu poručíku…, nesu vám něco, ale hlavně vám potřebujeme něco říct, víte, my už si s tím sami nevíme rady a nechceme Tondovi ublížit, on pan Dick třeba nic neudělal, ale tady to pero…“

„Prosím tě, počkej, Pavle… A povídej klidně, pomalu, jako bys to, co mi chceš říct, vyprávěl třeba tady Vaškovi. Musíš pěkně po pořádku. Tak napřed, co mi chceš dát?“ zarazil poručík Pavla a přitáhl si židli k dětem. Za stolem by jím připadal moc úřední, a to právě nechtěl.

Pavel vytáhl z kapsy pero a dloubl do Vaška:

„Teď povídej ty…, já jsem ho sice, soudruhu poručíku, našel v lese, ale Vašek o něm už všecko ostatní, totiž skoro všecko,“ dodal na vysvětlenou a položil předmět do Hoškovy dlené.

Vašek tedy spustil a pohraničník se pomalu dovídal historii, která se vlastně teprve stala důvodem, proč se děti rozhodly ho vyhledat.

Od pera přešly k panu Dickovi, ke svému podezření i k náhlé změně Jendova chování při Věrčině poznámce…, pomalu se dostávaly do proudu, doplňoval jeden druhého a v zápalu řeči si ani neuvědomily, že se pomalu otevřely dveře a jeden po druhém sem potichu a po špíčkách vstupovali příslušnicí poručíkovy skupiny. Jen nepatrným mrknutím jim dal velitel najevo, aby zůstali, ale ani hnutím se neprozradili. „Tak to je asi všechno, soudruhu poručíku,“ skončil Pavel, „víc už nevíme nic. Prosím vás, co teď uděláte? Nestane se Jendovi nic? A co bude s panem Dickem?“ vyslovil otázku za ostatní.

„Podívejte se, kluci – a slečno,“ Věrka se začervenala, ale udělalo jí to dobře, „to všechno, co jste mi tu pověděli, jsou vážné věci, a musím říct, že jste si vedli dobře, rozumně jste uvažovali a mnohé jste nám ještě doplnili.“

„Ale my už také víme svoje – je toho dost. Zatím vám z toho ovšem nic nemohu povědět. Snad jenom tolik, že svůj plán máme, to tedy ano… Všechno se dozvíte. Zatím všem moc děkuju, a zůstane to mezi námi, ano? Ruku na to!“ poručík vstal a napřáhl k dětem rozevřenou dlaň.

Tři drobné ruce se v ní schovaly najednou a ucítily pevný stisk.

Pavel by se byl ještě rád na ledacos zeptal, ale když se otočil a uviděl u dveří kolem zdi řadu mládenců v uniformách, zamrzla mu slova na rtech.

„To oni…, oni všichni nás poslouchali?“ zakoktal.

„Jistě, Pavle, proč bych jim to měl znova všechno opakovat, poslechli si to najednou…“

„Věř, že je to tak v pořádku. A teď už běžte, a jak jsem říkal u potoka, žádné výlety po lesích. Však se tam naběháte, než přejdou prázdniny, ažaž. A – ještě něco, teď vemte Jendu mezi sebe a buďte s ním až do večera, moc mi pomůžete!“ vzpomněl si ještě mezi dveřmi.

„Tak ahoj!“

„Na shledanou!“ trochu zmateně odpověděli a pomalu vyšli ven.

„Vašku, co tomu říkáš?“ zeptal se nejistě Pavel. „Udělali jsme dobře, že jsme tam šli, nebo ne?“

„Copak o to, já myslím, že to bylo správný. Jenomže oni nám vlastně nic neřekli, aspoň něco nám mohli prozradit. Já bych hrozně rád věděl, co udělají teď. Co když je ten chlap už za horama?“ uvažoval Vašek a netvářil se nijak nadšeně.

„Kluci, já bych řekla, že i když – jak Vašek povídal – je třeba ten člověk pryč…, kdoví jestli nečekají, že se sem ještě vrátí, soudruh poručík přece říkal, že mají plán. Tak na koho by se chystali? A jak to myslel s tím Jendou?“ přidala se Věrka.

Ano, na koho se pohraničníci chystali, a kdy a jak? A proč měli zdržet Jendu? Otázek spousta, ale kdy na ně dostanou odpověď?

