Barbara Bartos-Höppner

Zátoka černých člunů

1

Dlouhými skoky pádil Tim Moran dolů po cestě. Oběma rukama šermoval ve vzduchu a křičel, co mu sily stačily.

„Hej, ty satanáši! Koukej mazat, smraďochu, éj éj! Táhni, kam patříš!“

Ačkoli byl Tim Moran touto činnosti naplno zaměstnán, přece při svém úprku po hrubém kameni ani jednou neklopýtl.

„Počkej, až tě dostanu, ty ďáble!“

Na konci úzké pěšinky, tam, kde se setkávala se silnici, se opíralo o kamennou zídku, po prsa vysokou, Moranovo kolo a před ním stál veliký hnědý kozel. Bojovně skláněl hlavu, přední nohy měl zapřené jako dva kolíky a zadníma vyzývavě podupával a vyhazoval. Odfrkoval zlosti tak vztekle, že se mu vousiska na bradě zachvívala. Teď se zase rozběhl proti kolu. Udeřil silnými špičatými rohy do špici a do nosiče, až to zapraskalo. A křik, který se ozýval z cesty, ho podle všeho spíš povzbuzoval než zastrašoval.

Tim Moran zdolal v té chvíli poslední kousek cesty k silnici – a náhle mu křik uvázl v hrdle. Čím, pro všechno na světě, vypráší tomu čertu kožich? pomyslel si. Pátral očima napravo i nalevo podél kamenných plotů. Samozřejmě, široko daleko ani hůl, ani laťka.

Ale své kolo, své služební kolo musí zachránil!

Sáhnout na kozla v tomto stavu holýma rukama, by bylo nejen bezvýsledné, ale i nebezpečné, to Tim Moran dávno věděl ze zkušenosti. Tomu ďáblovi je potřeba pořádně nahnat hrůzu, ale čím? – Moje hůl z bílého hlohu, pomyslil si, moje dobrá hůl! Visí teď doma vedle krbu a já tu stojím s holýma rukama a musím se vlastníma očima dívat, jak mi ten satan huntuje kolo. Jak jsem jenom mohl hůl zapomenout, když jsem měl v brašně dopis pro Pata Halyho, kterému tenhle čertovský kozel patří!

Jak si tak naříkal na svou nedbalost, napadla Tima Morana spásná myšlenka. Jedním pohybem si přetáhl řemen své velké kožené brašny přes hlavu, uchopil ho pevně oběma rukama a švihl kozla mohutným rozmachem taškou přes zadní nohy.

„Teď dostaneš, co si zasloužíš, i kdyby ti všichni svatí přišli na pomoc!“

Tim Moran zřejmě opravdu objevil správný prostředek, protože zuřivé zvíře přestalo v tu chvíli trkat. Chtělo se otočit a pustit se do útočníka, ale tu se rohy zachytilo o nosič. Tim Moran to uviděl.

„Vidíš, ty šibeničníku, teď ses pěkně chytil do pasti!“ zvolal zlomyslně a vzápětí dopadla jeho kožená brašna s dopisy a poštovními ceninami znovu na kozla. Tím se zvíře dokonale rozzuřilo. Otáčelo hlavu ze strany na stranu, a když se mu nepodařilo rohy vyprostit, chvělo shodit břemeno z hlavy mohutným trhnutím. Kolo vyletělo tři stopy do výše, ale zůstalo trčet na rozích. Teď se ho kozel pokoušel zbavit skákáním. Vymršťoval svou zadní polovičku stále výš a výš a kolo rval s sebou – až narazil na protilehlý kamenný plot.

Tim Moran uskočil stranou a smál se na plnou pusu. „Dobře ti tak, satanáši!“ zvolal. „Aby ti jednou provždycky přešla chuť na mém kole…“ Dál se nedostal.

Kozel se znenadání osvobodil. Vteřinku stál nerozhodně. asi sám udiven, že se mu to podařilo, potom utkvěl očima, kterýma rozzlobeně koulel, na listonoši. V příštím okamžiku přeskočil kolo a řítil se na Tima Morana.

Teď jde do tuhého, pomyslel si listonoš, pevně sevřel koženou brašnu, přidržel si ji na břiše jako štít a dal se znovu do hlasitého křiku. A čím víc si uvědomoval, jak je to marné, tím hlasitěji řval.

Nicméně tím dosáhl toho, že teď nahoře z domku, jehož došková střecha vyčnívala za kamennou ohradou, vyběhl malý podsaditý Pat Haly. Červenobíle pruhovaná košile mu plandala kolem stokrát zašívaných kalhot.

„Pane na nebi, co to tu vyvádíte?“ zvolal. Ale než mohl listonoše vysvobodit ze zajeti svého kozla, stalo se to neštěstí: Zvíře se dostalo rohy pod patku kožené brašny a chtělo ji odmrštit, ale Tim Moran ji držel ze všech sil. Na takovou zkoušku trhem nebyly přezky uzpůsobeny. Jedním škubnutím praskly jako zpuchřelá plachtovina. To oba zápasníky vyvedlo z rovnováhy. Kozel se potácel nazad, až znovu přistál na kamenné zídce, Tim Moran škobrtal na druhou stranu, leknutím upustil brašnu, zatápal, jak hledal oporu, za sebe do prázdna a plácl sebou na hrubou kamenitou cestu. Dopisy a poštovní ceniny se rozletěly z brašny a zůstaly roztroušeny ležet na cestě jako jinde květiny k slavnostnímu uvítáni.

V tu chvíli dorazil Pat Haly. Popadl svého kozla za rohy a pevně ho držel.

„Copak je to zase za hlouposti, Hnědáčku?“ řekl něžně a poškrabal zvíře po čele. „Měl by sis už konečně zvyknout na Tima a jeho kolo!“

Listonoš tu seděl, jako kdyby do něho hrom uhodil. Potom jeho hubený obličej ožil. Vyvalil oči, zvedl bílé obočí a zasupěl.

„To jsem se snad přeslechl, ne? Místo abys přinesl hůl a satana pěkně zvalchoval, mazlíš se s ním jako s malým dítětem! Zvyknout si na mě má? Zvyknout? Už čtyři roky sem chodím a nezvykl si. Ale to ti řeknu, že jsem tady u tebe byl dneska naposled. Od teďka si můžeš pro svou poštu chodit sám! Ty – ke mně do Kilronanu – rozuměls?“

„Na to si počkáš, Timečku!“ zvolal Pat a díval se na něho dolů. I když seděl, dosahoval mu Tim Moran až po prsa. „Ty jsi listonošem na Inishmore a ty mi ji musíš nosit. To je tvá po-vin-nost!“

„Haha… ale není moje povinnost dát se pokaždé tvým kozlem napíchnout na rohy, ani já, ani moje kolo. To přesahuje mou povinnost! Můžeš se spolehnout, že ještě dnes napíšu poštovnímu ředitelství do Galway, že napříště odmítám přinést ti sebemenší lístek!“

V tom okamžiku zadul vítr prvním poryvem. Přicházel od severu přes zátoku a měl náležitou sílu jako vždycky, když bylo předtím nepřirozeně klidno. Vpadl do sporu obou mužů a vjel mezi dopisy a poštovní ceniny, které stále ještě ležely na cestě.

Když Tim Moran uslyšel zpěvavý hlas větru, vrhl se ze své zadní části na břicho, aby pokryl co nejvíce dopisů, a Pat Haly pustil kozla a pokoušel se sesbírat, co leželo v blízkosti. Ale rychlosti bouřlivého větru žádný z nich nestačil. Dopisy vyletěly do výše jako vyplašení ptáci a zavířily přes kamennou ohradu.

„Pomozte mi všichni svatí!“ vykřikl Tim Moran a rozběhl se za nimi. Svižně jako mladík přeskočil kamenný plot a hnal se přes louku podněcován naději, že vichr ještě jednou na chvíli utichne a dopisy se zachytí u příštího plotu.

Několik kroků za ním běžel Pat Haly, bos a toužící mu pomoci.

„Snášejí se dolů, Time!“ křičel. „Dostaneme je, honem, rychle! Podívej, jak už krouží!“ Chňapl do vzduchu, povyskočil jako míč a vskutku vždy chytil jeden dopis.

Mezitím doběhl Tim Moran k plotu a shrábl, co se sneslo na zem, znovu se přehoupl přes kameny a posbíral chvatně zbytek na druhé straně. A už mu zahvízdal nad hlavou další poryv.

„Máš je všechny?“ zeptal se Pat a natahoval se přes plot, aby viděl.

„Doufám.“ Tim Moran si oddechl a opřel se o zídku.

„To se hned ukáže,“ řekl Pat, aby ho uklidnil „Když při příštím závanu žádný nevzlétne, máš je všechny. Počkej.“

A tak to udělali. Jeden se opíral na jedné, druhý na druhé straně plotu a oba s napětím vyčkávali, zda ještě někde vyletí některý z papírových ptáků.

„Vypadá to, že jsme je dostali všechny,“ řekl Pat radostně a poklepal Timovi přes plot na rameno. „Jsi znamenitý listonoš, nejznamenitější, jaký kdy byl v Irsku ve službě zaměstnán. A jak ještě umíš běhat. Nikdo by neřek, že ti je už čtyřiašedesát.“

Tim Moran přijal po přestálém leknutí toto uznáni blahovolně, až mu najednou napadlo, proč k té honičce došlo.

„Jen nemluv nesmysly, Patičku, to na mě neplatí. Moc dobře víš, komu za to máme co děkovat. Jen se nepokoušej něco zastírat. Já mám zrovna tak chuť na takové závody v běhu, jasné?“

„To bych rád věděl, proč na mě tak křičíš! Můžu snad já za ten vítr?“

Až do té chvíle byl Tim Moran k němu obrácen zády. Teď se prudce otočil

„Nepřej si, abych se rozzlobil, Pate Haly! Za vítr samozřejmě nemůžeš, ale za svého kozla jsi zodpovědný!“

S třetím náporem větru spadly první kapky z nízko visících mraků. Rozpleskly se studené a těžké na kamenech.

„Hnědáček je ke všem lidem hodný a chová se k nim mírumilovně. Time. Je to snad moje vina, že tebe s tvým kolem nemůže vystát?“ Patova tvář, podobající se nikoli jen pro dlouhé strnisko na bradě ježkovi, se starostlivě protáhla a malá očka nad špičatým nosem žebronila o pochopeni. „Tomu se říká antipatie a proti tomu se nedá nic dělat.“

„Antipatie? Tak, tak. Jen si nepobryndej slintáček: Hned ti povím, co se proti tomu dá dělat. Zarazit do země kůl a satana k němu přivázat!“

„Time!“ Pat Haly se díval na listonoše pln rozhořčení: „O tom nemůže být ani řeči. Můj kozel není žádný hlídací pes!“ Tu si povšiml, jak se výraz Timovy tváře naráz změnil.

„Peníze! Pate, ta spousta peněz!“ zvolal listonoš zděšeně, nacpal dopisy do kapsy kabátu a jedním skokem byl na druhé straně plotu. Honba začala opačným směrem.

„O jakých penězích mluvíš?“ křičel Pat a snažil se zůstat vedle něho.

Nedostal odpověď. Tim uháněl, jako by mu byl sám čert v patách, doběhl k další kamenné zídce, přeskočil ji – a uviděl kozla. Zvíře stálo pravou přední nohou na svazku bankovek a zvědavě je očichávalo.

Listonoš přiskočil k ohromenému kozlovi a odtlačoval ho za rohy nazpět. Ale kozel okamžitě uplatnil všechnu svou vzpurnost, aby se osvobodil.

„Vem mu ty peníze!“ volal rozčileně na Pata Halyho, který právě přelézal plot. „Vezmi je honem pryč, sotva ho už udržím!“

„Už jdu, už jdu!“ řekl Pat a vyrval kozlovi peníze.

„A teď ho pevně drž, abych je mohl spočítat. Kdoví, kolik jich má už v břiše.“

Tim Moran si ze zvyku olízl palec, ačkoli měl ruce mokré od deště, a začal počítat. Páska byla natržena a bankovky, které vůčihledě vlhly, se na sebe lepily. Tim Moran začínal stále znovu od začátku.

„Támhleto ti přece taky patří,“ řekl Pat a ukázal na šedivý plátěný pytlík, který ležel několik kroků od nich. „Na mou věru, to mi taky patři.“ Tim Moran se sehnul, chvatně zvedl měšec s penězi a sáhl do něho rukou. „Jedna, dvě, tři, čtyři,“ počítal a uklidnil se Ruličky kovových peněz tu byly všechny Sevřel pytlík pod paží, olízl si znovu palec a opět počítal bankovky.

„Tak co je?“ zeptal se Pat, když to ne a ne skončit.

„Tumáš, Pate, počítej ty a já ti zas podržím kozla. Nevím, myslím, že jedna desítka chybí.“

Tim uchopil kozla za rohy, Pat si vzal peníze. Listonoš nespouštěl bankovky z očí.

„Tak co?“

„Kolik tam mělo být?“ zeptal se Pat.

„Padesát.“

„Já to ještě jednou.“

„Tak co?“ zeptal se Tim znovu. Nemohl se dočkat.

„Jedna chybí.“

„Sežral ji!“ vykřikl Tim Moran. „Ten ďábel ji sežral!“ A zacloumal jím tak vztekle za rohy, že kozel žalostně zamečel. „Ale to ti říkám, ten desetišilink mi nahradíš! Koukej ty peníze sehnat, nahradit mi je musíš, tady nepomůže žádné odmlouvání!“

„To mi teprv musíš dokázat, že ji doopravdy sežral, drahý Time.“

„Dokázat? Nemáš to asi v hlavě v pořádku. Mám snad za ním běhat až do zítřka do rána? Snad si nemyslíš, že budu pro posměch celému ostrovu! Ne, ne, sežral ji a já ji od něho chci nazpátek. Kde by jinak byla, co?“

„Dopisy ti taky předtím uletěly? Vidíš, vidíš!“

„Ach, takhle to chceš točit. Tos tedy přišel na pravého! Ve svazku je devětačtyřicet bankovek, páska je ještě na nich, a padesátá? Vylezla ven a uletěla, co? Tak ji hledej, drahý Pate, když jsi o tom přesvědčen. Chci ji od tebe nazpět a basta.“

„A já od tebe žádám důkazy. Dokud mi je nepřineseš, nedostaneš ode mě ani floka, abys věděl!“

„Tak?“ Tim Moran, hlavu rudou jako krocan, pustil kozla a kopl ho kolenem do boku tak prudce, že kozel vyděšeně odklusal. „To se ještě podivíš, jestli je to tvé poslední slovo. A teď mám tebe i toho smraďocha až po krk!“

Listonoš si přitáhl koženou brašnu, nacpal do ní pytlík s penězi a dopisy a zvedl kolo.

„Ale Time, promluvme si i o tom v klidu…“

„V klidu? Abych ti nepověděl něco jiného! – Jen se podívej na mé kolo. Ani nespočítáš dráty, které mi ten satanáš vytrhal. Teď můžu jít po svých až do Bungowly. A to mám být klidný?“

„Pojď, pomůžu ti.“ A Pat Haly už klečel u kola a narovnával dráty, pokud to šlo. Stále znovu se pokoušel uchlácholit Tima Morana nějakým vlídným slůvkem, ale toho dokonale přešla chuť smířit se s ním. Když se na kole jakžtakž dalo jet, nasedl a bez pozdravu odjel.

2

Déšťová stěna, kterou vítr přivál, zhoustla. Zasahovala Tima Morana zprava, a ať se proti ní vzpíral sebezarputileji, aby byl rychle v Bungowle, na jedné straně promokl až na kůži.

Když dojel ke svahu, kde vždycky slezl a kolo vedl, linula se mu voda z okraje štítku na čepici po obličeji za límec, a lem s našitými knoflíky jeho listonošského saka tvořil jakési rozvodí: Napravo z kabátu crčela voda – nalevo ještě udržoval svůj tvar, pravá nohavice se mu lepila na nohu – levá tvořila ještě jakous takous rouru.

Že se Tim Moran tvářil nepřívětivě, nepůsobilo počasí. To znal odmalička a za čtyřicet let pošťácké služby byl už na ně zařízen. Pocházelo to spíš z toho, že se v myšlenkách dosud neodpoutal od Pata Halyho, kozla a desetišilinkové bankovky. Budu muset ty peníze nenávratně dát ze svého, protože z Pata nic nevyrazím. Vždyť jaké jsou to dopisy, které mu musím doručovat? Upomínky od berního úřadu, léta už nedostal nic jiného. Mizera chlap, nepořádný, líný, lhostejný, až to do nebe volá. Co dělá jinak, není moje věc, a když mám být poctivý, své dobré stránky má Pat taky. Ale ta nestydatost připravit mě o deset šilinků! Plát listonoše není příjem venkovského lorda, to bůhví není! Co řekne Maggie?

Tim Moran došel nahoru na kopec, mohl zas nasednout na kolo a sjet poslední kus cesty dolů do Bungowly. Ale vítr teď foukal zepředu, a přestože jel pěkně z kopce, musel šlapat.

První dům, kolem kterého musel přejel, byla zpola rozpadlá chatrč paní Mac Namarové. Stařena stála, jako vždycky když pršelo, u okna – jehož půlka byla zatlučena lepenkou – a vyhlížela ho. Její tvář plavala jako světlá skvrnka za temnou okenní tabulkou, po které stékal déšť. Jindy, když bylo počasí v dobré náladě, sedávala na červotočivé židli v domovních dveřích, vždycky s pletením v rukou. Ale když Tim Moran přišel, nikdy ji neviděl plést. Nedovedl si to jinak vysvětlit, než že samým očekáváním nemohla spustit oči ze silnice. Chápal ji. Když někomu z pěti děti zbudou dvě, které se ještě k tomu vystěhovaly do Ameriky, kdo by nečekal na zprávu? – Co všechno člověk jako listonoš kromě dopisů nenosí s sebou…

Tim Moran se podíval do okna a zřetelně zavrtěl hlavou. Potom její dům minul.

Přitom na tom byla stará paní Mac Namarová ještě docela dobře. Jednou dvakrát do roka jí synové napsali a poslali i trochu peněz. Jeho sousedé v Kilronanu už dávno neslyšeli o svém synu. Vystěhoval se před mnoha lety, oženil se kdesi s cizím děvčetem a nějakou dobu psal. Potom to však náhle skončilo, jako kdyby rodiče nikdy žádného syna neměli, a byl to jejich jediný. Možná že nevěděl, že se jim domek hroutí nad hlavou, možná že byl mrtev – kdo to ví?

Tim Moran musel teď sesednout z kola, byl ve vesnici. Opřel je o kamennou zídku po pravé straně silnice, vzal brašnu z nosiče a zamířil dlouhými kroky k jednomu z domů. Byly si navzájem velmi podobné, ty obílené, prosté kamenné domky s malými okénky. Jenom délkou se navzájem lišily.

„Buď srdečně vítán, Time!“ volali mu v ústrety lidé, kteří seděli ve světnici okolo krbu. Byl to rybář Murphy se svou ženou, otcem a se dvěma nejmenšími ze šesti děti.

Tim Moran šlápl do louže, která zvenčí natekla do světnice, sňal čepici a otřel si mokrý obličej.

„Neseš nám déšť,“ řekl rybář, „že se člověku ani nechce z domu.“

„Já jsem ho nepřivolal,“ odpověděl Tim a natáhl mokré ruce k ohni.

„To ti věřím,“ řekla paní Murphyová a starý Murphy se zasmál: „Ale doufám, že nám neseš kromě toho ještě něco.“

Paní Murphyová přistrčila listonoši svou židli.

„Děkuji pěkně,“ řekl Tim Moran a posadil se. „To bych řek, že vám ještě něco nesu. Ale těmi zkřehlými prsty nemůžu ještě přepočítat peníze.“

„Sundej si kabát,“ řekl mladý Murphy, „pověsím ti ho ke kamnům.“

Jeho žena nalila z konvice mléko do kotlíku a pověsila ho na hák nad oheň. „Pohár horkého mléka tě zahřeje,“ řekla, „udělej si pohodlí, Time.“

A Tim Moran si rozšněroval boty, podepřel se o opěradlo a natáhl své dlouhé nohy ke krbu.

„Tak nám neseš prémie od vlády,“ řekl starý Murphy.

Tim Moran přikývl „Prémie od vlády. A teď se vás ptám, co byste řekli tomu, kdybych vám vyplatil o deset šilinků méně.“

Tři lidé se na sebe podívali udiveně.

„Proč bys nám měl vyplatit o deset šilinků méně?“ zeptal se mladý Murphy.

„Protože mi Patův kozel, ten ďábel, jeden deselišilink sežral!“

Tři Murphyovi se naň podívali nevěřícně, nechápavě a zvědavě a Timův hněv nad ztracenými penězi se vůčihledě zmirňoval v radostné předtuše, že jim bude moci celou tu příhodu pěkně dopodrobna vypovědět. Založil ruce na ručně pleteném lilku z ovčí vlny a začal. Pani Murphyová si rychle přisunula ještě jednu židli, posadila si malé děvčátko na klín, dědeček si přitáhl na kolena chlapce – a napjatě poslouchali.

„Samozřejmě ty peníze nahradím,“ skončil Tim Moran. „Vždyť bych byl nejnesvědomitější listonoš, jaký kdy v Irsku sloužil, kdybych vám je do posledního penny nevysázel na stůl z vlastni kapsy.“

„Deset šilinků.“ řekl starý Murphy, „to jsou pěkné peníze. To bys neměl Patu Halymu jen tak beze všeho prominout.“

„A jak je mám od něho dostat?“ zeptal se Tim Moran a srkal horké mléko.

Tady byla dobrá rada drahá, protože každý znal Patový hospodářské poměry. Proto probrali raději celou záležitost ještě jednou od začátku.

Potom došlo na hlavní věc: Tim Moran odpočítal peníze. Bylo to sto šilinků pro každé ze čtyř Murphyových dětí, které už chodily do školy a o kterých učitel ohlásil do Dublinu, že mluví bezvadně galsky.

„Naše vláda na staré irštině neskrbli,“ řekl Tim uznale.

„To je pravda,“ přisvědčil mu starý Murphy a potřásl hlavou, „jak se časy mění! Vždyť přece ještě víš, Time, že když jsme byli děti, trestaly anglické úřady každého, kdo se opovážil promluvit galsky.“

„Ale teď jsou Angličané pryč,“ řekl mladý Murphy netrpělivě.

„Ano, po osmi stech letech, a naší vládě zůstaly po nich jen škody,“ odpověděl Tim Moran. Přitom přendal dopisy z kapsy kabátu do kožené brašny, zašněroval si boty, nasadil čepici, zapnul hnědý pošťácký kabát a vykročil, doprovázen přáním všeho dobrého a božího požehnáni, na cestu do dalšího domu.

Než Tim Moran roznesl všechny dopisy a vyplatil peníze, bylo odpoledne. V každém domě dal k lepšímu svůj příběh, a čím pozorněji mu lidé naslouchali, tím více se vyjasňovala jeho nálada, a následek toho byl, že ho ztráta peněz už nebolela.

Teď zamířil k poslednímu domku. Přestalo pršet, ale obloha byla dosud šedivá. Dům rybáře O’Neilla byl položen výše než ostatní domy v Bungowle. Byl postaven na ploché skále. Stáj a kůlna byly na zadní straně a nebylo je vidět. V okenních tabulkách se odráželo moře i nebe.

Rybáře Hugha O’Neilla nazývali lidé na Inishmore Red Hugh, což znamená král Hugh, a i když na to nic nedal, přece jen to s tím Redem jistým způsobem souhlasilo. O’Neillovi pocházeli z královské rodiny O’Neillů, kteří byli usedli v Severním Irsku. To vědělo na Inishmore každé dítě. a tak byl Hugh O’Neill Red Hugh, ať měl kalhoty sebevíc záplatované a pulovr sebevíc zašívaný.

Tim Moran chodil rád k O’Neillovým. Byli to pořádní, rozvážní lidé, a obzvlášť Red Hugh se těšil na ostrově vážnosti. Timova služební pochůzka tím vždycky dobře končila, jak říkával své sestře Maggii. (Měl rád, když něco mělo dobrý konec.)

Rybář Hugh O’Neill stál na žebříku, který se opíral o zadní konec domu. Tim Moran viděl, jak se namáhá, aby vevázal kus lana do doškového pletiva, kterým byla střecha pokryta.

„Taky ti vítr nadělal škodu?“ zavolal Tim Moran, když stanul před domem.

Hugh O’Neill se otočil a podíval se na něho dolů.

„Vždyť vidíš,“ odpověděl. „Vždycky na člověka přijde něco, o čem doufal, že to nepřijde, milý Time.“

Rybář utáhl uzel, nechal lano viset, a když slézal po žebříku dolů, zeptal se: „Kde ještě napáchal škody?“

„Tentokrát to potkalo mě, Hughu, ale nebyl to ani tak vítr, jako ten příšerný kozel Pata Halyho.“

Tu se Hugh O’Neill z plna hrdla rozesmál. „Ty a Patův kozel, z vás dvou nikdy párek nebude! Všichni psi na Inishmore na tebe nemůžou být tak nepřátelsky naladěni; jako ten rohatý netvor. Zas ti zdemoloval kolo?“

„Horší věci.“ řekl Tim Moran smrtelně vážně, „ačkoli i to už je dost zlé, protože je to třetí kolo za čtyři roky.“

Hugh O’Neill si přeměřil pátravě listonoše.

„Horší věci?“ zeptal se a v téže chvíli si povšiml roztržené brašny, ukázal na ni a řekl: „To tedy taky ještě?“

„Ještě horší!“ řekl Tim Moran.

„Ještě horší?“ zeptal se rybář, ale nemohl při nejlepší vůli na Timovi nic objevit, co by ho o tom zpravilo. „Nevidím, že by ti ještě něco chybělo.“

„To taky nemůžeš vidět, protože se to octlo v jeho břiše: Desetišilink.“

„Desetišilink? Sežral? Ach Time, pojď k nám do domu, to mi musíš vypravovat.“

V krbu hořel slabý oheň z rašeliny, jehož plameny polehly, když rybář otevřel dveře, a napřímily se, když dveře zabouchl, jako by chtěly uvidět, kdo vešel do světnice.

Paní O’Neillová seděla mezi oběma okny, vedle sebe kopec ovčí vlny a před koleny kolovrátek. Matka Hugha O’Neilla seděla u krbu a pletla. U stolu uprostřed dumal Patrick O’Neill, desetiletý klouček, nad školními úkoly.

„Pánbůh žehnej tomuto domu,“ řekl Tim Moran.

„Buď srdečně vítán, Time!“ řekla pani O’Neillová a její tchyně to opakovala.

„Teď uslyšíte příhodu,“ řekl rybář a posadil listonoše na židli. Patrick okamžitě sklapl sešit, odhodil tužku a zastrčil ruce do kapes. Hugh O’Neill sáhl po kulaté plechovce na okraji skříně, postavil ji před Tima Morana na stůl, a když nad nimi zakroužil dým zapálených dýmek, mohl listonoš začít.

Patrick poslouchal bez dechu. Čas od času si olízl špičkou jazyka rty, a když Tim Moran líčil, jak zuřivě kozel trkal, schoulil se, vysunul čelo dopředu a plácal dlaněmi do kapes u kalhot.

Když Tim Moran skončil své vyprávění, Patrick vstal a vyběhl ze dveří. S mekotem běhal za domem mezi úzkými ploty a trkal jako kozel do skalnatých výběžků.

3

Na skále nad Bungowlou, pěkný kousek cesty od domu; měl Patrick svou vyhlídku. Dobře tu viděl na ty přemnohé kamenné zídky, které rozdělovaly zemi na nepravidelné čtyřúhelníky. Stály v nich ovce, jedna kráva, kozy. Patrick ohledával očima úzké pěšiny, které vedly mezi pastvinami. Oslík, ještě jeden. Patrickův pohled zabočil kolem malého jezírka přes bílé duny dolů k zátoce. Stály dole pod dunami, nedaleko pěti lesknoucích se lodí, které tam ležely jako obludy… Vlny jim přibíhaly až k samým nohám, červené sukně jim zářily jako dva makové květy, které sklouzly do vody. A oslice Rozálie stála u nich.

Patrick se rozběhl. Skákal z kamene na kámen, přeskakoval ploty a polička jako míč, který není k zastavení, když se začne kutálet z kopce, a když měl volnou cestu až k vodě, zakřičel: „Eileen! Ito! Kdybyste věděly!“ A potom zas zamečel, že Rozálie zastřihala ušima.

Když je Patrick zavolal jmény, přestala děvčata nabírat lopatami písek.

„Zastav se, Patricku!“ zvolala jedna. „Vždyť vběhneš do vody!“ A rozběhla se mu naproti s rozpraženýma rukama.

„Ještě upadneš!“ křičela druhá, a Patrick už dorazil k nim. Eileen ho zachytila do náruče.

„Co se stalo? Proč máš tak naspěch?“ zeptala se Ita a šla k Patrickovi a Eileen.

„Kdybyste věděli, co se přihodilo Timu Moranovi!“ Patrick se rozesmál a přitiskl tvář Eileen na rameno.

„Tak ven s tím, co se stalo?“ zeptala se Ita netrpělivě.

„Počkej přece, až popadne dech,“ řekla Eileen. Potom se zeptala: „Napsal Johnjo?“

„To nenÍ tak důležité,“ řekla Ita. „Johnjo píše přece ustavičně totéž. Co je s Timem Moranem, Paddy?“

„Nejdřív chci vědět, jestli napsal Johnjo!“ řekla Eileen. Patrick trhl rameny a vymanil se z Eileenina objeti.

„Když na mě takhle dotíráte, neřeknu ani slovo.“

„To je ti podobné!“ vyprskla zlostně Ita a popadla ho za zápěstí. „Tady zůstaneš, dokud nám to nepovíš!“

„Pusť mě!“ křičel Patrick.

„Vypravuj!“ křičela Ita.

„Psal Johnjo?“ ptala se Eileen, jako by se ji spor netýkal.

Patrick se zamyslel.

„Nevím, jestli Johnjo psal, utekl jsem hned, jak Tim Moran dovyprávěl svou příhodu. Opravdu to nevím.“ A když viděl, jak se Eileen shýbá pro svou lopatu, řekl: „Určitě napsal, Eileen, můžu doběhnout ještě jednou nahoru,“

„Tak co bylo s Timem Moranem?“ zeptala se Ita. A Patrick zapomněl, že Eileen je smutná, a už to ze sebe chrlil. Nejenže vypověděl všechno, co slyšel, ale byl svým vyprávěním tak uchvácen, že poskakoval jako kozel, hrozil pěsti jako Tim Moran a škrabal se za uchem jako Pat Haly. Ita se smíchem popadala za boky.

„Jen si představte, všechny ty dopisy se rozletěly jako hejno racků, takhle,“ a Patrick mával rukama a křičel: „Kýr-kýr-kýr!“

„To si vymýšlíš, Paddy, dopisy přece nevydávaly skřeky.“

Patrick přestal vřeštět. „Se ví, že ne,“ připustil a potom zlosti zrudl a zvolal: „Ty taky zkazíš každou radost. Jsi pitomá, Ito! Kdyby už bylo léto.“

„A pochytal Tim Moran všechny dopisy?“ vmísila se Eileen.

„Ano, pochytal,“ řekl Patrick. Viděl Eileen na tváři že tomu ani trochu nevěří. Proto řekl tak přesvědčivě, jako by byl býval u toho: „Ano, Eileen, určitě.“

Děvčata naplnila košíky až po okraj piskem a Patrick poklepával Rozálii po krku, když ji zavěšoval napravo i nalevo náklad. Odevzdaně skláněla hlavu a neprozradila jediným pohybem, že je jí to těžké. Teprve když ji Ita pleskla rukou po zadku a netrpělivě zvolala: „Tak dělej, hni se, tetko stará, přece tady nezůstanem trčet!“ otočila uši nazpátek a zamrkala. Potom vytáhla rozvážně kopyta z písku.

Patrick by se byl nejraději vrhl na Itu, ale když viděl, jak Rozálie při prvních krocích obratně rozděluje váhu košů po celém těle. zapomněl na to. Kromě toho věděl předem, že proti Itě nic nesvede. Šel vedle Rozálie, která znala svou cestu na útesy, a zahrnoval ji nejlepšími myšlenkami, které pro ni choval. Nic si z Ity nedělej, hovořil Patrick tiše k Rozálii, vůbec nerozumí oslům, a i kdyby jim trochu rozuměla, ani by ji nenapadlo mluvit jinak. To dělá se vším, co je na Inishmore hezké. Ale brzy bude léto, a pak odejde.

Rozálie pokyvovala hlavou v taktu svých kroků. Patrick to viděl a byl si jist, že mu rozumí. Proto pokračoval v němém rozhovoru. Pro mě jsi nejhezčí oslice na Aranu, na všech třech Aranech, a myslím, že v celém Irsku není hezčí oslice než ty. Všechny, které jsem viděl, mají tmavé hlavy a ty jsi se svou krásnou světlou hlavou velká výjimka. – Rozálie přikývla. – A kdybys věděla, jak rád se ti dÍvám do uší. Prosvítají úplně růžově jako moře, když zapadá slunce. Někdy bych ti do nich chtěl sáhnout prsty, kdybych se nebál, že tě to bude bolet. Co jsou proti tomu střapaté, chundelaté uši Murphyovic poníka, na kterého je Michael Murphy tak pyšný. Houbelec. – Rozálie přikývla. – Ale Michael to nechce uznat. Od té doby, co Murphyovic mají poníka, není s Michaelem bohužel skoro žádná řeč. Přitom jsme byli tolik let dobří kamarádi. Ale od té doby, co mají poníka… A kde ho vzali? V životě by si ho nebyli mohli koupit, kdyby jim Murphyovi z Ameriky nebyli na něj poslali peníze. Ale to ti řeknu. Rozálie, kdyby nám náš Johnjo poslal z Londýna sebevíc peněz, my bychom si tě vždycky, vždycinky nechali. A až se najde příležitost, vypráším Michaelovi kožich a budu ho mlátit, dokud – dokud nepoprosí, abych přestal. – A Rozálie přikývla.

Za Patrickem a Rozálii šly sestry. Zprvu se Ita držela těsně u oslice, aby byla po ruce, kdyby se zastavila, protože Rozálie měla své vrtochy. Když ale Itě zamáčela sukni voda, která tekla z mokrého pisku v koši, zůstala pozadu.

Patrick ani neví, jak má pravdu, když si přeje, aby bylo brzy léto, myslela si a dívala se na svou zacákanou sukni. Mokré a špinavé, tak vypadáme na Aranech, každý den v téže dlouhé červené sukni, v téže tmavé blůzce, v těchže pletených punčochách nebo bosé nebo v gumových holínkách – mám toho po krk! Ita se protáhla a zůstala ještě o krok víc pozadu, jako by tím chtěla dát najevo, jak málo už v podstatě patři k sourozencům, k oslici i k práci. Příští rok touhle dobou bude vypadat jinak, myslela si. Bude mít pestré, lehké šaty, vlasy nakrátko ostříhané a střevíce bude nosit – s tak vysokými podpatky, jak dlouhé má prsty! A až přijdu do Bungowly, budu mít na ruce kabelku a v ní vždycky zrcátko a hřebínek – a Itu zamrazilo v zádech – a rtěnku. A ta bude tak červená, tak červená… Kdyby už bylo léto!

Eileen se dívala směrem k domům, jejichž doškové střechy spočívaly mezi kamennými ploty jako hnízda. Kdybych si sebevíc lámala hlavu, myslela si, nedovím se, zdali Johnjo psal, dokud nebudeme doma. Ne – Patrick musí doběhnout domů, ta nejistota je nesnesitelná. Kdybych jen věděla, jestli Tim Moran našel všechny rozfoukané dopisy! Což nemohl právě Johnjův dopis někde zůstat ležet? Čtrnáct dni John jo nepsal. Je určitě nemocný.

Eileen zamrazilo. Přehodila si sukni přes hlavu a snažila se zachumlat do tlusté vlněné látky. Ještě dnes Johnjovi napíšu, ať už dopis došel nebo ne. Protože, je-li opravdu nemocen, pak je to ze stesku po domově a bude šťasten když dostane dopis. Eileen se obrátila k Itě a chtěla právě začít o Johnjovi a o dopise, když si všimla, jaký Ita dělá obličej. Eileen věděla proč, aniž se ptala. Už rok se to kolem Ity stěží dalo vydržet. Eileen sestru nechápala. Jak jenom někdo může tak velice toužit pryč! Bude taky tak často psát jako John jo? Jedno ale bylo jisté: Itě se stýskat nebude.

Příští rok touhle dobou budu nosit písek na pole sama, myslila si Eileen. Někdy mi pomůže Patrick nebo maminka. Ne, maminka ne, dostane vždycky z práce s mokrým pískem bolesti. Však my to zvládneme. S Paddym je každá práce zábava. Paddy je jako Johnjo. – Dovedu si představit, že mají Johnja rádi v té londýnské dílně. Kdo by neměl Johnja rád! Co všechno nebude vypravovat, až v létě přijede domů! Je pěkné psát, ale vypravovat – a což až bude všechno sám vypravovat, když se na něj přitom budeme moci dívat! Kdyby už bylo léto a už ji nemrazilo, červená sukně se ji svezla z hlavy a vzdula se.

Mezitím už došli do bludiště kamenných ohrad, a když se teď Rozálie zastavila, uchopil ji Patrick za ušima.

„Pojď, Rozálie, musíš jit až na nové pole, to pořád ještě nevíš?“

„Nechce to vědět, protože je líná jako tuleň na sluníčku,“ zvolala Ita podrážděně. „Plev ji jednu za ucho!“

„Vlep jí jednu – vlep jí jednu…,“ opičil se po ni zlostně Patrick, „místo abys byla váda, že Rozálii máme a že nemusíš tahat písek nahoru sama! Pojď, Rozálie!“

Když došli k mezeře v plotě, Rozálie se znovu zastavila. Ita a Eileen zvedly koše z jejího hřbetu a donesly je na políčko, které nebylo širší než deset stop a ne delší než dvacet stop, asi jako veliký stůl. Vrstvu po vrstvě bylo navršeno z písku a chaluh na ploché skále, jejíž spáry a trhliny předtím vyplnily kamínky. Ita a Eileen vyklopily písek k hromádkám nasypaným sem dříve a odnášely koše zpátky k Rozálii.

„Co tu okouníš, Patricku?“ zabručela Ita. „Vezmi si lopatu a rozhazuj písek, když nemáš nic lepšího na práci.“

„Já? Ještě dávno nejsem hotov s úkoly,“ řekl Patrick.

„Tvoje výmluvy znám! – Tady máš, Eileen…“ Postavila sestře koš před nohy, vyšvihla se na oslici a zase jí jednu vrazila. „Hybaj, ať už jsi dole!“

A zřejmě i Rozálie věděla, že proti Itě nikdo nic nezmůže. Proto snesla, co nedovedla setřást, a mstila se jen škobrtavým klusem.

„Přidej, Rozálie, přidej!“ Ita zvrátila hlavu nazad, přitáhla si dlouhé černé vlasy přes rameno, pevně je přidržovala, protože ji šlehaly do obličeje, a smála se.

„Kdyby to viděl táta!“ zvolal Patrick rozhořčeně. „Kdyby to tak viděl! Přál bych si, aby to viděl! Potvora je to! Ničemná, zlá! Myslí si, že si může všechno dovolit, protože brzy odejde. Ale my tu zůstaneme, my Rozálii potřebujeme – a ona Rozálii ztrhá!“ Patrick brečel vzteky.

Eileen pustila koše a vzala Patricka za ruku.

„Ita je divoká, Patricku, ale nesmíš říkat, že je zlá. Jen se podívej, jak hezky vypadá. Ženy, o kterých se vypravuje ve starých bájích, byly jistě takové jako Ita. Jen se podívej, Paddy!“

„Ne, nebudu se dívat. Je sprostá. Už kdyby byla pryč!“

„Patricku!“ Eileen ho nechala stát. „Teď jdi k mamince a podívej se, jestli Johnjo napsal, a až zas přijdeš nahoru, povíš nám to, jdi, utíkej!“

Patrick si rukávem přejel nos a podíval se na Eileen nepřátelsky. „Tobě Rozálie taky k srdci nepřirostla!“

„Ach Paddy,“ řekla Eileen a vjela mu rukou do vlasů. Vytrhl se ji a pádil pryč, ale ještě než zmizel mezi ploty, zavolal na ni: „Napíšu všechno Johnjovi, ještě dneska. Na to se můžeš spolehnout!“

4

Když Eileen a Ita přišly znovu s pískem k políčku, nebylo po Patrickovi ani vidu ani slechu. Zato tu stál sám Hugh O’Neill a rozhazoval hromádky. Eileen se na otce podívala a věděla hned, proč tu je. Co nejrychleji zmizet, pomyslela si a vlekla svůj koš na pole.

„Zase jsi jela na Rozálii,“ řekl, když Ita vysypala svůj koš.

„Ano,“ odpověděla Ita, „Patrick mluvil pravdu.“

Hughu O’Neillovi zablýsklo v očích.

„Patricka vynech. Tvému bratru je sice teprve deset let, ale slušnost nejsou kalhoty, do kterých se pomaloučku dorůstá. Já sám jsem tě viděl na Rozálii.“

„Vím, že to nemám dělat, tatínku. Ale někdy mě to tak přepadne, a než si to uvážím, už jsem v tom.“

„Hleďme, už jsi v tom. Ale to ti řeknu: S tím je jednou provždy konec, Ito, slyšelas? Na to ti snad rozum stačí, abys pochopila, že tvá ztřeštěnost může stát Rozálii život.“

Eileen s Rozálii odešla. Nechtěla poslouchat, protože Ita, jak byla v poslední době vzpurná, se nevyhne ani hádce s otcem.

Eileen měla koš už zase naplněný pískem, když Ita beze spěchu přicházela k vodě. Nevypadala ani navztekaně, ani rozpačitě a Eileen to zlobilo. Jak je lhostejná, pomyslila si Eileen a nepomohla Itě naplnit koš, nýbrž podepřela se o lopatu; a protože jí to bylo hloupé dívat se Itě na ruce, otočila se k vesnici.

„Vyhlížíš Martina?“ zeptala se Ita uštěpačně.

„Proč ne? I když má oči jenom pro tebe, mohl by mi aspoň povědět nějakou historku, než budeš mít koš plný.“

„Mluví z tebe bledá závist!“

„Závist?“ zasmála se Eileen. „Já ti mám závidět, že se kolem tebe točí mužský, který je tak starý, že by mohl být naším otcem? Jen se nepřenáhli!“

„Plný!“ řekla Ita tak hlasitě, že se Eileen polekaně obrátila.

Půlku cesty na pole kráčely mlčky za oslicí, potom Ita řekla: „Tatínek se mě ptal, jestli s nimi nechci odvézt ovce na Brannocky.“

„Ty?“ Eileen nevěřícně protáhla otázku.

„Za koho máš zaskakovat?“

„Za starého Murphyho. Chce jet do Galway na trh. Oba Murphyovi to v Bostonu zřejmě dobře chytli, jinak by nemohli posílat tolik peněz. Minulý rok na ponika, letos to vystačí na krávu. No jo, kdo chce žít na Inishmore, musí mít v rodině lidi, kteří odejdou.“

Eileen na to neřekla nic a ani už neposlouchala, co Ita povídá dál. Jestlipak maminka už ví, že Ita má jet na brannocké ostrovy, myslela si. – Proč to tatínek chce? Nerozumím tomu! – Ach, proto byla Ita předtím tak dobře založená!

Toho dne dopis od Johnja nepřišel. Tim Moran přinesl jen prémii za Patrickovu dobrou galštinu. Proto se rozhovor u večeře točil kolem Johnja. Kromě Ity měli všichni starost, proč se Johnjo tak dlouho neozývá. Když bezradně dozněla všechna pro i proti, domnívala se Ita, že musí taky něco říct.

„Já bych jen ráda věděla, proč se tak rozčilujete? Ještě jsem tu neslyšela nic jiného než: Johnjo je pilný, Johnjo je slušný, Johnjo je chytrý, Johnjo si dobře rozmysli, co dělá, na Johnja je možno se spolehnout, Johnjo, Johnjo, Johnjo. A teď několik dni nepíše a tady se zboří dům. Tak se teď na Johnja spolehněte. Není malé dítě, je mu jedenadvacet a jistě ví, proč nepíše. Mimoto máme na Inishmore listonoše. který si nechá uletět dopisy.“

Hugh O’Neill se na Itu podíval. V jeho očích se zase zablýsklo jako odpoledne, ale nestalo se, co všichni očekávali. Neřekl nic. Zato řekla paní O’Neillová: „Neočekávej od nás, že všechno tak lehkomyslně odbudeme jako ty. Ale možná, že se změníš, až budeš v cizí zemi. Přála bych si to.“

„Ano, máš pravdu, Marie,“ řekla Hughova matka. „Jak by to bylo hezké, Ito, kdybychom o tobě mohli řikat totéž, co o Johnjovi. Mám o tebe velké starosti.“

Patrick si založil paže na prsou a škodolibě se na Itu zašklebil. Eileen řekla: „Ale třeba Tim Moran opravdu nenašel všechny dopisy.“ Byl hubený jako Hugh a měl tytéž vyrovnané pohyby; Na rozdíl od Hugha O’Neilla měl však velmi úzkou, ustavičně zardělou tvář, ale nebylo to od whisky, nýbrž proto, že měl tak světlou pleť, kůži, kterou nepohoda a slaná mořská pěna marně vydělávaly. Nejnápadněji se však Od něho lišil rezavými vlasy, protože Hugh O’Neill měl hlavu pokrytou černými kudrnami.

Martin Hawkins byl starý mládenec, patřil k lodní posádce Hugha O’Neilla a byl na Inishmoré jediný, který dovedl lososí skok – pokud nebyl na ostrově Johnjo O’Neill. Johnjo jej uměl taky, odkoukal jej od Martina.

Martin Hawkins čekal, až ho pani O’Neillová vyzve, aby si přistrčil stoličku ke krbu, pak vytáhl z kapsy dýmku a pytlík s tabákem. Než si nacpal, nabídl pytlík Hughu O’Neillovi.

„Tisíceré diky,“ řekl Hugh O’Neill, nacpal si dýmku a zašťoural kleštěmi v řeřavé rašelině. Když viděl, že Martin má dýmku v ústech, podal mu kleště s kouskem žhnoucí rašeliny. Potom se rozpovídali o novinkách, které přinesl den.

Stará pani O’Neillová si mezitím stáhla z pravé nohy punčochu a navinula si na palec přadénko pestrých vlněných niti. Na černě sukni barvy uspořádala a začala tkát malým člunkem. Měl to být opasek, jaký si rybáři na aranských ostrovech ovinuji kolem pasu, aby jim držely kalhoty.

„Dostane ho Johnjo?“ přerušil otázkou rozhovor Martin Hawkins.

„Ne. Patrick ho chce. Tak dlouho mě o něj mořil, až jsem mu to slíbila. Až v létě přijedou cizinci, chce chodit oblečený jako vy, víš. Doufá totiž, že ho pak budou často fotografovat. To jsem z něho teprve poznenáhlu dostala. – Co má ten chlapec za nápady! Člověk se jen diví. Co z toho má. když ho budou fotografovat!“

„Pokaždé několik penny, babičko,“ řekla Ita, aniž se obrátila. Myla s Eileen nádobí.

Patrick, který ležel na podlaze, díval se babičce na palec a poslouchal, co si povídají muži. se začervenal a neodvážil se na nikoho podívat. Muži se smáli.

Jeho matka řekla: „Tak je to tedy!“

A babička přestala tkát. Patrick to poznal z toho. že vlněná vlákna se už neodvíjela pěkně napjatá k jejímu kolenu, ale visela přes palec. Potom ho pohladila po vlasech.

„Musíš ale ještě říct, kdo jsi. Jsem nejmladši syn Reda Hugha O’Neilla, musíš vždycky povědět, a uvidíš, jak půjdou obchody. A něco z toho mi taky dáš, že, Paddy? Víš přece, jak ráda piju čaj s cukrem.“

Patrick zvedl nosík. Rozzářen takovým souhlasem navrhl: „Každý půl, babičko, platí?“

„Půl je moc, Paddy. Ty jsi přece při tom hlavni osoba.“

„Půl a půl, babičko. Jsem pro dobré účty!“ podal jí ruku:

Do všeobecného smíchu řekla stará paní O’Neillová: „Jak ten kluk mluví! Odkud to bere?“

„Pochytí to u Carthyů, babičko,“ prohlásila Ita, „tam se moc často ochomejtá.“

„Já se tam neochomejtám, ty! Potřebujou mě tam!“

Všichni věděli, nač Patrick naráží. Někdy provázel po ostrově cizince, ukazoval jim pamětihodnosti a byl na to neskonale pyšný. Protože z tohoto pramene příjmů čerpali chlapci z Kilronanu a z Kilmurwey přespříliš rádi pro sebe, Patrick to považoval za velkou čest, že ho Mac Carthyovi k tomu přizvali z Bungowly.

„Nemyslíš, Patricku, že za to vděčíš Itě?“ zeptal se ho Martin Hawkins.

Ačkoli to Patrick věděl, zabručel: „Itě? To se uvidí, až bude pryč.“

Martin se otočil k Itě tváří. Ta si toho nepovšimla. Tu Martin vypravoval: „Byl jsem dnes u Williama O’Flahertyho. Přenechá mi pole. Doufejme, že bude dobré léto!“

„Budeme ho muset přijmout, jaké bude,“ řekl Hugh O’Neill, „ale taky bych si to přál. Potřebujeme slámu na novou střechu.“

„Domluvili jsme se s Williamem O’Flahertym na dobré ceně za to pole. Byl v nejlepší náladě. Jeho Douglas přijede na návštěvu. Přijede domů jako doktor Douglas O’Flaherty. Stal se podílníkem v advokátní kanceláři. Můžete si představit, jak je starý pyšný!“

„Kdo by mu to zazlíval,“ poznamenal Hugh O’Neill. A potom dopodrobna probírali tu novinu.

Venku se sešeřilo. Obloha se odrážela temným tyrkysem od zeleného moře a nad protáhlým Velkým Aranem se snesla strašidla prvních stínů. Uhladily útesům ostré hrany, zbytky zdiva prastarých hradů se nořily do teplé, tmavé šedi jako do laskavých snů, domy si byly čím dál tím podobnější a kamenné zídky pozbyly lecčeho ze svého tvrdého vzhledu.

Pani O’Neillová vstala a zažehla petrolejku a Hugh O’Neill si z vedra plného vody, které stálo vedle krbu, vylovil své pampooties. Hrubé šlapky z hovězí kůže zůstaly ve vodě měkké a pružné. Hugh O’Neill si přivázal první pečlivě nad kotníkem. V tom okamžiku bylo slyšet ze silnice ostrý hvizd. Martin vyhlédl ze dveří a zamával.

„Pánbůh vám žehnej a dobré pořízení!“ řekla stará paní O’Neillová, když si muži nasazovali čepice. Potom odešli.

Patrick se postavil s babičkou k oknu. Nemohli sice vidět až dolů do zátoky, kde ležely hřbetem vzhůru curraghs, černé, nadehtované čluny z plachtoviny, a voda se odrážela od břehu jako svítící lastura. Ale uvidí loď, jakmile se trochu vzdáli od břehu.

Patrick a stará pani O’Neillová viděli, jak muži kráčejí po silnici. Rybáři teď jezdili v trojicích. Šel s nimi mladý Murphy. Od té doby, co se dva druzi Murphyové vystěhovali. jezdil jako třetí v O’Neillově lodi.

Patrick tiskl čelo na sklo, aby muže neztratil ve tmě oči. Teď zmizeli za kamennými ploty.

„Mami!“ volal Patrick, „pojď sem, hned je uvidíme, jak vyplouvají!“

Muži sestupovali dunami do zátoky. Čluny ležely těsně vedle sebe mezi čtyřmi zatlučenými dřevěnými kůly. Všichni tři poklekli do pisku k podélné straně nejdolejši lodě, nadzvedli ji bok, sáhli ji do. žeber, posadili si loď na hlavy a vlekli ji k vodě. Když jim voda sahala až po lýtka, překlopili člun z ramenou. Dosedl tvrdě. První do něj skočil mladý Murphy, potom Hawkins a poslední Hugh O’Neill. Vyhákovali vesla z žeber a nasadili je do vidlic. Stejnoměrnými údery veslovali do příboje.

Z okna byla loď na lesklé vodě nějakou dobu dobře vidět. Po silnici teď scházela dolů do zátoky jiná lodní posádka.

5

Než Patrick vklouzl do své postele ve výklenku, šel ještě do stáje za domem.

„Jsi tady, Rozálie?“ zašeptal do tmy. Nohama tápal k jejímu stání. Oslice ležela na slámě a Patrick slyšel, jak ji vyškubává zuby. Sklonil se a šmátral, až nalezl její uši.

„No jo, teď jsi každý večer brzy doma. Dovedu si představit, jak jsi unavená.“ Škrabal ji za ušima a zase si vzpomněl na barvu jejich boltců. „Všechno jsem Johnjovi napsal. Počkej, jak ten Itu z jezdí! Už se na to těším. Nažrala ses venku pořádně? Zítra budeš muset zase jaksepatří zabrat, víš. Tak nashle. Rozálie, zítra.“

Potřepal ji po krku, vstal a zavřel dveře do stáje. Ložnicí rodičů se vrátil do světnice. Eileen a Ita už odešly nahoru, spaly v podkroví.

Babička seděla ve svém bílém ručně pleteném spodním prádle na kraji své skříňové postele vedle krbu a vytahovala si pravé vlásničky ze zdviženého copu. Dávala si při tom načas. Patrick, který v okamžiku ze sebe shodil bundu, kalhoty i košili, byl jedním skokem na svém slamníku. Hodil sebou na břicho, podepřel si dlani bradu a nespustil z babičky oči. Když se jí šedivý cop zakroutil přes rameno, zvolal rozčileně: „Babi, babi, dej pozor, kousne tě!“ Stará pani O’Neillová vyděšeně spustila ruce. „Kdo, Paddy? A kde?“

„Had, babičko, ten had! Už ti leze přes rameno. Ach, jak mrská ocasem, už se těší na dobré sousto. Musím tě zachránit, babi, zachráním tě!“ A už byl Patrick zase z postele venku, div neporazil maminku, která přišla dohlédnout na oheň, a chytil babiččin cop. Mačkal a muchlal ho v pěstích, cenil zuby a volal: „Vidíš, přece jsem tě dostal, ty ničemníku bídná, cos babičce usiloval o život! Dostal jsem tě a rozsekám tě svým mečem do jitrnicí“ Patrick natáhl cop do výše a napřáhl se, jako by chtěl „hada“ roztřískat na kusy.

„Statečný rytíři, Patricku O’Neille,“ řekla babička se smíchem a vytáhla mu cop. „Děkuji ti. Oznámím králi, jak jsi byl statečný, aby tě odměnil, protože – jak vidíš – sama jsem chudobná a nemohu ti nic dát.“

„Tak chudobná zase nejsi, pani má,“ odpověděl Patrick a přisedl si k babičce. „Mohla bys mě například odměnit tím, že bys mi vyprávěla jednu báchorku. Tím bych se spokojil.“

„Z toho nebude nic,“ namítla maminka a zatajovala smích, „protože v domě je duch, který má nad tebou moc, rytíři Patricku, a poroučí ti, aby ses vrátil na lůžko.“ A potom zašeptala: „Je to duch z bílého hlohu.“

„Zítra, Patricku, dnes se mi už nechce,“ slibovala babička.

„Stále říkáš zítra,“ hudral si pro sebe Patrick, obešel obloukem stůl a lehl si zas do postele.

Když maminka odešla do ložnice, řekl: „Jestli budeš zase tak hlasitě chrápat, babičko, polechtám té na chodidlech!“

„Opovaž se!“

Potom se Patrick zlostně překulil na bok.

Noc zahalila ostrov v hlubokou tmu. Voda svítila jako tepané stříbro. Byla to jasná noc s mnoha hvězdami. Od moře vanul lehký větřík a vlny poskakovaly u břehu jako jehňátka.

V komíně občas zahvízdal vítr, ale jeho písnička byla příliš tichá, aby vylákala z popela oheň. Pytlíky s návnadou na stěně, z nichž se marně snažili prodrat na svobodu malí ráčci a krabi, se škrábavě pohupovaly; znělo to, jako by kdosi mluvil sám k sobě.

Patrick se schoulil pod peřinu. Myslel na Johnja a na Rozálii, na pestrý pás, který mu babička tká, a myslel na to. že mu tatínek slíbil ušít šlapuchy, a už se viděl v Kilronanu, jak stojí na přístavní hrázi, když přistává parník z Galway, který přiváží cizince, a ti všichni si na něj ukazují: Toho chlapce si musíme vyfotografovat, toho a žádného jiného!

Náhle se Patrick vytrhl ze svých myšlenek. Venku zakřičely divoké husy. Jejich chraptivé volání se rozlehlo v tichu nad ostrovem strašidelně. Bylo to cizí, neskutečné volání, jakoby vykřiknuté samotnou noci, která naříká nad svou osamělosti. Patrick si přetáhl peřinu přes hlavu, svinul se do klubíčka jako ježek a zacpal si uši. Křik se ozval ještě jednou docela blízko a potom ještě jednou slaběji. Letí přes záliv do Connemary, pomyslel si Patrick, a nechtěl, aby mu bylo zima. Přitiskl ruce ještě pevněji k uším a poslouchal. Ale uslyšel už jen, jak zavrzala babiččina postel. Pocítil úlevu. S funěním se vynořil zpod peřiny.

„Slyšels, Patricku?“ zeptala se babička tiše. „Vracejí se domů. Už jsem na to čekala minulé noci. – Ano, je to tak, vracejí se domů“

Patrick věděl, co babička myslí. Nejednou mu to vyprávěla: Divoké husy nebyly totiž žádné divoké husy; žily v nich dále duše všech Irů, kteří zemřeli kdesi ve světě na nějakém bojišti, a ty se teď každým rokem vracejí domů, aby si požalovaly.

Patricka zamrazilo hrůzou. Vždycky když volaly divoké husy, cítil se vržen do tmy, v které se nebylo čeho přidržet. aby se z ní mohl zase dostat na světlo. Být kdesi ve světě docela sám a toužit po domově, to bylo určitě přesně takové jako tehdy, když byl nemocen a měl horečku. Když volal maminku, babičku, Eileen a nikdo ho neslyšel.

Znovu letěly husy přes Velký A ran. Patrick se ještě víc přikrčil strachem a náhle si pomyslil: O’Neillovi jsou mezi nimi taky.

„Babičko,“ zašeptal, „rád bych…“

„Pojď sem, Paddy.“

A už ťapkal k ní. Sotva ho přikryla, když oba uslyšeli, jak zapraskaly schody. Byla to Eileen. Beze slova se posadila na dolní okraj postele a strčila nohy pod peřinu.

„Muslim na to ustavičně myslet,“ řekla tiše. „Vypravuj něco, babičko.“

Babička pochopila. Usmála se, což Patrick a Eileen ovšem nemohli vidět, a spustila.

„V Tipperary je hora. která má tak prazvláštní podobu jako sotva nějaká jiná na celém světě. Od nepaměti patřil vrcholek té hóry vilám a skřítkům. Shromažďovali se na divukrásné louce, aby hráli a zpívali a slavili své veselé slavnosti. Sedávali pod paraplíčky hub a pili rosu z žaludových mističek a skotačili a tančili při líbezné hudbě.

Jednoho dne však dal pastýř, který měl v blízkosti dvorec, vyhnat dobytek až na vrchol hory, protože se domníval, že široko daleko nejsou lepši pastviny. Netrvalo to dlouho a skřítkové se rozzlobili, protože přišli o svůj taneční parket, který teď byl rozdupán širokými kopyty krav a volů. Postěžovali si na svůj zármutek královně vil a skřítků a ta jim slíbila, že ona sama zažene dobytek i pastýře z hory.

V době žní, kdy za noci sloupal po nebi plný kulaťoučký měsíc, ležel pastýř u stáda, které syté odpočívalo na louce. Přemýšlel o tom i o onom a byl rád, že mu v jeho samotě byly společníky měsíc a spousty hvězd. Znenadání před nim stál obrovský kůň a z hřbetu mu každým okamžikem narůstala mohutná orli křidla. Tančil na zadních nohách, přibližoval se, koulel očima, které mu žhnuly jako uhlíky, z nozder mu šlehaly plameny a ohonem bil kolem sebe, až se země zachvívala, protože kůň měl dračí hlavu.

Pastýř zděšeně vyskočil, myslel nejinak, než že ho to strašlivé zvíře chce zadupat do země. Když se otočil a obrátil na útěk, stál mu v cestě malý kulhavý mužíček, jemuž na ramenou spočívala volská hlava se špičatými, zahnutými rohy. Pastýře zachvátil děs. Znovu se otočil, aby unikl, ale nedoběhl daleko, protože už mu zaskočila cesiu veliká opice s dlouhými hnědými chlupy a kachníma nohama. Blížila se k němu kotrmelci a bečela a její chlupy užuž lechtaly vyjeveného pastýře po tváři.

Věřte, mohla bych vám ještě dlouho vypravovat, jaké příšerné podoby na sebe brala královna vil a skřítků, protože ona to byla, kdo pastýře tak vylekal. Bečela a ržála, krákorala a vyla, jak by to žádný člověk na světě nesvedl.

Chudák pastýř nevěděl ve své tísni kudy kam. Kamkoli se obrátil, zastoupila mu v nějaké nové. Strašlivé podobě cestu. Nevěděl si jiné rady, než že zůstal stát a přidržel si plášť před očima. Ale ani to mu nepomohlo. Královna vil a skřítků do něho foukla a plášť spadl na zem, ať ho držel sebepevněji. Tak tam stál vydán napospas děsivým zjevením. Ani oči nemohl zavřít, tak ho měla v moci. Vlasy mu strachem vstaly na hlavě a zuby mu narážely o sebe, že bylo slyšet hlasité drkotání. A stádo se rozuteklo, jako by je byli napadli střečkové, a královna vil a skřítků mučila pastýře až do rozednění.

Ze strachu, že by se se strašidly ještě jednou setkal, vydal se pastýř k pachtýři a dal mu výpověď. Pachtýř si našel jiného pastýře, ale jen nakrátko, neboť stačilo, aby se královna vil a skřítků jen jednou objevila, a už vzal i ten nejstatečnější pastýř do zaječích. Pachtýř nabízel dvojnásobný trojnásobný plat, ale nikdo široko daleko se tím nedal zlákat. Nikdo nechtěl v noci zůstat u stáda a setkat se se zlými duchy. Pachtýř si nedovedl pomoci a ke všemu zlému stihalo teď stádo jedno neštěstí za druhým. Krávy pohubly a zanedlouho už nedávaly ani kapku mléka; v noci se často zaběhly, protože je soužil neklid, a zabředly do bažiny, zřítily se ze svahu nebo se utopily v řece. Stádo bylo čím dál menší.

Právě toho chtěla královna vil a skřítků dosáhnout. Vily a skřítkové Se zas mohli každý večer scházet na louce a slavit své pohádkové slavnosti. Ubohý pachtýř se však octl ve veliké nouzi. Služebnictvo mu ze strachu uteklo, jeho majetek se zmenšoval a den, kdy bude muset zaplatit pachtovné, se blížil.

Zkormoucen putoval jednoho dne po silnici. Tu ho potkal Lorenc Hulahan, který dovedl pískat na píšťalu jako málokdo v kraji. Lorenc byl chlapík, který se nevyhnul žádnému dobrodružství a který by se byl za dobré napiti pustil do křížku s divokým býkem nebo i se samotným čertem. Tomu vypověděl pachtýř své neštěstí.

‚Dejte svému zármutku vale!‘ zasmál se Lorenc Hulahan. ‚Když vás netrápí nic jiného! Se skřítky si to rozdám, i kdyby jich bylo víc než bramborových květů v poli. To bych musel být pořádný strašpytel, aby mi takové potvůrky nahnaly hrůzu. Já, který se nezaleknu žádného člověka z masa a krve!‘

‚Měj se na pozoru a drž jazyk za zuby,‘ odpověděl pachtýř, ‚nevíš, kdo nás poslouchá. Ale jestli to doopravdy svedeš a budeš mě stádo týden pást na hřbetě hory, pak budeš jíst z mé mísy, dokud slunce neshoři do poslední jiskřičky.‘

Tak se oba rychle dohodli, a když se přiblížil večer a pachtýř ho pohostil dobrým jídlem a občerstvujícím pitím, vystoupil Lorenc na horu. Usadil se na veliký kámen v jeskyni, vytáhl píšťalu a začal na ni spokojeně hrát. Netrvalo dlouho, a bylo slyšet hlasy skřítků. Nejdříve to Lorencovi znělo jako tichounká hudba, ale brzy vypukli v hlasitý smích a pastýř slyšel, jak jeden z nich říká:

‚Zas je v království vil a skřítků člověk, královno. Jdi, ať pyká za svou opovážlivost!‘

Lorenc ucítil, jak kolem něho přeletěl roj komárů. Letí pryč, pomyslel si, a jak se tak za nimi dívá, vidi najednou mezi sebou a měsícem stát velkou černou kočku. Ježila hřbet, vystrkovala špičaté drápky a její mňoukáni znělo jako buráceni vodního mlýna. Začala na jedné zadní noze vířit kolem své osy a jak se otáčela, vyrostla až do oblak. Najednou spadla na zem a znovu se vymrštila jako losos.

‚Jen do toho, jen do toho!‘ volal Lorenc. ‚Když chceš tancovat, –rád ti zahraju.‘ A foukal na svou píšťalku a nestaral se, jakou podobu královna na sebe bere.

Když zpozorovala, jak marně se namáhá, došla jí trpělivost. Chtěla to teď zkusit lichocením a vyvést Lorencovi neplechu. Proměnila se v něžné, bílé telátko, které dovádělo kolem něho. On se však nedal obelstít. Rychle upustil píšťalu a jedním skokem skočil teleti na záda. – Jak víte, dovedou skřítci v několika vteřinách přeletět devatero hor i údolí.

Lorenc tedy seděl, jak už jsem vám pověděla, bílému telátku na hřbetě a to chtěla královna vil a skřítků využít ve svůj prospěch. Vznesla se jedním skokem z vrcholu hory přes velkou řeku, proletěla tříhodinovou vzdálenost v jedné vteřině, snesla se na hráz a shodila ho ze zad. Jak tak ležel v trávě, díval se ji do obličeje a řekl: ‚Na mou věru, to se mi líbilo, to nebyl na tele špatný skok!‘

Tu na sebe vzala královna vil a skřítků svou pravou podobu a pravila: ‚Jsi správný chlapík, chceš se mnou podniknout i cestu nazpět?‘

‚Jistěže,‘ řekl Lorenc, ‚když se tím spokojíte.‘

Královna vil a skřítků se znovu proměnila v bílé tele, Lorenc se mu vyhoupl na hřbet a druhý skok je oba přenesl na vrcholek hory.

‚Projevils takovou odvahu, jako dosud nikdo,‘ řekla královna vil a skřítků Lorencovi, ‚zato tě nebudeme ani já, ani moji poddáni rušit, když budeš pást stádo na hoře. Jdi dolů k svému pánovi a pověz mu to. – Vidim, že se rozednívá,‘ řekla a zmizela.

Královna vil a skřítků dodržela slovo. Pokud Lorenc žil a hlídal stádo, nikdy se už neobjevila. On pískal na své píšťalky, jedl a pil u stolu pachtýřova, a když zemřel, pochovali ho v krásném kraji Tipperary. Zdali se vily a skřítkové po jeho smrti zase nastěhovali na vrchol hory, to vám nepovím.“

Eileen a Patrick zapomněli na divoké husy a noc pokročila. Už nebudou volat, než nastane nový den. Na stěnách Šramotily pytle s návnadou a v komíně se stále ještě pokoušel vítr jako muzikant.

„Skřítkové jsou nám možná bliž, než si myslíme,“ řekla Eileen a naslouchala.

„Kdo ví,“ odpověděla babička, „do některého domu se dostali komínem. Ale to se děje zřídka.“

„Asi se budu učit hrát na píšťalu,“ prohlásil Patrick.

„Ale ne dřív než zítra ráno,“ odpověděla babička a zase se trochu zasmála.

Patrick to ovšem nemohl vidět.

Když Eileen vklouzla do postele, posadila se Ita.

„Jinou dobu jste si nemohli vybrat, že?“

Eileen neodpověděla ani slůvkem, Ita taky poslouchala, pomyslela si a měla radost.

I Patrick si zalezl spokojen do svého pelíšku.

Divoké husy, jojo, divoké husy, myslela si stará pani O’Neillová. Tak se Paddy přece jen dostal ke své povídce.

6.

Dny do doby, kdy Hugh O’Neill chtěl odvézt ovce na Brannocky, ubíhaly rychle. Tři z nich strávily Eileen a Ita tím, že dopravovaly na pole chaluhy. Stály v gumových holinkách a ve vysoko vykasaných sukních v mělké vodě a napichovaly vidlemi dlouhá páchnoucí vlákna mořské trávy.

Po přílivu měly snadnější práci. Odtékající voda zanechávala mezi strouhami spoustu uvolněných chaluh, které několik hodin předtím připlavila s sebou do zátoky. Ita a Eileen Vybíhaly se svými koši a vidlemi do hustého bahna a Rozálie trpělivě čekala, až se vrátí. Nebyly v zátoce samy, protože byla doba, kdy bylo třeba chystat pole, a nikdo nechtěl, aby ho při práci na poli překvapila kukačka.

Když bylo na poli dostatek chaluh, potřebovaly jeden den aby je zaryly do pisku. To už byly čtyři dny. Pátého dne nadělaly dopoledne brázdy, odpoledne praly v zátoce prádlo a Hugh O’Neill zašíval žito.

Naplánoval si to jinak a chtěl v předešlých dnech taky rýpat chaluhy, ale bylo kupodivu, jak dobře se toho roku drželi kolem útesů poslední cejni, takže se vyplatilo vyjíždět dvakrát denně na lov. Každý večer, když se děvčata vracela domů, byl řetěz navlečených ryb na domovní zdi o něco delší.

Šestý den byla neděle a to šli dopoledne do Kilronanu na mši. Bylo zvykem, že muži se potom sešli u Mac Carthyho, kde se dovídali, co je nového, a popíjeli whisky! Hugh O’Neill se tímto obyčejem řídil. Novinky Ho velmi zajímaly, u whisky znal svou míru. Mezi muži v Mac Carthyově hostinci byl nejeden, který se ještě pamatoval na doby, kdy to Hugh O Neill dělal obráceně, a věděli taky, proč se to změnilo.

Hugh O’Neill s Hawkinsem přišli k nálevnímu pultu. Byl obležen jako jarmarečni bouda a nad nim se doširoka nadouval tabákový kouř jako bouřkové mračno a zatemňoval hostinský lokál, který se beztak dal stěží rozeznat od udírny, nepřihlíželo-li se k různým pachům a zvukům.

„Red Hugh – král Hugh.“ řekl kdosi, kdo se otočil ke dveřím, když Hugh O’Neill vcházel, a muži se shlukli ještě víc dohromady, aby se dostal s Hawkinsem k výčepnímu pultu.

Mac Carthy vypláchl dvě sklenky v dřezu, postavil je před ně na stůl a podržel nad nimi láhev whisky.

„Tak co je nového v Bungowle?“ zeptal se přitom. Mac Carthy teprve v poslední době trochu ztloustl – ještě minulý rok by ho byl každý považoval za rybáře – ale tvář mu zůstala hubená, a když se díval po svých hostech, měl týž pohled jako rybáři, když se rozhlížejí, jaké bude počasí.

„Nového v Bungowle?“ opáčil Hugh O’Neill a zasmál se. „Kdyby bylo v Kilronanu tolik nového jako u nás, byli bychom s rozhovorem u konce.“

Muži, kteří stáli poblíž, sešklebili tváře v úsměvu.

„Ještě se prý dobře loví cejni, slyšel jsem,“ řekl Mac Carthy a setřel hadrem loužičky na výčepním pultě.

Okolo Hugha O’Neilla náhle všechno utichlo. Cítil, jak všichni číhají na jeho odpověď.

„Proč bych ti měl něco vypravovat, co už beztak víš?“ Hugh O’Neill zvedl sklenici a připil Hawkinsovi. A když vychutnával palčivost ostré whisky, rozhlédl se kolem sebe. To se ví, kolem něho pokvokávali rybáři ze všech čtyř vesnic a byli by rádi věděli, kam vyjíždí lovit.

„Chceš nějaké, Carthy?“ zeptal se a v témže okamžiku uviděl, jak v rohu místnosti sedí oba Murphyové s rybáři z Kilronanu. Že ten hlupák nebude umět držet hubu, až se napije kořalky, pomyslel si, a zlobila ho do červena rozpálená tvář mladého Murphyho.

„Vzal bych jich plný koš,“ odpověděl Mac Carthy.

„Dobrá, pošlu ti je.“

Hawkins objednal ještě dvě whisky. Mac Carthy nedal pokoj: „To se už léta mluví a mluví, že motorové lodě zahánějí hejna ryb, a vida…? Ty ještě v tuto dobu lovíš cejny!“

„Máš úplně pravdu, ještě lovím cejny,“ potvrdil Hugh O’Neill.

„Ryby si pozvolna na motorové čluny zvykly,“ prohlásil Hawkins o zvedl svou sklenici proti O’Neillově.

„No jo, nebo se drží kolem útesů. A útesům se motorové čluny obloukem vyhýbají,“ namítl Mac Carthy.

„Zcela správně,“ přisvědčil Hugh O’Neill, „a útesu je hodně.“

Mac Carthy to vzdal. Mimoto se teď pozornost přítomných obrátila jiným směrem. Do dveří vešel Tim Moran a Pat Haly. Hádali se. Šlo samozřejmě o ztracené peníze. Přesto Tim Patovi jednu skleničku zaplatil. Neboť opravdové přátelství neztroskotá o jeden mizerný desetišilink a oni byli přátelé od dětství; dobři přátelé byli od chvíle, kdy Tima Morana jednou na trhu v Galway ohrožovali tři rváči holemi na životě a Pat Haly ho z toho v poslední vteřině vysekal.

Z pouhé radosti z hádky rozdělili se muži v hospodě ihned na dvě strany. Jedni podporovali Tima, druzi Pata, aniž s nimi doopravdy souhlasili.

„Viděls na vlastní oči, jak kozel bankovku sežral, Time?“ ptali se příslušníci protivné strany.

„Jak to mohl vidět, když musel utíkat za dopisy?“ ptali se naproti tomu Timovi lidé.

„Jak může něco tvrdit, co vůbec neviděl!“ triumfovali protivníci.

„Může to tvrdit, protože bankovka je pryč a u peněz byl jedině kozel!“

„A že se strhla vichřice, na to jste úplně zapomněli?“

„Vichřice?“ Protivníci se usmívali. „Té troše zafoukáni říkáte vichřice?“

Tim a Pat se cítili úplně přehlíženi, proto měli hlasitého sporu pomalu až nad hlavu.

„Kdybych byl bohatý, zaplatil bych vám rundu, abyste už přestali,“ zvolal Pat Haly.

„A já ji zaplatím, aby to pokračovalo!“ zvolal obchodník s dobytkem Jakob O’Brian.

Mac Carthy nastavěl sklenice do řady, naklonil nad první z nich láhev whisky a přejel jí všechny pěkné jednu po druhé. Pat Haly se toužebně díval na loužičky, které vystříkly mezi sklenice.

Ještě ani nedopili, když se otevřely dveře a vešel William O’Flaherty se svým synem. William O’Flaherty byl muž s minulosti, a kdo ji chtěl vypravovat, musel začít u O’Brianů, protože O’Brianovi byli ve svých hradech pány na Aranech před pěti šesti sty lety. O’Brianové se neusadili na ostrovech pro krásu jejich krajiny nebo proto, že rybáři dobře, odváděli daně, nýbrž proto, že Arany ležely před zátokou Galwayskou. A Galway bylo tenkrát přistav – dokud nepřišel Cromwell! Jen samotni Španělé platili přes deset tisíc ročně, aby mohli své sudy portského dovážet do Galway. To se rozkřiklo a první, kdo to uslyšeli a dostali žízeň, byli O’Flahertyové, ti „divoši“, jak se jim říkalo. V celé Connemaře nebyl před nimi bezpečný jediný váček se zlatem, a jednoho dne přistáli na aranských ostrovech, odhodláni tak dlouho křížit s O’Brianovými čepele, dokud nebudou sami sedět na hradech. A vystačili skutečně s dechem déle, což jim O’Brianové nikdy nemohli zapomenout, ani tehdy ne, když O’Flahertyovy přepadli Cromwellovi vojáci a ožebračili je.

William O’Flaherty se odlišoval od rybářů tím, že nosil místo pulovru tvídové sako. Patřila mu na Inishmore polovina všech pastvin a poli. Pastviny potřeboval pro chov dobytka a koni a pole za rozumné ceny pronajímal. Jak byl zámožný, bylo vidět pouze na jeho synovi. Douglas O’Flaherty měl na sobě elegantní oblek z látky pískové barvy a nosil ho stejně samozřejmě jako rybáři své modré svetry.

V hádce se v hospodě nepokračovalo, třebaže by to O’Brian byl mohl za svou rundu vyžadovat. Teď si všichni nejprve prohlédli mladého O’Flahertyho. Nechal si růst na horním rtu, kolem ústních koutků a na bradě vousy, které, černé jako jeho kučeravé vlasy na hlavě, okamžitě přilákaly pohledy rybářů. S hranatým čelem by jeho tvář byla působila přísně, nebýt laskavých šedých očí.