Děti už byly dávno pryč a poručík ještě seděl se svými nejbližšími spolupracovníky nad blokem s poznámkami.

„Ano, tak to bude nejlepší,“ ukončil Hošek poradu. „Petře, teď mi sežeň Dicka, ale úplně nenápadně, nikdo nesmí mít tušení, že ho předvoláváme. Snad kluci pořádně ohlídají Jendu a paní Dickové řekni…, no třeba, že tu potřebujeme něco spravit, to konečně nebude nic nového. Hoď na sebe civil, ať to nedělá po vsi velký oči, jsi jako mimo službu. Utíkej!“

Petr byl hotov snad v minutě a vyběhl ze dveří. V duchu si rychle připravil pravděpodobný důvod, proč mistr Dick musí okamžitě na stanici, a než se nadál, stál před jeho domkem. Snad ani nečekal, že všechno proběhne tak hladce. U Dicků ho znali, paní ho ještě zdržovala na trochu čaje, ale její muž měl sám naspěch. Když šlo o pomoc nebo nějakou opravu, rád vyhověl.

Neuplynulo snad ani půl hodiny a byli zpět na stanici. Poručík už čekal. Nabídl Dickovi židli… Petr zatím přešel chodbu do místnosti, kterou s poručíkovou kanceláří spojovaly nyní pootevřené dveře, a usadil se zde, připraven zapsat každé slovo.

„Tak co potřebujete, soudruhu poručíku?

Hned bych se do toho dal,“ sháněl se Dick po práci.

„Pane Dicku, nepozval jsem vás tentokrát kvůli žádné opravě. Jde o něco jiného a bohužel mnohem vážnějšího. Myslím, že mi máte co říct,“ začal poručík.

Dick se zachytil desky stolu a pomalu klesl na židli.

„Věděl jsem, že to musí jednou přijít…, snad je to tak lepši…, bože, žiju tu už tolik let…,“ sevřel hlavu oběma rukama a náhle se rozhodl:

„Povím vám všechno!“

Ve vesnici se už rozsvěcovala okna, když Dick konečně opustil poručíkovu kancelář a vyšel do zešeřelého večera. Ano, skutečně odcházel a rovnou cestou mířil k domovu.

„To byla nějaká velká oprava, že vám to tak dlouho trvalo? Už je to v pořádku,“ uvítala jej na prahu žena.

„Jenda je doma?“ zeptal se Dick, aniž odpověděl na otázku.

„Je, taky přišel pozdě, ale kluci s ním přišli až k domu, byla jsem ráda, že jsou zase pohromadě, už se mi zdálo, že se s nimi nějak poškorpil. Byli prý celé odpoledne spolu, jezdili na Pavlově kole. Věrka si rozbila koleno, tak s ní byli u Míšků a pak ji zase zavezli domů, oni jsou to sice divoši, ale jinak to s nima jde,“ vykládala paní Dicková při přípravě večeře.

Když pokládala talíř na stůl, vzal ji Dick za ruku a přitáhl k sobě.

„Děkuju ti, maminko,“ pohladil ženu po vlasech a dodal: „To je dobře, že je už Jeník doma a že byl s kluky, má dobré kamarády.“

Tohle bylo na Honzíkovu maminku příliš.

Takhle se k ní muž nechoval, ani nepamatuje.

Snad kdysi dávno… Ne, nebyl nikdy zlý, ale tolik vlídných slov najednou! Tady se muselo něco stát. Co jen ale, co?

„Co jste to tam vůbec opravovali?“ odvážila se otázky.

„Velkou věc, maminko, velkou věc,“ odpověděl tiše, ale docela klidně Dick.

„A už jim to funguje?“ stručná informace paní Dickové zřejmě nestačila.

„Ještě ne, ale pevně věřím, že to půjde jak na drátku,“ ujistil ji muž, ale to bylo také všechno, co se o „velké věci“ dověděla.

„Nu což, hlavně že se ti to podařilo,“ dodala ještě, a když viděla, že se Dick nezvedá od stolu, dala se do uklízení kuchyně.