„Nevypadáš na to, že by tě byli venku zkazili.“ řek! O’Brian, který se vždycky ujímal slova, když se objevili O’Flahertyové, protože si co do zámožnosti s nimi mnoho nezadal, což rád zdůrazňoval.

„Kdo by mohl někomu takovému, jako je Douglas, uškodit.“ řekl Tim Moran a odstrčil Pata kousek stranou, aby na Douglase lépe viděl.

„Koneckonců udělali tam z něho doktora, a při lom se může všelicos přihodit.“ odpověděl O’Brian neústupné.

„Haló, Time!“ Douglas si to zamířil k listonošovi. „Jak se vede? Jistě dobře, je to na tobě vidět!“ Zavěsil se do něho. Tim Moran zářil. Dalo se mu vyčíst z tváře, že si mysli: Z toho neudělali žádnýho vejtahu!

William O’Flaherty se zeptal, chtějí-li se s nim všichni napit na Douglasovo zdraví, a objednal rundu whisky. Osm let je osm let, pomyslel si, ještě nevědí, na čem s Douglasem jsou, a to nejlépe pomůže whisky.

Pomohla. „Vypravuj, jaké to v té dlouhé době bylo!“ – „Jistě jsi hodně viděl!“ – „Jakpak se žije mezi tolika učenými lidmi?“ – „Byls někdy na dobytčím trhu?“ – „Neviděls snad taky královnu krásy?“

A Douglas vypravoval. Nic nenadsazoval, aby je udivil, mluvil, jak mluvívali mezi sebou: Prostě, ale vždycky trochu neproniknutelně.

Hugh O‘ Neill se opíral zády o výčepní pult a myšlenky se mu nejednou zatoulaly. Myslel na Johnja a zneklidňovalo ho, že stále ještě od něho nedošel dopis.

„Naučil ses taky nějaké nové písničky?“ zeptal se tkadlec Sean O’Reilly. Patříval kdysi k nejlepším zpěvákům na ostrově, ale od té doby, co mu vypadaly zuby, zpíval si už jen pro sebe.

„Když se mě tak přímo ptáš, musím odpovědět ne. Slyšel jsem jich mnoho, ale naučit se…“

„Jak tomu mám rozumět, Douglasi? Když jsi v nějakém domě, kde lidé sedí pospolu a zpívají, pak se přece těm písním naučíš, ať chceš nebo nechceš.“

„Venku to není všude takové jako u nás. Seane O’Reilly. Hudby je tam hodně. Lidé zapnou rádio nebo pustí gramofonovou desku nebo si koupi za pár penny hudbu z hudebního boxu. Ale přitom si povídají, víš.“

„Poslouchat hudbu a přitom si ještě vypravoval příběhy!“ Sean O’Reilly byl nahněvaný. „Co by zbylo ze starých zkazek, kdyby se k nim poslouchala hudba, co?“

„Nevypravuji se tam žádné staré zkazky jako u nás,“ řekl Douglas.

„Žádné staré zkazky a žádné písně?“ zeptal se tkadlec. Bezradně se rozhlédl kolem sebe. „A o čem lidé mluví?“

„Mluví o dobrém džobu nebo o penězích nebo vychvalují svá auta. Nebo se vzrušuji sportem. Co jsou u nás koňské dostihy, to je tam kopaná. Nebo se rozčilujou nad politikou a nadávají na vládu“

„Tak o tom tedy mluví – o takových věcech. Máš pravdu, to souhlasí. Už jsem to od leckoho slyšel, kdo se vrátil. Nechtěl jsem tomu nikdy věřit, ale tobě to věřím, ty jsi učený muž. Ach, jaký je to podivný svět! Nač ti lidé tam myslí, když jsou sami? A o čem sní? Nevypadá to v nich jako na zaprášené silnici? Jaká škoda, jaká škoda.“

„Tak se na to nesmíš dívat. Když někdo nezná moře, nemůže po něm toužit,“ řekl Douglas.

Starý tkadlec uvažoval. Sklonil hlavu na stranu a hleděl na Douglase vodově modrýma očima.

„To je špatné přirovnání, Douglasi. Je dost lidí, kteří to dovedou.“

„Dobrá. Ale pak někdy určitě slyšeli, co to je moře, jinak by po něm nemohli toužit.“

„Ale Douglasi, cožpak neznáme kapku vody, studánku, řeku, déšť – a k tomu přidáme sny? Přece nebudeš chtít tvrdit, že ti tam venku už nesni?“

„Nepřemýšlel jsem o tom, studoval jsem práva,“ řekl Douglas.

„Dobře žes studoval prává,“ řekl O’Brian. Rozmluva se mu sice docela líbila, ale chtěl přejít k něčemu jinému. „Víš, Douglasi i měli jsme tu právě spor, než jsi přišel se svým otcem. Jde totiž o desetišilink, o kterém Tim Moran tvrdí, že ho sežral kozel Pata Halyho. Dávej pozor, bylo to takhle…“

Ostatní mu vpadli do řeči a vyprávěli, co se událo. Pat Haly a Tim Moran mohli jen vrtět hlavami nebo přikyvovat, ke slovu se nedostali. Nakonec se O’Brian otázal, jak by Douglas O’Flaherty tu záležitost rozhodl ze svého stanoviska studovaného člověka.

Douglas se dostal do úzkých. Byl Timu Moranovi velmi přátelsky oddán, ale nechtěl-li okamžitě ztratit svou právnickou reputaci, musel zůstat nestranný.

„To není bůhví jednoduchý případ, protože obžalovaný a tím by byl, kdybychom stáli před soudem, Patův kozel nemůže být vyslechnut. A tak mi zbývá jen jediná cesta: Musím ho pro nedostatek důkazů osvobodit.“ Stiskl Timu Moranovi paži. „Je mi to lito, Time.“

Protivná strana div netančila radosti. Ale přívrženci Tima Morana se nevzdávali. „Co znamená osvobodit pro nedostatek důkazů! To může znamenat zrovna tak vinu jako nevinu.“

„Osvobodit je osvobodit!“

William O’Flaherty přistoupil k synovi. „To sis opravdu nemusel za prvního klienta vybrat právě kozla,“ řekl se smíchem a objednal další rundu.

„Vezmeš mě zítra přesto s sebou po ostrově, Time?“ zeptal se Douglas:

Tim Moran na tu otázku už dlouho čekal. Odpověděl samou radosti něco docela jiného, aby se neprozradil.

„Copak mě znáš jako nějakého malicherného svárlivce, který si mysli, že všechno ví a všechno zná, Douglasi? Už jsem, si předešlé dny myslel: Kdepak vězí Douglas? Pročpak je mi nevěrný?“

„Není ti nevěrný,“ odpověděl Douglas, „ale musel jsem si dát nejdřív do pořádku kolo. Z obou duší unikal vzduch.“

Potřeboval-li ještě někdo v hostinské místnosti důkaz, že Douglas opravdu zůstal, jaký byl, tak se mu ho teď dostalo. Teď byl už zase jeden z ostrovanů – a jaký, panečku!

William O’Flaherty stál vedle Hugha O’Neilla. „Jak se daří v Bungowle?“

„Nemohu si naříkat, byly už horši roky.“

„Stále ještě cejni?“ zeptal se O’Flaherty. Hugh O’Neill přikývl. „Měl bys pro mě koš? Třeba zítra?“

„Myslím, že jo.“ Ostatní si té rozmluvy nevšímali, zasvěcovali Douglase do svých starosti. „Dnes v noci ještě jednou vyjedem na lov. Potom chci dovézt ovce na Brannocky.“

„Slyšel jsem, že chceš vzít s sebou Itu?“ řekl Mac Carthy a opřel se lokty o nálevní stůl.

„Mně se zdá, že slyšíš dokonce trávu růst.“

„Ita je tvoje nejstarší, viď?“ zeptal se O’Flaherty.

„Z těch co jsou doma. Nejstarší je Johnjo.“

„Ach ano. Máš od něho dobré zprávy?“

„Už tři týdny žádné. Nechápu to dobře. Psával jindy každých pár dní.“

„Netrap se s tím, Hughu!“ O’Flaherty se zasmál. „Znám to, to nic neznamená. V Londýně je lecjaké rozptýleni pro takového mládence.“

„Chceš vzít Itu opravdu s sebou na Brannocky?“ zeptal se Mac Carthy.

„Ano, proč se už zase ptáš?“

„Nechtěl jsem tomu věřit. Není to obvyklé, či ano?“

„Obvyklé to není, ale musí to být.“

„Jen proto, že starý Murphy jede na trh do Galway? Můžeš přece počkal, až se vrátí.“

„To není kvůli Murphymu. Věř mi, že vím, co dělám.“

Mac Carthy pokrčil rameny. Hugh O’Neill objednal ještě tři whisky a pak se rozloučil. Na mladého Murphyho ještě zavolal: „Jak jsme si řekli, Miku!“ Znělo to, jako by mu chtěl připomenout nějakou domluvenou dobu.

Mladý Murphy mu zakýval a objednal novou rundu.

„Nech toho, máš dost,“ řekl jeho otec. „Ten nezná žerty.“

„Budu pít, dokud budu chtít!“

„Ale ne, když s nim chceš vyjet na moře.“

Mladý Murphy vyplivl cigaretu pod stůl, jako to dělali všichni, a zašlápl ji.

„Jednu si ještě vypijem,“ řekl.

„Má tě pěkně pod komandem,“ popichoval nějaký mladý rybář z Kilronanu.

„Ani slovo o Redu Hughovi v mé přítomnosti,“ rozzlobil se starý Murphy.

Syn znejistěl, řekl vzdorovitě: „Pořád ta stará historie, která je už dávno promlčená.“

„Nekokrhej tu jako mladý kohout, který to ještě neumí. Hugh dostal tenkrát setsakramentsky za vyučenou.“

Tenkrát znamenalo v době, kdy Hugh O’Neill holdoval u Mac Carthyho mnohem víc whisky než touze dovědět se, co je nového. Tehdy žil ještě jeho bratr Patrick a starý Murphy s nimi jezdil ve člunu. Měli všichni jaksepatří v hlavě, vypluli a dostali se na rozbouřené moře; zpátky už loď celou příbojem neprovedli a Patrick O’Neill se zabil o útesy.

Zatím byl už Hugh O’Neill dávno ze dveří a Hawkins s ním. Každý se obíral svými myšlenkami a zamlklí byli beztak od přírody. Mezi Kilronanem a Kilmurwey potkávali ještě různé lidi, ale za Kilmurwey na silnici osaměli. Keře kručinky po obou stranách už pěkně natahovaly mízu, nad kamennými zídkami se sem Lam objevila hlava krávy a zase zmizela a nad průlivem se v jasném vzduchu zdvihaly kouřově modré Gonnemarské vrchy.

„Počkej chvilku,“ řekl Hugh O’Neill a vyhledal si místo. Opřel se zády o kameny a díval se na Hawkinse. Hawkins se posadil vedle něj.

„Nejde mi z hlavy, co řekl Sean O’Reilly. Má pravdu on, nebo mladý O’Flaherty?“

„Ty myslíš to o těch snech a o té touze?“ Hawkins postrkával malý kulatý kamínek od jedné nohy ke druhé.

„Ano, to myslím. Co je tu na počátku? Jak se dostali lidé, mám-li to tak říci, k tomu, aby létali? Nikdo jim o tom nevypravoval. Byl tu vítr, bouře a ptáci a lidé snili a ve snech jim narůstala křidla a oni vzlétli. A zase o tom snili a nenechali toho, až přišel jeden, který si začal stavět křidla. Začalo to tak? Takhle to všechno začalo, Hawkinsi?“

„Myslím, že to vidíš správně, Hughu, protože podívej třeba tohle: Chodívám často lesem, třebaže jsem les nikdy neviděl, a dovedu si přesně představit, jaké to je. Vysoké stromy s hnědými kmeny a rozložitými korunami a do toho slunce a vítr.“

Pokračovali v cestě. Krátce před Bungowlou řekl Hugh O’Neill: „Ano, tak to je, odkud se berou sny? Někdy na mě přímo dorážejí. Třeba když navlékám ryby na šňůru nebo když stáčím ze slámy lano. Pak mé ruce pokračuji v práci, ale já jsem bůhvíkde jinde. A můžeš o mně říct, že jsem blázen?“

Když šli kolem domu staré pani Mac Namarové, otevřely se domovní dveře.

„Martine,“ zavolala třaslavým hlasem, „řekni své matce, že chci pro nás dvě uvařit odpoledne šálek čaje.“

„Dobrá, vyřídím!“ Kousek za domem se Hawkins zeptal: „Dostala dopis?“

Hugh O’Neill pokrčil rameny. „Jestlipak je nám souzen taky takový osamělý život?“ zeptal se.

„Ty máš Eileen. Ta z Aranu neodejde.“

„Kdož to ví,“ odpověděl Hugh O’Neill.

7

Odpoledne šly Ita a Eileen s košem čerstvých cejnů do Kilronanu. Před večerem se určitě nevrátí, protože všude po cestě potkávaly mladé lidi. Hugh O’Neill spal do zásoby na noc a ženám přišla ze sousedství návštěva.

Patrick se setkal s Michaelem Murphym dole v zátoce. Michael byl o něco menší než Patrick a jeho hlava vypadala jako chlupatý míč, vůbec bylo všechno na Michaelovi kulaté a živé. Chtěli jit na ryby a předtím bylo potřeba vyhrabat žížaly. Patrick kopal a Michael rozhrnoval rukama písek. Prázdné lastury a mrtvé ráčky házel přes rameno do vody a strkal střídavě jednoho červa do své a dalšího do Patrickovy plechovky. Tak si to domluvili a Patrick přísně dozíral, aby Michael nepodváděl. Když měli dost žížal, vydali se na cestu. Chtěli lovit nahoře na Dun Aengusu. tam se to nejvíc vyplácelo. Kdyby ryby nebraly, mohli si hrát v zříceninách starého hradu.

Šli poděl skalisek a Patrick vypravoval Michaelovi pohádku o bílém teleti.

„Až v létě přijede zase na ostrov Brendan, budu se u něho učit hrát na flétnu.“ prohlásil Patrick.

„Proč? Chceš být taky muzikant?“ zeptal se Michael.

„To ne. ale nikdy se neví, jestli to jednou nebudu potřebovat? Protože tady jsou taky skřítkové a hudbou se jim člověk zavděčí.“

Michael se podíval na Patrička pln obdivu. Potom se zeptal: „A kde vezmeš flétnu?“

„Ach.“ odpověděl Patrick, „to není tak těžké. Jen když na ni budu umět hrát, víš!“

„Myslíš, že ti Brendan ukáže, jak se to dělá?“

„Určitě.“

„Chtěl bys jednou uvidět skřítka?“

„Až budu umět hrát na flétnu!“

„Na hřbitově někdy bývají.“

„Na útesech taky. Jenomže tam nejsou tak dobře vidět jejich stopy jako v písku nebo v trávě.“

„A co kdyby tam byla samotná královna vil a skřítků?“

„Kdybych měl flétnu, nic bych si z toho nedělal.“

„A co kdybys ji zrovna neměl u sebe a královna vil a skřítků by přišla jako kočka nebo jako kůň nebo…“

Dál se nedostal. Za kamenným plotem, který končil šest stop od nich, vyskočil hnědý kozel. Michael upustil leknutím plechovku s červy a ani to nezpozoroval. Patrick chtěl vykřiknout, ale nevypravil ze sebe ani hlásek.

Kozel se před nimi zastavil, sklonil hlavu a upřeně na ně hleděl. Patrick se vzpamatoval první. Jeho vztek na kozla se zvětšoval tou měrou, jakou míjelo leknuti. Zvedl udici a rozběhl se proti zvířeti. i

„Co se tu potuluješ!“ křičel z plných plic. „Héj, ty stará smradlavá bečko od slanečků! Koukej, ať už jsi doma!“

Začal hon. Kozel přeskočil zídku, Patrick a Michael se hnali za nim. Jejich udice svištěly vzduchem, jen to hvízdalo. Kozel vyděšeně mečel a neohrabaně vyskakoval do takové výšky, že Patrick a Michael ječeli radostí. Bylo jim jedno, kam ho ženou, jen když hon potrvá dlouho. Teprve když se stranou pod nimi, na půl cestě od útesů k silnici, vynořila střecha domku Pata Halyho, dostali rozum a zastavili se. Jenom kozel uháněl dál, jako by mu jeho pronásledovatelé stále ještě byli v patách.

Patrick se před kamennou zídkou svalil do trávy, hlasitě popadal dech, chechtal se a zase odfukoval. Michael sebou sekl vedle něho.

„Páni, to bylo leknutí, viď, Paddy?“

„Leknutí?“ Patrick už byl zase na koni. „Já jsem hned poznal, že to je kozel.“

„Já taky, já taky,“ ujišťoval přehorlivě Michael.

„Tak? A proč ses tak polekal? Vždyť jsi upustil i plechovku s žížalami.“

Michaelovi bylo nepříjemné, že ho Patrick převezl, Potom se rozhlédl. „A kde máš ty svou plechovku?“ zeptal se,

„Já?“ odpověděl Patrick. „Ach ano, zahodil jsem ji, když jsem lezl přes plot.“

„Kde?“

„Kde? Tamhle nahoře.“ Patrick se rozmáchl paži.

Michael se pohrdavě zasmál.

„Však uvidíš.“ řekl Patrick nakvašeně a vyskočil. „Musíme jit okamžitě pro ni, nebo nám červi upláchnou.“ Odběhl, jako by přesně věděl, kde plechovka leží. Ale už za první ohradou začal hledat. Michael unuděně pohupoval udicí.

„Kdybych si byl aspoň zapamatoval směr,“ řekl Patrick. Vylezl na zídku a rozhlížel se kolem dokola jako nějaký maršál na velitelském pahorku. „Přišli jsme zprava nebo přímo seshora?“

Michael vylezl za nim. Pokoušeli vzpomenout si a radili se. Když zase seskočili, zabubnovalo za nimi několik kamínků, které vypadly z volně navrstvené zídky. Otočili se. Tu uviděli, že po louce poletuje kousek papíru. Pustili udice a hnali se za nim. Chytil ho Patrick.

Když rozpoznal, co drží v ruce. oči mu div nevypadly z důlků. Ukázal to Michaelovi. Byla to desetišilinková bankovka, vybledlá sice a na okrajích potrhaná, ale byl to desetišilink.

Stáli tu němí jako ryby, dívali se jeden na druhého, pak na peníze a znovu na sebe. Michael váhavě natáhl ruku, zkusil bankovku hmatem mezi palcem a ukazovákem a vrátil ji Patrickovi.

„Přece jen to byla královna vil a skřítků a žádný kozel,“ řekl.

Patrick se zaškaredil, jako by ho znenadání rozbolely zuby: „Ty seš ale ťuknutej! Skřítkové rozdávají zlato a ne desetišilinky! A pro nás by neměli ani zlámanou grešli po té honičce, člověče! To je jasný jako facka.“

„Ale jak se sem mezi kameny dostaly ty peníze?“ zeptal se Michael.

Patrick pokrčil klidně rameny. „Nemám zdáni.“ Překvapeni už překonal a přemýšlel teď o praktické stránce věci. „V každém případě jsme je našli a musíme si teď rozmyslit, co s nimi uděláme. Komu z nás vlastně patři?“

Teď když šlo o majetnictví deseti šilinků, vystřízlivěl i Michael.

„Patří nám oběma, samozřejmě – když jsme je spolu našli.“

„No dobrá.“ přivolil Patrick. protože měl bankovku buď jak buď v ruce on. „No dobrá. Ale co si za ty peníze koupíme?“

„Za deset šilinků toho dostaneme hromadu.“

„Musíme si důkladně rozmyslet, zač je vydáme.“

Michael, který hodně rád jedl, řekl: „Já bych navrhoval, abychom si koupili marmeládu a bonbóny.“

„Za deset šilinků?“ odpověděl Patrick tónem, že Michael očekával, že ho na místě prohlásí za blázna.

„Co bys navrhoval ty, Paddy?“

Patrick si položil bankovku na levou dlaň a pravou rukou ji uhlazoval.

„Já už mám dlouho spadeno na kouřeni,“ řekl a nemohl se na Michaela ani podívat, tak byl vzrušen, že prozradil toto tajemství.

„Balíček cigaret nebo baliček tabáku,“ pokračoval, „co ty myslíš?“

„No jo,“ odpověděl Michael, „ale to nestojí deset šilinků a maminka říkala, že z kouřeni je břichabol.“

„Pcha,“ řekl Patrick zvysoka, „to říká moje maminka taky, ale říkají to jen proto, že nám chtějí nahnat strach.“

Michael, který si nechtěl znovu zadat, navrhl: „Když budeme kouřit, jsem pro tabák. Toho dostaneme za své peníze víc,“

„Dobrá, ale to si pak budeme muset koupit taky lulku.“

„Dvě!“

„Popadlo tě asi velikášství, můžeme přece bafat střídavě.“

„A komu bude ta lulka patřit?“ zeptal se Michael.

„Nám oběma.“

„A kdo si ji vezme s sebou domů?“

„Já,“ určil Patrick, „a tabák taky.“

„Ani řeči – abys potají hulil! A vůbec, já jsem spíš pro marmeládu.“

Tak se začali hádat. Najednou to Patricka dohřálo.

„Já ti něco řeknu, peníze si rozdělíme a každý si koupi, co bude chtít.“

S tím Michael ihned souhlasil.

„Ale nemůžeme tu bankovku jednoduše roztrhnout. U koho ji rozměníme?“ zeptal se.

„U Mac Carthyho.“

„Dobrá, jdeme tam.“

Užuž přelézali plot, když Patrick chytil Michaela za ruku.

„Počkej ještě!“

„Co je?“ zeptal se Michael. Viděl, že Patrick zrudl jako mák.

„A co když bude Mac Carthy chtít vědět, odkud ty peníze máme?“

„Přece jsme je našli, Paddy.“

„To je právě to. Když někdo něco najde, tak to předtím určitě někdo ztratil.“

Zase si sedli a nepromluvili ani slovo. Bankovku položil Patrick mezi sebe a Michaela. Čas od času se na ni podívali. Že se Mac Carthy bude u desetišilinku ptát na jeho původ, bylo teď naprosto jisté.

„Leží tu už určitě dlouho,“ poznamenal Patrick konečně, „vypadá na to. Možná od minulého léta.“

Michael se na něj podíval nechápavě.

„Cizinci mají přece dost peněz,“ pokračoval Patrick, „co je to pro ně deset šilinků!“ Luskl prsty, jako by chtěl odcvrnknout papírovou kuličku.

Michaelův obličej se rozzářil.

„Tak si je tedy necháme?“ zeptal se.

„Ano. Dávej pozor, patří nám oběma a nikomu o tom nic neřekneme. Čestné slovo?“

„Čestné slovo!“

„Však my je rozměníme. V létě přijede Johnjo, do té doby je schováme. A protože patří nám oběma, každý si je vezme k sobě na několik dní, řekněme tři dny ty, tři já.“

„Dobrá. Kdo začne?“

„Jestli souhlasíš, tak já. Dnes je neděle, ve středu je dostaneš.“

„Dobrá,“ přisvědčil Michael.

Patrick bankovku složil a zastrčil ji do kapsy u kalhot:

Oběma se ulevilo, že to tak dobře vyřešili. Teď si konečné zase vzpomněli na to, že chtěli jít na ryby, a začali znovu hledat Patrickovu plechovku s žížalami.

Ležela nedaleko od Michaelovy plechovky, protože ji Patrick skutečně odhodil, když skákal za kozlem přes první kamennou zídku. Většina žížal zatím vylezla. Posbírali, co se kde ještě kroutilo v okolí, a shodli se v názoru, že už je pozdě jít na Dun Aengus. Chtěli to proto zkusit hned u nejbližších skalisek, ať chytí co chytí. Šplhali po skálách. až našli útes, který spadal kolmo do vody. Tam se usadili, spustili nohy, nastrkali červy na háčky a vysokými oblouky vyhodili vlasce. Cívky na prutech se odvíjely jako divé, potom se zadrhly a zastavily.

Dole narážel příboj na útesy a hlasité oddychoval. Vlny se rozstřikovaly v bílých chomáčcích po skále a pleskavě dopadaly nazpět. Každá vlna uchvátila udici a hodila ji vlně následující. Dále od břehu, kde moře dýchalo klidněji, zářilo tak sytou temnou modří, že nebe s ním nemohlo soutěžit.

Když se Hugh O’Neill toho večera chystal na lov, Patrick už se povaloval na slamníku. V lepenkové krabici pod posteli, v níž schovával své poklady (byl to kapesní nůž, stará náprsní taška s jízdenkou první třídy do Dublinu, štěteček a dvě tuby barvy, žlutá a modrá, samé věci, které našel nebo dostal darem), ležela také papírová bankovka.

Patrick nebyl schopen pozorně poslouchat, co si říkají tatínek a maminka, musel ustavičně myslet na peníze a na všechny možnosti, které poskytovaly.

„Proč nechceš počkat, Hughu, až se Murphy vrátí z trhu, bylo by opravdu dost času,“ řekla matka. Stále znovu o tom začínala.

„Ita chce odjet dál než jen na Brannocky. O tom tolik nepřemýšlíš, zdá se.“

„Co to má s tím co společného?“

„Mnoho. Marie.“

„To nechápu, Hughu.“

„To je to, žes mě neznala, dokud ještě žil můj bratr Patrick, jinak bys tak nemluvila. Nadarmo se na Aranech neříká, že se člověk musí mít před mořem na pozoru, jinak že ho pohltí. My jsme se nebáli a na pozoru se neměli, Patrick a já. A až o tom jednou budeš uvažovat, Marie, přijdeš na to, že venku není život v podstatě jiný než moře.“

Maminka chtěla něco namítnout, ale v tom okamžiku vešli do dveří Hawkins a Ita s Eileen. Všichni tři byli v nejlepší náladě, protože Hawkins právě děvčatům vypravoval o Douglasovi O’Flahertym a jeho soudcovském výroku.

„Doufejme, že ta historka tím teď skonči,“ řekla Ita.

„Co tě nemá!“ zasmála se Eileen. „Budeme si o tom vyprávět ještě za deset let, ach, co to povídám, ještě déle. Tak dobré příběhy se udržují v paměti.“

„Už jste zase u toho desetišilinku?“ zeptal se Hugh O’Neill.

V odpověď řekl Hawkins:

„Slyšels, jak O’Flaherty řekl svému synovi: ‚To sis nemohl vybrat za svého prvního klienta někoho jiného než kozla‘– Myslím, že v té chvíli litoval té spousty peněz, kterou ho syn stál.“

Všichni se smáli a nikdo si nevšiml, že se Patrick najednou začervenal až po uši a vytáhl si peřinu až k nosu.

8

Dopoledne příštího dne odnesli O’Neill a Hawkins ovce do člunu. Ita, Eileen a matka stály ve vodě a přidržovaly loď. V skalní rozsedlině hlídal Patrick a stará paní O’Neillová zvířata, která ještě měla přijít do člunu. Čtyřikrát se pro ně museli muži vrátit, a pokaždé, když se s ovcí na ramenou brodili k lodi, vypadalo to, jako by zvířata byla ozdobena na rozloučenou modrou kokardou. Byl to vlněný třapec na rybářských čepicích.

Když ovce ležely v lodi, nastoupila Ita. Ovce kopaly, aby se zbavily provazů na nohou. Několik jich už v člunu klečelo a dívalo se vytřeštěnýma očima přes jeho okraj. Ita seděla mezi nimi. Měla dozírat na to, aby ovce zůstaly ležet a neprokopaly v rozčilení díru do lodního dna z plachtoviny.

Hugh O’Neill a Hawkins si dali od Patricka podat vesla a vstoupili na loď.

„Ať vás ochraňuje Panenka Marie!“ volala stará pani O’Neillová a Marie O’Neillová pozdrav opakovala.

Ti tři ve člunu zamávali a muži pak ponořili vesla do vody.

Nedlouho poté se vydala na cestu Eileen s košem, plným cejnů pro O’Flahertovy. „Kam jdeš?“ vyptávaly se ženy, které ji viděly procházet vesnicí a honem vybíhaly ze dveří. Také Hawkinsova matka čekala ve dveřích a zeptala se. zdali by jí nepřinesla pytlík mouky. Obě nejmladší Murphyovy děti běžely kousek cesty vedle Eileen a vypravovaly jí, co všechno jim otec přiveze z Galway.

V blízkosti vesnic Kilmurwey a Kilronan ožila silnice osly, kteří nosili chaluhy a písek, a Eileen musila lidem stále znovu vykládat, že jde k O’Flahertyovům.

Když otevřela zrezivělou železnou branku, vyběhli proti ni dva štěkající šedí chrti. Eileen se zastavila a nechala psy dojit až k sobě.

„Chováte se, jako byste mě ještě nikdy neviděli!“ domlouvala jim. Chtěla vykročit k velkému panskému domu, jehož přízemí zakrývaly staré keře rododendronů, ale psi jí zastoupili cestu a vrčeli. Eileen si přidržovala koš před tělem a šla odhodlaně dál. Na několik vteřin zápach ryb psy zaujal, ale pak se rozštěkali ještě zuřivěji.

„Generále! Cromwelle!“ zavolal náhle někdo z domu. „Sem ke mně!“

Psi neochotně poslechli, odklusali zpátky až k dvoukřídlovým domovním dveřím, a tam se zase postavili na obranu. Tyto dveře měly koženě zelenou barvu rododendronů, byly čerstvě natřené, a odrážely se proto nápadné od bílých domovních zdí, z nichž kolem dokola odprýskávala omítka.

Když se dveře otevřely, psi se zase obořili na Eileen.

„No, dobře, dobře,“ volal Douglas O’Flaherty, „ať už jste pryč!“

Teď k němu pokročila Eileen.

„Promiňte,“ řekl, „byla to má vina. Pustil jsem je.“

„Pročpak se mnou mluvíš anglicky?“ zeptala se Eileen. „Ty jsi zapomněl galsky? Jsi přece Douglas, ne? Já jsem Eileen.“

Viděla, že musí uvažovat, ale neurazila se. „Jsem dcera Reda Hugha. Je ti to teď jasné?“ Eileen se zasmála.

„Ach, ano, ovšem, ale nebyl bych tě poznal.“

„To nevadí. Zato já jsem věděla hned, kdo přede mnou stojí. Mimoto si všichni lidé na ostrově o tobě vypravují. Nic si z toho nedělej, že tě včera převezli. Zato si ten příběh o tobě budou vypravovat ještě za sto let.“

„Myslíš opravdu, že je tak dobrý?“ Douglas se podíval nejistě.

„Ach Douglasi, v tom se vyznám. A kdyby mu ještě něco chybělo, tak se to v průběhu let přidá.“ Eileen zvedla koš, který postavila, na nižší ze dvou schodů před domovními dveřmi. „Tak a teď bych ráda ty cejny odevzdala, nebo před vašimi dveřmi ještě zasmrádnou.“

Douglas O’Flaherty vzal Eileen koš z rukou. „To by bylo opravdu špatné,“ řekl se smíchem a vešel s ni do domu.

Třebaže byla hala vymalována světle zeleně, působila svými tmavými skříněmi ponurým dojmem. Páchlo to tu vystydlými fajfkami. Pod schodištěm na odřené telecí kůži, která kdysi patrně měla černé a bílé skvrny, leželi psi Generál a Gromwell.

„Kde je Královna?“ zeptala se Eileen.

„Ve stáji,“ odpověděl Douglas, „má štěňata.“

„Odkdy? Vždyť o tom nikdo nic neví.“

Douglas potlačil smích. „Teprve dva dny,“ prohlásil vážně.

„Aha!“ pokývla Eileen spokojeně a vzala za kliku dveří do kuchyně.

Pani O’FIahertyová vězela oběma rukama v chlebovém těstě.

„Srdečně tě vítám!“ pozdravila přívětivě Eileen. „Neseš ryby, to je dobře. Pojď, Eileen, jdi ke skříni a vyndej mísu, abych to tu nemusela přerušovat. A ty, Douglasi, nalej Eileen do sklenice čaj. Je ještě pěkně horký. Sundej kotlík z háku. Tamhle na kredenci stoji cukřenka, Eileen, ne ta, ta velká bílá s modrými puntíky, a ve špiži je, Douglasi, kousek koláče. Pojď, posaď se ke stolu a vypravuj něco, Eileen.“

Pani O’Flahertyová byla malá panička s nazrzlými vlasy a nespočetnými pihami. Tři věci na ni byly stejně hbité: oči, pohyby a jazyk. Teď na Eileen povzbudivě pokývla, a právě když Eileen chtěla začít, řekla: „Vezmi si taky sklenici čaje, Douglasi, a kousek koláče, jinak by Eileen nechutnalo. A teď povídej, Eileen. Jak se daří mamince a staré pani O’Neillové. Ach, musím k vám zase jednou zajít a poslechnout si nějaký příběh. Tvoje babička, Eileen, kdybychom tu neměli na ostrově! Teď kdy v létě přijíždí hodně cizinců, je přece jen častěji něco nového. Ale když si pomyslím, jak to bývalo dřív!“

„Ale babička zná jen staré příběhy,“ namítla rychle Eileen.

„To je právě to,“ trvala na svém paní O’Flahertyová a vyvalovala přitom těsto, až mlaskalo. „Když jsem sem přišla po naši svatbě, řekl mi O’Flaherty: „Nebudeš se na Inishmore nikdy nudit, protože tu je stará pani O’Neillová.“ A nesliboval namouduši víc, než bylo pravda. „Víš co, Douglasi. vyjedeme si jednou spolu do Bungowly, to uděláme a hodně brzy. A přitom můžeš hned ukázat, jestli jsi nezapomněl kočírovat. Staré paní O’Neillové se přece vede dobře, že?“

Eileen zase přikývla.

„A co píše Johnjo? Líbí se mu v Londýně?“

„Už tři neděle nenapsal,“ řekla Eileen rychle.

„To je ale lenoch! Však já to znám.“ Ukázala rukou od těsta na Douglase. „Tomu taky nejednou vyschl inkoust. Jak daleko jste s polem? Hotovi, zaseto, ano?“

Eileén pokyvováním přisvědčovala.

„Red Hugh býval vždycky jeden z prvních. – Tak, těsto na chléb je hotové!“ Umyla si ruce v umyvadle. „Chutná ti, Eileen? Vem si ještě kousek koláče.“ Přišla ke stolu. Douglas vstal, aby se mohla posadit. „Dones si židli z pokoje, Douglasi, dělá mě to nervózni, když někdo stoji. Ani nevím, kdy jsem tě viděla naposled, Eileen; tuhle jednou v kostele, ale to se nepočitá. Itu vidívám častěji, když vypomáhá u Carthyových, ale tebe… Mám radost, žes přišla.“

„Ita jela s otcem na Brannoeky.“

„Vím, vím, O’Flaherty mi to říkal. Tvůj otec je zkrátka pořád ten starý Hugh. Už léta tam nikdo ovce nevozí, ale Red Hugh se toho zase odváži a vezme s sebou ještě i dceru! Jakpak se to díváš, Eileen? Když je takové počasí jako dnes, nic to není. A vůbec – člověk se musí v životě někdy něčeho odvážit.“ Pohladila Eileen po vlasech, „Kolik dostaneš za ty ryby?“

„Sedm šilinků.“

Douglas musel přinést peněženku a pani O’Flahertyová zaplatila. Eileen poděkovala za čaj a za koláče, slíbila, že bude všechny pozdravovat, a vstala.

Douglas ji vyprovodil přede dveře, a než se s ni rozloučil, zeptal se: „Nechceš se ještě podívat na štěňata?“

„Zdá se, že umíš číst myšlenky. Už je možné Královnu vyrušit?“

„Hrozně ráda se nechává obdivovat, pojď!“

Obešli velký dům a zabočili ke stájím. Horní půlky rozdělených vrat byly otevřené a ucitili štiplavý pach koňského hnoje.

Když Douglas O’Flaherty odsunul závoru, fena zaštěkala. Znělo to spíš nepřátelsky než radostně. Zamlaskal na ni a Eileen ji zavolala jménem. Královna ztichla. Douglas a Eileen procházeli střední

chodbou. Většina koňských stáni byla prázdná, jen čtyři březi klisny stály ještě ve stáji. Tiše odfrkávaly a zvědavě se ohlížely.

V jednom z boxů ležela na tlustém slaměném polštáři Královna. Ležela na boku a štíhlé nohy měla natažené. Břicho ji zpracovávala řádka baculatých štěňat. Královna zvedla hlavu a zavětřila. Chvíli nedůvěřivě pokukovala po Eileen, pak se zase klidné položila.

„Má poprvé mladé, že? A hned tolik!“

„Ano,“ odpověděl Douglas, „hned šest. Otec je na ni pyšný.“

„Prodáte všechna štěňata?“

„Ne, jednu fenku si chce otec nechat. Vždycky si přál mít dva párky.“

„A jaké ji dá jméno?“ zeptala se Eileen.

Douglas pokrčil rameny. Věděl hned nač naráží. U O’Flahertyových byl už po tři sta let nepsaný zákon dávat psům jména těch, kteří přivedli O’Flahertyovy do neštěstí.

„Zřejmě nebude pro otce snadné najit nějaké vhodné,“ řekl.

„Ať mi to budeš zazlívat nebo ne, Douglasi, myslím si, že je dost nesmyslné ohřívat stále znovu tu starou polívčičku Kromě toho si to taky odporuje. Copak tvůj otec nemá své psy rád?“ Opřela se lokty o stěnu boxu a dívala se dolů na fenu.

„To se shodujeme v názoru, Eileen,“ potvrdil Douglas, podíval se na ni a připadalo mu, jako by na ní všechno bylo nějak něžné, křehké: krk, ramena, paže, ruce. Nebo snad měla jen příliš tmavé vlasy, příliš těžké copy, příliš tlustý bílý šál. a dřevěná stěna, o kterou se opírala, byla příliš hrubá a drsná? Douglas si pomyslil: Bylo by jistě pěkné procházet se s ni ve větru.

„Teď půjdu,“ prohlásila Eileen, „mám ještě paní Hawkinsové přinést mouku.“

„A na mě čeká Tim Moran. Jestli pro vás přišel nějaký dopis, uvidíme se dnes ještě jednou.“

„Doufejme!“ řekla Eileen, a když se Douglas rozesmál, dodala chvatně: „Myslím, doufejme, že pro nás přišel dopis.“

„Právě,“ Douglas přikývl a stále ještě se smál.

Když šel Douglas za Timem Moranem, uvažoval o tom, co řekla jeho matka: Ita je z těch dvou hezčí, ale je moc divoká; mně je milejší uvážlivá Eileen.

A Eileen přemýšlela na zpáteční cestě také o něčem, co řekla pani O’Flahertyová: „Člověk se musí v životě taky někdy něčeho odvážit.“ Řekla to snad schválně, že jsem taková bojácná? Já bych na Brannoeky nejela a do Anglie bych taky nechtěla. O všem mám vždycky nějaké pochybnosti a dělám si pokaždé zbytečné starosti. Proč nejsem jako Ita? Aspoň trošku? Samozřejmě že mi to pani O’Flahertyová řekla úmyslně.

9

Počasí nebylo špatné, i když drobně mrholilo a nad zálivem pofukoval čerstvý větřík. Příboj narážel tvrdě do boku člunu. Vyzdvihoval ho do výšky, jako by ho obtěžoval, a shazoval ho dolů, jako by ho chtěl pohřbít.

Hugh O’Neill kormidloval na každou vlnu ze strany, aby dostal její hřeben pod člun, a Hawkins ho dlouhými záběry poháněl kupředu. Ovce bečely strachem, pokoušely se postavit na nohy a Ita měla plné ruce práce, aby je udržela v klidu. Ani se nedostala k tomu, aby vychutnala tu houpačku, hubovala na umíněná zvířata a jen občas vrhla pohled na Hawkinse, když se řítili do vodního údolí a on seděl pod ni, nebo se otočila střelhbitě na svého otce, kterého v té chvíli loď vyzdvihovala do výše. Ustavičně měla sto chutí křičet radosti, ale vrtohlavé ovce jí v tom bránily.

Když propluli příbojem, moře se uklidnilo. Mužům se dobře veslovalo. Šedivé a hranaté se před nimi rozkládaly brannocké ostrovy, tři mohutné skály, které byly příliš vysoké a tvrdé, než aby je pohltilo moře. Lidé na nich nikdy nevyhledávali útulek. Jen na západním Brannocku svěřili pohyblivé světlo hlídači majáku. Mezi Irskem a Amerikou to byl pro lodě poslední pevný bod – nebo první, podle směru plavby.

Až k ostrovu s majákem Hugh nehodlal plout. Jeho ovce se měly pást na největším z ostrovů. Rychle se k němu přibližovali, ale zátoku dosud neviděli. Teď byla loď s ostrovem v jedné rovině. Muži musili dávat pozor, aby se mu příliš nepřiblížili, jinak by je příboj vrhl na skály. Ita zamhouřila oči. Stále ještě ani stopa po nějaké zátoce. Tak tedy vypadají ty nebezpečné Brannocky, kterých se všichni boji, pomyslila si. Nic zvláštního na nich nevidím. Pohrdavě se ušklíbla.

Ve chvíli, kdy člun změnil směr, vylétl přídi do výše a pak se zhoupl dolů, ovce zase zneklidněly. Ita je držela za hlavami a tiskla je dolů do žebroví. Nevěděla, kaní sáhnout dřív. Jedné ovci se uvolnil provaz na předních nohou, dupala s bekotem kolem sebe, uklouzla, znovu se zvedla, šlápla jiné ovci na krk, až žalostně zamekala. Ihned začaly bečet všechny. Ita ovci podtrhla nohy. Ta tak prudce narazila na žebroví, že se jí z huby spustila krev. Pak se zas všechno uklidnilo.

Zatím už proplouval člun příbojem. Ita pozorovala, jak Hawkins ze všech sil vesluje. Natáhl paže, ohnul záda, vysunul hlavu dopředu, jako by se chtěl vrhnout na nepřítele, potom se narovnal, zaklonil se dozadu, paže přitáhl k tělu a znovu se předklonil. Na jeho stejnoměrných pohybech byla patrná sila, která v nich byla skryta. Ita zapomněla na okamžik na ovce. Myslila si: Když muži kydaji chaluhy nebo navlékaji ryby nebo postávají u Mac Carthyho, nic na nich není. Ale když sedí v člunu a vesluji příbojem, to je, panečku…

A když teď pohledem ohledávala ostrov, našla zátoku. Byl to úzký, žlutavý pruh ležící mezi útesy. Ani na tomto pruhu nebylo nic zvláštního a nic zvláštního nebylo na tom, když propluli příbojem, vytáhli loď na mělčinu. vylodili ovce a zahnali je přes pobřeží nahoru na ostrov. S křikem vzlétli rackové, zakroužili na svých do srpku zahnutých křídlech nad cizími vetřelci, kteří porušili jejich samotu, a drobné břehulky se slétaly do hejn, spouštěly se dolů a klovaly po cizích tvářích.

Nahoře mezi skálami byla pastvina s tvrdou travou, kterou vítr skrovně přihnojoval chaluhami; zavinuté do rozstřikané pěny je honil po ostrově sem a lam. Do chráněné prolákliny položil Hugh O’Neill kus kamenné soli a Hawkins s Itou tam zahnali ovce.

Než zase sešli ke člunu, půl hodinky si odpočinuli.

„Já teď budu taky veslovat,“ řekla Ita a Hugh O Neill přikývl.

„To se budou divit, jak brzy jsme zpátky,“ Hawkins se zasmál a podíval se ze strany na Itu.

„Myslíš si snad, že to nedovedu?“ zeptala se dotčeně;

„Naopak!“ Hawkins se pokusil pohladit ji paži. Ita si od něho odsedla a pohodila hlavou.

Slyšeli, jak voda naráží na ostrov a dívali se na ovce, které se už začaly na ostrově zabydlovat. Když zpozorovali, že se z mrholení rozpršelo, sešli do zátoky. Hugh O‘ Neill si myslel: Kdyby žito aspoň trochu narostlo, vystačila by sláma na novou střechu, ovce se tu napasou víc než dost a Rozálie se může napást doma na útesech. Hawkins, který šel za Itou, si myslel: Takové pěkné děvce! Proč chce odejit? Zůstává jediná naděje, že se jí tam venku nebude líbit. A Ita si myslela: Vždyť jsem to věděla, to bylo nějakých řečí, ale tady není nic zvláštního.

V zátoce dopravili člun na vodu a Hawkins vytáhl pro Itu rezervní vesla z žebroví. Od moře to foukalo mnohem silněji než předtím, nebo jim to tak připadalo, protože teď museli projet příbojem proti větru.

Ita postřehla vodu ve člunu první. Ale neříkala nic, nechtěla se před Hawkinsem blamovat, protože se už dvakrát nebo třikrát přehoupla nějaká vlna přes okraj lodi. Ale když propluli příbojem, zvolal Hugh O’Neill: „Zatraceně, do lodi teče!“

Hawkins se otočil, aniž přestal veslovat.

„Dole pod prostředním sedadlem!“ volal Hugh O’Neill.

„Obrátíme?“ zeptal se Hawkins a díval se na podlahu, kde se loužička strašidelně rychle rozšiřovala a prodlužovala.

Hugh O’Neill neodpověděl hned a Itu přepadl strach jako zlý pes.

„Na ostrově jsou jenom chaluhy a tráva, to nám příboj zase vytrhá. Ne, ne, jeďme, veslujte, veslujte!“

„Když počkáme na ostrově, určitě pro nás přijedou,“ zvolala Ita.

„Než to zpozoruji, může se zhoršit počasí tak, že nebudou moct přijet. Kupředu, veslujte!“ Hugh O Neill poklekl do člunu, strhl si kabát s ramen, ohmatal trhlinu, stočil rukáv a nacpal ho do ní. Potom vylezl zpátky na své sedadlo, vysunul kormidlo a začal:

„Hé-ha! Hé-ha!“ Krátce a úsečně. „Hé-ha! Hé-ha!“

Hawkins vpadl do rytmu. Ita se jím zprvu dávala strhovat pouze v myšlenkách, potom si jej předříkávala, potom hlasitěji, a když jí jazyk tak vyschl, že se ji nechtěl odlepit od patra, křičela nejhlasitěji.

V místě, kde voda v člunu sahala nejvýše, opřela své holínky jako značku o žebroví, a jak vykřikovala své „Hé-ha!“, snažila se na ně nepodívat.

Ještě stále jsme ve stejné rovině s ostrovem.

„Hé-ha! Hé-ha!“

Stále ještě. Cožpak se nehneme kupředu? Vítr nás odtlačuje.

Déšť zesiluje – ještě to k tomu! Ita pohlédne na své holinky. Uklouzly mi nohy, aniž jsem to zpozorovala. Voda nestoupla. Otec přece umí utěsnit trhlinu. Jak se jen v podlaze udělala? Že by ovce? Přece jsme předtím nic neviděli.

Máme ostrov za sebou. Ale mé holínky!

„Kabát netěsní, tatínku!“

„Veslovat, Ito! Hé-ha! Hé-ha! Kabát nikdy dokonale netěsní! Hé-ha! Hé-ha!“

Ví to tedy. Je pro nás jediná záchrana. Domů! Tak to je, dobrá tedy.

Když se vynořila zátoka Bungowly, Hugh O’Neill znovu poklekl a pokoušel se trhlinu pevněji ucpat, protože bylo zase třeba proplout příbojem.

Lilo teď jako z konve, ale měli potud štěstí, že foukal značný vítr, který dešťové mraky rozháněl, takže mohli přesně zamířit do zátoky. Přesto loď natekla plná jako bečka a jen taktak ji dostali na mělčinu.

Nebylo vidět živou duši.

„Běž domů, ať přijdou vylejvat,“ popadal dech Hugh O’Neill, když Ita vylezla z člunu. Ita ještě nechápala, že to mají za sebou. Chvatně se brodila ke břehu a utíkala vrávoravě domů.

V půli cesty do vesnice už ji přibíhal naproti Patrick, kousek za ním Eileen a maminka.

„Tak co, jaké jsou Brannocky, Ito?“ křičel Patrick nedočkavě a tvářička mu zvědavosti zešpičatěla do myši podoby.

„Naběradla,“ řekla Ita chraptivě, „člun je plný.“

Patrick se okamžitě zastavil, pak se obrátil a zařval: „Naběradla, člun je plný!“

Ita náhle ucítila, že ji dlaně pálí jako oheň. Chtěla zvednout paže. Ale byly těžké jako olovo a olověná závaží jí také visela na nohou. Stála tu a nemohla udělat krok. Pomyslila si: Až jednou budu pryč, už se nikdy nevrátím, už nikdy… A zaťala zuby, aby to nevykřikla.

l0

V téže době, kdy O’Neillovi vylévali vodu z člunu, jeli Tim Moran a Douglas O’Flaherty na kolech do Killean. Malinká vesnička se krčila kolem zdí rozpadlého hradu Arkynu, který kdysi vystavěli Cromwellovi vojáci. Déšť změkčoval obrysy a vypadalo to, jako by se domky slézaly až k samému hradu.

Tim Moran musel doručit balík Ryanovům. Došel z Bostonu, balíček k narozeninám pro rybáře.

Zatímco Tim a Douglas pokuřovali u krbu z dýmek, Ryanovi balík rozbalovali, a jak ho rozbalovali, dovídal se Douglas. jak se daří jejich synovi a dceři v Bostonu. Do ruky dostal fotografii, na níž stáli před domem, v kterém bydleli v podnájmu. Bylo to pekařství.

„Pekařova žena je taky Irka,“ řekl rybář. „Jestli se někdy v životě dostaneš do Bostonu, musíš je navštívit. Budou mít dětinskou radost, když tě uvidí. Zapamatuj si tu ulici dobře, Douglasi.“

Douglas se na vystěhovalce nemohl upamatovat, odjeli, když byl ještě chlapec.

Konečně Ryanovi balík otevřeli. Po tabáku, čaji, masových konzervách a čokoládě se objevil budík. Strnuli údivem, postavili ho doprostřed stolu a prohlíželi si ho ze všech stran. Byl to docela obyčejný červený budík.

„Hodiny,“ řekla žena.

„Hodiny, které zazvoní, kdy budeme chtít,“ řekl muž. „Tomu říkám dárek! Takové věci mají jenom lidé, kterým na penězích nesejde. Jak dobře se musí těm našim dětem v Americe dařit!“

Protože se žádný z nich neodvážil na budík sáhnout, nabídl se Douglas, že jim ukáže, jak se s ním zachází. Pozorně se dívali. Když budík začal pronikavě zvonit, vylekal se čuník, který měl chlívek oddělený od světnice jen několika latěmi. Nejdřív vyděšeně zachrochtal a pak prostrčil mezi nimi rypák.

„Už jste někdy slyšeli takovýhle zvonek?“ zeptal se rybář pyšně.

Jeho žena stála před stolem se sepjatýma rukama.

„Naše děti,“ řekla, „naše hodné děti.“

„Postavíme ho tamhle nahoru na skříň, tak na něj budeme vidět z každého kouta světnice,“ navrhl muž.

Potom vybalovali dál. Objevil se pár šněrovacích bot a jako překvapeni se v jedné z nich skrýval ještě i holicí strojek. Rybář se posadil, položil ruce na krabičku a řekl: „Je mi pětašedesát let, celý život jsem obtahoval břitvu o řemen a teď mám holicí přistroj. Ani vám nedovedu vypovědět, jak mi je.“

Aby zapili všechny ty radosti, musela rybářka přinést džbánek portského, který vystačil třikrát dokola, než se vyprázdnil. Tim a Douglas mohli pokračovat v cestě.

Balík byl pro Killeany jediná pošta, protože z těch několika domků, které vesnice čítala, byla polovina prázdná a stála v cestě jen větru.

Museli se vrátit přes Kilronan a pokračovat do Kilmurwey. Douglas byl zamlklý a Tim to přičítal deštivému počasí. Teď lituje, že jel s sebou, myslel si.

„Chceš se vrátit?“ zeptal se Douglase a jel těsně vedle něho. „Nebudu ti to zazlívat.“

„Myslíš, že mě zdolalo to portské?“ Douglas se zasmál.

„Ne; déšť,“ odpověděl Tim.

„Ach déšť, nejsem přece z cukru!“ Chtěl zažertovat, ale nedařilo se mu to. „Pojedu s tebou dneska a ještě mnohokrát, budeš-li chtít.“

„Souhlasím,“ řekl Tim, „ale jestli si děláš zuby na mé místo, musím tě zklamat. Jsem ještě plný síly.“

Douglas nevpadl do jeho tónu. „Je dobře, že to zas jednou vidím. Byl jsem dva roky v Anglii a potom čtyři v Americe a už jsem ani nevěděl, jak to všechno doma chodí. Nebo jsem to už nechtěl vědět. Prázdné domy, které se pomalu rozpadávají, střechy s došky plesnivými od deště, staří lidé, kteří čekají na dopis od dětí a pro které už budík znamená blahobyt. Zase to chci uvidět, Time.“

„Jen se nedej obloudit tou trochou deště, za dobrého počasí to všechno vypadá mnohem lépe.“

„Což opravdu nevíš, že mám na mysli všechnu tu zdejší bídu?“ zeptal se Douglas a vši silou šlapal do pedálů.

Tim Moran měl co dělat, aby mu stačil.

„Bídu?“ zeptal se udiveně. „Copak je tady za bídu? Poslyš, něco ti řeknu, milý Douglasi, bída je všude, na to nemusejí plesnivět došky na střeše. Já se ve světě vyznám, i když jsem nevytáhl paty z Aranu. Dělat listonoše neznamená jen roznášet popsaný papír. Mohu ti do puntíku vylíčit, jak to vypadá v Bostonu, protože z Killean jich tam odešlo víc. Znám New York a Chicago stejně jako v Austrálii Sydney a v Africe Kapské Město, znám Hongkong, co leží V Asii, a znám i Kanadu, o Londýně ani nemluvě. Tady v té své brašně mám celý svět.“ Tim Moran poklepal na mokrou kůži.

Před nimi se teď vynořily první domy z Kilmurwey. Vítr rozmetával do široka kouř, který chtěl z několika komínů stoupat vzhůru.

„Pojedu napřed, aby hned věděli, že je tu pošta,“ prohlásil Tim Moran.

„Jistě, dobrá,“ souhlasil Douglas. Nepočítal s tím, že Tim Moran bude pokračovat v rozhovoru.

Ale Tim řekl: „U mé brašny jsme zůstali, že, Douglasi?“ Stále se otáčel a mluvil dál: „Mám v ni zařízené pokoje v každé cenové stupnici – malé byty, velké byty, rádia, auta, televizory, někdy i jen nový oblek nebo pár bot koupený za první vydělané peníze. Kdybys věděl, co všechno tady vláčím s sebou! Především ovšem naděje – a stesk po domově, nebo znáš nějakého Ira, kterému by se nestýskalo po domově? Někdy se až divím, že to všechno unesu.“ Tim se maličko zasmál a přejel si rukou po mokré tváři. „V každém domě stojí fotografie, které jsem přinesl – a těch pohlednic!“

Dojeli teď do Kilmurwey. Když opřeli kola o kamennou zídku, vyplašili hejno slepic, které se před deštěm schovávaly pod keřem kručinky. Hlasitě kdákaly a hnaly se jako heroldi před Timem a Douglasem do domu.

Tim odevzdal paní Mac Donaldové dopis z Londýna. Od jejího muže. Pani Mac Donaldová žila celý rok sama, nepočítajíc několik týdnů dovolené, které trávil její muž na Inishmore.

Pro pani Mac Donaldovou znamenal Tim Moran všední den, nikoli však O’Flaherty.

„Velmi ses změnil, chlapče,“ řekla a prohlížela si ho zblízka, přejela rukou po látce jeho obleku, ustoupila o krok a prohlížela si ho z odstupu. „Je z tebe muž! Nikdo na tobě nepozná, že pocházíš z Aranu. Tvoje matka může být na tebe jaksepatří hrdá. Vypravuj, jak se ti vedlo!“

Hned tak se od ní nevymotali, protože nechtěli porušit starý dobrý obyčej.

Když se pak zase vraceli ke svým kolům, začal Tim nanovo: „Kde jsem to zůstal – aha, u pohlednic, viď, Douglasi? Ano, pohlednice podnítily mou zvědavost, protože, jak víš, nepatřím k lidem, kterým se říká hlupáci. ‚Maggie,‘ řekl jsem jednoho dne sestře, ‚chci poznat ta města, z kterých docházejí dopisy a lístky.‘ Maggie se vyděsila, protože si myslela, že i já chci odjet, ale já jsem si jen objednal plány měst. A potom jsme spolu večer zakreslovali, kde lidé z našeho ostrova bydli. U plánů pak ovšem nezůstalo, vypůjčil jsem si od otce Rowbothama spoustu knih a pilně si v nich četl, a když k tomu přidám, co se dovím z dopisů. tak mi neříkej, že jinde není bída. Podle mého je vlastní kamenný domek na Inishmore desetkrát lepši než otlučená bouda z vlnitého plechu nebo z rozřezaných kanystrů od benzinu někde v Americe.“

Museli teď do domu k O’Brianovi. Jakob O’Brian hned začal dělat hostitele. V jedné ruce ještě držel dopisy, a už stavěl na stůl skleničky. Podal Douglasovi láhev whisky: „Vytáhni zátku!“ A když naléval do sklenic, zašilhal stranou a prohodil: „Docela ti to sluší jako výpomocnému listonoši.“ Douglas vycítil osten.

„O’Flahertyovům to všude sluší,“ opáčil, „to jim lidé vždycky záviděli.“

„Díky,“ odpověděl O’Brian zlostně, ale pak zvedl se smíchem sklenku.

Když se Douglas s Timem vraceli ke kolům, řekl Douglas: „Zůstals u kanystrů od benzínu, Time.“

„Diky!“ vyhrkl Tim Moran, kterého whisky dosud pálila na jazyku. „Ale třeba teď budeš mluvit zase jednou ty.“

„Dobrá,“ řekl Douglas, „teď budu mluvit tedy já. Rád bych se tě hned na něco zeptal: Proč lidé odcházejí, když je to s tou bídou všude stejné? Proč tu nezůstanou, když se jim venku ještě ke všemu stýská?“

„Ale, ale, milý Douglasi! Z Irska přece odcházeli odjakživa vystěhovalci! Dříve museli, teď to dělají dobrovolně.“

„Neklam se, Time, musejí ještě dnes. Co jsme se stali svobodnou zemí, nic se u nás nezměnilo. Vláda má plány, jenom plány! A kdyby byly sebelepší, vyžadují příliš mnoho času.“

„Tak je to, Douglasi, a čas vy mladí nemáte, a protože ho nemáte a odcházíte, trvá všechno tím déle. Pochopitelně, šikovní mladí lidé mají venku v Anglii a v Americe docela jiné vyhlídky než doma v Irsku, ale právě proto to u nás jde tak pomalu kupředu. To je škoda, Douglasi, opravdu škoda.“

„Asi máš pravdu, Time. ale co se dá dělat?“

„Docela správně, co se dá dělat? Je to koneckonců rozdíl, jestli člověk jezdi na kole nebo autem. Uznávám, nemáte to vskutku lehké.“

Douglas byl dotčen, tolik trpkého výsměchu od Tima neočekával.

Museli teď do Bungowly. Kousek za Kilmurwey, kde po pravé ruce odbočovala cesta do Dun Aengusu, procházela se podél ni podivná dvojice. Vypadalo to, jako by se strašák na ptáky začal nudit a hodlal v doprovodu střapatého psa změnit své stanoviště. Tim Moran věděl okamžitě, koho mají před sebou.

„Podívej se na ty dva!“ zvolal Douglas,

„Je to snad…?“

„Ano, to je Pat s tím osvobozeným,“ potvrdil Tim.

Patu Halymu se na ramenou pohupovala kazajka a červenobíle pruhovaná košile pod ní mu sahala až ke kolenům: Pod košili bylo vidět dvě hubené nohy, protože Pal si vysoukal kalhoty. Měl jen ty jediné a nemohl mokré kalhoty vystát. Mokré nohavice, říkával, jsou trapné. Jeho ohoz byl korunován zeleným deštníkem, který držel vysoko nad hlavou. Ten deštník mu věnovala stará dáma, která každé léto přijížděla na Velký Aran. Od ní pocházela i impregnovaná pláštěnka, kterou Pat přehodil kozlovi.

Douglas se svíjel smíchy. Najednou s ním začali čerti šít a začal zvonit jako pominutý zvonkem na kole. Kozel vyletěl, jako by ho napadl roj ovádů, ale v téže chvíli si všimli, že Pat drží kozla na provaze. Se smíchem mu zamávali a už byli pryč.

„To musí chodit za každou cenu vymóděný jako strašidlo?“ řekl Douglas.

„Nemusí, ale kdo by mu v tom měl bránit? Ženu nemá, děti taky ne, kozlovi to nevadí a myším pod jeho střechou taky ne. Na člověka, který nikoho na světě nemá, žije docela rozumně.“

Douglas na to neodpověděl. Pomyslel si jen: Kdo odtud jednou odešeL už se tu nevyzná, když se vrátí. Přesto cítil, že je mu Pat docela sympatický.

Jediný dopis, který museli dovézt do Bungowly, byl pro O’Neillovy a byl od Johnja.

Už večer věděl každý v Bungowle, jaké novinky dopis obsahoval. Johnjo psal:

Moji drazí,

už dlouho jste o mne nic neslyšeli. Nezlobte se proto, nezapomněl jsem na Vás. Ale nechtělo se mi psát, dokud nebudu vědět, jak to se mnou dopadne. Je to tedy takto: Složil jsem s úspěchem řidičskou zkoušku pro osobni i nákladní automobily a nalezl si místo u firmy Simpson a Gill, rychlododávky. Vydělám si teď o něco víc a budu nadále pilně šetřit. Ale musím hodně jezdit, pracuji i v noci, a prosím vás všechny o trpělivost, když nebudu tak často psát jako dřív. Dopisy jsou stejně nejen radost, ale působí i zármutek, protože při psaní je pak všechno zase tak blízké, a přece nedosažitelné. Jak se daří Vám, moji milí? Kam jezdí tatínek lovit? Máte ještě dost brambor a vystačíte s rašelinou? Ať tatínek nabídne lidem z hukru beze všeho dobrou cenu, když přijedou s rašelinou, vždyť přivezu peníze. Rašeliny nesmíte mít nedostatek, aby maminka měla teplo. Nakoupil jsem tu už různé osvědčeně prostředky proti revmatismu. Taky bych rád věděl, čím bych udělal mamince radost, a babičce a Eileen, Itě a Patrickovi. Může to být klidně něco nepraktického, jen když vám to udělá opravdu radost. Tady se dostane tolik hezkých věcí, ale stojím před nimi docela bezradný. Někdy, když je mi v mé podkrovní světničce příliš těsno a vystrčím hlavu z okna, nevidím nic jiného než černé střechy okolních domů. To je mi pak líto těch lidí, co musejí stále tak žít a nevědí, jak je to krásné mít před sebou jen nebe a moře. Myslím, že nebe není nikde tak modré jako na Inishmore. Ani jsem nemohl uvěřit, že už jste hotovi s prací na poli. Cožpak doma vůbec nechybím? Snad ani ne ve člunu? Buďte, prosím, tak hodní a pozdravujte všechny lidi v Bungowle, starou paní Mac Namarovou počínajíc. Nezapomeňte pozdravoval Tima Morana a naši hodnou Rozálii poplácejte po krku. – Myslím na Vás, drazí moji, a také Vy nezapomeňte na Vašeho věrného

Johnja.

11

S jarem na Aranech to bylo jako každým rokem. Zprvu váhalo, má-li se tu doopravdy usadit, a náhle bylo tady ze dne na den, tropilo si žerty s horkými dny, které ukradlo létu. a vypalovalo ohňostroje zářivých barev. Kručinka se zapěnila žlutě jako šampaňské, fuksie splývaly v červených kaskádách, rododendrony se vznešeně halily do světle fialové nebo slavnostní bílé. Kukačce působilo potěšení vykřikovat po ostrově po celý den své jméno a u břehů seděli na vejcích kulici, jejichž sloky neumlkaly, ani když už se kukačka večer uložila ke spánku do rozkvetlých křovin bílých hlohů.

Hugh O’Neill už dávno vyspravil člun plachtovinou a natřel jej dehtem, a když jednoho dne spolu s Hawkinsem lovili kraby, uviděli hukr s rašelinou, který připlouval z Connemary. Vytáhli neprodleně sítě, nasadili malou plachtu, protože vanul příznivý vítr, a veslovali do průlivu.

„Myslel jsem si to, že přijedou,“ řekl.

„Při tom počasí není divu,“ zabroukl Hawkins a vesloval jako posedlý. Kdo se svým člunem dopluje k hukru první, tomu připadne náklad; tak tomu bylo odjakživa.

Ale v této roční době už všude v domech docházely zásoby rašeliny, takže i ostatní muži hlídali connemarské pobřeží jako slidiči. Proto netrvalo dlouho a ze zátoky před Bungowlou se rozletěly do průlivu úzké čluny jako šípy. Hugh O’Neill měl sice pořádný náskok, ale měl to taky zapotřebí, protože v ostatních člunech veslovali ve třech. Za chvíli se povzbuzující „Hé-ha! Hé-ha!“ povážlivě přibližovalo. Přídě člunů byly těsně za Redem Hughem. Ale vítr mu přál, a když mu nadul plachtu, div ji nepotrhal, rozesmál se Red Hugh a otáčel se po ostatních; rybáři zahalekali; potom si z toho udolali zábavu a hulákali tím hlasitěji, čím více se zvětšoval odstup.

Hukr křižoval směrem ke člunům, ale neměl příznivý vítr, proto podkasal plachtu a vyhodil kotvy. Na palubě se opírali dva muži do ráhnoví a kochali se pohledem na závody. Jediný člun mohl ještě ohrozit prvenství Hugha O’Neilla, plul s čtyřčlennou posádkou. Ostatní už nechal daleko za sebou.

„Hé-ha! Hé-ha!“ krátce a ostře udával Hugh O’Neill takt, jak to bylo jeho zvykem, a jeho člun svištěl zpěněnou vodou přímo k hukru.

„Hughu!“ zakřikl Hawkins. „Stáhni plachtu!“

„Nech mě,“ odpověděl Hugh O’Neill.

K hukru bylo ještě třicet stop, ještě dvacet, ještě deset – plachta sletěla, Hugh O’Neill strhl kormidlo napravo a jeho člun se klidně zastavil vedle hukru.

„Haló! Holá!“ křičeli muži seshora.

„Na někoho, kdo většinou vesluje, to není špatné. Srdečně tě zdravíme, Rede Hughu, a tebe taky, Hawkinsi!“ Byl to starý O’Donnell, jel se synem.

Teď doplul druhý člun.

„Vy s tou vaší zatracenou plachtou!“ hubovali muži.

„A s tím dobrým větrem!“ smál se Hugh O’Neill. Utíral si rukávem pot ze zátylku.

„Měli byste trochu trénovat, když máte někdy čas, a ne se jen vrtat nohama v pisku,“ volal O’Donnell. Stál tu se založenýma rukama, starý, kostnatý, s pletí jako vydělaná kůže, s očima jako hroty oštěpů. Na jedné i na druhé straně průlivu ho každý znal, protože na jedné i na druhé straně průlivu holdovali muži whisky. Když byla zdaněna tak, že byla nedostupná, zásoboval O’Donnell lidi kořalkou, kterou sám pálil; a aby ji dostal do správných rukou, nebyla mu žádná plavba příliš odvážná a moře nikdy příliš bouřlivé. Policie nikdy nevypátrala jeho úkryty, ať ho sebevíc pronásledovala. To všechno se odehrávalo před mnoha léty (ještě v době, kdy v Irsku vládli Britové), ale na jedné i na druhé straně měl každý jméno O’Donnell v úctě a on sám byl hrdinou nesčetných příběhů.

„Jaká je rašelina?“ zavolal nahoru Hugh O’Neill.

„Akorát jakou potřebuješ, ani houba, ani troud.“ Mladý O’Donnell se sehnul a hodil Hugh O’Neillovi kousek rašeliny do člunu.

Dohodli se o ceně a začali nakládat. O’Donnellové shazovali střídavě kusy rašeliny, Hugh O’Neill je chytal a Hawkins rovnal. Nacpali člun, div se nepotopil. Potom naložili druhý člun a potom ostatní, které mezitím dorazily. Všichni nakládali pro Hugha O’Neilla. Příště budou všichni nakládat pro toho, kdo závod vyhraje.

„Kdy zas přijedete?“ ptali se muži z Bungowly.

„Až sedláci dost navozí.“

„Zítra?“

„Může být,“ zavolal O’Donnell potměšile, a když nasadil plachtu a otočil, řekl: „Budou mít neklidnou noc, páni rybáři z Bungowly.“

Jeho syn se na něho podíval a oba se zašklebili.

Konec května přinesl do života ostrovanů změnu a do jejich kapes trochu šilinků. Jakob O’Brian byl teď muž číslo jedna. Skoupil všechny vepře, pro které nebylo dost brambor a obilí, a poslal je do Galway. Hubené poníky dal dovézt na pastviny do Connemary; vyplatilo se to, protože každé dobře živené zvíře vyneslo na trhu lepši cenu. Ale každá bankovka, kterou zaplatil, se mu lepila na prsty, jako by byla nadehtovaná.

Rybáři přesto už kvůli zábavě mnohdy nevypluli na lov a raději pomáhali nakládat dobytek nebo aspoň postávali kolem. Když se to okolo hráze, kde kotvily hukry a motorové lodě, hemžilo pořádně lidmi i zvířaty, pak to bylo něco. Tady se dohadoval O’Brian s lodníky o cenu za náklad, tamhle zase nezacházeli muži s poníky dost obratně.

„Vy hovada boží! Dávejte přece pozor!“ vztekal se a šermoval jim nad hlavami holi z bílého hlohu. „Potřebuju na trh zdravá zvířata, za mrtvoly mi nikdo nedá ani zlámanou grešli!“

Tady prasklo navíjecí lano, tamhle bučely krávy vysoko ve vzduchu, tuhle brečely ženské pro své čuníky, tamhle se chtěli dva chlapi porvat kvůli provazu na tele – to byla, panečku, podívaná, když se nakládal dobytek.

A koncem května přijížděli na ostrov i první cizinci. U Mac Carthyů už měli obsazeny čtyři pokoje a k Anně Mac Leanové se taky už zase nastěhovala stará dáma „se zeleným parapletem“. Stará dáma přijížděla z Anglie. („Odtamtud nám chodila vždycky samá dobrota,“ říkali lidé kousavě.) Zůstávala většinou celé léto, protože malovala malé obrazy olejovými – a někdy i vodovými barvami. Lidé v Kilronanu napjatě přihlíželi, když se nosila z lodi její zavazadla, protože byli zvědavi na ten deštník. A vskutku, změnila barvu, přešla na žlutou; ale jedno bylo jisté, zůstane přese všechno starou dámou „se zeleným parapletem“.

Stará dáma se za ta léta, co jezdila na Inishmore, spřátelila s Annou Mac Leanovou. Anna Mac Leanová měla krámek, který mnoho nevynášel. Co byla pro muže Mac Carthyova hospoda, to byl pro ženy krám Anny Mac Leanové. Při nákupech nad deset šilinků byla Anna Mac Leanová ochotna poskytnout šálek čaje, zdarma samozřejmě. Tak by to bylo bývalo docela dobře zařízeno, kdyby krám Anny Mac Leanové a Mac Carthyův dům nebyly stály přímo proti sobě. Anna zaznamenala bezpečným pohledem každého, kdo k Mac Carthymu vešel a v jakém stavu odtud zase vyšel. Proti tomu by taky nebylo bývalo co namítat, kdyby svá pozorováni nebyla přimíchávala do čaje namísto cukru. To Mac Carthyho tak rozzuřilo, že dal pro své hosty zřídit kiosk, aby ji utřel hubu. Potom mu Anna Mac Leanová týdny nemohla přijít na jméno, a když o něm mluvila, ukazovala palcem na jeho dům. Později říkala „Mac Carthy, ta pijavice.“ Když to uslyšel, shovívavě se usmál a oplatil jí to: „Anna, ta hubajznice.“

Z mužů, kteří si na sobě jen trochu zakládali, nevkročil žádný do Annina krámu. Proto se také nebylo co divit, že Patrick a Michael, kteří dost často poslouchali, co si mužští povídají, nepřišli na myšlenku rozměnit peníze u Anny. Podle dohody je každý přechovával tři dny a Patrickovi se vždycky ulevilo, když mohl bankovku vtisknout do ruky Michaelovi. Nezmínil se Michaelovi ani slovem o tom, jaké podezřeni v něm vzklíčilo, ale jakmile se někdy stočila řeč na Patova kozla, byl by si nejraději zacpal uši. Někdy už mnoho nechybělo, aby se svěřil Eileen, ale pak se k tomu přece jen nevzmužil. Jen jednou, když Tim Moran zase přinesl dopis od Johnja, se sestry zeptal: „Vydělává listonoš hodně, nebo málo, Eillen?“

„Hodně určitě ne, tak přesně ti to nemohu říct. Ale ví, co dostane, a to už je mnoho, Paddy.“

Tato odpověď ho uklidnila jen povrchně, a zvlášť když – byl sám, znovu ho to trápilo. Proto byl nejraději, když mohl dovádět venku – a roční období mu přitom bylo nápomocno.

Michael Murphy byl vždycky s nim. I když se často hádali, jeden bez druhého nemohl být.

Strašně se posekali, když si Murphyovi přivezli z Galway krávu. Kráva nevyhovovala právě všem požadavkům krásy a Murphyovi mohli smlouvat na ceně. Měla totiž jenom jeden roh. Michael teď chodil často na pastvu, vysedával celé hodiny na kamenném plotě, díval se, jak se kráva pase, a každého, kdo šel kolem, zastavoval otázkou: „Už jste viděli, jak naší krávě chutná? Na celém Inishmore se nenajde kráva, která by měla takový hlad!“

Patrick, který seděl vedle něho, si to několikrát mlčky poslechl, potom však řekl: „Na celém Inishmore se nenajde žvanda, jako jsi ty. Všechny krávy žerou v jednom kuse. i Ale vaše kráva, to se ví, je něco extrovního. Jen se podívej, jak se extrovně ohání ocasem.“

„Z tebe mluví jenom závist, že nemáte taky krávu,“ odpověděl Michael svrchu.

„Cha,“ odpověděl Patrick, „my máme člun!“

„Člun!“ posmíval se Michael. „Člun! Dává člun mléko a může mít snad telata?“

„A může tvůj tatínek jet na krávě na ryby?“

„Kdo má krávu, ten to už nepotřebuje!“

„Nepotřebuje?“ zvolal Patrick, rozpálen vzteky na nejvyšší míru. „Tak teď půjdu k tatínkovi a řeknu mu, aby si našel do člunu někoho jiného. Tvůj tatínek už s ním rozhodně nepojede, to si zapiš!“

Dopadlo to tak, že Michaelův táta jezdil s Patrickovým dál a Michael si to mohl vysvětlit jen tak, že Patrick o tom se svým otcem nemluvil. Michael se nad takovou velkomyslností div nerozbrečel a jednoho dne řekl Patrickovi: „Hele – s tou krávou – maminka říkala, že od teďka musím sbírat kravince na topení, abychom ušetřili rašelinu.“

„To jsem věděl, že k tomu dojde,“ řekl Patrick, „máme s tou krávou jen samé trápeni.“

Michael nastražil uši: Patrick řekl „máme“.

„Vis co,“ pokračoval Patrick, „budeme je svážet mým náklaďákem.“

Od té doby, co Johnjo psal o svých jízdách, jezdil Patrick taky autem.

Michaelovi se to řešeni zamlouvalo, a protože ani on, ani Patrick nikdy neseděli v autu, poskakovali po pastvině, jako by jeli na koni. Vyráželi při tom hlasité zvuky, o nichž Patrick tvrdil, že to hučí motor, ale podobalo se to spíš skučení větru. Když dojeli k nějakému suchému kravinci, musel Michael jakožto spolujezdec vystoupit a nandat ho do koše, který vláčeli s sebou. Když byl plný, rachotili si to k ohradě a složili svůj náklad u firmy, která už na něj dlouho čekala.

Tak se stalo, že se jim oběma ta práce zalíbila, a došlo to dokonce tak daleko, že už jen zřídkakdy chodili pěšky. Podnikali krkolomně cesty podél útesů, zřídili si benzinové pumpy a samozřejmě i hospodu, kde se mohli napit piva nebo čaje. Za dlouhých jízd střídavě zpívali, protože Johnjo psal: Dálkové jízdy jsou namáhavé a je prima, když mám ve voze rádio.

12

Jednou večer v tomto pozdním jarním čase přijela do Bungowly pani O’Flahertyová s Douglasem, aby si poslechli nějaký příběh od staré pani O’Neillové. Pani O’Flahertyová už vešla do domu, zatímco Douglas vypřahal koně z dvoukolé bryčky. Přijeli s bílou kobylkou, jejíž hlava, krk i nohy vykazovaly všechny znaky nejlepšího irského plnokrevníka.

Douglas se sehnul, aby uvolnil postraňky z rozvory, když z domu vyšla Ita.

„Tak co, svedeš to sám, nebo ti mám pomoci?“ oslovila ho. Narovnal se.

„Jistě mám to potěšení s Itou O’Neillovou?“ zeptal se potom.