SÍŤ PADÁ

Na Krušné hory se opět snesl večer. Prosvětlené paseky, uzounké pěšinky, za dne si pohrávající s průsvitnými stíny, i široké průseky zvolna potemněly, hnízda ptáků jako by se ještě hlouběji schoulila do větví, všechno ztichlo… i les má svůj spánek.

Kdo by se odvážil jej porušit?

I muž, kterého tudy vedla jeho cesta, se pohyboval opatrně, našlapoval jen zlehka, a rozhrnoval-li větve v houštině, pouštěl je opatrně zpátky, aby nezašustilo jehličí nebo list. Chtěl snad i on šetřit klid odpočívající přírody?

Bohužel tak tomu nebylo. Fritzovi šlo jen o vlastní bezpečí, které si tentokrát musel hlídat mnohem obezřetněji než při první výpravě. Měl pocit, že se proti němu spikl celý svět.

Kde zůstaly sny o bezstarostném životě s plnou kapsou? Tak si byl jistý, zdálo se mu všechno docela jednoduché, kolečka do sebe měla zapadat bez jediného skřípnuti – a zatím se jeho soukolí div nerozsypalo.

Přinutili ho jít zpátky… Bodejť, páni, sedí si v teplíčku a jen nařizují – jdi, přines! A kdyby jen to… Škoda že ten vyjukanej doktor není zubař. Fritz si sáhl na čelist, která stěží po Wolfově zásahu udržela v bolavé dásni poslední dvě stoličky.

Ještěže už byl u potoka, i tentokrát mu jeho chladivá voda přišla vhod. Namočil kapesník a přidržuje ho k promodralé tváři, přemýšlel, jak a kudy nejlépe dál. K Dickovi nepůjde, aspoň ne teď hned. Musí riskovat a dostat se přímo k chalupě svého společníka.

„S tím si to taky vyřídím, patři mu polovička týhle odměny, zatracenej život!“ pozdě si uvědomil, že klít se nevyplácí, protože levou tváři mu projela bolest, jako by jej nožem bodl, a znásobila jeho vztek.

Musí obejít půlku vesnice, psi budou řvát jako zběsilí – to je přesně to, co nemůže potřebovat. Nezbývá, než vzít to pořádným obloukem přes pole… To zas abych lez po kolenou obilím, už pro jistotu si jenom v duchu povzdechl a odevzdaně vykročil.

Pouť to byla opravdu krušná, někde nejen po kolenou, ale i po břiše se musel plazit. Zlomyslný osud mu ještě ke všemu nad hlavou rozsvítil měsíc a Fritzovi se zdálo, že i on sleduje jeho zahanbující postaveni či spíš položeni?

Konečně vylezl, celý polámaný, z houští klasů. Zbýval však ještě kus cesty, možná pohodlnější, avšak nebezpečnější – po louce kolem koupaliště. Vodní hladina se třpytila v měsíčním svitu a Fritzovi se zdálo, že její odlesk ještě víc zjasňuje okolí. S odporem se díval do bohatě orosené trávy, protože správně předpokládal, že bude opět nucen se do ni položit a hezkých pár metrů se proplazit mokrým porostem.

Dědkova chalupa se zřetelně rýsovala na svahu nad rybníkem a Fritz se k ni blížil pomalu, s obtížemi zdolávaje každý metr.

Chvílemi se zastavoval, aby znovu nabral dech a byl schopen jit dál.

Konečně se doplazil ke zborcenému plotu kolem chalupy. Musel se přidržovat plaňky, aby se vůbec dokázal postavit, a zuřivě klel.

Teprve po drahné chvíli se natolik vzpamatoval, že byl schopen opatrně otevřít polorozpadlá vrátka a doklopýtat pod malé pootevřené okno.

„Klausi,“ zavolal polohlasně, ačkoli by byl nejraději zakřičel z plných plic.

Přítel Klaus měl zřejmě lehké spaní, ze světnice se ozvalo rozespalé mumlání a vrzající postel propustila spáče. Matné světlo už napolo vybité baterky šlehlo k oknu a osvítilo Fritzovu tvář.

„Ty ses zbláznil? Co tu chceš? Já myslel, žes dávno pryč?“ přiví tel nevzhledný obyvatel domku svého návštěvníka.

„Já ti dám pryč, já ti dám zbláznil, já… Koukej otevřít, pak si popovídáme… anebo počkej, s dveřma se nezdržuj, vlezu tam tudy, ještěže nemáš patrovou vilu,“ vzepřel se o rámy přízemního okénka, div chatrné dřevo nepovolilo, vyhoupl se na zrezivělou římsu a skočil do světnice.

„Tak a teď přiznej barvu a hezky rychle!“

Fritz před sebou viděl oběť, na které si teď může vylít svou zlost. Zbraň v kapse mu dodávala jistoty – jinak by se nebyl příliš naparoval. Klaus, třebaže ne mladík, nebyl žádná třasořitka.

„Jakou barvu, o co ti vlastně jde?“ stále ještě nechápal napadený.

„O to a o to,“ a Fritz v několika minutách vychrlil ze sebe celé svoje neštěstí a významně si baterkou posvítil na opuchlou tvář. „Tak a teď mi k tomu něco řekni!“

Klaus zatím jenom beze slova přihlížel. Měl ze všeho v hlavě pořádný kolotoč a v zádech cítil nepříjemné mrazeni.

„Fritzi, já jsem tě teda nepodfouk, šel jsem najisto, dyť sem v tom archivu s Dickem kolikrát byl, vím přesně, kde kterej balík ležel… a navíc to maj popsaný. Vzal jsem to, cos chtěl,“ obhajoval se.

„Já ti leda věřím, ale já teď musím přinést to pravý, nebo je se mnou ámen. Třeba ses překouk nebo co… Můj milej, nezbejvá, než abys tam šel znova… Klausi, koukej, není to zadarmo…“ Fritz s bolavým srdcem vytáhl svazek bankovek, když zpozoroval, jak se jeho společník nevrle zatvářil. Vzpomněl si na svoji podobnou situaci… Tady však, ve vesnici a v nočním tichu, se nechtěl uchylovat k metodám svého velitele. Zvolil proto méně hlučné povzbuzeni.

Barevné papírky zřejmě zapůsobily a Klaus se kupodivu ani nezdráhal.

„Myslím, že to nebude ani tak složitý, jak se zdá. Ve fabrice je teď ticho po pěšině, mašiny odjely a tamty papíry se prostě nenašly. Zejtra zase pojedem…,“ rozkládal svůj plán.

„Ty jsi zešílel, copak já můžu čekat do zejtřka, musím ještě v noci zpátky… Půjdeš teď hned, rozumíš?“

„To nedokážu, Fritzi, copak se dostanu přes vrátnici?“ zaúpěl Klaus.

„Však není tak pozdě, a než ráno pojedete, můžeš z pilnosti třeba ještě prohlídnout auto, nebo sis něco zapomněl…, no prostě něco si vymysli! Na vrátnýho snad stačíš, ne? A pořádně koukej, ať zase nesebereš něco jinýho!“

„No tak já to zkusím, ale ty se odsud ani nehni, a ne aby tě napadlo rozsvítit. A mám ještě jednu podmínku, když to klapne, tak jdem spolu. Je ti snad jasný, že tu potom nebudu moct zůstat?“

„To víš, že jo, jen už jdi!“ pobízel Fritz.

Klaus vyšel z chalupy a pomalu se blížil k továrně. Ve vrátnici se svítilo a Klaus se chvíli rozmýšlel, nemá-li přece jen popojít kousek dál a pokusit se za rohem, kde se u zdi kupilo všelijaké harampádí pomalu zarůstající plevelem, přelézt do dvora.

A co, řekl si nakonec, pod svícnem největší tma. Zamířil k bráně a zabouchal. Jako přednedávnem Dicka i jeho přivítalo výstražné zavrčení Šálkova psa.

Branka se otevřela a starý vrátný udiveně zůstal stát na schůdku.

„Kampak, a co že klepeš na vrata, od čeho je tu zvonek? Taky bych tě nemusel slyšet, ještěže mě Rex upozornil. To víš, jak odtud všichni vypadnou, tak si sednu a pak už se spolehnu na to cinkání,“ vykládal stařík, rád, že si může ještě s někým poklábosit, „a to jdeš na tatrovku? Ty jsi mi taky puntičkář, vždyť to šofér prohlížel, když šel z ranní.“

„Máte moc řečí, dědo, já vím, co je potřeba. A nezdržujte mě, popovídáme si jindy.“ Klaus skoro odstrčil vrátného a pospíchal přes dvůr, kde stálo nákladní auto. Vlezl dovnitř, dvířka nechal pootevřené a druhými tiše vylezl ven.