Posměšně se ušklíbla.

„Douglas, jasnovidec,“ řekla. „Buď srdečně vítán.“

Její chování ho nazlobilo, proto zabručel úsečně: „Srdečný dik,“ a zase se sklonil, uvolnil smyčky, přehodil klisně konec opratí přes záda a vyndal jí z huby udidlo.

Ita se na něj dívala. Zaklesla prsty do sebe vzadu za tělem na červené sukni a lehoučce se pohupovala ze strany na stranu.

„Zachoval sis pevné ruce,“ konstatovala.

„Proč bych o ně měl přijít?“ zeptal se Douglas. Její blízkost ho nevysvětlitelně dráždila.

„Což ses po ta dlouhá léta nevěnoval studiu?“

Douglas se k ni rychle obrátil.

„Nejenom studiu,“ řekl.

Jeho pohled ji neuvedl do nejmenších rozpaků.

„Tys tam pokud možno i jezdil na koni, v Anglii i v Americe? – Ach, jak jste vy O’Flahertyové bohatí a jaké kostelní myši jsme proti tomu my.“

Teď pochopil, že ho chtěla od začátku vyprovokovat kvůli jeho stavu. On však myslel na něco jiného. Proto neřekl, jak už měl na jazyku: Odveď koně na pastvu, řekl: „Ukaž mi, prosím tě, kam mám zavést koně.“

„Já, to udělám,“ odpověděla, „můžeš jít se mnou, jestli chceš.“:

Poplácala klisnu po krku, pohladila ji po chřípi: „Pojď, Madam!“ řekla. Kobylka ji poslušně následovala. Douglas šel za nimi.

Na pastvě stála Rozálie. Když Ita přivedla koně, přestala se Rozálie pást, potom potřásla hlavou, až ji veliké uši zaplandaly, a škubala trávu dál.

„Jestli se Madam s Rozálii nesnese, bude to vina Madam a vy to od O’Neillových schytáte!“ řekla Ita Douglasovi.

„Buď klidná, Madam je jako ovečka.“

Vrátili se stáji do domu.

Paní O’Flahertyová mezitím zodpověděla nejnaléhavější otázky a už také vtiskla Marii O’Neillové do ruky košík, v kterém přinesla kousek šunky, hrudku másla a chléb.

„Myslela jsem si, že bychom si to mohly vyměnit,“ řekla, „dej mi tam ryby, Marie.“ Její způsob podarovat nikdy neurazil.

Právě když si všichni našli místo k sezení – Douglas mezi Eileen a Patrickem na otepi slámy – a když stará paní O’Neillová chtěla začít, vešel Hawkins. Přicházel vždycky o něco dříve, než si smluvili. Zapálil si dýmku uhlíkem rašeliny a posadil se na Patrickovu postel.

To byly poslední přípravy. Pani O’Flahertyová využila toho času a zeptala se: „Víš ještě, milá paní O’Neillová; který příběh jsi mi vypravovala, když jsem k tobě poprvé přišla s O’Flahertym?“

Stará pani O’Neillová, která seděla vedle ní, přikývla: „Musela jsem na to myslit, když jsi vstupovala do dveří, a jestli chceš, povím ti ho dnes večer zase.“

„To je hezké.“ řekla paní O’Flahertyová, „poslouchej dobře, Douglasi.“

Douglas sebou trhl, byl zamyšlen. Uvažoval: Zdá se mi to jen, nebo je to pravda? Sedím na otepi slámy, která leží na udusané hliněné podlaze, vidím hrubě sroubené stolice, stůl, starý krb, kde se topí rašelinou, a nad ohněm kotlík, před ním sedí stará šedovlasá pani a ještě dvě ženy a dva muži. Jejich tváře se ztrácejí ve tmě, dýchají ti lidé vůbec? Kde jsem se to proboha octl? Vedle mě sedí křehká Eileen a ten chlapec. Může dítě tak tiše sedět? – Ale naproti na zemi u okna sedí Ita, pohybuje se, rozplétá si copy.

„Bylo to dlouho poté,“ začala stará pani O’Neillová, „co národ Danaannů byl zaklet pod zem. Tenkrát vládl národu pozemšťanů král Ethal Anubal. Král Ethal Anubal měl kromě svých nesčetných pokladů ze zlata, stříbra a drahých kamenů dceru, která byla mnohem krásnější, než kdy mohla být dívka v říši smrtelníků. Vlasy jí zářily jasněji než veškeré zlato v otcově pokladu, oči planuly temnějším žárem než oheň nejkrásnějšího drahokamu, postavu měla půvabnější než nejněžnější růžové poupě, hlas líbeznější než nejlíbeznější hudba. Dívka se jmenovala Caer a její otec ji miloval tak vroucně, že jí splnil každičké přání.

Když Caer vyrostla v pannu, přišla jednoho dne ke králi Ethalu Anubalovi a řekla: ‚Drahý otče, už nemohu být šťastna ve tvé říši, vábí mě to neodolatelnou moci nahoru k lidem. Dovol mi k nim odejit.‘

Král se nesmírně polekal, neboť se nikdy nechtěl rozejít se svým krásným dítětem.

‚Caer, dceruško moje,‘ řekl jí. ‚Jsem zarmoucen, že ti toto přáni nemohu vyplnit. Jsi příslušnice rodu Danaann a víš, že smíme žít toliko pod zemí.‘

Caer plakala a naříkala a její oči se zakalily.

Tu král Ethal Anubal dlouho uvažoval a nakonec řekl: ‚Jedna cesta by tu pro tebe byla, Caer. Na rok dostaneš lidskou podobu a můžeš žit na zemi, pak se musíš vrátit, víc není v mé moci.‘

Dcera se zaradovala. Poděkovala otci a vystoupila se svými družkami nahoru do světa smrtelníků.

Caer byla nejkrásněji ze všech dívek na zemi a každý, kdo ji spatřil, byl okouzlen jejím půvabem.

Jednoho letního dne ji u Dračího jezera potkal mladý Angus, který patřil do světa bohů. Pohlédl na ni a srdce inu zahořelo tak horoucí láskou k ní, že od té chvíle neměl jiné práni než odvést si Caer domů do říše svého otce.

‚Caer, moje Caer,‘ řekl jí, ‚počkej zde na mne, zeptám se otce, přijme-li tě do své říše.‘

Ale když se vrátil, bylo místo, na kterém zanechal svou milovanou s jejími družkami, prázdné. Neboť rok uplynul a Caer pozbyla své lidské podoby. Na Dračím jezeře však plavalo hejno bílých labuti.

‚Caer, moje Caer, promluv přece!‘ volal Angus Og zoufale.

‚Kdo mě volá?‘ zeptala se nejkrásnější z labutí a připlavala ke břehu.

‚Já, Angus Og!‘ odpověděl.

A labuť, do které se vtělila Caer, zvolala: ‚Pojď ke mně, Angusi, pojď!‘

A vzájemnou láskou se Angus Og proměnil také v labuť, která se přidružila k milované nevěstě, a oba roztáhli křídla a vznesli se do oblak a polibky Anguse Oga se proměnily ve čtyři bílé droboučké ptáčky, kteří mu kroužili okolo hlavy.

Caer a Angus Og letěli teď jako labutě do oblačného zámku, a když letěli nad zemi, zpíval přešťastný Angus Og tak divukrásnou píseň, že všichni mladí lidé, kteří ji slyšeli, upadli do hlubokého spánku plného nejsladších milostných snů.

Caer a Angus se už nikdy nerozloučili, to vím bezpečně, protože ještě občas přelétnou nad naší zemi a každý pozná mládence Anguse podle čtyř ptáků, kteří se vznášejí kolem jeho hlavy, a dosud každý, kdo uslyší jeho zpěv, upadne do sladkého spánku. Jen já ne, protože jsem už na to příliš stará.“

Když stará páni O’Neillová dokončila svůj příběh, rozhostilo se plné ticho. Oheň v krbu poklidně plápolal a jen pytlíky s návnadou na stěnách tiše harašily.

Douglas nevěděl, že po celý ten čas nespustil Itu z očí; stále ještě si pročesávala prsty černé vlasy. Ani jedenkrát nevzhlédla. Jen když stará pani O’Neilloyá dospěla ve svém vyprávění k místu, kde Angus Og volal: „Caér, moje Caer, tak přece promluv!“, vyndala tuku z vlasů a naklonila hlavu na stranu, jako by naslouchala. V tom okamžiku Douglas viděl, jak je Ita krásná, přitažlivá a zároveň odtažitá, jakoby za sklem.

„Přejí-li si naši hosté, abych vypravovala ještě jeden příběh, pak si nejdříve vypijeme šálek čaje,“ řekla stará pani O’Neillová.

Všichni s tím souhlasili. Dokonce i Hugh O’Neill a Hawkins si ještě počkali na čaj, než odešli dolů ke člunům.

Když pak byli na cestě, řekl Hawkins: „Že odcházejí mladí muži jako Johnjo, protože si chtějí vydělat peníze, to je pochopitelné, ale děvčata…?“

Hugh O’Neill si dal s odpovědí načas. Teprve když už Hawkins odpověď nečekal, řekl: „Děvčat se vrací víc než mládenců. Tahle naděje zůstává. Ale víš, že člověk má mnoho hloupých naději, když stárne.“

Ještě dobrou hodinu trvalo, než Douglas zapřáhl klisnu do vozu, a Patrick mu přitom svítil petrolejkou;

„Může se na tom bělouši taky jezdit?“ zeptal se.

„Jistěže,“ odpověděl Douglas.

„A tahoun je taky dobrý?“

„To je, samozřejmě.“

„Taky skáče?“

„I to umi.“

„A jak je krotký! Můžeš být hrdý na takového koně, Douglasi O’Flaherty.“

„Taky jsem.“

„Patři tobě?“

„Ne, patři mému otci.“

„No dobrá, patří tvému otci. Ale když na něm jedeš nebo když ti táhne bryčku, pak jsi na toho bělouše pyšný a určitě si myslíš, že je to tvůj kůň.“

„Ano, je to tak, Patricku.“

„Ach,“ řekl Patrick, „teď rozumím, jak to Johnjo mysli, když píše: Můj vůz! Můj vůz jezdi báječně! Mému vozu hned tak někdo nestačí! Je to u něho jako u tebe, Douglasi O’Flaherty.“

Douglas byl ohromen: má ten kluk nápady!

„Co by ti bylo milejší, Patricku, jezdil na koni, nebo řídit auto?“

„To je sakramentská otázka,“ odpověděl Patrick, „protože heleď, kdybych chtěl vědět, co bych raději dělal, musel bych se nejdřív oboje naučit, ne?“

„To máš pravdu,“ souhlasil Douglas, „a s koněm by se to dalo zařídit. S autem by to ovšem bylo obtížné.“

„Pro mě je jedno stejně obtížné jako druhé. My máme jen Rozálii a tatínek nechce, abychom na ní jezdili, protože už není dost mladá.“

„Tak? A co bys řekl tomu; že bys zašel někdy k nám do Kilronanu?“

Patrick sotva věřil svým uším. Aby si byl docela jist, zeptal se: „Myslíš opravdu, že by se to dalo zařídit?“

„Slovo na to,“ potvrdil Douglas.

„Dobře, tak já někdy přijdu.“

Douglas musel zatajovat smích. Slyšel z Patrickova hlasu, jakou má kluk radost. „Tak platí,“ řekl Douglas.

„Platí.“

Na zpáteční cestě byla pani O’Flahertyová velmi zamlklá a Douglas se nemohl odpoutat od O’Neillových. Jací jsou to zvláštní lidé, tihle ostrované, pomyslel si a ulekl se vzápětí této myšlenky. Což už se k nim nepočítám? Ale jaký jsem já? Jakého shledali lidé tam venku mne? Vzpomínal na četná setkáni, slyšel mnoho otázek a viděl mnoho tváří – a nakonec ze všech zůstala Itina tvář, jak naklonila hlavu na stranu, – A Eileen? Cožpak si nedávno nepomyslil: Jistě by bylo hezké procházet se s Eileen ve větru.

„Měl bys lépe dávat pozor na cestu, synu,“ zavolala za ním matka, „leckdy se stěží udržím na sedadle.“

„Promiň, maminko,“ řekl a už zase myslel na Itu O’Neillovou.

13

Patrick a Michael „jeli“ na Dun Aengus. Přelezli zbytky prvního opevněni a vyhledali jednu z malých kamenných branek, aby pronikli druhým pásmem hradeb. Třetí násep se zvedal do výše asi dvaceti stop a tvořily jej mohutně, na sebe navršené balvany. Zase si našli průchod a vešli na obrovské vnitřní nádvoří, na němž mezi kameny bujel vřes a tráva.

Běželi až na nejzazši západní okraj hradu. Zdi, které dokola obklopovaly vnitřní nádvoří, tady chyběly, a útesy se svažovaly kolmo dolů do hloubky třiceti stop a tvořily na mnoha místech široké převisy. Dole na ně moře doráželo takovou silou, že se skály zachvívaly. Příboj je drhl a splachoval, hryzl a nahlodával, jako by chtěl ještě téhož dne strhnout do hlubin celý skalní masív, na kterém byl Dun Aengus vybudován.

Byl jeden z těch přívětivých dnů na Inishmore, kdy na nebi nebyl ani mráček a vzduch byl tak hebký a modrý, že každému připadalo, že se vznáší. Vítr spíše hladil než foukal a nesnažil se ani přehlušit písně kosů, kteří hnízdili v rozvalinách. Za takových dnů se na Dun Aéngusu dobře rybařilo. Kdo neměl závrať a mohl sestoupit po skalních výběžcích a koho neděsil bílý dech příboje, ten tu nadarmo neseděL

Patrick a Michael si právě chtěli vyhledat příhodné místo, když uslyšeli hlasy. Zastavili se. Netrvalo dlouho a na rozličných místech prolezl dovnitř brankami vnitřního valu houf dětí. Byly to děti z Kilmurwey. Když uviděly Patricka a Michaela, hnaly se k nim.

„Hej, Patricku! Hej, Michaeli!“ volaly. „Copak tu děláte?“

Patrick mávl rybářským prutem. „Vidíte přece!“

„Ach, jdete na ryby,“ zvolal jeden z kluků, „my si chceme hrát na schovávanou. Pojďte si hrát s námi!“

Michael se podíval na Patricka a Patrick řekl: „S vámi hrát? Proč? Je vás dost a mimoto jsou s vámi holky. To jsou vždycky samé hádky. A taky se ničeho neodváží.“

Velká, pihatá holka v Patrickově věku se prodrala kupředu.

„Hele, jen se moc nevytahuj, O’Neilli, na co si troufneš ty, na to si já troufnu dávno, to bys měl vědět!“

Patrick znal Moiru Sullivanovou, byla horší než dva kluci, a hned se pokusil o čestný ústup.

„O tobě jsem nemluvil, ty patříš k nám, to je fakt.“

„To bych řekla,“ utrousila Moira.

Náhle si povšiml, že se Moiře za zády vynořila nějaká cizí tvář,

„Nech je, když nechtějí. Nepotřebujeme je!“

Patrick dvakrát polkl, potom si proklestil cestu k Moiře a odstrčil ji stranou.

„Tvoje řeč nezní právě přátelsky!“ Patrick se svým rybářským prutem zaujal pozici, jako by chtěl klučíkovi nařezat. „Kdo vůbec jsi?“

Moira přiskočila.

„Nech ho na pokoji, jeho rodiče bydlí u nás. Skamarádili jsme se s nim.“

„Tak to půjdem radši na ryby,“ řekl Patrick, otočil se a táhl Michaela za rukáv za sebou.

„Copak na vašich útesech už žádné ryby nejsou, že vážíte tak dalekou cestu?“ zeptal se jeden z kluků.

„Rybaříme tam, kde se nám právě chce,“ odpověděl Patrick. „A od té doby, co máme auto, nás cesta nenamáhá.“

V příštím okamžiku Patrick a Michael zmizeli v klubku děti.

„Co máte?“ ptaly se.

„Auto,“ odpověděl Michael.

Některé se smály. Jiné se ptaly: „Kdepak ho máte?“

„Stojí na louce před první hradbou,“ prohlásil Patrick, „nechápu, že jste je neviděli. Takový veliký bourák se jen tak nepřehlédne. Nebylo lehké projet mezi plůtky, ale kdo umí dobře řídit, vždycky nějakou skulinu najde.“

„Máte to auto už dlouho?“ ptaly se děti.

„Máme,“ odpověděl Patrick, „už hezkou dobu.“

„Jak to přijde, že jsme vás v něm nikdy neviděli?“

„Ach,“ řekl Michael, „tak často zas nejezdíme.“

A Patrick prohlásil: „Silnice jsou u nás ve špatném stavu.“

„Jezdi se dobře v autu?“

„To bych řek,“ přisvědčil Patrick. „Sedadlo, na kterém sedíme, je měkči než otep slámy, a když si to svištíme kupředu, připadá nám, jako bychom měli křídla.“

Všechny děti byly nadšené. Jen cizí kluk se ušklíbl.

„A kde berete benzín do vašeho vozu?“ zeptal se, protože chtěl Patricka a Michaela shodit.

„U benzínové pumpy,“ řekl Michael.

„A kde je? Nikde jsem žádnou neviděl.“

„Tak ji jdi hledat!“ řekl Patrick.

Děti se smály.

„Vezmeš nás někdy s sebou na projížďku?“ zeptala se Moira.

„Aby ne. Až nachytáme ryby, odvezeme vás dolů do Kilmurwey.“

„Tak dělejte, lovte rychle!“ křičely děti. Doprovodily Patricka a Michaela až k útesům a z bezpečné vzdálenosti přihlížely, jak šplhají po úboči propasti.

Když přišly nazpět do vnitřního nádvoří, zeptal se Edward: „Přece tomu nevěříte, co říká?“

Ostatní se na něho dívali nechápavě.

„Copak jste nepozorovali, že se před vámi chce jen naparovat?“

Stáli beze slova kolem něho.

„To si opravdu myslíte, že je ta historka pravdivá? Je od začátku až do konce vylhaná! Kdo chce jezdit autem, potřebuje řidičský průkaz a děti ho nedostanou, to vím určitě.“

Moira se jako první zmohla na slovo.

„Já ti něco povím, Edwarde, když Patrick řekne, že má auto, tak ho má, to je tak jisté, jako že tamhle sedí a chytá ryby. Dřív Paddy jezdil často vlakem do Dublinu, jízdenku jsme všichni viděli. Směl dokonce sedět u strojvůdce.“

„Ale jděte, kdo by tomu věřil!“

„Ty tomu nevěříš? Patrick nám moc často vypravoval, co všechno viděl po cestě i na nádražích. A teď má auto. Kdo se odváži tady na těch útesech chytat ryby, ten umí taky jezdit autem.“

„Chytat ryby!“ Edward se s převahou zasmál. „To umí každý.“

„Jen to zkus chytat tam, co chytá Patrick, pak se mu můžeš posmívat,“

„Dobrá,“ odpověděl Edward, „požádám tatínka, aby mi koupil udici.“

„A pak budeš doopravdy lovit tady na Dun Aengusu?“

„Ano, budu.“

Většina děti se zase rozesmála.

„Nechte ho,“ řekla Moira, „však uvidíme. A teď si budeme hrát, nebo nechcete?“

Mezitím seděli Patrick a Michael jako zařezaní vedle sebe.

„Co s nimi potom uděláš?“ zeptal se Michael. Hovořil tiše, jako by měl strach, že by ho ostatní mohli slyšet.

„Svezu je domů,“ odpověděl Patrick.

„A co ten kluk?“

„Toho samozřejmě s sebou nevezmeme.“

Michael neříkal nic.

Připadalo mu to nekalé, to Patrick cítil.

„Nevím, co se li na tom nezdá,“ řekl Patrick po chvíli. „Máme auto, nebo nemáme?“

„Máme, Paddy.“

Dopadlo to opravdu tak, že oba dva, následováni celým houfem dětí, nastoupili do Patrickova auta. Patrick jim ještě vtiskl do rukou vědra, ve kterých byly makrely, protože teď musel mít obě ruce volné. Spustil motor a zavolal na cizího kluka: „Pro tebe tu bohužel už místo nemáme!“ – a rozjel se.

Za Michaelem a Fatrickem hopsala celá společnost mezi kravami a telaty po pastvinách a úzkými průniky v kamenných plotech až dolů do Kilmurwey.

„Nádherná jízda!“ volal Patrick každou chvíli. „Neběží můj vůz jako závodní kůň? Nemáte pocit, že letíme? Je to fantastický pocit, úplně fantastický! Pozor, teď přijde zatáčka, držte se pevně!“

A děti se pevně držely a letěly s křikem a výskotem za Patrickem a Michaelem.

Když vystoupily v Kilmurwey a Patrick a Michael si to už zase buráceli po silnici do Bungowly, přišel Edward. Děti mu běžely naproti a štěbetaly jedno přes druhé.

„Vidíš, že má auto, sám ses teď o tom přesvědčil!“

„A jak dovede jezdit!“

„To koukáš, co?“

Edward neřekl ani slovo a prošel kolem nich. Na obličeji mu zase bylo vidět, jak je vyveden z rovnováhy.

14

V těchto týdnech se Hugh O’Neill vracel na pevninu skoro denně se sítěmi na prasknutí plnými sleďů a makrel: A protože v domech bylo dost zásob a O’Neillovi, Hawkinsovi i Murphyovi potřebovali hotové peníze, opatřoval je Hugh O’Neill tak, že úlovek ihned prodával. Proto bylo zapotřebí dovážet ryby denně do Kilronanu na parník, který je dopravil do Galway.

Když Hugh O’Neill a Hawkins šli večer ke člunu, brali už s sebou do zátoky koše, a jakmile se za svítání vrátili, přendali do nich s mladým Murphym úlovek z lodě. Ita a Eileen přicházely pak později do zátoky s Rozálii a naložily na ni koše. Jedno z děvčat doprovázelo Rozálii do Kilronanu. Ita se nikdy o tyto pochůzky nedrala, ale toho roku jí na nich zřejmě velmi záleželo.

„Mohu se hned podívat, jestli mě potřebují u Carthyových,“ říkala. A když ji potřebovali, protože cizinci přiváželi nejenom peníze, ale bylo s nimi i fůra práce, potom klusala Rozálie nazpátek sama. Většinou jí chodil naproti Patrick, protože Rozálie, která se zbavila nákladu, prodlévala ráda u jiných oslů a nejednou si i ochotně zašla, jen aby se o ně mohla trochu otírat a dát si od nich oštipovat ušiska a krátkou hřívu. Tak se mohlo stát, že se dostala na pastvu v Bungowle teprve k večeru.

Jednou ráno šla s sebou do Kilronanu také pani O’Neillová. Svedlo ji k tomu stálé počasí a byla schopna bez obtíží absolvovat tu dlouhou cestu. Ita skoro nemluvila, a čím častěji se její matka zastavovala s lidmi z Onaghtu a Kilmurwey, aby si s nimi trochu popovídala, tím otráveněji se dívala. Paní O’Neillová to dlouho nevydržela a řekla: „Chováš se nepěkně, Ito. Už to je dost zlé, jak se ti to tady všechno nelíbí, ale je nestydaté, jak to dáváš najevo.“

„To bych ráda věděla jak,“ odpověděla Ita a nepohlédla ani napravo, ani nalevo. „Neřeknu ani slovo, poháním Rozálii, zastavím se, když ty zůstaneš stát, tak co mám ještě dělat?“

„Mohla by ses na mě aspoň podívat, když se mnou mluvíš. Něco ti povím: Ty šaty, které tě lákají, a boty a všechny ty krámy, to všechno tě nezachrání od všedních dnů, které tam venku nastanou právě tak jako tady u nás. Jsem zvědava, v čem pak budeš hledat spásu.“

„Určitě ne v tom, že se vrátím a vdám za nějakého takového muže jako je Hawkins. To by ti asi bylo nejmilejší. Ale mě to ani ve snu nenapadne. Přestěhovat se z jednoho kamenného domku do druhého, vyměnit jednoho dne červenou sukni za černou, a potom jak je rok dlouhý vidět tytéž obličeje a slyšet tytéž řeči. Toho mám už teď až po krk! To pro mě není žádný život a já chci žit, maminko, žít chci!“

Pani O’Neillová se chtěla Itě podívat do oči, ale ta hleděla rovně před sebe.

„Když před rokem odjížděl Johnjo, a víš, že Johnjo nejel rád, měla jsem o něj stejný strach jako teď o tebe, Ito.“

„O mě strach mít nemusíš, vím, co chci.“

V Kilronanu se rozešly. Ita musela s Rozálii na přístavní hráz a Marie O’Neillová šla k Anně Mac Leanové nakupovat.

Bylo k desáté hodině a Anna Mac Leanová krámek právě otevřela:

„Hleďme, hleďme, tak brzy po ránu, a už je tu zákaznice! A ještě k tonu tak vzácná! Posaď se, Marie, máš jistě nohy samý puchýř.“ Anna Mac Leanová vypadala jako sova ve dne. Světlé oči měla jakoby ospale dopolou zakryté vičky. Změnilo se to, jakmile Annu zachvátila zvědavost. Potom se vička rozskočila jako plášť kapesních hodinek a nic neuniklo jejímu pohledu.

Teď přistrčila Anna Mac Leanová k pultu stoličku.

„Co dělá tvůj, revmatismus?“

„Nemohu si při tomhle počasí naříkat,“ řekla Marie O’Neillová.

„To jo, počasíčko máme, že v ráji nemůže být lepší, to bys tak potřebovala celý rok, viď?“

Marie O’Neillová se usmála.

„Kdo ví, zda bychom si pak toho ještě vážili. Ale dny, kdy člověka nic neboli, jsou pěkné.“

„To ti věřím, to ti věřím!“ Div to Anně Mac Leanové nevyklouzlo potřetí, protože mezitím uvažovala, že při nákupu Marie O’Neillové jistě půjde o větší obnos, když přišla sama.

„Čaj je ještě horký,“ řekla, „a jistě neodmítneš koflíček.“

„Neodmítnu, to víš, že ne,“ odpověděla pani O’Neillová, a zatímco Anna Mac Leanová zmizela a rachotila vedle kotlíkem a šálky, rozhlížela se po krámě.

Anna Mac Leanová ozdobila pult na jedné straně dvěma břichatými skleněnými dózami s bonbóny, na druhé straně šikmo postavenou lepenkovou krabici s kousky mýdla ve světle fialovém papíře, která zpola zakrývala váhu. Mezi pultem a starým hnědým regálem se zásuvkami na cukr, sůl, mouku a čaj, na kterém měla nahoře v zásobě plechové hrnky a kameninové mísy různých velikosti, byla jenom úzká chodbička, která právě tak stačila na soudek s mazlavým mýdlem. V zásuvce prodejního pultu uchovávala Anna Mac Leanová celý sortiment knoflíků, jehel a šicích nití. Právě asi zásobu urovnávala, protože zásuvka byla otevřená. Když Anna Mac Leanová přinesla čaj, kolenem ji přirazila a přisunula zákaznici šálek přes pult.

„Tak se nejdřív trochu osvěž, než začneme s obchodními věcmi. Doufám, že sis s sebou přinesla dostatek času. Jak se daří staré pani O’Neillové?“

Marie O’Neillová vypravovala.

„A o Johnjovi je slyšet tolik dobrého, že můžeš být hrdá.“

Paní O’Neillové zazářily oči.

„A Eileen a Patrick? Ani se nemusím ptát, takové hezké děti!“

„Nemohu si na ž á d n é stěžovat,“ řekla pani O’Neillová.

„Itu teď vídám často,“ spřádala Anna Mac Leanová nit dál. „Ta chce přece do Londýna, že?“

Paní O’Neillová přisvědčila. „Ano, do Londýna. Jsem tomu ráda, aspoň nebude docela sama a Johnjo taky ne.“

„No jo, Londýn, tam je místo pro moc lidi. Nepojede Douglas O’Flaherty taky do Londýna?“

„Pojede, paní O’Flahertyová to říkala.“

„Ach,“ řekla Anna Mac Leanová, „teď chápu, proč je Itu a Douglase tak často vidět spolu. Určitě ji vypravuje o Londýně, vždyť už ho zná.“

Pani O’Neillová na okamžik zmlkla, pak upila chvatně čaje, což Anně MaC Leanové neušlo. Konečně řekla: „Ano, Douglas je milý chlapec. Ale teď bych už měla propánakrále nakoupit, jinak se Ita vrátí a já jsem ještě ani nezačala!“

Když Anna Mac Leanová vážila do pytlíků cukr, mouku, sůl, strčila do dveří hlavu dáma „se zeleným parapletem“. Měla ji jako každodenně pečlivě nakadeřenou kulmou.

„Mějte se tu pěkně, pani Mac Leanová!“ volala. „Jdu se kochat barvami na Inishmore!“

„Přeji dobrou cestu, madam,“ řekla Anna Mac Leanová.

Potom přišel nějaký klučina a ptal se, zdali už došly špendlíky, a nakonec vešla Ita. Na rozdíl od dřívějška byla jako proměněná. Tvář měla zrůžovělou, oči jí zářily. Usmívala se. Stála v malém krámku s pachem mazlavého mýdla? jako by na ostrov ani nepatřila a chtěla se zeptat jenom na cestu.

„Zůstanu u Carthyových, maminko,“ prohlásila – i její hlas zněl teď jinak.

„Dobrá,“ řekla paní O’Neillová, „jen mi ještě dones sáčky do košů.“ Dívala se na Itu a myslela si: Takovou jsem Itu ještě neviděla. Vím já, jaká opravdu je! A to si stále namlouváme, že své děti do puntíku známe. Ale nesmí se mi odcizit. Proč se musím dovědět v tomhle krámě, že chodí s Douglasem? Jak to přijde, že jsem sama nezpozorovala, jak se změnila? Myslela jsem přespříliš na Johnja? Cítila Ita, jak velice vzpomínám na Johnja? Co se stane, když odejde a nebudeme spolu takhle spojeny?

O dva dny později, když se ryby musely zase dopravit do Kilronanu, šla místo Eileen s Itou dolů do zátoky.

„Dověděla jsem se, že chodíš s Douglasem,“ řekla.

„Byla Anna Mac Leanová tak laskavá?“

„Mělas mi to říct ty. A jak se na to diváš?“

„Jak se na to mám dívat? Myslím, že Douglas může přijít na hráz, kdy chce, a k Mac Carthyovým může zajít taky, kdy chce. Jsem mu sympatická a mně se to libí. Jinak si nemyslím nic. Nedělám si naději, že by si mě chtěl vzít. Tak hloupá nejsem. Jsi teď spokojena, maminko?“

„Jak mám být spokojena, když tě lidé pomlouvají s Douglasem O’Flahertym?“

„Pomlouvá mě Anna Mac Leanová, a to klidně může, když ji to baví.“

„A jak na to nahlížím já, to je ti jedno?“

Ita uchopila matku za paži. „Nemohly bychom to těch pár týdnů spolu vydržet, maminko? Proč se mi musí každý ždibec radosti zkazit?“

Pani O’Neillová se zastavila.

„Jsi-li si opravdu jista, že si nic nenamlouváš, budiž. Pak dám i Anně Mac Leanové na srozuměnou, co si o tom myslím.“

Ita byla šťastna. Zavěsila se do matky a vlekla ji odtud.

„Víš,“ řekla pani O’Neillová, „zlé je jenom to, že na děvčatech všechno ulpí, ať na tom něco je nebo není. Děvče to pak vleče s sebou, dokud z ní není babička, a někdy ještě déle. Muž může vyvádět, jak se mu zachce, ještě se pak řekne: To je chlapík!“

15

Jednoho dne se objevil Brendan a každý hned věděl, že jsou přede dveřmi letnice; protože tak jistě jako na jaře přilétala kukačka, přicházel každým rokem před slavností slunovratu Brendan s dudami a píšťalou.

Brendan měl koňskou tvář, jejíž délku zkracoval měkký širák jen nepatrně, ačkoli ho stahoval tak hluboko do čela, jak to jen dovolovaly jeho velké uši. Mezi zažloutlými zuby svíral buď nátrubek některého ze svých hudebních nástrojů, nebo dýmku. Byli lidé, kteří tvrdili, že Brendan dovede s dýmkou v ústech dokonce i jíst.

Jak byl Brendan starý nikdo přesně nevěděl, pravděpodobně ani on sám ne, a taky by to nikomu k ničemu nebylo, protože Brendan žil sám. Pocházel z Connemary a po celý rok putoval po Irsku. Vyhrával na trzích a v hostincích, při svatbách a o křtinách – co se právě naskytlo. Všude byl doma, byl spokojen s počasím i se stravou, jen když mohl hrát, a všichni lidé ho rádi uvítali.

Jen jednomu jedinému člověku na Inishmore byl trnem v oku, a tím byl páter Rowbotham. Svou rozmrzelost nad pohanským svátkem slunovratu, proti kterému měl všechny důvody bojovat – ale marně –, přenášel na Brendana, jako by ho byl potulný muzikant zavedl. Došlo to dokonce tak daleko, že označil Brendana za vtěleného ďáblova pomahače, kterým teprve letnicové slavnosti vyvrcholily –, čímž neměl tak docela nepravdu, protože ostrované se při Brendanově hudbě vskutku jaksepatří rozjařili. Ale aby byl uváděn do souvislosti s ďáblem, to bylo pro uvážlivého Brendana přece jen trochu silné kafe, a zapředl proto jednoho dne rozhovor s otcem Rowbothamem, který se nikdy tak často neprocházel, pohroužen v četbu breviáře, po ostrově, jako ve dnech, kdy byl na Inishmore potulný muzikant.

„Ctihodný otče,“ začal Brendan, když pochválil dobré počasí, „protože jsem křesťan, musím se ohradit proti nařčení, které jsi proti mně vznesl. Provozuji své umění právě tak dobře, jako rybáři vykonávají svou práci, a kdo po celý rok plní svou povinnost, měl by se taky jednou smět poveselit. Nemyslím, že by si nás proto Pánbůh zapsal na černou listinu.“

„Brendane,“ odpověděl páter Rowbotham a jeho šedé oči zablýskly rozhořčením, „snad se nechceš vyznat ve výkladu božích přikázání lépe než já? Nezahaluj slovy konat povinnost a poveselit se to, co možno nazvat toliko nesmyslně prostopášným životem. Portské a whisky jsou nástroje ďáblovy, a že lidé za ně vydávají poslední penny, a dokonce se i zadlužují, ačkoli by spíš potřebovali nakoupit mouku, k tomu je svádíš ty tím svým hraním.“

Brendanovi poklesla brada na prsa. „Kdybych byl Mac Carthy, kdybych z toho měl nějaký užitek jako on, pak bych nebyl hoden, aby mi slunce vysušilo po dešti šaty. Protože je pravda, co říkáš.“ Brendan teď znovu pohlédl na otce Rowbothama. „Ale já jsem přece muzikant! Stal jsem se muzikantem z vůle boží a k ničemu jinému se nehodím. A nehraju přece jen o letnících: Mám schopnost udělat lidi šťastné nebo je roztesknit, dovedu bezstarostnou tvář zachmuřit úvahami a smutnou rozveselit – a často mě nabádá mé svědomí: AL se z tebe nestane šarlatán, Brendane! Všecko musí vycházet z tvého nitra, jinak zahoď flétnu i dudy. – Pokus se, ctihodný otče, podívat se na to jednou z této stránky, a snad o mně pak nebudeš tak přísně soudit;“

„Dovedeš se obhajovat, jen co je pravda,“ řekl páter Rowbotham, „a kdyby se potulní pěvci a muzikanti netěšili v haši zemi odpradávna takové úctě, rozhněval bys mě tak, že bych tě vykázal z ostrova, Máš velký podíl viny na tom, co se děje o letnicích. Právě jsi chválil své svědomí, co ono tomu říká?“

Brendan slyšel páteru Rowbothamovi na hlase, že v něm začíná převládat laskavost, a zatímco v úvahách sklonil hlavu, pomyslel si: To všechno říká jenom proto, že má starost o své ostrovany, a já bych mu měl pomoci a odejít. Ale ten život, který žijí, ten ubohý kousek života, který tu mají, jeden rok jako druhý…

„Podívej, otče Rowbothame, jsem mnohem starší než ty a budu stát před Pánembohem dřív než ty a docela sám jako každý z nás. A až se mě zeptá: ‚Cos dělal o letnicích?‘, odpovím mu: ‚Hrál jsem, jak jsi mi to uložil na celý můj život.‘ A až se mě zeptá: ‚A co ostrované?‘ pak řeknu: ‚Byli takoví, jaci lidé už jsou.‘“

„Brendane,“ řekl páter Rowbotham, „mám dojem, že se už dlouho vyhýbáš dveřím našich kostelů. Měl by sis rozmyslet, zdali to tak chceš dělat i nadále. Mám o tebe starost. Brendane.“

„Otče Rowbothame, v naší zemi bylo tolik set let zakázáno být katolíkem a bohoslužby se musely konat za křovisky a ve skálách. Stali jsme se proto špatnými katolíky?“

„To rozhodně ne, Brendane, protože tenkrát nechyběl ani jediný.“

Od té doby, co byl Brendan na Inishmore, Patrick to doma nevydržel. Kdekoli Brendan hrál, objevil se i Patrick. Žádná cesta mu nebyla příliš daleká, aby slyšel Brendana. Vešel do každého domu, kde Brendan hrál, a při vhodné příležitosti se mu svěřil, že by se rád naučil hrát na flétnu.

„To je přání, z kterého mám radost,“ řekl Brendan, „máš-li nadání pro hudbu a budeš-li vytrvalý, naučíš se to. Protože je důležité, aby člověk dovedl poslouchat, víš?“

„Ach,“ řekl Patrick zamyšleně, „a já jsem si myslel, že nejdůležitější je se naučit, které dírky se mají zakrýt.“

Brendan se zasmál.

„Nejdříve je i to velice důležité a k tomu patří právě vytrvalost a píle. Ale potom, chlapče! Víš, proč přijíždím jednou za rok k vám na ostrov? Protože vítr tu umí tolik písniček jako nikde jinde v celém Irsku a protože se tu moře tak strašidelně rozkřikuje na skály. Kolovrátky ve vašich domech, pytlíky s návnadami, oheň z rašeliny, vaše řeč – co je to nápěvů, co je to melodii…“

Patrick dlouho mlčel. Potom řekl: „To bych si byl nemyslil, že je to tak těžké, ale přesto to chci zkusit.“

„Máš flétnu?“ zeptal se Brendan.

„Ještě ne,“ odpověděl Patrick.

„Ach,“ řekl toliko Brendan.

Bylo to den před letnicemi. Brendan seděl u Pata Halyho v jeho domku a oba se radovali ze hry na dudy. Patrick byl taky přítomen, ale nebyl dnes obzvlášť pozorný. Jeho oči neustále bloudily k Brendanovu uzlíku, který měl muzikant opřený vedle sebe o stoličku. Zdálo se, že to Brendan nepozoruje. Oddával se jako vždycky cele své hře. Nahrbil trošku záda, jako by chtěl být svým dudám ještě blíž, a oči měl zpola přivřené. Když se melodie zrychlila, otevřel oči, ale neviděl nic a nikoho.

Kdyby Patrick nebyl býval tak posedlý svým přáním, nebyl by s ním věšel do domu Pata Haly ho. Protože ve světnicí ležel na slaměném polštáři vedle krbu kozel, a vůči kozlovi měl Patrick špatné svědomí.

Když Brendan udělal přestávku, Pat Haly vstal, aby se podíval na čaj, který udržoval horký nad ohněm v krbu.

„Jistě se podivíš, že tě mohu pohostit čajem jako zámožní lidé,“ řekl Pat a rámusil horlivě kotlíkem, hrníčky a cukřenkou. „Ale je tu zas ona, víš, Brendane, a pokaždé když přijede, začne pro mě sedm tučných let. ‚Kultura člověka začíná šálkem čaje, mister Haly,‘ šveholila mi do ucha, ‚musíte dbát, abyste měl čaj vždycky v domě.‘ – ‚Madam,‘ odvětil jsem, ‚kultura sem, kultura tam, když nejsou prašulky, musí se člověk obejit bez kultury.‘“ Pat Haly se zahihňal. „A představ si, Brendane, přinesla mi od Anny Mac Leanové pytlík čaje. Ano, je to velice roztomilá dáma. A teď mě chce malovat, jen si to pomysli, Brendane!“

Pat Haly si povytáhl kalhoty a vyčkával, jaký účinek budou mít na Brendana jeho slova.

Muzikant si zdvihl uzlík na kolena a začal ho rozvazovat. Teď ustal a zeptal se: „Nepřeslechl ses třeba?“

„Ne, docela určitě ne. Bude mě malovat, a dokonce olejovými barvami!“

„No, to je teda něco,“ řekl Brendan.

„Že jo, taky si to myslím. Olejovými barvami, to je jistě hrozně drahé. Zkrátka se do mě zabouchla.“

Tomu se Brendan zasmál z plna hrdla a nemohl přitom odtrhnout oči od Patrickových palců u nohou, jejichž nehty na něj civěly jako oči ryb.

„Takovou bláznivinu jsem už dlouho neslyšel!“ řekl. Potom si vzpomněl, proč zvedl uzlík ze země. Sáhl do něho a podal Patrickovi flétnu.

„Oh!“ Patrick vyskočil z podlahy. „Oh,“ řekl ještě jednou, sáhl po ní a už byl ze dveří.

A zatímco Pat Haly pokračoval ve svém vyprávění o staré dámě „se zeleným parapletem“, slyšel Brendan, jak se Patrick venku namáhá vyloudit na flétně první tóny.

„To jo, bláznivé ti to může připadat, ale víš, že se někdy bojím, aby mi jednoho dne neučinila nabídku k sňatku?“

Brendan se chechtal, div se neudusil vlastními slinami.

„A tvůj kozel potáhne svatební kočár!“ vyprskl, když zase popadl dech. „Proč ne? Co by ne?“

„Kdepak, co tě nemá,“ řekl Pat, „ty roky už mám za sebou, kdy se člověk s otevřenýma očima žene do neštěstí.“

„Ale buď jak buď, zřejmě má ta paní prachy, když je vydává na kulturu? To radši žádné a sem tam nějakou tu whisky.“

Oba se ohromně bavili, jak tu záležitost dopodrobna rozpřádali.

Zatím Patricka posedla myšlenka, aby flétnu nerušeně vyzkoušel. Nejlepším místem k tomu se mu zdál Dun Aengus, protože si představoval, že to půjde samo, když se nebude muset před nikým stydět za falešné tóny.

Čím víc se Patrick přibližoval rozpadlému hradu, tím víc spěchal; Budu hrát tak dobře, že skřítci a víly budou muset tancovat, ať budou chtít nebo ne, ano, ať budou chtít nebo ne! Budu hrát tak dobře, že mi ukážou své poklady, budu hrát tak dobře, že se jich nikdy nebudu muset bát!

Patrick přelezl první zeď. Vyhledal nejdříve pečlivě místo pro flétnu, a pak teprve lezl sám. Když prolézal druhým náspem, vzpomněl si na Bvendanova slova: Vítr nezná nikde tolik písniček jako u vás a moře se nikde tak strašidelně nerozkřikuje na skály. Jestli je to pravda, pomyslel si Patrick, pak je to určitě nejlépe slyšet tady na Dun Aengusu. A když byl uprostřed hradu, zastavil se, neboť se chtěl ujistit, zda je tu slyšet něco neobvyklého. Ale brzy si přiznal, že všechno je slyšet docela stejně jako vždycky, když vítr silně fouká, a shledal, že i příboj burácí na útesech nejinak než jindy. Proto usedl a chtěl se nejprve učit pískat na flétnu vytrvale a pilně.

Vsunul nátrubek mezi rty, zakryl prsty otvory a začal foukat. Vysoké tóny, nízké tóny, bez volby zvedal prsty a kladl je zase na dřevo, zprvu pomalu, pak stále hbitěji. Zavřel oči, jak to viděl u Brendana, a opájel se pískáním, které vyluzoval.

Náhle přestal a poslouchal. Do uší mu pronikal zvuk, který nevytvořil. Skřítci, pomyslel si Patrick, přimkl se k flétně a hryzal nátrubek. Musím foukat! Musím foukat! Ale nemohl pohnout prstem, ani se nadechnout nosem.

„Pomozte mi! Pomozte mi!“ volal hlas.

Patrick flétnu spustil na klín. To nevypadá na skřítky, pomyslel si, ale dovedou klamat.

„Tak mi přece pomozte!“

Přicházelo to od útesů. Patrick už neváhal. Běžel na kraj hradu a uslyšel hlasitý pláč. Okamžitě rozhodnut, položil flétnu do trávy a sestupoval po převislých skálách. Rozhlížel se napravo i nalevo, ale nemohl nikoho objevit. Počkal proto, až v hloubce dozni třesk jedné příbojové vlny, a zavolal: „Haló! – Haló!“

Místo odpovědi pláč ještě zesílil. Ale Patrick teď rozpoznal směr. Postupoval po kamenech napravo, stále dál napravo. Nad ním se už tyčila zeď. Na místě, kde se setkávala s okrajem útesů, byl ve skálách jen úzký chodníček, že po něm stěží mohl projít jeden člověk. Bílá pěna se rozstřikovala vzhůru jako pára. Když se Patrick zahleděl podél útesů, spatřil několik kroků před sebou chlapce. Byl to Edward.

Edward ležel na břiše na skále, hlavu odvracel od propasti a křičel, co mu sily stačily. Patrick se překvapeně zastavil, potom šel dál a klekl si k němu.

„Co je s tebou? Proč tu tak ležíš a řveš?“ Patrick ho teď překřičel.

Edward ztichl, zvedl hlavu, podíval se na Patricka, poznal ho a řekl: „Pomoz mi!“ Potom položil hlavu zase na kámen a znovu se rozvzlykal.

Patrick viděl, jak se Edward třese.

„Co je s tebou?“ zeptal se udiveně. „Jsi nemocný? – Nebo jsi snad něco provedl? Pojď, vstaň!“

„Ne, ne,“ kňučel Edward, „nevstanu, hrozně se bojím.“

„Ať jsi vyvedl, co jsi vyvedl, jednou domů musíš. Nemůžeš tady zůstat ležet celý den a noc!“

„Nic jsem neprovedl,“ vzlykal Edward, „hrozně se bojím. Spadnu, určitě spadnu.“

Teď už Patrick věděl, na čem je, a pochopil, že Edwarda odtud musí dostat.

„Něco ti povím,“ začal Patrick, „podáš mi teď ruku, vstaneš a budeš se koukat jen na mě, nikam jinam!“

Edward zvedl hlavu a váhavě podával Patrickovi ruku. Patrick ji uchopil a cítil, že je mokrá a že ji Edward neudrží v klidu.

„Tak to nejde,“ řekl Patrick, vytáhl košili z kalhot a utíral do ni Edwardovu ruku. „Musíme se pevně držet!“ Jinak sletíme dolů oba, myslel si; kdyby tu byl aspoň Michael, ale ten není muzikální a nechá mě běhat za Brendanera samotného.

„Hele, něco ti řeknu, Edwarde,“ Patrick utíral a utíral, „Michael, můj kamarád, taky neumí moc dobře lézt. Co dovede on, dovedeš ty taky.“ A Patrick si pomyslel ještě jednou: Když se bude takhle klepat, strhne mě s sebou:

Náhle mu Edward ruku vytrhl: „Já to úzké místo nepřejdu, už nikdy ho nepřejdu!“

„Tak?“ zeptal se Patrick. „To si snad myslíš, že ti narostou křidla? Jen se pěkně seber!“

To zapůsobilo. Edward vstal, přejel si rukou po tváři a držel hlavu strnule rovně dopředu, jako by měl v krku pravítko:

„Ano, chci odtud,“ řekl a pláč jím lomcoval.

„Tak pojď, dívej se pořád na mě.“ Patrick ho uchopil za zápěstí a nespustil ho z očí. „Na tom nic není, člověče, jenomže to tu neznáš,“ hovořil na něj. Šli krok za krokem podél propasti.

„Jak dlouho jsi pryč z Kilmurwey?“

Byli teď těsně u úzkého místa.

„Ode dneška poledne.“

„Teď se mi musíš dívat na nohy,“ řekl Patrick, „pořád na nohy. Ode dneška poledne? Tak to už je načase, aby ses vrátil, jinak budou mit o tebe strach.“ Držel Edwarda za zápěstí, co mohl nejpevněji. „Umíš hrát na flétnu?“

Edward neodpověděl.

„Jestli umíš hrát na flétnu!“

„Na flétnu? Ne,“

„Tak? Já jo. Naučím se to.“

Nebezpečné místo měli za sebou. Teď už mohli jít vedle sebe. Patrick šel na okraji.

„Je to ještě daleko?“ zeptal se Edward a chtěl se zastavit, ale Patrick ho táhl energicky dál.

„Hučí mi v uších,“ řekl Edward.

„To nic není,“ uklidňoval ho Patrick, „taky to někdy mívám.“

Už zabočili do vnitřního hradního nádvoří, když Edward řekl: „Najednou mám tak těžké nohy.“

„Tak si teď sedni,“ řekl Patrick.

Edward se svalil, Patrick se posadil vedle něho, když viděl, jak hustě má Edward orosené čelo, vytáhl zase košili z kalhot a utřel mu je.

„Už jsme odtamtud pryč?“ zeptal se Edward tiše.

„To víš, že jo,“ protáhl Patrick odpověď. A po chvíli dodal: „Nemusíš mít strach, ze mne nikdo nic nedostane.“ Vstal, vyhledal flétnu, znovu si sedl a trochu na ni pískal:

„Hraješ moc hezky,“ řekl Edward. „Dovedeš mě dolů do Kilmurwey?“

Patrick přikývl. „Aspoň k domu Pata Halyho. Proč jsi vlastně lezl na útesy?“

„Chtěl jsem chytat ryby,“ řekl Edward zkrotle, „a nejdřív jsem se vůbec nebál. Ale potom přišlo to úzké místo, pak jsem uviděl dole ty strašné vlny a leknutím jsem upustil udici. Musel jsem se bez ustání dívat do vody, a pak jsem viděl, jak se skály chvějou. Myslel jsem, že se ulomí. Teď chci domů, Patricku, pojď!“

Zatímco se Patrick a Edward vydali na cestu do Kilmurwey, z Kilmurwey odešel každý, kdo měl nohy, hledat Edwarda. A za několik hodin věděli už všichni mezi Bungowlou a Kilronanem, co Patrick udělal.

16

V noci před letnicemi lilo jako z konve. Přesto se ostrované, kteří se tím probudili, ani na okamžik neobávali o své ohně, které hodlali zažehnout příští večer. Takové prudké deště vždycky brzy přejdou, mysleli si rybáři s klidem Angličana, protože dovedli dobře předpovídat počasí. A měli pravdu i tentokrát. Když se začalo rozednívat, zvedl se východní vítr, který vydrbal oblohu tak dokonale; jako za chvíli poté ženy podlahu ve světnici, než odešly na mši. Ale přívětivý zrovna nebyl ten vítr, co roztrhal dešťové mraky. O’Neillovi mohli ze svých oken vidět, jak váháni vodu ze zátoky a zatahuje před vysokými vlnami šedivé písečné záclony. Cestou do kostela si musely ženy a děvčata přehodit sukně přes hlavu, aby jim vítr nepocuchal pečlivě načesané vlasy; a neuvážlivě si počínal, i pokud šlo o bílé a šedivé spodničky, takže jejich nositelky nevěděly, co mají přidržovat dřív.

Kostel v Kilronanu byl plný do posledního místečka; dokonce přede dveřmi stáli lidé. Páter Rowbotham při kázáni napomínal lidi, aby při slavnosti nedopustili žádné výstřelky. A jak tak viděl své ostrovany sedět před sebou, byl přesvědčen, že jeho slova padla u mnohých na úrodnou půdu.

Po bohoslužbách se lidé nejdříve hezkou chvilku procházeli vesnicí. Zdravili se a postávali v hloučcích, protože mnozí přijeli domů na návštěvu.

Ponenáhlu se rozproudil provoz u Mac Carthyho a Anna Mac Leanová si také nemohla stěžovat. Marie O’Neillová a stará pani O’Neillová byly okamžitě ve středu pozornosti. Ženské je zasypávaly otázkami, protože všechny chtěly vědět, jak to bylo s Patrickem a s tím cizím chlapcem.

„Můžeme vám říct jen to, co nám Paddy vypravoval,“ řekla stará pani O’Neillová, „vždyť jsme u toho nebyly.“

Potom střídavě vypravovaly, a každý viděl, jak jsou na Patricka hrdé.

„A představte si,“ pokračovala Marie O’Neillová, „včera večer sedíme všichni kolem stolu, najednou se vám otevřou dveře a vejde nějaký muž. ‚Jsem tu dobře u rodiny O’Neillových?‘ ptá se. ‚To bych řek,‘ říká Hugh. Nato si nás cizinec po řadě prohlíží a povídá: ‚Chtěl bych poděkovat Patrickovi.‘“

„To se náš Paddy ale pěkně začervenal!“ vmísila se stará pani O’Neillová a zasmála se.

„Tak jsme se teprve dověděli, co se stalo,“ vykládala Marie O’Neillová, „a když se otec toho cizího kluka zeptal, jestli má Patrick nějaké přání. Paddy chvilinku uvažoval a pak řekl: ‚Mám, chtěl bych flétnu, zrovinka takovou, jako má Brendan.‘ Jak přišel akorát na to, taky nevíme. A teď Paddy dostane flétnu, a aby si mohl hned něco koupit, dal mu ještě deset šilinků.“

Silnice až dolů k přístavní hrázi byla plná děti a mladých lidí. Jedny přivábila hudba, kterou bylo slyšet ze dveří od Mac Carthyho, jiné fotbalové hřiště. Mnozí seděli nedaleko přístaviště a čekali, až přijede parník. Jiní seběhli na molo a dívali se naproti k Inishmaanu. O letnicích by mohly přijet čluny ze sousedního ostrova, a kromě toho tam byl už dva dny doktor.

Eileen stála s Itou a s ještě jedním děvčetem, které také chtělo jet do Anglie. Obě kuly plány a na Eileen dočista zapomněly.

Když se přiblížil čas, kdy se počítalo s příjezdem parníku, přišli do přístavu i muži z hospody. Nic zvláštního neočekávali – Mac Carthymu došlo pivo už několik dni předtím –, ale přece jen, člověk parník každý den nevidí.

Dnes přistál nejprve na Inisheeru, to byl nejmenší z aranských ostrovů, potom na Inishmaanu, tam vzal na palubu doktora, a potom se kolébal Gregoryovým průlivem směrem k Inishmore. Timu Moranovi, který přicházel na přístavní hráz, aby přijal pytel s poštou, uvolňovali všichni cestu.

„Dneska můžeš nechat kolo v kůlně,“ volal na něj Hugh O’Neill, „dneska ti tady dopisy hned rozebereme.“

Tim Moran přikývl. „Jen to tak dělejte častěji!“

Eileen se mu držela po boku. Tim pro ni znamenal už poloviční cestu k Johnjovi.

Čím blíž parník připlouval, tím hlasitěji mužští pomlouvali chatrné plavidlo.

„Kolik let už vlastně tahle kocábka jezdí?“

„Chceš asi říct: Kolik staletí? Na té přece objevil Kolumbus Ameriku!“

„Co tě nemá, to je přece archa Noemova – jen trochu přestavěná.“

„A to ještě chtějí za převoz peníze!“

Najednou vykřikla Eileen: „Johnjo!“ A pak znovu: „Johnjo jede!“ Stála tu několik vteřin jako ochromená leknutím, potom se otočila: „Tatínku! Ito! Patricku! Vidíte ho?“

Pádila po hrázi nazpátek do vesnice, otevřela v krámku Anny Mac Leanové dveře dokořán a volala: „Maminko! Babičko! Johnjo jede!“

Když odcházeli do Bungowly, připojil se k O’Neillovým celý průvod. Paní O’Neillová a Eileen vzali Johnja doprostřed, vpředu běželi Patrick a Michael. Když se jim postavily do cesty nějaké děti, volal Patrick: „Musíte nám uvolnit cestu, vedeme Johnja!“

Pro O’Neillovy to byly letnice jako dosud žádné jiné. Už jen to, že Johnjo přijel domů, předčilo všechno očekávání, a co všechno vypravoval a přivezl! Kávu a čaj a tabák, čokoládu a sušenky, pro maminku brož a všelijaké léky, pro babičku teplé bačkorky, pro Eileen a Itu náhrdelníky, pro jednu ze zelených, pro druhou z červených skleněných perel, pro Patricka natahovací auto a pro tatinka zapalovač a tři sta šilinků. To všechno přišlo tak nenadále, že to prostě nemohli pochopit.

Rodina měla Johnja pro sebe vždycky jen několik okamžiků, protože ho chtěli vidět a slyšet i ostatní lidé z Bungowly. Když vycházeli z domu, aby udělali místo jiným, říkali: „Viděli jste, nosí vázanku a bílou košili jako džentlmen, a přitom byl pryč pouhý rok. Začal při stavbě silnic, přes zimu chodil do autodílny a teď jezdí autem! Kdo má takové syny jako jsou Johnjo a Patrick, ten může být spokojen.“

„Slyšeli jste, jak často mluvil anglicky?“ zeptal se starý Murphy. „A připadalo mi, že to ani nepozoruje.“

Hodiny plynuly jako voda. Někteří lidé na ostrově si donesli domů portské nebo whisky a jiní je pili u Mac Carthyho. Nejdříve zpívali a mezitím pili, potom tančili a mezitím pih, a když už všichni jen blekotali, pořád ještě mezitím pili. A Brendan jím k tomu vyhrával. Hrál a pil, a čím víc pil, tím lépe hrál. A když uviděl ležet někoho, koho kořalka zmohla, řekl: „Že pil, to není tak zlé, mnohem horši je, že nedovedl přestat.“

Mezitím narovnali mládenci z vesnice slámu a rašelinu do hranic pro slavnostní oheň slunovratu, a když se setmělo, vydal se každý, kdo ještě stál na nohou, nahoru k útesům. Nebylo málo takových, kteří vrávorali podél kamenných zídek, jako by měli pod nohama vlny rozbouřeného moře, a nejeden na útesy nedošel. I ženy byly rozjařené a v dobré náladě, protože nenechaly džbánky pouze mužům.

Děti z Bungowly seděly už dlouho okolo hranice, než přišli dospěli lidé. Přesněji řečeno seděly okolo Patricka. Od včerejšího odpoledne ho zbožňovaly, protože si koupil u Anny Mac Leanové veliký sáček drobných malinových bonbónů a z těch jim občas nějaký uštědřil.

Zatím tma zhoustla. Jako obrovitá ryba vystrkoval Velký Aran svůj hrbatý hřbet z černé vody a lidé z Bungowly čekali, až na tomto hřbetě vzplane první oheň.

Začali s tím v Eararně.

„Hoří! Hoří!“ křičely děti a poskakovaly z nohy na nohu. Sotva tam vzadu hranice pořádně vzplanula, už se rozhořel oheň v Killeanech, hned poté v Kilronanu a další v Kilmurwey.

„Zapalte ho! Zapalte!“ volali lidé. „Pospěšte si! Ať náš oheň taky hoří!“

Dva chlapci přidržovali zápalky ke slámě. Jeden z plamínků vítr okamžitě uhasil. Druhý chlapec s ním zacházel opatrněji – a v okamžiku vzplanula hranice jasnými, praskajícími plameny. Lidé, kteří se zpočátku shromáždili v její těsné blízkosti, ustupovali teď, když jiskry zavířily do výše. nazpátek, ale záře ohně vytrhávala znovu jejich tváře ze tmy a zrcadlila jim v očích svůj žár. Vítr vydatně pomáhal, vjel do planoucí hranice, zvedal do vzduchu celé ohnivé otepi a odnášel je nad útesy.

„Ohniví ptáci – ptáci ohniváci!“ volaly děti. „Koukejte – vidíte – jak se točí – jak tancuji!“

Jak rychle oheň vzplanul, tak rychle uhasl, jak to bývá, když hoří sláma a suchá rašelina. Ale lidé se nevrátili do vesnice, dokud neodvanula poslední jiskřička dolů přes útesy.

Na zpáteční cestě se Eileen zavěsila do Johnja.

„Umíš ještě lososí skok?“– zeptala se.

„Doufám,“ odpověděl Johnjo.

„Budou ho chtít vidět,“ šeptala Eileen, „od tebe a od Hawkinse.“

„No dobrá.“ Johnjo se zasmál a stiskl ji paži.

Jak bylo smluveno, zastavili se lidé v domě O’Neillových.

„Ať nám Johnjo vypravuje, jaké je to tam venku,“ říkali.

Ve světnici bylo těsno k zalknuti a páni O’Neillová donesla hned dva džbány portského.

Johnjo se nedal dlouho prosit.

„Nedávno jsem stál v jednom výčepu a popíjel pivo,“ začal Johnjo. „vedle mě stáli dva Angličané. Chvilku si mě okukovali, jistě poznali, že nejsem Angličan, mrkli na sebe, a už jeden z nich říká tomu druhému: ‚Protože jsme právě hovořili o Irech, ještě ti něco povím: Banka v Dublinu vyšle jednoho dne svého inspektora na venkov, aby dohlédl, jak to chodí v jejich pobočkách. Přijde do první, dvéře jsou dokořán otevřené, ale v domě nikdo. Nakonec uvidí v nejzadnější kanceláři sedět pospolu vedoucího, pokladníka a zřízence, a co dělají? No copak asi, sedí u piva a hrajou karty. Vysoce postavený pán z Dublinu je chce pořádně prohnat a šlápne na poplašný, zvonek. Siréna se rozezvučí ohlušujícím vytím. A co se stane, když dozni poslední tón? Číšník ze sousední hospody přinese další tři láhve piva!‘“

Siréna jistě nebyla o mnoho hlučnější než chechtot, v O’Neillových světnici, a hezkou chvilku trvalo, než se všichni zase uklidnili.

Potom musel Johnjo zpívat. Ale chtěli slyšet nové písničky. A Johnjo zpíval jeden šlágr za druhým a lidé nábožně poslouchali. Jen Ita brala písničky tak, jak byly, nejdříve se pohupovala v rytmu, potom začala potleskávat rukama, a když chtěl Johnjo přestat, zvolala: „Ještě, Johnjo, zpívej ještě!“ A náhle vyskočila a dala se do tance. Podupávala nohama na podlahu, zkřížila paže za zády a točila se kolem své vlastní osy. Nepotřebovala na to skoro; žádné místo, vířila dokola stále rychleji, copy ji poletovaly, oči zářily. Nakazila ostatní a nastalo divoké poskakováni. ‚ Když jim konečně došel dech, zvolal jeden: „A teď lososa! Teď chceme vidět lososi skok! Johnjo! Hawkinsi! Do toho! Kdo z vás to umí lépe?“

V okamžiku bylo ve světnici místo, stůl přistrčili ke krbu, a ti dva mohli začít.

Johnjo si svlékl sako a rozepnul košili u krku.

„Kdo má být první?“ zeptal se.

Většina se rozhodla pro Hawkinse, protože netančil. Hawkins vstal, otřel si rukávem ústa, jako by se právě napil, potom si lehl na břicho na podlahu. Ve světnici všechno utichlo do posledního hlásku. Všichni se dívali, jak mu nabíhají žíly na krku a jak zatíná zuby, když ramena a stehna tlačí k podlaze. V příštím okamžiku se vymrštil celým tělem naráz do výše, právě tak pružně jako losos, když vyskakuje z vody.

„Dobře!“ volali lidé. „Dobře! Dobrý skok to byl! Martin to ještě umí. Budeš mít co dělat, Johnjo, aby ses mu vyrovnal!“

Když Johnjo ležel na podlaze, čelo na udusané hlíně a ruce přitisknuté k tělu, zdvihl najednou ramena a prohlásil žalostně:

„Nesvedu to. Ne, nesvedu to.“

Lidé se smáli a smáli se ještě víc, když Johnjo pohupoval nejdříve nohama a pak horní polovinou těla.

„Já ti, se mi zdá, pomůžu,“ zvolal Patrick, přiskočil k němu a chtěl ho polechtat. Tu sebou Johnjo trhl – a vyskočili A každý viděl, že skočil dvakrát tak vysoko jako Hawkins.

Rozjařen hrdostí, přinesl Red Hugh ještě dva džbánky portského a oslavovali letnice až do bílého rána. Poslední se potácel domů Pat Haly. Naneštěstí mu přišel do cesty páter Rowbotham, který už šel na ranní.

„Pod obraz opilý!“ řekl káravě a zastavil se před Patem Halym.

Pat mu vlídně pokynul a zazářil: „Já taky, otče, já taky, ale to nic, to přejde.“

17

Příští den pověsil Johnjo kalhoty s nažehlenými puky do skříně, oblékl se do svých hrubotkaných rybářských gatí a pulovru, nasadil si čepici s vlněným třapcem – a kdo by to nevěděl, tomu by ani nenapadlo, že byl pryč. Kde mohl, přiložil ruku k dílu. Podíval se, zda neni třeba vyspravit sítě, nanosit ženám vodu z dešťového sudu do domu, okopával s Eileen brambory a večer vyplul s otcem, Hawkinsem a Murhpym na lov.

Všechno bylo jako před rokem, a přece to bylo jiné. Eileen to postřehla první. Pozorovala Johnja velmi bedlivě, a čím víc cítila, že ve skutečnosti není vůbec ještě doma, tím pozorněji ho sledovala. Proč odpovídá jen jednoslabičně, když otec hovoří o rybolovu, zapomněl snad už, co pro nás znamená plná síť ryb? Kde se toulá myšlenkami, když babička vypráví nějaký příběh? Proč všechno u nás srovnává s životem, který vede tam venku? Myslím, že je mu nejlépe, když může mluvit o tamějších poměrech. Když si vzpomene na jeho dopisy a vidi ho teď před sebou, řekla by, že leccos napsal jen proto, aby jim udělal radost. Proč neřekne ani jedinkrát: Bože, to jsem rád, že jsem u vás. Co ho pohání? Odkud se bere jeho neklid? – Zeptám se ho, pomyslila si Eileen.

Večer, když chtěl Johnjo dojít na útesy pro oslici, připojila se k němu. Nebylo právě počasí, které by lákalo k vycházkám. Obloha visela dolů jako olověná a móře vypadalo jako po okraj naplněná mísa, která při nejbližší kapce přeteče. Ostrovem vál v teplých chuchvalcích dusný vítr.

„Něco se chystá,“ zabručel Johnjo a zrychlil kroky.

Eileen ho chytila za ruku.

„Bojíš se?“ zeptal se Johnjo.

„Nebojím,“ řekla Eileen, „chtěla jsem se tě něco zeptat.“

Johnjo se na ni podíval. „Ale teď přece ne, Eileen, musíme si pospíšit, abychom našli Rozálii.“ Johnjo se dal do běhu a táhl Eileen za sebou.

„Johnjo! Johnjo, přece jsme si vždycky všechno říkali, už to nevíš?“

„Vím, a co?“

„Jak to přijde, že nejsi u nás šťastný?“

„Kdo říká takové nesmysly?“

Utíkali vedle sebe.

„To nejsou nesmysly, vidím to přece.“.

„Ty sis odjakživa dělala zbytečné starosti, Eileen. Vezmi si příklad z Ity.“

„Z Ity?“ Eileen se tak prudce přitiskla k jeho paži, že se zastavil. „Z Ity?“

Objal ji okolo ramen a pomalu kráčeli dál. „Neměl bych ti to říkat. Ale to, co chceš vědět, to ti nedovedu vysvětlit.“

„Myslíš, že bych tomu nerozuměla?“

„Ano, neznáš život tam venku.“

„Ale znám tebe, Johnjo!“

„Ne, Eileen, neznáš mě. Nikdo nezná toho druhého. Ani sebe často neznáme.“

V tom okamžiku uviděli Rozálii, jak přichází k nim. To je odvedlo od jejich rozhovoru.

„Cítí bouřku,“ řekl Johnjo a lákal oslici.

„Myslím spíš, že nás slyšela,“ odpověděla Eileen, „už několikrát zůstala za bouřky venku, to přece víš. – Nebo i to jsi už zapomněl?“

O hodinu později měly už vlny žluté čepičky z pěny. Vichr burácel po Aranu, že nikdo, kdo byl venku, neslyšel vlastní slova. V poslední minutě vytáhli muži čluny ze zátoky a několik chvil poté už se do ni vřítilo moře a naplnilo ji až po okraj. Noc, černá jako inkoust, smazala obrysy domů a pevniny. Lilo, jako by chtěl déšť pomoci moři odplavit ostrov.

Hugh O’Neill šel s Johnjem do stáje, aby přichystali provazy, protože počítali s tím, že vichřice nenechá pletivo na doškových střechách neporušené. A jejich obavy nebyly zbytečné. Ani jedna střecha v Bungowle nezůstala ušetřena. U Hawkinsů to začalo. Vichr je div nesmetl z žebříků.‘

Běhali od domu k domu; nejvíc je potřebovali tam, kde muži pracovali v Anglii. Lezli v lijáku po promočených doškových střechách a hledali potrhaná lana, navazovali na ně nová a omotávali je kolem háků na domovních stěnách:

Za svítání se Hugh O’Neill s Johnjem vrátili domů. Vlněné věci se jim lepily na tělo jako houby. Marie O’Neillová jim nalila vřelý čaj a připravila suché šatstvo.

„Počkej s tím, půjdeme ještě pro chaluhy,“ řekl Hugh O’Neill. „Ito a Eileen, půjdete s námi!“

Děvčata si oblékla tlusté černé vlněné sukně, jejich zadní půlky si přehodila přes hlavu jako kapuce a přivázala je šálami; potom přinesla zpod kůlny košiky a vidle na chaluhy. Venku se držela těsně za muži, protože vítr je div nepovalil.

Nebyli na útesech první. Z chuchvalců bílé pěny, která vířila nad ostrovem a pleskala o skály, vytahovali muži a ženy mořské řasy. A vichr nad nimi ustavičně honil slanou pěnu, zahaloval je do ní, podtrhával jim nohy, že padali. Olizovali si ze rtů slané kapky a mezi zuby jim skřípal jemný písek.

Když se vítr dopoledne konečně utišil a oni vlekli těžké koše domů, řekl Hugh O’Neill: „Teď budeme mít co dělat na polích. Ta bouřka nám ještě chyběla! A tak bychom byli potřebovali vysoké žito.“

„Tak udělej taškovou střechu, tatínku,“ odpověděl Johnjo.

„Na to penize nestačí.“

„Vláda ti peníze půjči, tatínku.“

„Vláda. Aby mi už nepatřila ani střecha nad hlavou!“

Když Johnjo a Eileen uklízeli v kůlně koše, obírali si navzájem řasy z šatů a oklepávali si škraloupy soli, řekl náhle Johnjo: „Co je to za život, bože můj, co je to za život!“

Den po bouři zemřela stará pani Mac Namarová. To jest, nikdo to přesně nevěděl, ale den po bouři objevil Tim Moran, že je mrtvá. Chtěl jí doručit dopis, a protože nestála přede dveřmi, vešel do domu a uviděl ji ležet nataženou na posteli.

Tak to chodí, pomyslel si Tim Moran a otočil dopis zpředu dozadu. Ano, tak to chodi. Většinu dni v roce jsem jezdil jen kolem a teď ji něco nesu a ona leží v posteli a je mrtvá. Měli by ji dát ten dopis s sebou do hrobu – ale ani to už jí teď nepomůže.

Tim Moran vyšel z domku. Velká rodina to byla, ti Mac Namarové, myslel si. když vedl kolo po cestě, houževnatá rodina. Říká se, že už Cromwell dal odvézt Mac Namarovy do Indie, aby tam sklízeli cukrovou třtinu, den ze dne cukrovou třtinu Ba. Cromwell věděl, jak zatočit s těmi, kteří před nim nechtěli sklonil šiji Ale nepodrobil si je, na to bylo třeba ještě víc času. Teď už na Inishmore žádni Mac Namarové nejsou. Ona umřela a děti jsou v Americe.

Zatímco ženy z Bungowly starou paní Mac Namarovou oplakávaly, sháněli muži vhodná prkna na rakev a Hugh O’Neill s Johnjem a starým Murphym šli na hřbitov, aby I vykopali hrob. Starého Murphyho Vzal Hugh O’Neill s sebou proto, že přesně nevěděl, kde je rodinný hrob Mac Namarových, ale i starý Murphy ho musel drahnou dobu hledat mezi propadajícími se kopečky, které bylo ve vysoké trávě sotva vidět,

„S Mac Namarovými je to tak,“ vykládal přitom starý Murphy. „Když naposled potřebovali hrob, pochovávali i dvě malé děti. Je to už tak dávno, že ani nevím, nač tehdy zemřely. Myslím, že to byly neštovice, ale mohla to být i úplavice: Mac Namara sám zůstal v moři u ryb, ten hrob nepotřeboval, a teď má našinec vědět, kam patří. – Počkej, myslím, že to už mám, Rede Hughu! Tady u zdi jsme tenkrát kopali, ano, tady…“ Poklekl do trávy, přimhouřil oči a měřil vzdálenost ke kostelní věži. „Ano, ano, tady můžeme začít, pamatuji si ještě, že jsem měl kostelní věž právě takhle před očima, když jsme tehdy stáli v jámě. Kromě toho to poznáme; z každého něco zbude, komu sem ustelou.“

Johnjo ještě nikdy nekopal hrob, a teprve, když jeho otec vyhodil několik lopat hlíny, dodal si k tomu odvahy.

Večer před pohřbem šly Marie O’Neillová a stará pani O’Neillová držet u mrtvé stráž. Johnjo je tam doprovodil.

Když se vrátil, seděla Eileen na Patrickově posteli.

„Proč ještě nespíte?“ zeptal se Johnjo.

„Paddy nechtěl být sám,“ odpověděla Eileen. „Je slyšet Brendanovy dudy, když je ticho.“

„Leží už v rakvi?“ zeptal se Patrick.

„Ano.“

„Už zatloukli víko?“

„Ano.“

„Důkladné ji udělali, že, Johnjo?“

„Ano.“

„Jsou tam všichni?“ zeptala se Eileen.

„Pokud jsem rozpoznal, ano.“

„To je hezké.“

Johnjo, kterému dosud zněly v uších pronikavé hlasy plaček, řekl: „To je strašné. Ani jsem nevěděl, jaké to je. Celá světnice je plná. Jedni zpívají, druzí se modlí, třetí naříkají nebo křičí. Smrt je strašná.“ Šel nahoru a ulehl oblečený na lůžko.

Eileen přišla teprve, když Patrick usnul. Šla po špičkách, protože si myslela, že Johnjo už taky spi.

„Eileen!“ Johnjův hlas se ozval tlumeně za skříní postavenou napřič, kde měl svou postel.

Dotápala se k němu.

„Co je?“

„Nechtěla bys nikdy odtud, Eileen?“

„Ne. Ale budu muset odejit, protože ty se nevrátíš a Ita taky ne. Jednoho dne už nebudete moct posílat peníze, protože se oženíš a Ita vdá. To je u každého tak, kdo odejde. Tatínek nemládne, a co mi pak jiného bude zbývat?“

„Ale život tam venku není špatný, Eileen. Mám-li být upřímný, nechápu tě.“

„Před rokem jsi mluvil jinak, Johnjo.“

„Ano. V tom roce se mnoho stalo. Kdybych to jen dovedl vypovědět. Nejdříve jsem si myslel, že mě to zničí, víš. Ten chvat, ten hluk, ti lidé, nikde žádný začátek, nikde žádný konec, ve dne, v noci. Bolely mě oči, uši, hlava. Všechno jsem si to nabral do snů a byly to ošklivé sny, věř mi, Eileen. Byl jsem bezbranný – a kdyby nebylo vzpomínek na vás a dopisů, které jste mi psali, bylo by mě to pohltilo. Víš, proč už nemohu poslouchat, když babička vypravuje své příběhy o podzemních bytostech? Protože vím, jak to v podzemí vypadá. Tam se nic neblýská a nezáří, chápeš? Nejsou tam ani poklady, ani líbezná hudba. Když jsem jel poprvé podzemní dráhou, div se mi neobrátil žaludek. Jistě to bylo z toho škaredého světla nebo z toho, jak tam bylo těsno. Jen si to představ, stát namačkán se samými cizími lidmi, kteří se tlačí jeden na druhého, stále víc a víc, v šedivém kupé při tom hnusném osvětlení! Z jedné stanice do druhé. Dveře se otevřou – ještě přistoupí lidé dveře se zavřou – a zas to jde dál pod zemi. Vidíš, Eileen, to je ta říše podzemšťanů, a já jsem musel celé měsíce dolů na staveniště podzemní dráhy, pracoval jsem při líbezné hudbě pneumatických vrtaček a kolem mě samé tváře, které v tom světle reflektorů vypadaly jako vykynuté těsto, ach…“

Eileen se opírala o skříň a nezmohla se na slovo. Ačkoli byla tma, rozpoznala, jak Johnjo sedí. Lokty měl opřené o kolena a dlaněmi svíral tvář.

„Opravdu mě to tenkrát div nezničilo. Ale jednoho dne jsem se tak navztekal na ty podzemšťany a na všechny ty strašidelné představy, které mi naháněli – a prostě jsem jim utekl. Teď je všechno jiné, a máš docela pravdu, když říkáš, že tu nejsem spokojen. Inishmore a Bungowla, to všechno je pro mne už příliš malé. Otec nechce taškovou střechu, i kdyby to bylo lepší, nechce motor do člunu, i kdyby to pak pro něj bylo lehčí. Proč k sakru ne? Copak musí všechno zůstat, jaké to bývalo? Já už si dnes nedovedu představit život bez auta, Eileen. Čím jsem ve člunu, hm? A čím jsem ve svém autu? Je to jen několik pák a knoflíků, a když s tím člověk dovede zacházet, dělá stroj, co chci, třebaže je mnohem silnější než já. Už mi nevadí chvat a hluk, Eileen, vždyť já jsem taky jeden z těch, kteří dělají hluk a dodržuji tempo. Věř mi, neznám nic krásnějšího než řídit auto.“

Eileen se stále ještě opírala o skříň a mlčela. Johnjo jako by to nepozoroval.