Pak už jen chodbou dolů a přímo k archívu.

Ze svazku vybral označené klíče – však mu daly hezkou chvíli práce, než je podle otisku vypiloval – a odemkl. Baterkou posvítil na polici, odkud posledně bral desky s dokumentací. Ale… místo přece mělo být prázdné? Že by přece jen měl Fritz pravdu, když mu vyčinil, že sáhl vedle?

Už to tak asi bude… no ano, to prázdné místo je o polici níž.

Teď jen rychle s balíkem pod kabát a zpátky pěkně kabinou auta, výborně, povedlo se.

Vrátnicí musí jít opatrně, aby si starý přece jen ničeho nevšiml.

Otočil se a užuž vykročil…

Prudké světlo baterky mu uhodilo do očí proti němu stál Dick.

To on určitě…, rozpřáhl se k ráně…, pěst však nenašla svůj cíl. Klaus pocítil, jak mu někdo pevně uchopil ruku a stočil mu ji za záda.

„No tak to bychom měli, pane Baumgartnere, půjdeme, ne? Ale ještě si něco domluvíme…, tady v kanceláři. Petře, skoč do vrátnice a řekni dědovi, že je všechno v pořádku, ale ať si to nechá pro sebe… a chlapci ať se připraví. Pane Dicku, vy pojďte taky s námi,“ poručík Hošek, staršina Vokoun a další dva pohraničníci zavedli muže do přilehlé místnosti.

Asi po půlhodině propouštěl vrátný pozdního návštěvníka, už ne samotného.

Baumgartnerův doprovod se však brzy rozptýlil a skrytě sledoval muže až k jeho domku.

„To je dost, že jdeš! Už jsem myslel, že jsi namířil někam jinam. A to bych ti vůbec neradil, kamaráde,“

Fritz se vynořil z tmavého kouta a nedočkavě vztáhl ruce po balíku, který Baumgartner položil na rozviklaný stolek.

Ostatní už bylo dílem několika okamžiků.

Jakmile se Fritzovy ruce dotkly tlustého svazku, rozletěly se dveře a v mžiku byla světnice plná pohraničníků.

Tatrovka, s niž se Petr vzápětí objevil na hrbolaté polní cestě za Baumgartnerovou chalupou, měla tentokrát úplně jiný náklad a nemířila k nádraží.

PORUČÍK HOŠEK VYPRAVUJE

„Jendo, vstávej,“ volala maminka už podruhé nahoru k podkroví, Jenda se však neozýval. Byl sice dávno vzhůru, za oknem den jako vymalovaný, ale on jako by tu prázdninovou krásu ani neviděl. Pravda, kluci i Věrka se k němu chovají moc hezky, jsou pořád kolem něho, na ošklivé odpoledne se zapomnělo, jenomže co je to všechno platné? Znovu si připomněl rozhodnutí, že půjde za poručíkem, stokrát si umiňoval – teď nebo nikdy, a zase couvl a nešel nikam. Jak dlouho tohle všechno bude trvat?

„Tak, Jendo, slyšíš? Je tu Pavel s Vaškem.“ zaznělo zdola potřetí.

„Už jdu,“ zavolal zpátky a shledával košili a kalhoty. Právě navlékal botu, když po schodech zadupaly rychlé kroky a oba kamarádi stáli mezi dveřmi.

„Člověče, dělej, musíme na stanici, táta povídal, že máme přijít…,“ se vzrušenou tváří oznamoval Pavel.

Jendovi se roztřásly ruce, ale kluci jako by nic nepozorovali. Doslova Jendu vytáhli z domu, ani nasnídat ho nenechali. Před domkem se k mm připojila Věrka.

Tak si ani Jenda nemohl všimnout, že otec není doma a maminka že je oblečena a také připravena k odchodu.

Udýchaný dorazil čtyřlístek ke stanici.

Strážmistr Vokoun je potichu zavedl do poručíkovy kanceláře a vzápětí zase kamsi zmizel.