„Jednou mi bude vůz, s kterým jezdím, patřit,“ pokračoval, „mně, chápeš? A budu jezdit a jezdit, a kdyby to bylo zapotřebí, třeba ve dne v noci. Budu mít vlastní firmu a nebudu už pracovat pro jiné. ‚John O’Neill‘ bude napsáno nad vjezdem, a pak vás odtud všechny odvezu a budete mít snadný život, všichni!“

„Všichni,“ řekla Eileen, „všichni přijedeme, Johnjo.“ A myslela si: Babička určitě ne. Ta potom bude žít tak jako stará paní Mac Namarová a jednoho dne ji právě tak pochovají. Eileen už nemohla poslouchat, když Johnjo dále líčil, jak to všechno bude krásné. Tatínek se také s Inishmore nerozloučí, myslela si, a maminka taky ne. A Eileen pochopila, že každý musí pro to, čeho dosáhl, něco obětovat, a že Johnjo se stále ještě nevypořádal se steskem po domově a že se upíná k autu, aby se udržel nad vodou.

18

Jak se ani jinak nedalo očekávat, začal Michael v těchto dnech naléhat na Patricka, aby mu dal těch pět šilinků. Když o tom začal poprvé, mohl ho Patrick ještě uchlácholit.

„Vždyť Johnjo sotva přijel. Nemohu ho s tím hned přepadnout. V peněžních záležitostech je třeba umět čekat.“ Michael měl sice za to, že už čekali dost dlouho, ale spokojil se s tím. Příští den se ovšem ptal nanovo.

„Tak co, jak to stojí?“

Patrick zavrtěl beze slova hlavou. Ale když spatřil Michaelův obličej, věděl, že se teď musí rozhodnout. A radost z Johnjovy návštěvy se obratem změnila v očistec. Stokrát za den si umiňoval, že se zeptá na radu Eileen, ale zase to zavrhl, protože věděl předem, co mu Eileen odpoví. Když se chtěl najíst, měl v krku knedlík, a když ležel v posteli, hlava mu žhnula samým přemýšlením. Zítra Michaelovi všechno řeknu, rozhodl se večer. Ale sotva uviděl Michaelovu požitkářskou tvář, zavrhl i toto východisko. Deset šilinku, kdo může tvrdit, že je to ten desetišilink, který chybí Timu Moranovi? Nikdo. Tak tedy zítra promluvím s Johnjem, aby mi ho proměnil.

Nazítří svíral skutečně složenou bankovku v pěsti – a vyhýbal se Johnjovi, jak jenom mohl. A svěřit se Johnjovi přímo, připadalo Patrickovi úplně nemožné, když viděl, jak lidé bratra obdivují.

Dopoledne toho dne, kdy pohřbívali starou paní Mac Namarovou, zůstal Patrick v domě sám. Klečel na stoličce a díval se z okna, ale neviděl ani vodu, ani zátoku, ani černé čluny. Neměl u sebe nic než desetišilink v kapse u kalhot, ale tlačil ho tam, jako by to byl veliký kámen. Nejlépe by bylo, kdybych umřel, myslel si Patrick, a přitiskl čelo na okenní kříž. To bych už nemusel myslet na peníze, Michael by mě už nemohl trápit a všechno by bylo v pořádku. Oblékli by mi dlouhou bílou košili a položili by mě do rakve… a co kdyby pak v mé kapse našli ty peníze? Patrick zjistil, že se ta záležitost nedá sprovodit ze světa ani tím, že by umřel. Ještě by si mysleli, že jsem ty peníze někde ukradl. Možná taky, že ne, protože byli při tom, když mi Edwardův otec…

Dál Patrick ve svých úvahách nedospěl. Seskočil naráz ze stoličky, utíkal k posteli, otevřel krabici a odhodil víko stranou. Zpod pečlivě uhlazených papírků od čokolády a bonbónů vylovil papírový pětišilink. Proč mi to už dávno nenapadlo, pomyslil si, proč, proboha? Vyměnil obě bankovky a vrazil krabici zpátky pod postel. Potom se vyřítil ze dveří.

Bylo mu, jako by mu narostla křídla. Letěl za dům k Rozálii! objal ji kolem krku a přitiskl jí tvář na nos.

„Rozálie, Rozálie, kdybys jen věděla, jakou mám radost! Těch pět šilinků patří mně, ale ať si je má Michael. Já je nechci. Už nechci vůbec žádné peníze. Stanu se muzikantem jako Brendan a žádné pak potřebovat nebudu.“ Patrick poskakoval kolem Rozálie, že stará oslice otáčela údivem hlavu napravo a pak zas nalevo. Viděl její dlouhé boltce a ve své radosti nemohl odolat pokušení strčit do nich ukazováček.

„Růžová je nejkrásnější barva na světě, Rozálie; je na dotek teploučká a lechtá.“

Patrick nebyl schopen běžet okamžitě s penězi k Michaelovi. Připadal si jako vítěz a chtěl ten nádherný pocit vychutnat. Proto na něj jen zdaleka zavolal: „Zítra v poledne u člunů!“

Příští den vzal s sebou do zátoky Rozálii. Vyhledal v řadě poklopených černých člunů otcův a posadil se na něj. Když uviděl Michaela, zrudl jako krocan: Michael přijížděl na poníkovi!

Patrick zůstal sedět a přinutil se nedívat v tu stranu. Potom nechal Michaela, aby postavil poníka napřič k Rozálii, a řekl: „Dám ti peníze jen pod tou podmínkou, že nikomu neřekneš, jak jsme k nim přišli. Slibuješ mi to?“

„Čestné slovo,“ řekl Michael a nespouštěl oči z Patrickovy kapsy u kalhot. Patrick vyndal ruku a podal mu peníze.

„Oh – konečně!“ řekl Michael, „Paddy, člověče, to se najím marmelády! Už sis koupil tabák?“

V té chvíli by se byl Patrick nejraději rozbrečel a nemohl ani odpovědět, tak pevně musel stisknout zuby.

Skoro v téže době došla z Dublinu flétna, a sotva Tim Moran odevzdal baliček Edwardovým rodičům, už se vydal z Kilmurwey do Bungowly průvod dětí. Moira šla s Edwardem v jeho čele; nabídla Edwardovi, že mu baliček chvílemi ponese, ale Edward na ni vrhl jen soucitný pohled. Teď horečně uvažovala, jak by Edwarda i s flétnou přetrumfla.

A Moira na něco přišla. Znenadání průvod zastavila a navrhla, aby Patricka provolali králem na Dun Aengusu, protože zachránil Edwarda.

Tímto plánem byli ostatní dokonale nadšeni a Moira se cítila okamžitě oprávněna jit ještě před Edwardem, protože považovala za stokrát cennější, když je někdo jmenován králem, než když dostane flétnu. Na každé dítě, které cestou potkali, volala už zdaleka: „Neviděli jste Patricka O’Neilla? Nevíte, kde je Patrick O’Neill? Dneska odpoledne ho provoláme králem!“

O flétně se už nemluvilo.

Našli Patricka a Michaela dole v zátoce. Michael seděl na poníku, Patrick se opíral o Rozálii a oba měli napsáno na tvářích, že se nepohodli.

Když Michael zpozoroval, že se k nim blíží průvod, chtěl Patrickovi vytřít zrak, a jel mu vstříc. Patrick zabořil zlostně ruce do kapes a otočil se k nim zády.

„Patricku! Patricku!“

Patrick se přes rameno ohlédl.

„Patricku, heleď – je tady! Tady, podívej – tvoje flétna!“ Edward se zmohl na to, že odstrčil Moiru stranou.

Patrick tu stál, jako by Edwarda viděl poprvé v životě. Vyndal ruce z kapes, ale hned je zase nechal klesnout. Teprve když se Edward zeptal: „Copak nemáš radost?“ vytrhl mu baliček z ruky a přitiskl ho k sobě.

„Flétna!“ zvolal. „Moje flétna! Mohu se stál muzikantem jako Brendan!“ Vyhazoval balíček do výšky, chytal jej a křičel: „Muzikant! Muzikant!“

Děti stály kolem Patricka zaraženy takovou radostí. Moira se však nechtěla dál připravit o svůj triumf.

„Později můžeš být muzikantem,“ řekla rezolutně, „ale teď tě nejdřív provoláme našim králem – dneska odpoledne na Dun Aengusu!“

Odpoledne, když bylo načase vydat se na Dun Aengus, zašel Patrick za otcem, který za domem přiřezával s Johnjem žebroví do člunu. Patrick se postavil vedle nich a přešlapoval z nohy na nohu.

„Copak je?“ zeptal se po chvíli Hugh O’Neill, ale neodložil hoblík. „Potřebuje král před korunovaci ještě jednou svého starého rádce?“

Patrick s úlevou přikývl a přitiskl se k otcově paži.

„Nemám ani meč, tatínku. Což nemusí mít král meč?“

Johnjo zatajoval smích.

„Ach Paddy, víš co,“ řekl otec, „myslím, že to půjde i bez meče, vezmi si místo něho s sebou flétnu.“ A potom Hugh O’Neill odložil hoblík a oklepával si kalhoty: „Kdyby byli všichni králové měli jen flétny a žádné meče, vypadalo by to dnes na světě jinak, víš. – Tys mě přivedl na myšlenku, Paddy. Myslím si, že by králové byli rozvážnější a jistě i spravedlivější a lid by se jich tolik nebál. Vezmi si s sebou flétnu!“

„Ale neměl bych aspoň na Dun Aengus přijet, tatínku?“

Hugh O’Neill se podíval ze strany na svého Paddyho a usmál se.

„Ty si myslíš, že musíš přijet – Johnjo by na tvém místě myslel, že to nepůjde bez aula, tak je to teď. Ale smíš si vzít Rozálii, tebe ještě unese.“

Patrick měl ještě něco na srdci.

„Že je osel stejně dobrý jako kůň, viď, tatínku?“

A jeho starý rádce odvětil: „Stejně dobrý? Teď se tě něco zeptám: Když musela svatá rodina prchat kdysi do Egypta, měli osla, nebo koně? Vidíš? Nesmíš se dát zastrašit, Paddy, vždycky záleží na tom, kdo na něm sedi.“

Patrick samou radosti rozhodil ruce a běžel k Rozálii.

Otcova poznámka ťala Johnja do živého a nechtěl se tvářit, že ji přeslechl.

„Škoda že mě nechceš pochopit, tatínku.“

„To není škoda, to je světa běh, Johnjo. Vy mladí lidé si musíte natlouct a my, kteří to už máme za sebou, bychom vás rádi od toho uchránili. Přitom moc dobře víme, že každého jen ty štulce naučí, jakou cenu má život.“

Na Dun Aengusu byly přípravy na korunovaci v plném proudu. Děti z Kilmurwey, Onaghtu a Bungowly seděly pohromadě na vnitřním nádvoří a radily se, kdo má Patricka provolat králem a kdo mu bude předříkávat královský slib.

O druhé otázce se dohodly brzy a volba padla na Johna O’Kellyho, který se Sice taky neodvážil lovit ryby na Dun Aengusu, ale zato byl ve škole nejlepší. Mimoto byl o dva roky starší než král, a tak to má být.

O první otázku se rozpoutal zuřivý spor. Většina navrhovala, aby Patricka provolala za krále Moira, ale John O’Kelly si zaťukal na čelo.

„Takový nesmysl, to se teda neúčastním!“ zvolal. „Ještě nikdy žádného krále v Irsku neprovolala ženská. To neexistuje!“

„Vždyť si jenom hrajeme,“ namítl jeden kluk z Onaghtu.

„Tak? Já myslel, že Patrick má být králem proto, že zachránil Edwarda z útesů. To snad byla taky jen hra? To bych prosil!“

Edward nemohl Patricka králem provolat, protože nebyl z Inishmore. Tak se nakonec rozhodli pro Michaela Murphyho. Tim. bylo všechno připraveno pro korunovaci.

John O’Kelly dovedl děti k útesům, rozdělil je na hrabata, biskupy a právníky a rozestavěl je do půlkruhu. A tak tu stály bosé, v krátkých kalhotách, v dlouhých kalhotách, v modrých, červených a zelených košilích, ale všechny s tvářemi plnými očekáváni – a uprostřed Patrick. Děvčata se musela držet v pozadí, tvořila lid. Potom přistoupil John O’Kelly ke skalní stěně.

„Koukejte, má díru v kalhotách,“ řekla Moira a holky se rozesmály.

„Ticho!“ zvolal John, což sice nebylo důstojno jeho úřadu, ale bylo to nutné. „Patricku O’Neilli,“ začal, „urozeni a svobodní muži a duchovní z Inishmore se usnesli, že tě provolají svým králem.“ Pozdvihl paže, jako by v nich držel těžkou knihu. „Za povinnost se ti ukládá chránit život a svobodu každého jednotlivého z tvých poddaných, dbát mravů a obyčejů svého národa a každému zjednat spravedlnost – ticho tam vzadu! Jsi-li ochoten řídit se těmito zákony, pak to odpřísáhni.“

Patrick odpověděl: „Jsem ochoten a přísahám to.“

Poté opustil nejstarší z urozených své místo a Patrick vystoupil na skálu. Teď nastal nejnapínavější okamžik. Při správné korunovaci měla teď skála zakřičet. A v tu chvíli zaduněl v hloubce příboj na útesech – dětem se však zdálo, jako by skála zřetelně zakřičela: „O’Neill!“

Korunovace mohla tedy pokračovat.

Místo bílého oloupaného prutu musel mu teď Edward podat flétnu. (To si Patrick vymínil hned od počátku.) Edward dostal od Michaela herdu do zad, že škobrtal až na okraj útesů a s rozpřaženýma rukama podával Patrickovi flétnu. Ten po ni sáhl, zvedl ji na znamení své královské hodnosti do výše a zatočil se třikrát doprava a třikrát doleva.

Teď byl na řadě Michael jakožto „králotvorce“. Vystoupil několik kroků z kruhu urozených a stařešinů a zakřikl, jak nejhlasitěji dovedl: „O’Neill!“

A potom křičeli kluci jeden po druhém: „O’Neill – O’Neill! – O’Neill!“

Tak se stal Patrick jejich králem.

Když Patrick přijížděl na Rozálii domů, už se stmívalo a nebe se loučilo se svou zářivou modři. O’Neillovi seděli před domovními dveřmi a hleděli mu zvědavě vstříc. Patrick sestoupil a začal jim všechno dopodrobna vypravovat. Byl tak radostný a veselý, že ho už dlouho takového neviděli.

Nazítří roznášel Tim Moran dům od domu zprávu, že na Inishmore už zase tropí své rejdy skřítci. Neboť jak se dalo jinak vysvětlit, že našel ve své světnici pod otevřeným oknem desetišilink?

19

Za týden uspořádali O’Neillovi večer na rozloučenou; loučili se dva členové rodiny. Johnjo opatřil Itě v Londýně místo a chtěli odjet společně. Marie O’Neillová uvařila po večeři velký hrnec čaje, protože se dalo čekat, že nezůstanou sami. Brendan byl v domě už několik dní, protože se Patrick od něho učil hrát na flétnu.

Přišel Hawkins a Murphyovi, a právě když stará paní O’Neillová chtěla začít vyprávět nějaký příběh, vešel Mac Carthy s lahvi whisky a přivedl Douglase O’Flahertyho, který vybalil cigarety a tabák. Muži po nich sáhli, Hawkins se přitom tvářil, jako by měl spolknout jed na krysy. Ita si. přejela špičkou jazyka rty, jak to dělávala, když se z něčeho těšila.

„Nejde mi pořád do hlavy, že už k nám nebudeš chodit, Ito,“ řekl Mac Carthy. „Nemáš zapotřebí odcházet.“

Ita se smála. „Teď v létě můžeš klidně takhle mluvit. Ale odešla bych, i kdyby bylo na Inishmore léto po celý rok. Kdybyste věděli, jak se těším! Zahraj něco, Brendane, ale musí to být něco veselého, jinak mi přeskočí v hlavě.“

O’Neillovi Itu znali a nedivili se. Murphyovi a Mac Carthy se smáli; Hawkins natáhl krk kupředu, jako by musel něco pracně spolknout, a Douglas si vzpomněl, jak jeho matka říkala: Mně je rozvážná Eileen milejší.

Brendan mávl odmítavě rukou. „Nejdřív nám tvoje babička poví nějakou báchorku, a pak ti zahraju, Ito.“

Eileen nalévala čaj. Pokaždé, když se sklonila nad šálkem, svezl se jí jeden z černých copů přes rameno, a jako v zamyšleni řekla: „Itě se určitě nebude stýskat. Mimoto nebude v Londýně sama a Johnjo si tam už zvykl. Můžeš pak hrát samé veselé písničky, Brendane.“

Sedla si mezi Douglase a Johnja na podlahu, opřela se Johnjovi o kolena a on ji objal kolem ramen, jak to dělávali už jako děti, když babička hodlala vypravovat nějakou zkazku. A když se teď ve světnici rozhostilo ticho, protože všichni čekali, až stará paní O’Neillová začne, zmizel Johnjův neklid, s kterým se tři týdny potýkal. Myslel si: Nejdůležitější jsou přece jen sny a ti, kteří dovedou snít.

Stará paní O’Neillová vypravovala příběh o Diarmaidovi a Grainne, o udatném reku Finnovi, vůdci divokých válečníků, kterým se říkalo Fenierové.

„Jednoho dne,“ začala stará paní O’Neillová a složila přitom ruce do klina, „jednoho dne se Finn vydal na hrad Taru, kde sídlil velekrál Cormac, který mu vzkázal, že mu chce dát svou dceru za ženu. Finna si všichni v celé zemi vážili pro jeho statečnost a nebylo nikoho, kdo by ho nechválil pro jeho slavné činy, ale vlasy měl už šedivé. A když se ve dvoraně konala hostina a Grainne ho tam viděla sedět, sklouzl její pohled od něho na ostatní válečníky, kteří ho doprovázeli. Grainne byla mladá a její krása ji proslavila neméně než Finna jeho chrabrost. Ani ve snu ji nenapadlo, že Finn přijel kvůli ní.

Když muži stále častěji pozvedali své drahocenné číše a hovor se čile rozproudil, naklonila se Grainne k rádci svého otce, který byl prostředníkem mezi velekrálem a nadpozemskými mocnostmi, a zeptala se ho: ‚Přijel Finn proto, že mě chce pro svého syna Olšina?‘

Mudřec odpověděl: ‚Nikoli, chce tě pro sebe.‘

A Grainne se zeptala: ‚Kdo je ten muž, který sedí vedle Éinna?‘

‚To je Gol, řikaji mu Divoký.‘

‚A kdo je ten zářivý, z jehož úst vychází ten něžný hlas?‘

‚To je Diarmaid, kterého všechny ženy miluji.‘

Poté se krásná. Grainne odmlčela, ale mudrc, který ji nespouštěl z oči, slyšel, jak si říká sama pro sebe: ‚V tomto i sále je jeden, za kterého bych dala celý svět, a ještě by to nebyl poctivý obchod.‘ A viděl, jak přivolává jednu ze svých služebných a něco si s ni šeptá.

Zanedlouho přinesla děvečka do dvorany obrovský naplněný roh, přistoupila k Finnovi a pravila: ‚Tento nápoj ti posílá Qrainne!‘

Rozradostněn pozvedl Finn roh ke rtům, a když jej od nich odtrhl, jazyk mu ztěžkl a oči se zavíraly. Když služebná podala roh velekráli, stalo se nejinak, a stalo se tak všem, kteří se z něho napili.

Dvěma mužům z Finnovy družiny nesměla děvečka zlatý roh podat, a to Finnovým synům, Oisinovi a Diarmaidovi, a když všichni muži v sále usnuli, ti dva vyskočili a chtěli, aby se jim Grainne za tento čin odpovídala. Ale ona se usmála, předstoupila před Oisina a pravila: ‚Přijmeš mou lásku, Oisi ne?‘

‚Nepřijmu,‘ dostalo se ji odpovědi, ‚jsi zaslíbena mému otci Finnovi.‘

Grainne se spokojeně usmála, upřela oči na Diarmaida a pravila: ‚Přijmeš mou lásku ty, Diarmaide?‘

‚Nemohu,‘ řekl i on, jsi zaslíbena Finnovi.‘ Ale řekl to mírněji než Oisin a nemohl své oči odvrátit od její krásné tváře, neboť Grainne byla vycvičena v kouzelnictví a podařilo se jí Diarmaida přemluvit, aby s ni ještě téže noci uprchl.

Celý rok se skrývali na útěku před Finnem a jeho divokou tlupou, protože Finn se chtěl pomstit věrolomnému Diarmaidovi a Grainne, která jim pohrdla. Den za dnem putovali oba zemi a za noci naslouchali radám, které jim šeptaly čarovné mocnosti: Nezůstávejte nikdy v jeskyni, která má jen jediný vchod – nejezte na tom místě, kde jste jídlo uvařili – nespěte tam, kde jste pojedli – nezůstávejte až do rozedněni tam, kde jste v noci přespali!

Ale i Finn se vyznal v kouzlech a čarách a viděl věci, které člověk, čarovné moci neznalý, vidět nemohl. Proto si musel Diarmaid vypomáhat lsti, aby unikl Finnovi a jeho bojovníkům Když nocoval s Grainne v nějaké chýši, pokryl si tvář zelenými větévkami – a Finn se domníval, že přespávají v lese. Když byl s Grainne v horách, položil se na pytel naplněný piskem – a Finn ho hledal na pobřeží. Když však spali poblíž pobřeží, ustlal Diarmaid lůžko z vřesu a Finn je hledal v bažinatých vřesovištích. Ale vždycky a všude zanechal Diarmaid kousek syrové ryby na znamení pro Finna, že si Grainne nevzal za ženu.

Byla to zlá doba pro Diarmaida i pro Grainne a neméně pro Finna, protože dvě věci se nesnadno konejši: hlad a žárlivost. Když takto uplynul rok, řekl jednoho dne Finn svým válečníkům: ‚Musíme prohledat kraj okolo hory, které se říká Benbulben, tam je najdeme.‘ A Finn odtáhl se svou tlupou do blízkosti hory, ale ať hledali sebevíc, Diarmaida a Grainne nenašli.

Ale večer přede dnem, kdy chtěli z těch míst odejit, vyplašili svým hledáním divokého kance, divočáka s jedovatými tesáky, zakletého kance z hory Benbulben, a poštvali za ním všechny psy, které měli s sebou.

Diarmaid, který ležel s Grainne dobře schován v křovinách, uslyšel štěkot psů. Vztyčil se a zvolal: ‚Pořádají hon, musím s sebou!‘

Ale Grainne ho stáhla nazpět na lůžko. ‚Neposlouchej to, jsou to čarodějničtí psi.‘

Tu se psi rozštěkali znovu a také Diarmaid znovu promluvil: ‚Musím odejit, pořádají hon!‘

Ale Grainne ho zapřísahala, aby zůstal. Když psi zaštěkali potřetí, Diarmaid vyskočil a nedal se už zadržet.

Tu ho spatřili Finnovi bojovníci a spěchali za ním. Jen Oisin se postavil před Finna a zeptal se:

‚To je tvá hra?‘

‚Ano,‘ odpověděl Finn.

Oisin se pohrdavě zasmál.

‚Přál bych si, abych mohl Diarmaida zastavit.“

‚Nezastavíš ho,‘ odpověděl Finn.

Oisin běžel za válečniky a když je dohonil, uviděl na louce, kterou ozařoval měsíc, ležet Diarmaida s divokým kancem. Diarmaidův oštěp vězel zvířeti v srdci a kancovy tesáky byly zabořeny v Diarmaidově hrudi. Ale Diarmaid ještě žil, ještě měl otevřené oči a všichni Fenierové věděli, že kdyby Finn chtěl, mohl by ho zachránit. Byl prostředek proti jedu z kančích tesáků, a tím byly tři kapky vody, které musely skanout do Diarmaidových úst z Finnovy ruky.

‚Dej mu vodu, Finne,‘ řekl Oisin, ‚dej mu ji, byl statečný jako nikdo z nás.‘

‚Spáchal na mně bezpráví,‘ odpověděl Finn.

‚Grainne ho očarovala svou kouzelnou moci, dej mu vodu, Finne!‘

‚Utrpěl jsem křivdu,‘ odpověděl Finn.

‚Nikdy si ji nevzal za ženu,‘ řekl Oisin. ‚Kdyby byl její pohled padl na mne, byl bych s ni musel jít já. Dej mu vodu, otče, ale pospěš si.‘

Tu vyhledal Finn studánku, nabral rukou vodu a chtěl ji donést Diarmaidovi. Ale když byl už skoro u něho, vzpomněl si na Grainne, a voda mu protekla mezi prsty.

‚Finne, Finne, pospěš si!‘ volali válečníci. ‚Přines vodu ještě jednou!‘

A Finn se znovu sklonil nad studánkou, nabral vodu a znovu spatřil obraz Grainne, a když došel k Diarmaidovi, voda mu zase protekla mezi prsty. Finn se dal do hlasitého nářku: ‚Mé kruté ruce, proč mi ukazujete Grainnin obraz v kapce vody?‘

Válečnici ho zapřísahali: ‚Ach Finne, pokus se o to ještě jednou, ale pospěš si, rychle!‘

A Finn spěchal ke studánce, nabral vodu do obou dlani a vrátil se. Ale to už byl Diarmaid mrtev. A všichni, kdo stáli kolem něho, se rozplakali, neboř všichni pro něho truchlili. – „I já bych byla pro něho truchlila, kdybych tam tenkrát byla bývala,“ řekla stará pani O’Neillová.

Martin Hawkins věděl, pro koho stará paní O’Neillová ten příběh vypravovala, a v podstatě to věděli všichni, ale každý si to vykládal po svém.

Když šel Mac Carthy pozdě v noci s Douglasem domů, řekl: „Taková děvčata jako Ita to nemají v životě lehké, a nikdo jím nemůže pomoci. Musejí se velmi těžce učit ovládat.“

„Budu se o ni starat, až budu v Londýně,“ odpověděl Douglas.

„Jen si nedělej zbytečné naděje. Taková děvčata jako Ita chtějí jit sama svou cestou. A je to pro ně taky to nejlepší, jinak by nikdy nenašla sama sebe.“

20

Když Ita a Johnjo odjeli, u O’Neillových všechno ztichlo: Dny i noci uplývaly v obvyklé jednotvárnosti, a když i Brendan odešel, staral se o rozptýlení pouze Patrick se svou flétnou. Vrcholem každého dne se teď opět stala doba, kdy se objevoval Tim Moran.

Jednoho dne nepřišel, což nebylo neobvyklé, protože nemíval ve své brašně denně něco pro obyvatele Bungowly. Krátce po poledni se vrátil z Kilronanu Hawkins s Rozálii a přinesl zprávu, která lidi vyhnala z domů. Timu Moranovi se přihodilo neštěstí a Douglasu O’Flahertymu taky a…

Hawkins nevěděl, z kterého konce stačit. Ta spousta otázek ho vyvedla z konceptu, jak si ho po cestě pěkné sesumíroval.

Nakonec se přece lidé dověděli, co se stalo: William O’Flaherty prodával koně a měli se naložit na parník. Když loď zakotvila, byla na přístavní hrázi jako vždycky tlačenice a mladý O’Flaherty se marně pokoušel udělat pro koně místo. Potom přišli čeledíni s koňmi.

„Jeden vedl po pravé straně kobylu, po levé straně kobylu,“ vypravoval Hawkins, „druhý po. pravé straně valacha, po levé straně valacha. Hned jsem viděl, jak je ta jedna kobyla nervózni. Vždyť to znáte, když tak koulejí očima, obracejí uši nazpátek a podupávají zadníma nohama. – To ať ryby dnes radši zasmrádnou, pomyslel jsem si a pakoval jsem se s Rozálii rychle na stranu. Ještě jsem se ani pořádně neotočil, a už to šlo čehý a hot. Kobyla se vzepjala – div pacholkovi neutrhla ruku –, stála na zadních a předníma kopala do vzduchu. ‚Pane Flaherty, pane Flaherty!‘ slyšel jsem volat lidi a běžel jsem po hrázi. Mladý O’Flaherty,“ Hawkins neřekl Douglas, „chtěl kobylu strhnout dolů a dostal kopytem do prsou. Čeledín ji pustil, kobyla se obrátila, chtěla zdrhnout – a vběhla do náručí Timu Moranovi. Tim ji chytil, v tu chvíli už byla zase na zadních a bila dopředu, pak se postavila na všechny čtyři a vyhazovala zadkem, Tim dostal jednu do nohy, a pak upláchla, to si můžete myslet. Kdyby se jí bylo něco dostalo do cesty, byla by to rozdupala na kaši. A teď přijde na tom všem to nejhezčí. Víte, kdo ji zastavil? Ta stará dáma ‚se zeleným parapletem‘! Natřásá si to z Annina krámku, nemá o ničem tušení, vidi, jak se proti ní řítí splašený kůň, roztáhne své žluté paraple a udělá kšš-kšš‘. A kobyla se tím tak vyděsí, že zůstane stát a na celém těle se roztřese. Když Mac Carthy vyběhne z domu, zeptá se ho: ‚Seknete mi, prózim vas, pane Carthy, co sou to za novy móresy? Kto nechat ten samotný kuň lítat po cestu?‘ Mac Carthy nad tou svatou prostotou nejdřív ztratil řeč, ale pak řekl: ‚To nejsou nový móresy, zkoušíme na Inishmore moderní dostihy.‘“

Lidé se hlučně rozchechtali. Zprvu si vůbec nikdo nevzpomněl na Tima Morana a Douglase O’Flahertyho, a když se pak na ně zeptali, nemohl jim Hawkins sdělit nic jiného, než že se o ně postaral doktor. Neřekl jim, že Douglase donesl k doktorovi on.

To se dověděli teprve, když se večer vrátila domů Eileen. Vypomáhala teď místo Ity u Mac Carthyových, a odešla proto ráno s Hawkinsem do Kilronanu. Když uslyšela křik okolo kobyly, vyběhla z Carthyovic kuchyně a viděla, jak dva rybáři odnášejí Tima Morana do jeho domku. Spěchala za nimi.

Když přinesli jejího bratra, Maggie Moranová s bílým drdůlkem v týle div neomdlela. Slzy ji vyhrkly z oči. Tim sténal bolestí, ona mu hladila ruce a hlasitě vzlykala. Lidé se tlačili do světnice, stáli i přede dveřmi a všichni mluvili najednou. Eileen tam chvíli stála, pak ji. náhle napadlo, co je s poštou, a už se rozběhla k přístavišti. Pravidelný parník už zase odplul a na hrázi ležel, nikým nepovšimnut, pytel s pošlou.

„Ach, že sis na to vzpomněla,“ řekla Maggie Moranova, když se s ním Eileen objevila, a přejela si zástěrou po tváři. „Tim se už po něm ptal. Co teď s tím?“

„Snad bude nejlepší, když se podíváme, pro koho přišla pošta,“ řekla Eileen. „Ti, co stoji venku, si mohou své dopisy hned vzít. Do Kilmurwey a k nám do vsi mi je můžeš dát s sebou. A kdyby mezi nimi byl nějaký do Killean nebo Eararny, mohla bych je tam donést, jestli chceš.“

Bez dlouhého otálení rozvázala poštovní pytel a vyndala dopisy. Na dlouhém stole mezi oběma okny, mezi kterými visel količkový přepojovač telefonu, třídila poštu. Kilmurwey, Kilronan – Kilronan – Bungowla – Kilronan – Eararna. – Eileen by nikdy nebyla dovedla vysvětlit, jak přišla na to, něco takového Maggie nabídnout.

Mezitím přišel doktor a prohlédl Tima Morgana, který ležel vedle v posteli.

Eileen vyšla ze dveří, rozdělovala dopisy a ptala se lidi: „Nevíte někdo, co je s Douglasem?“

„Zeptej se doktora, ten to bude nejlíp vědět!“

Když znovu vešla dovnitř, plakala Maggie Moranová ještě hlasitěji než předtím a řekla ji, že kůň přerazil Timovi nohu a že musí dostat sádrový obvaz. „Nevím, co si teď počnu!“

„Já ti pomohu,“ řekla Eileen, „neplač.“ A když se zeptala lékaře na Douglase, řekl ji: „Ten má nalomená žebra. Taky mu není co závidět.“

Tak se stala Eileen výpomocnou listonoškou na Inishmore a lidé, kteří ji vídali jezdit po ostrově na kole, potřásali hlavami.

„Koukejme tu Eileen – kdo by si to byl pomyslil?“ říkali. „Tady je vidět, co všechno je v člověku skryto!“

V Kilronanu dostávali nejvíce pošty O’Flahertyovi a Mac Carthyovi a zřídka minul den, aby k nim Eileen nemusila zajít. Pani O’Flahertyová měla pro ni vždycky přichystán šálek čaje a trochu drobného pečiva se také našlo.

„Co tomu vlastně říká Carthy, že už k němu nechodíš?“ zeptala se jednoho dne.

„Tváří se trochu uraženě, ale jen tak naoko, víte, paní O’Flaherthyová. Vím až moc dobře, že mě přijal jenom proto, že jsem Itina sestra. Teď má nějakou z Killean, Norry se jmenuje, já ji neznám. Nemůže si ji vynachválit, ale dělá to taky jen proto, aby mě pozlobil. Přitom mě to nezlobí. Jsem mnohem raději listonoškou a mimoto mě Tim Moran potřebuje víc než on.“

Dvakrát přinesla Douglasovi od Ity pohlednici, obě psané anglicky, a protože se Douglas nemohl posadit, požádal ji: „Přečteš mi, co Ita píše?“

Ita nepsala nic jiného než pozdrav a že se jí dobře daří a nakonec přála Douglasovi brzké uzdravení.

Eileen mu položila lístek na postel a řekla: „Taky by se o tebe mohla trošku víc zajímat, koneckonců jste spolu chodili.“

Douglasova tvář se znenadání zbarvila. Už jenom schází. aby mé ta potvůrka uvedla do rozpaků, pomyslil si. Ale Eileen, jako by to nepostřehlá; už pokračovala v rozhovoru.

„Ano, takoví jsou všichni, kteří odejdou. Co je tady u nás, považují za zaostalé, dobré je už jenom to nové. Vidíš, Douglasi, od Johnja bych to nebyla vůbec čekala, ale ani u něho to není jiné a musím o tom velmi přemýšlet. Bojím se teď o Johnja víc než o Itu. Od té doby, co odjel, musím stále myslet na báchorku o Náprstničkovi, znáš ji přece.“

Eileén vstala a Douglas si pospíšil s ujištěním: „Ne, tu báchorku neznám, vypravuj mi ji.“

„Ale lidé čekají na poštu!“

„Nemohou kvůli nemocnému jednou trochu počkat?“

„Vlastně máš pravdu,“ řekla Eileen, „ale nemysli si, že umím tak dobře vypravovat jako babička.“ Znovu se posadila, přišla k nim paní O’Flahertyová a Eileen začala.

„Před dávnými léty žil v údolí Acherlow muž, kterému narostl velikánský hrb, tak veliký, že když se posadil, opíral bradu o kolena. Lidé se mu vyhýbali pro jeho ošklivost, a přece si na něho nikdo nemohl stěžovat, protože hrbáč byl veselé povahy a nikdo od něho nikdy neslyšel nepěkné slovo.

Na hlavě nosil klobouk, a vždycky na něm měl vetknutou snítku červeného náprstníku, takže mu kdekdo říkal Náprstníček. Na chléb si vydělával t9m, že splétal ze slámy a z rákosí koše a protože měl šikovné ruce, lidé jeho zboží rádi kupovali a z milosrdenství mu někdy nějaký ten groš přidali.

Jednou večer se stalo, že Náprstníček putoval z města domů, a protože ho hrb po dlouhé chůzi velice tížil a před sebou měl ještě pořádný kus cesty, vyhledal si místo, aby si mohl chvíli odpočinout. Posadil se nad starou mohylou, která stála napravo od cesty, a pozoroval měsíc, jak stoupá na nebi.

Najednou se mu zdálo, že slyší něžnou hudbu, která k němu doléhá z vnitřku mohyly. Ubohý hrbáček napjatě poslouchal, aby mu neunikl ani jediný tón, a byl přesvědčen, že nikdy nic půvabnějšího neslyšel.

Mnoho hlasů, které se spojily ve sbor, zpívalo stále dokola:

‚Pondělí, úterý…

pondělí, úterý…

potom nastala chvilku pauza, a znovu zaznělo:

‚Pondělí, úterý…

pondělí, úterý..

Náprstníček chvíli poslouchal, ale když po ‚pondělí, úterý – pondělí, úterý‘ zase přišla přestávka, vpadl do noty skřítků:

,… a středa!“

Skřítkům v mohyle se ten přídavek velice líbil a bez meškání se dohodli, že Náprstníčka zavedou k sobě. Ten ucítil, jak kolem něho zavířil lehký vánek, zpozoroval, že se vznáší, a už byl uprostřed skřítků. Obklopili ho, ukazovali mu všechny své poklady a hostili ho nejvybranějšími lahůdkami.

Když se Náprstníček do sytosti najedl, přistoupil k němu jeden ten malý človíček a pravil: ‚Můžeš vyslovit jedno přání, Náprstničku, protože jsi nám udělal velikou radost.‘

‚Co bych si mohl vroucněji přát, než abych byl rovně urostlý!‘ odpověděl Náprstníček. V příštím okamžiku se cítil tak lehoučký a volný jako ještě nikdy v životě, a spatřil, jak se mu hrb skutálel z ramen.

Jak se zase dostal nahoru na mohylu, nedovedl Náprstníček říci, ale když se probudil, svítilo mu do tváře slunce, záda měl rovná a stal se z něho pohledný mládenec.

Jak už to při takových podivných příhodách bývá, rozkřiklo se rychlosti blesku, co se Náprstničkovi stálo, a když jednou ráno seděl přede dveřmi svého domu a splétal koš, zastavily se před ním dvě ženy, které za sebou táhly vozíček s hrbáčem.

‚Jsi ten muž, kterému skřítci odňali hrb?‘ zeptaly se.

‚Pravdaže jsem to já,‘ odpověděl Náprstníček.