Poručík Hošek seděl za stolem a tvářil se nevyzpytatelně.

„Vítám vás, chlapci, i tebe, Věrko,“ začal nějak úředně… Pak se najednou usmál, vstal a přistoupil k dětem.

„Co vás budu dlouho napínat, už můžete lítat zase po lesích. Kožená čepice, ale také plnicí pero – Jenda ho zná – našly své majitele…“

„Soudruhu poručíku, už je mu zase zle…,“ vykřikl náhle Vašek a chystal se podepřít blednoucího Jendu.

„To jsem ale… Petře – trochu vody!“ křikl Hošek do vedlejší místnosti a na někoho zakýval.

Jenda jako v mlhách viděl, jak otevřenými dveřmi vchází s úsměvem, jaký snad u něho nikdy neviděl…

„Táto!“ vykřikl. „Co tu…, proč jsi tady?“ zeptal se překvapeně a z jeho otázky zaznívala úzkost a napětí.

„Klid, Jendo, všechno se dozvíš, už je dobře… A tady ho máš, je nové; nepokaž ho zase,“ uklidňoval pan Dick syna a podával mu tmavozelené, krásně žíhané pero.

„Určitě neulo – mim, ta – ti, dík!“ vzlykavě sliboval Jenda a nebránil se, když ho otec objal kolem ramen.

Napřed je mu zle, teď zase brečí, ty kluci jsou vážně nějaký divný, pomyslela si Věrka, ale hned důstojně, jak se sluší na slečnu, soudruh poručík dnes jaksi pozapomněl, se posadila na židli, kterou jí dvorně nabídl už zotavený pohraničník Petr.

„Tati, jak to vlastně…, co se stalo… a jak to?“ šeptal Jenda otázku za otázkou.

Pan Dick položil prst na ústa a hlavou pokýval směrem k poručíkovi. Místnost se mezitím zaplnila známými tvářemi pohraničníků, ale stála tu i Jendova maminka a učitel Míšek, což zas bylo překvapením pro Pavla.

Poručík ještě chvíli čekal, než se děti uklidnily a…

„Napřed se musím omluvit Jendovi, chtěl jsem ho překvapit, a trochu jsem to přehnal. Jendo, máš prima kamarády. Toho pera si važ, ono je přivedlo ke mně, a to bylo dobře. Uvědomil jsem si; že případ se netýkal jen nás a dvou zločinců. Tolikrát jsem se s vámi setkal a koukal se na vás, když jste si hráli, a málem bych byl zapomněl, že jsem taky býval kluk a měl fůru všelijakých trápení… To tvoje bylo opravdu zlé… Teď je ale pryč, docela pryč…,; ptáčky máme už v pevně kleci a, Jendo, tvůj táta nám je pomohl chytit…,“ poručík se odmlčel a místností se ozval docela obyčejný dětský vzlyk.

„Tati, a – já, já jsem si skoro myslel…“

Propána, už zase brečí, místo co má být pyšný, usoudila slečna Věrka a Vašek opět sahal po sklenici s vodou.

„Ano, pan Dick nám moc pomohl. Když ho totiž Frítz navštívil, žádal na něm právě ty originály, kterými si Baumgartner dnes v noci vycpával kabát. Když Jendův otec odmítl, nutil ho aspoň, aby mu smluvil schůzku s Baumgartnerem. Ani v tom tnu pan Dick nevyhověl. Fritz si musel poradit sám. Jak, to není teď důležité.

A teď si vzpomeň ty, Pavle, na noční poplach. Lezl jsi, kam jsi neměl, že ano? No nic ve zlém, našel jsi přece stopu – koženou čepici.

Tak tedy, tehdy vás pan Dick poslal jinam, než jsem vám řekl já. To jsem se totiž dověděl zase od tvého otce, Pavle – tam na tý mýtině. Petr si ji bude dobře pamatovat, viď? Jenomže pan Dick už tu zprávu – tedy o špatném směru dostal od Baumgartnera… a tehdy v něm začalo klíčit podezření, že Fritz už si cestu k závozníkovi našel dřív. Pochlubil se mu s tím konečně sám, když vás, Jendo, podruhé navštívil. Viděl jsi ho ráno v zahradě, řekls to mamince a ta, jak víš, nemá před tátou tajnosti. Škoda že jste nepřišel už tehdy, pane Dicku, mohl jste si ušetřit mnoho starosti a nemuseli jsme pátrat dvěma směry, i když šly takřka vedle sebe.“

„Nemohl jsem, ty expediční listy, to byla moje vina, a to… víte,

to jsem si chtěl vyřídit nějak sám…,“ tiše připomněl Dick.

„Vím, vím, to už jsme si vypovídali. Tak, kde jsem přestal… ano, vlastně pan Dick mě už trochu předešel. Když se tedy ztratily ty průvodní materiály, spočítal si, že po nich Fritz určitě nešel – tedy hlavně po nich. Že mu záleží na originálech výkresů, bez nichž by se výroba zastavila, protože jsou hlavními podklady pro kopírování pracovních výkresů, a dál, že chce pro své zaměstnavatele v zahraničí získat i zlepšovací návrhy a různé inovace.

Pan Dick, který už tehdy věděl o spojení Fritz-Baumgartner, vytušil, že závozník bude oním mužem, který se má výkresů zmocnit.

Musel si ovšem opatřit klíče od archivu.

Nebylo nic snazšího, klíče byly ve vrátnici a Baumgartner někdy v archívu vypomáhal, zvlášť při měsíčních inventurách nebo při ukládáni těžších svazků. Vymluvil se, že klíče potřebuje pro pana Dicka, kdepak by starého Šálka něco napadlo, léta přece Baumgartnera znal, říkal mu děvče pro všechno – a pořídil si otisk. Jenomže tím dědu hrozně popletl… Zcela neočekávaně, mimo svoji směnu, přišel totiž krátce předtím pan Dick.“

„Aha, to jak jsi šel tak brzo, tenkrát jsem myslel, že se strachy zblázním,“ vskočil Jenda poručíkovi do řeči.

„I to maminka na tebe pověděla, ta tě panečku zná,“ pokračoval Hošek. „A teď už jen krátce. Pan Dick vyměnil nejnovější technickou dokumentaci za materiály dávno zastaralé, Baumgartner se chytil, předal je Fritzovi a ten je s velkou slávou přinesl do vily doktora Leitnera v Oberhofu v NDR, kde čekali jeho chlebodárci z NSR. Pan Dick očekával jeho návrat.

A teď přišlo na řadu pero, které našel Pavel. Patřilo opravdu panu Dickovi, Vašku, že?

Nechal ho totiž proti svému zvyku zasunuté do svazku expedičních listů, Baumgartner je sebral nevědomky s nimi a v lese je vytrousil.

Od té chvíle už jsme pracovali společně, a navíc nám pomáhali i soudruzi v NDR, kteří se s námi spojili krátce potom, co Fritz poprvé přešel hranici. Vesnický lékař v Oberhofu dostal totiž podivnou návštěvu, a to dvou neznámých mužů. Ačkoli z jeho domku nevystrčili ani nos, dozvěděli se o nich. Doktorova hospodyně nakupovala najednou mnohem víc potravin a tu a tam jí přece jen uklouzlo slovíčko. Tak se vila v Oberhofu stala předmětem zájmu pohraničníků v NDR a teď už jejího majitele i hosty z NSR, kteří Fritze poslali k nám mají také pod zámkem…

Dnes v noci jsme v archivu nachytali Baumgartnera, který nás zavedl do svého domku, kde skrýval Fritze…“

„No o to hlavní jsme přišli…,“ neušetřil si Pavel poznámku.

„Nehubuj, Pavle, vždyť i tak jste nám pomohli – a ne málo! Teď už je to za nami…

„Podívejte se, jak je venku pěkně. Myslím, že by bylo dobře podívat se k potoku, co říkáte?“ končil poručík a podával dětem na rozloučenou ruku.

Vlastně má pravdu, uznal v duchu Pavel, vložil ruku do Hoškovy dlaně a nahlas řekl už jenom krátce: „Na shledanou!“

Všichni čtyři vyšli z budovy a ještě jednou se mlčky ohlédli. Pavel si zřejmě vzal k srdci poručíkova slova.

„Za mnou!“ vykřikl a rozběhl se… Kam jinam než – k velkému dubu!