‚Jak jsi to navlékl?‘ zabroukl hrbáč na voze a přeměřil Náprstnička nevlídným pohledem. ‚Kde se zdržují skřítci, kteří ti pomohli?‘

Náprstníček vypravoval těm třem svou příhodu. Hrbáč se vzápětí obořil na obě ženy – byla to jeho matka a jeho kmotra: ‚Jeďte tam, pospěšte si, mám toho života s hrbem až po krk! Podívejte, jak je pěkně urostlý! Jeďte tam, nelelkujte tady!‘

Tu si ženy pospíšily a táhly, až jim pot stékal po tvářích, a večer dojely k mohyle. Hrbáč slezl z vozu, posadil se na ni a nemohl se dočkat, až vyjde na nebi měsíc, protože si chtěl své štěstí té noci vynutit.

Když konečně uslyšel něžnou písničku skřítků, ani ho nenapadlo, aby se přizpůsobil jejimu nápěvu, nýbrž myslel si jen: Když zbavili Náprstnička hrbu, zbaví ho i mne, a k tomu mě obdaruji. A už zaječel do jejich zpěvu:

,… a čtvrtek a pátek…

… a čtvrtek a pátek…‘

Sotva ta slova vyřkl, už cítil, jak ho vířivý vítr unáší do mohyly.

‚Zhanobil jsi naši písničku!‘ křičeli skřítkové. Obklopili ho, zle se na něj dívali a někteří mu hrozili drobnými pěstičkami. Jeden z nich k němu přistoupil a zvolal: ‚Jen počkej, i tebe odměníme!‘

A už přivlekli hrb a přidali ho netrpělivci na záda k jeho vlastnímu. Potom ho vykopali ze svého obydlí zpět na zem. Matka a kmotra ho příštího jitra nalezly polomrtvého před mohylou. Že strachu, aby skřítci neublížili také jim, naložily hrbáče znovu na vůz a vlekly ho hluboce zarmouceny domů.

Když Eileen odešla, zeptala se pani O’Flahertyová: „Proč ti tu báchorku vyprávěla?“

„Vidí v ní podobenství, které se dá použít na Johnja,“ odpověděl Douglas.

„Podobenství?“ zeptala se paní O’Flahertyová spíš sebe sama než Douglase. „Snad. Ale třeba taky cítí pravdu, která je v ní skryta a která se netýká jen Johnja.“

„Malá Eileen?“ zeptal se Douglas.

„To už není malá Eileen,“ řekla paní O’Flahertyová pohotově, jak to uměla. „Malá byla jen, dokud měla vedle sebe Itu.“

Douglas se divil, že ho názor jeho matky tak těší.

21

Toho dne, kdy lidé z Bungowly začli žnout žito – první byli na řadě O’Neillovi –, došel dopis od Johnja. Psal:

Drazí!

Ita mě blamovala. Představte si, že odešla z místa, které jsem ji opatřil. Našla si pokoj a je teď zaměstnána v obchodě s velice drahými šaty, předvádí lidem, co si mají koupit. Šel jsem do toho obchodu, je na nejvznešenější londýnské třídě, a požádal jsem Itu, aby mi to vysvětlila. Řekla mi: ‚Nepřišla jsem do Londýna, abych jiným lidem stlala postele a umývala špinavé nádobí, to jsem mohla zůstat u Mac Carthvových.‘ Ale jinak vypadá, že byste ji nepoznali, tak je krásná. Už vůbec ne jako naše Ita.

Potom psal Johnjo o svém voze a o svých jízdách, jak to obvykle dělával.

Příštího dne našla Eileen v poště zase dopis od Johnja, byl adresován ji.

Milá Eileen,

teď už víš, jak je to s Itou, ale musím Ti napsat ještě něco, co mě velice skličuje. Rodičům a babičce to neříkej. Když jsem přišel za Itou do toho vznešeného obchodu a ona mě tam u viděla stát, zrudla jako krocan, a když jsem jí řekl své míněni, vyjela na mě: „Zrovna ty nemáš důvod něco mi vytýkat, sám jsi taky utekl ze svého prvního místa, a když ode mne napříště něco budeš chtít, přijď za mnou tam, co bydlím, sem už nikdy, rozuměls?“ Přiznávám, že jsem byl jen v pracovním oblečení, ale stydět se proto za mě nemusí. Nebo jsem něco udělal nesprávně, Eileen?

Toho rána musela Eileen třídit všechny dopisy dvakrát a Tim, který se už pokoušel chodit na své noze v sádře a pomáhal ji přitom, prohodil jakoby mimochodem: „Lidé si obyčejně myslí, že všechny dopisy mají stejnou váhu. Zase jeden, který je příliš těžký!“ A přitom sundal jeden dopis z váhy.

Trvalo několik dní, než si Eileen zase udělala trochu víc času pro O’Flahertyovi. Jednou do pokoje, kde ležel Douglas, jenom nakoukla; voda z ní kapala, protože venku lilo jako z konve.

„Jak se daří, Douglasi?“

„Děkuji, mnohem lépe!“

„To jsem ráda!“

„Pojď dál!“

„Dnes ne, je tam mnoho co roznášet,“ a už zas napolo venku dodala, „člověk by si myslil, že tu leží v posteli pámbičék.“

„Proč?“

Eileen si pohladila rukou bradu, zasmála se a zavřela dveře.

Konečně došel dopis od Ity, na který O’Neillovi čekali:

Předpokládám, že Vám Johnjo už všechno o mně napsal. Bylo to takto: Pani mě vzala jednou odpoledne s sebou na nákup. Navštívily jsme módní salón, kde teď pracuji. Směla jsem si tam všechno prohlédnout, protože pani je dobrá zákaznice. Příští den mě odtamtud zavolali telefonem. Majitelka se mé ptala, zdali bych tam nemohla přijít, až budu mít volno, sama. To jsem udělala. Musela jsem si obléknout spoustu šatů a procházet se v nich sem a tam. Nevím, co se jim na mě chůzi líbilo, chodím jako vždycky, ale jenom proto mé šéfová přijala. (Nedávno jsem slyšela, jak ji jedna zákaznice řekla: Jestli je ta dívka z (iránských ostrovů, nemusíš se její chůzi nijak divit. Lidé odtamtud se podle ni poznají.) Šéfka je ke mně velíce přívětivá, mnohem přívětivější než k druhým dvěma děvčatům. A i kdyby nebyla, zůstala bych, protože je to nádherný život, úplně takový, jaký jsem si přála…

O’Neillovi nevěděli, co Itinu dopisu říci. Rozhodně se jim neulevilo a mysleli teď víc na Itu než na Johnja.

Jediný, kdo své žito stále ještě nesklidil, byl Pat Haly a ostatní na něj začali naléhat, protože bylo načase dostat novou slámu na střechy.

Pat Haly se nedal vyrušit z klidu, protože mu ponenáhlu stouplo do hlavy, že je portrétován.

„To chceš čekat tak dlouho, až ti žito vyroste?“ vyčítali mu.

„Umění si žádá obětí,“ odpovídal.

Muži se smáli.

„Doufejme, že budeš smýšlet stejně, až ti bude v zimě kručet v žaludku.“

Přitom to nebylo jenom kvůli uměni, proč Pat odkládal žně. Zvykl si na dámu „se zeleným parapletem“ a hrozil se chvíle, až zase bude den co den sám. Když se usadil před domem v malovací pozici s kozlem vedle sebe, kterému občas podstrčil hrst trávy, a když se ona posadila ke stojanu, začal Pat vypravovat. Většinou to byly historky z jeho mládí a velkou roli v nich hrály cesty po moři. Pat zažil bouře, že ve srovnáni s nimi byly nejhorší vichřice na Aranech pouhými vánky. Polámaná vesla, přetrhané kotevní řetězy, zpřerážené stožáry byly v Patově vyprávění na denním pořádku, a vždycky to byl on, který v nejzapeklitějšich situacích neztratil nervy, kapitánovi byl oporou a mužstvu dodával odvahy, takže loď pokaždé nakonec doplula do přístavu.

Stará dáma „se zeleným parapletem“ ho podezírala a Anna Mac Leanová jí to potvrdila, že všechny ty historky jsou vylhané, protože Pat se dal jen jednou jedinkrát najmout na loď a tato plavba proběhla tak klidně jako málokterá jiná. Jednou naznačila, že o tom s Annou Mac Leanovou hovořila.

Pat vytušil, že to nebylo nic dobrého, a řekl rychle: „Ach madam, s Annou se o takových věcech nesmi mluvit. Její myšlenky jsou docela přízemní, sahají tak akorát k přetržené tkaničce od bot.“

„Ale já jsem ji poznala jako řádnou ženu, která dovede své věci udržet pohromadě.“

„A při vší své řádnosti nemá ani muže,“ opáčil Pat.

Stará dáma odložila štětec a dodala: „A vy, mister Haly, nemáte ženu!“

„Oho,“ ohradil se Pat, „u mne to má jiné důvody! Jsem totiž od přírody velmi vybíravý. Třeba to ani nebudete považovat za možné, madam, ale jednou mnoho nechybělo a byl bych se oženil s černoškou. Bylo to tenkrát v Africe, když jsme naší lodí nacpali plné břicho kokosových ořechů. To vám přišel na naši loď černoch, takový dlouhán s černými vlasy a bílými zuby, a tomu se zalíbily moje šlapuchy a moje čepice s vlněným třapcem a za každou cenu je chtěl mít. Měl jsem za ně dostat jeho nejmladší dceru. Když jsem to děvce uviděl, nebyl jsem, upřímně řečeno, proti tomu, bylo mladé a pěkně urostlé. Ale v noci před svatbou se mi zjevil ve snu náš páter Rowbotham a řekl: ‚Co si počneš s tím děvčetem na Inishmore! Za prvé je černá a ty jsi bílý, a to se nesluší. Za druhé je v Africe horko a u nás chladno, na to je málo oblečená! A za třetí je pohanka a ty jsi dobrý křesťan, a tak z vás dvou nikdy nic rozumného nevzejde!‘ Tehdy jsem si přiznal, že náš páter Rowbotham má pravdu. Ještě téže noci jsem zašel ke kapitánovi a za hodinu jsme už uvolnili lana. A víte, madam, že jsem páteru Rowbothamovi dodneška vděčen, že se mi tenkrát zjevil ve snu, protože když si pomyslím, že by byla tak řádná jako Anna Mac Leanová… pánbůh nedej, jaká hrůza!“

„To byste měl dnes určitě o pár kousků políček víc a pořádné došky na střeše a váš kozel by měl stáj, jak se pro zvíře patří.“

„Jestli se to tak patří, to je věc názoru – a v tom bodě se naše názory rozcházejí. Hnědáček zůstane, kde je. A pokud jde o pole a slámu, tak vám řeknu, že když člověk jednou začne, už nepřestane. To by byl hned zálusk na nové okenní tabulky a jedny nové dveře a z několika ovcí už by se dala pořídit vlněná přikrývka do postele a stále by bylo třeba něčeho nového a ještě něčeho, a než by ses nadál, bylo by po svobodě a otročil bys přepychu. Ó ne, madam, důležité je, aby měl člověk každý den čas přemýšlet o tom, jak je ten svět podivný a komický! – Když je lepši, je-li někdo řádný, proč nemalujete Annu Mac Leanovou, ale mne?“

Stará dáma „se zeleným parapletem“ se na Pata podívala. „Na jaké myšlenky vy člověka nepřivedete,“ řekla zamyšleně.

A Pal se usmál.

22

Když stará dáma „se zeleným parapletem“ nasedla na parník do Galway, odjížděl také Douglas O’Flaherty. Anna Mac Leanová přišla s sebou na přístavní hráz a Pat Haly pomáhal ukládat zavazadla. O’Flahertyovi tu stáli a mávali a Eileen bezmála přehlédla poštovní vak, tak zasněně se dívala za odjíždějícím parníkem.

Nakonec ji O’Flaherty zatahal za cop a řekl: „Myslím, že je dnes pytel s poštou obzvláště těžký, ponesu ti ho.“

Když se vracela po boku pani O’Flahertyové do vesnice, zeptala se: „Proč všichni odcházejí, paní O’Flahertyová? Proč je to všude lepši než u nás?“

Eileen nedostala odpověď, a když se podívala na paní O’Flahertyovou, věděla proč.

V téže době se z Bungowly směrem na útesy daly do pohybu první žitné stohy. Šplhaly na čtyřech tenkých oslích nožkách podél kamenných zidek.

„Hý! Hý!“ volali muži, aby osly popohnali. „Hý! Hýl Hý!“ bylo slyšet ze všech stran přes kamenné ohrady. Murphyovi už jeli kolem se svým poníkem, když Red Hugh nakládal ještě poslední suché snopy na Rozálii. Michael, který se stále ještě dával strhnout k popichování, když šlo o poníka, přistoupil k Patrickovi.

„Vezmi si své auto!“ radil mu.

Oba věděli, jaké auto měl Michael na mysli. Od té doby, co mu Johnjo přivezl natahovací autíčko, Patrick už po ostrově nejezdil. Sám pro sebe si to ještě jednou zkusil, ale nešlo to. Jeho auto a to natahovací, které držel v ruce, byly příliš rozdílné věci. Patrick už nikdy o tom nemluvil. Když se mu Michael ještě vysmíval, věděl, že je s tím navždycky konec.

„Koukej se hnout z místa!“ zasyčel na Michaela, ale sám poznal, že to neznělo zdaleka tak zle, jak to chtěl říci.

Krátce nato sehnali všechny osly dohromady nahoru na skaliska. Prvnímu sundali náklad, položili snopy na plochou skálu, a už do nich začali muži i ženy bušit cepy. Vítr, který vanul z modré oblohy, odfoukával plevy do výše a rozhazoval je po ostrově. Na skále zůstávala pěkně žlutá a suchá, drobná zrna žita.

„Není to špatné obili navzdory tomu nepříznivému počasí,“ konstatoval starý Murphy, když se sklonil nad koš. – „A se slámou jsem taky spokojen,“ řekl Red Hugh, „na zadní část střechy to postačí.“

Po celý týden se na útesech u Bungowly mlátilo a vítr pomáhal, seč mohl. Osel a poník však klusali den co den s plnými snopy na útesy a s prázdnou slámou zpátky a nebylo z nich vidět nic jiného než jejich čtyři šedivé nožky.

Kamkoli v těch dnech Eileen přinesla poštu – buď nikoho nezastihla doma, nebo jen staré lidi, pro které už bylo nesnadné pomáhat při mlácení. To se změnilo, jakmile se ostrované dali do pokrývání střech. Teď se to v mnoha domech hemžilo muži, kteří slámu přiřezávali a vázali a potom ji v doškách podávali po žebřících na střechu těm, kteří stáli nahoře a pokrývali.

Většině lidí sláma na celou střechu nestačila, ale o novou přidržnou síť se postaral každý. Tak se stáčela slaměná lana, jejichž konce musely střídavě držet děti. Nejdřív stály u domovních dveří, potom na cestě a nakonec postupovaly pozpátku po silnici tak daleko, jak měla být lana dlouhá.

V průběhu práce na střechách se léto nachýlilo ke konci. Ženy okopávaly brambory a muži připravovali čluny na zimní rybolov. Hugh O’Neill vyměňoval spolu s Hawkinsem a mladým Murphym dvě žebra a dával svému člunu ještě i novou záď. Pracoval pečlivě a obratně, jako by ani nebyl rybář, ale lodní tesař. Vskutku také byly všechny čluny, které dosud vyjížděly z Inishmore na rybolov postaveny podle jeho pokynů a s jeho pomoci. Neuplynul teď den. aby někdo nepřišel na poradu, a O’Neillovic kotlík na dehet putoval z ruky do ruky jako tolar. Mezitím potáhl Red Hugh svůj člun novou plachtovinou, potom ho ve třech dehtovali a štiplavý zápach z rašelinového ohně se rychle mísil s pachem horkého dehtu.

Když byla loď zase připravena k vyplutí, zajeli s ni na Brannocky pro ovce. Zvířata nasadila hustou vlnu, a protože teprve začínal podzim, bylo možno je ještě jednou ostříhat.

Potud postupovalo všechno, jak byli rok co rok zvykli. Jenom Eileen stále ještě chyběla, protože noha Tima Morana potřebovala na uzdravení čas, což si vysvětloval tak, že staré kosti musejí srůstat déle. Tim zůstala Eileen ve službě listonošky a těšilo ji to.

Když ji doma nutně nepotřebovali, zdržovala se až dO večera u Moranových. Tim jí ukazoval, jak se obsluhuje kolíčkoVý telefonní přepínač, a zanedlouho věděly telefonistky v Galway, komu patří len nový hlas na Imshmore.

Bylo to v době, kdy špičky trav začaly rezavět, listy bílého hlohu se zbarvily tabákovou hnědi a osli zase vláčeli chaluhy a písek na políčka. V té době přišel Eileen dopis od Johnja. Roztrhla ho ještě v úřední a obytné místnosti Tima Morana. První věta zněla:

Přečti si ten dopis, až budeš sama!

Tak rychle jako toho dne Eileen poštu ještě nikdy neroztřídila a nenandala do brašny a tak spěšně jako toho dne ještě nikdy dopisy do Kilronanu nedoručila.

„Pošta!“ zavolala Mac Carthyovům do kuchyně a hodila dva lístky na výčepní pult. U paní O’Flahertyové odmítla čaj a ani si nevšimla psů, na které jinak vždycky přívětivě zavolala.

Mezi Kilronanem a Kilmurwey si přečetla Johnjův dopis. Nejdříve jen očima přelétla písmena, potom četla pomaleji a nakonec slovo od slova. Když byla hotova, rozvázala si šátek na hlavě a setřela si jim pot.

V Kilmurwey popletla poštu a přinesla dopisy pro O’Brianovy do sousedního domu, honem je zase vyměnila, a sotva odbavila lidi v Kilmurwey, už zase četla Johnjův dopis. Kolo leželo vedle kamenného plotu, Eileen seděla na okraji silnice a neviděla neslyšela; a když pokračovala v cestě, nemohla pochopit, že rackové křičí úplně stejně jako vždycky, krávy že přežvykují a zvedají hlavy, když jede kolem, a nešlo jí do hlavy, že lidé čekají na poštu, ženy že vaří – že všechno je jako vždycky.

Eileen sestoupila z kola, šla kousek vedle něho a natolik se ovládla, že doma mohla říci: „Pro nás dneska nic nepřišlo.“

Ale světnice jí připadala cizí, nízká a těsná a každý zvuk jí šel na nervy. Když Patrick odstrčil nohama stoličku, jak bylo jeho zvykem, hubovala:

„To nemůžeš vstát pořádně?“

Večer si šla brzy lehnout a pokoušela se uspořádat své myšlenky. Když uslyšela, že otec a Hawkins odešli z domu, rozžala svíčku a psala Johnjovi. Ale když dopis znovu přečetla, shledala, že je zbytečné ho odesílat, a zmačkala ho v hrsti. Co mám dělat, myslela si, jak mu pomoci? Sfoukla světlo a převalovala se ze strany na stranu.

Patrick, který se přestěhoval do Johnjovy postele za skříní, dělal, že spi. Teď se dotápal k ní.

„Něco se stalo, Eileen?“ zeptal se.

Eileen leknutím div nevykřikla.

„Nic se nestalo, nic. Co by se mělo dít? Někdy člověk zkrátka nemůže usnout.“

„Komu jsi psala, Eileen?“

„Nikomu.“

„Ale přece…“

„Nic jsem. Jdi už konečně spát, zítra ráno tě zas nikdo nedostane z postele!“

„Proč jsi tak naježená, Eileen? – Jako Ita.“

„Ach! – V tomhle domě není nikdy klid.“ Eileen před sebou přímo viděla Patrickovu zaraženou tvář. „Někdy bych byla ráda sama, víš, Paddy.“

Že řekla Paddy, dodalo mu odvahy.

„Nemysli si, že jsem ještě malý, můžeš mi klidně říct, jestli jsi něco zpackala, všechno se zase dá do pořádku.“

„Nic jsem nezpackala, Paddy.“

„Ita?“

„Taky ne. Půjdem spal.“

„Dobrá,“ řekl Patrick a vlezl do postele.

Ita, myslela si Eileen, každému napadne Ita, nikomu Johnjo. Bože můj, jak to jen řeknu tatínkovi a mamince? A jednoho dne se to dovědí všichni. Ne, to není pravda, to není pravda! Nemohu to tatínkovi říct, a mamince už teprve ne. – Až zítra ráno vstanu, budu vědět, že se mi to jen zdálo.

Ale Eileen se to nezdálo a nezbývalo ji nic jiného než se postavit skutečností tváří v tvář. Nejdříve napsala Johnjovi. Psala mu mezi jiným:

Ráda bych ti pomohla, ale stojím tu s prázdnýma rukama. Vždycky jsem si myslela, že ve všem, co se děje, je nějaký smysl. Ale ať o tom uvažuji sebevíc, tentokrát ho nenalézám. Jsem stejně nešťastná jako ty. Rodičům to řeknu, až bude nějaká příhodná chvíle. S tím si nedělej starosti.

Příštího večera psala Itě:

Bylo by dobře, kdyby sis udělala čas a zašla za Johnjem. Ale musí to být brzy. Johnjo je ve svízelné situaci.

Třetí dopis napsala Eileen Douglasu O’Flaherty mu:

Vzpomínáš si ještě na báchorku o Náprslníčkovi, milý Douglasi? Vím sice od Tvé matky, že máš ve své advokátní kanceláři mnoho práce, jistě nemáš čas myslet na naše povídačky. Ale mám pro tu otázku závažný důvod. Jistě ještě víš. že Náprstníčka skřítkové odměnili, ale toho druhého, který si chtěl své štěstí vynutit, zahrnuli neštěstím. Tomu se teď podobá můj bratr Johnjo.

Eileen se zarazila. Jak chladný je bílý dopisní papír, pomyslela si, a jak na něm uschlý inkoust tmavne. Toho jsem si nikdy nepovšimla. Když jsem psala Johnjovi, vždycky jsem si myslela, že řekne: Eileen si nabrala vody ze zátoky,

Johnjovi se přihodilo neštěstí. Vypadá to tak, že dojde k soudnímu přelíčení a že bude potřebovat advokáta. Nikoho v Londýně nezná, a proto si myslí, že je, a ještě k tomu jako cizinec, už předem v nevýhodě. Milý Douglasi, můžeš Johnja navštívit, nebo ho pozvat k sobě? Je hrozně zoufalý. Rodičům jsem dosud nic neřekla. Odpusť, že se s touto prosbou obracím na Tebe, a spatřuj v ní jen mou starost o Johnja. Pozdravuje Tě

Tvá Eileen O’Neillová

Od chvíle, kdy odplul parník s dopisem pro Douglase, byla Eileen klidnější. I když plynul den po dni a odpověď nepřicházela, věřila Eileen, že Douglas pomůže. Jen jednou, když seděla u paní O’Flahertyové, které den předtím přinesla dopis od Douglase, nemohla se zdržet, aby se nezeptala:

„Máte dobré zprávy od Douglase?“

„Mnoho toho nepíše, Eileen. Daří se mu dobře a má mnoho práce. William O’Flaherty je na něj dopis od dopisu hrdější. Já bych vlastně taky měla být, ale vidíš, děvce, je to tak: Když se děti trápí a namáhají, nemají matky ve dne v noci klid, a když mají úspěch, zase si naříkají, že málo píšou.“

V poštovním vaku byl jednoho dne dopis Patu Halymu. Nebyla to upomínka od berního úřadu, jak se domníval Tim Moran, odesilatelem dopisu byla stará dáma „se zeleným parapletem“.

Tim Moran nejenže vyzbrojil Eileen dobrými radami, jak zacházet s kozlem, ale dal ji také s sebou nejsilnější hůl z bílého hlohu, kterou v domě našel.

„Tluč ho s ní po rozích, až budou jiskry lítat, a křič, co nejvíc můžeš. Ach, ať si mi říká, kdo chce co chce, v tom zvířeti je zakletý čert a nebyl to nikdo jiný než on, kdo mi ten desetišilink zase vyplivl do světnice.“

„A není pak zvrácené ho bít?“ zeptala se Eileen. „Třeba bych si měla vzít s sebou raději Paddyho flétnu?“

„Flétnu! Vidíš, Eileen, hru na flétnu má ten netvor rád. Proto jsem přesvědčen, že je v něm zakletý ďábel. A že mu vadí moje kolo, to je zase jeden důkaz: S takovým strojem si čert nedovede poradit, a proto má vztek. Spolehnout se můžeš jenom na hůl, Eileen, a kdyby tě napadl, dostal Pat Haly poštu do domu naposled.“

Dopadlo to lépe, než Eileen očekávala, protože Pat vedl Hnědáčka na provázku a mohl ho Už pevně přidržet, když Eileen pokládala dole na silnici kolo na zídku.

„Zůstaň tam!“ zavolal na ni. „Zavřu ho.“ A táhl vzpouzejícího se kozla za lichotivých slibů za sebou Eileen počkala a zavěsila pak hůl na řidítka.

„Je to dopis od berňáku?“ zeptal se Pat Haly, když vyšel, a nenatáhl po něm ruku.

„Ne, je z Londýna, od staré dámy ‚se zeleným parapletem‘.“

„Nepovídej. Co ta ode mne chce?“

„To nevím.“

„Otevři ten dopis, Eileen, a přečti mi ho. Určitě ho napsala anglicky, a i když umím mluvit, ve čteni to vázne. Pojď, čti!“ Pat Haly byl teď netrpělivý.

Stará dáma psala:

Milý mister Haly, mám zprávu, která Vás snad potěší. Včera jsem prodala obraz, na kterém jsem Vás namalovala. Neměla jsem v úmyslu ho prodat, protože to byl můj nejlepší obraz, ale nabídli mi za něj 100 liber a vzpomněla jsem si na Vaši prohnilou střechu. Myslím, že za polovinu těch peněz pořídíte novou střechu. Proto Vám navrhuji, že se o ně rozdělíme, a pošlu Vám částku příští týden. Mám radost za Vás a jsem nedočkavá uvidět, v jakém stavu najdu Váš domek příští léto, až zase přijedu na Inishmore.

„Na to se musíme posadil, Eileen, takovou zprávu vstoje nepřežiju. Kolik je to peněz, Eileen? Nemýlíš se? Opravdu je to v tom dopise napsáno?“ Pat Haly popotáhl svou. vytahanou kšandu a nechal ji zase smrštil, vzdychl si a poškrabal se na neoholené bradě. „Božíčku na nebíčku,“ řekl, „tolik peněz za můj obraz. Nikdy bych si nebyl pomyslil, že vypadám ještě stále tak k světu. Dřív, to jo, před dvaceti lety, to bych se tomu byl nedivil, to mě všechny…“ Pat se zarazil. „Ne, dřív bych se tomu nebyl divil. Ale tady vidíš, co to je chlap, tím člověk zůstane, kdyby mu sto let bylo. Tolik peněz! Co si za to všechno koupím!“

„Posílá ti je na novou střechu,“ namítla Eileen. „Novou střechu,“ zabručel, „nač novou střechu? Má střecha je vyspravená, to stačí.“

„Ale máš ty peníze upotřebit na novou střechu, to píše výslovně.“

„Takhle mě poručníkovat! To není po anglicku zdvořilé,“ řekl Pat a zamyslil se.

„Já myslím, že je to velice slušné, když ti půlku z těch peněz dává.“

„To jistě, ale to čertovo kopýtko dělá Celou tu věc – jak bych to řekl – zkrátka trapnou. Ale nechme to být, však já nějaké východisko najdu.“

„A co když příští léto přijede a ty nebudeš mít střechu nově pokrytou?“

„Bude pokrytá, Eileen – z poloviny. Koukej, tady tu polovinu, kterou uvidí, až si to zamíří k mému domku, tu nově pokryju.“

„To je podvod, Pate!“

„Podvod? Když je to podvod, tak jenom z poloviny, jako je její dobrý skutek jenom z poloviny dobrý skutek. A uvaž ještě něco, Eileen: nejmladší už právě není. Může se stát, že už na Inishmore vůbec nepřijede – ale copak, Eileen, Vždyť je to lidské! A potom jsem podveden načisto. Nová střecha má své výhody, to uznávám, ale co je mi platná, když v zimě sedím ve světnici a myslím si, že mám na domě novou střechu – a zvnitřku mě mrazí. Ne, z těch peněz musí něco zbýt pro vnitřní teplo. Ach, a když si představím ty obličeje v neděli u Mac Carthyho, až Pat Haly řekne: Jednu rundu whisky pro všechny!“ Tvář Pata Halyho se rozzářila; zase zapéroval kšandou a řekl: „Půlku střechy, ať je po jejím.“

23

V hejnech přelétávaly divoké husy ostrov a znovu ožila noc jejich křikem. Eileen, která se zdržela u Moranových a jela domů za tmy, viděla živé klíny, které se od průlivu přibližovaly k ostrovu a na druhé straně zase odletovaly. Zářivou šedi se odrážely od černé oblohy. Babička zase nebude moci spát, dokud budou volat, pomyslila si Eileen, a Paddy mě zase bude mořit o nějakou báchorku. Ale já na báchorky nemám právě náladu. Od nikoho žádná zpráva, ani od Johnja, ani od Ity, doma se každý den ptají a já nevím, jak jim to řict.

Když Eileen přišla, Patrick už spal a v celém domě bylo ticho. Hugh O’Neill chtěl vyplout až po půlnoci a šel si brzy lehnout. V krbu skučel vítr, jako by ho všechno bolelo, a ve světnici bylo cítit kouř, protože se do ohně dostal kousek vlhké rašeliny.

„To není pěkná noc, viď, Eileen?“

Eileen se obrátila. „Není, babičko.“

„Černá noc, za hodinu se dá do deště. Tvá matka cítí počasí už celý den ve všech údech. Nejhorší doba je podzim a jaro. Vichry, vichřice. Za takových nocí vidím vždycky v duchu kraj, který vypadá jako zahrada, plný květin a rozkvetlých keřů. Cítím slunce na rukou i na tváři, hřeje mě a rozveseluje jako mladou holku. Tráva pode mnou je měkoučká jako prachové peří a vznáším se po ni lehce jako list. Je podivuhodně krásné být listem, vidět květiny, které jsou samá barva, tak barevné, žes to v životě neviděla, Eileen.“

„Máš báječné sny, babičko.“

„Ano, Eileen, jsou to sny, a jaký by to byl život bez snů? Nedal by se unést.“

Eileen k ránu procitla, protože vichr dorážel na dům jako divoké zvíře. Posadila se na lůžku. Dole ve světnici hořela lampa. Eileen poslouchala. Nebylo slyšet ani hlásek. Oblekla se a sešla dolů.

Maminka stála u okna, babička rozhrabávala oheň.

„Kam jeli?“ zeptala se Eileen.

„Do průlivu,“ odpověděla matka, „ale dnes je to jedno.“

„Jenom naše loď?“

„Ne, ještě jedna.“

Eileen vyšla na práh. Venku bylo světleji, než očekávala; oklamalo ji uvnitř světlo lampy. Vítr ji přitiskl na stěnu domu a chtěl jí obrátit sukni přes hlavu.

Dole v zátoce, kde se voda a země stýkaly, stíhala vlna vlnu. Valily se šedozelené na břeh a bičovaly ostrov. Nikde ani náznak něčeho, co by připomínalo člun.

Po silnici přibíhali muži. Mezi nimi starý Murphy. Všichni mířili dolů k zátoce.

Eileen měla od domu lepší výhled a také první uviděla člun, který letěl po vlnách, mizel v jejich propastech a zase byl vyzdvihován do výše. Patrick, Marie O’Neillová a stará pani O’Neillová vyšli ze dveří a všichni běželi, co jim nohy stačily, dolů k zátoce.

Člun se prodíral ke břehu. Proplétal se jako černý had bílou pěnou. Do zátoky se sbíhalo stále víc lidí. Teď už bylo možno rozeznat, kdo v člunu sedí: Red Hugh se svou posádkou to nebyl. Když člun vletěl do zátoky, muži z vesnice se ho chopili, nohama se vzpírali vlně, která ho přinesla, hledali pevnou oporu v blátivé půdě. přimykali se pevně jeden k druhému a nakonec vytáhli celý člun na pevnou zemi.

Marie O’Neillová počkala, dokud muži z člunu nevylezli, a pak se jich zeptala na Hugha.

„Vyhodilo ho to,“ řekl jeden, „ano, musím ti to říct, vyhodilo ho to ze správného směru. Když se přihnal vichr, vytahoval ještě síť. Hugh pravděpodobně nemohl chytit dost rychle kormidlo. Viděl jsem člun, jak letí kolem útesu, víc nevíme. Byli od nás moc daleko.“

Všechny ženy; které stály kolem O’Neillových, se pokřižovaly. Mladá pani Murphyová se rozplakala, muži neříkali nic.

Zpátky do vesnice se nevracel nikdo. Jen Patrick utíkal nahoru k domku, posadil se před domovní dveře, držel si ruce u obličeje jako klapky na oči a prohledával pohledem vodu. Když vítr zasvištěl až k němu nahoru, zabolelo ho v uších, a když se vlny s ohlušujícím řevem zlomily, zamhouřil na několik vteřin oči.

Čím déle tu Patrick seděl, tím více hlasy k němu promlouvaly vítr i moře, a najednou pochopil, co měl Brendan na mysli, když vypravoval, proč každým rokem přijíždí na Inishmore.

Znenadání vedle něho seděl Michael.

„Dole všichni brečí,“ řekl, „to by člověk doopravdy dostal strach.“

„Ženské musejí vždycky hned brečet,“ řekl Patrick, „jen babička ne.“

„Stará paní Hawkinsová taky ne. Sedí v písku a vypadá jako stará pani Mac Namarová, když byla mrtvá. – Myslíš, že to svedou, Paddy?“

„Jestli dneska nějaký člun připluje, milý zlatý, tak to bude náš.“ Svorně jako už dávno ne seděli vedle sebe.

„Jestli neztratili nějaké veslo, tak to svedou.“

„Ale co jestli je to zahnalo moc daleko, tak daleko, že ztratili směr, Paddy?“

„To znáš špatně mého tátu! Ale dovést takovýmhle mořem člun do zátoky, to už je, panečku, něco. To je víc než řídit poníka.“

„Jestli se vrátí, už o tom nikdy nezačnu, Paddy. A jestli příští léto přijede Brendan, budu se taky učit hrát na flétnu, abychom byli zase spolu.“

Patrick přikývl.

„Taky máš o člun strach, Paddy?“

„Mám.“

Michael si teď k němu přisedl blíž, takže se dotýkali rameny.

Dopoledne se pomalu vleklo.

Náhle Patrick šťouchl do Michaela loktem. „Támhle!“ Patrick ukazoval směrem na Brannocky. Na vodě se zmítala černá čárka.

Trvalo, to hezkou chvíli, než ji Michael našel. V téže chvíli oba vyskočili

„Člun!“

„Přijíždí člun!“

Křičeli střídavě, hlasy jim přeskakovaly.

Dole v zátoce lidé ožili. Natahovali se, otáčeli hlavy, napřahovali paže dopředu a mluvili jeden přes druhého. Namáhali se objevit člun.

Patrick a Michael viděli, jak se zvětšuje, viděli, jakou námahu to stojí, aby jej, vítr, který vanul ze severozápadu, zase neodtlačil. Lidem v zátoce připadalo, že to trvá celou věčnost, než připlul tak blízko, aby jej všichni mohli vidět, muži se nahrbili, jako by se chystali vyskočit, někteří se opřeli dlaněmi o kolena, ženy se tlačily do hloučku.

Člun se mezitím přiblížil na takovou vzdálenost, že Patrick a Michael mohli jeho trojčlennou posádku rozpoznat. Hugh O’Neill kormidloval, Hawkins vesloval uprostřed, vpředu seděl mladý Murphy.

„Jestli táta člun neotočí, naletí na útesy,“ šeptal Patrick.

Dole byli zřejmě téhož mínění, protože muži začali křičet a dávat znamení.

„Obraťte! Zůstaňte venku! Obraťte! Zůstaňte na moři!“

Bylo to beznadějné. Vichr a moře řvaly hlasitěji. Když člun zmizel pod nějakou vlnou, zeny vyjekly, a když se zase vynořil, s úlevou zasténaly. Teď se muži rozestavili do dvou řad. Viděli, jak Red Hugh vynakládá veškerou sílu, aby neminuli zátoku a aby je to nevrhlo na skaliska. Slyšeli jeho chraptivé povely a napětím se už neodvažovali skoro ani dýchat.

Náhle se člun otočil, vystřelil na otevřené moře, otočil se ještě jednou, a už mířil do zátoky. Obrovská vlna ho tam zanesla. Muži, kteří byli v řetězu nejvíce vpředu, stáli až po pás ve vodě, natáhli po člunu ruce, uchopili ho, smýklo to jimi do zátoky, vzepřeli se, přitisknuti k člunu, vlně, která je chtěla stáhnout zpátky do moře.

Člun přistál, a jako pominutí pádili Patrick a Michael dolů k zátoce.

Večer řekl Hugh O’Neill: „Budu si muset za Murphy ho najít někoho jiného, půjde taky pryč. Ještě nic neříkal, ale to se vycítí, a nemohu mu to zazlívat. Mnoho nechybělo, a bylo by bývalo po něm – a já bych ho měl na svědomí, bez viny sice, ale jezdi v mém člunu. Proč je nám přisouzen takový život? Je to vůbec nějaký život? Kdybych byl mladý, odešel bych hned zítra. Johnjo se už nesmí vrátit, to jsem si dnes přisahal. Ať se má lépe.“ – „Tatínku,“ řekla Eileen a dívala se přitom na otcovy velké ruce, dosud jako oheň červené od veslování, na kterých stále ještě nesplaskly naběhlé žíly. „Tatínku,“ začala Eileen ještě jednou, „Johnjovi není co závidět, přihodilo se mu neštěstí.“ Mluvila chvatně, protože se všichni na ni dívali. „Johnjo přejel člověka.“

Potom položila na stůl Johnjův dopis.

24

První odpověděl na Eileenin dopis Douglas O’Flaherty:

S Johnjovou záležitostí je to mnohem lepší, než Ti pravděpodobně napsal. Na nehodě nemá vinu, to je svědecky nesporně prokázáno. Cyklista před ním odbočil, aniž dal jakékoli znamení. Johnjo jel podle předpisů a udělal všechno, co řidič v jeho situaci ještě může udělat. Bylo to patrné po prozkoumání stop brzdění. Johnjo se o těžce zraněného ihned postaral a nabídl se jako dárce krve – víc než on nemohl udělat nikdo. Převzal jsem jeho obhajobu. Nelekej se slova obhajoba, v podstatě nebylo co obhajovat. Přesto bylo dobře, žes mi o tom napsala, protože Johnjo je velice rozrušen. Někdy není schopen promluvit jediné slovo anglicky, mohu se s ním dohovořit pouze galsky. Zda u něho byla Ita, nevím. Připadá mi, že se mezi nimi něco přihodilo, co Johnja velice ranilo. Firma by si ho velmi ráda ponechala jako řidiče, ale on už si nechce, sednout za volant. To je všechno, co Ti o tom v této chvíli mohu napsal. Nedělej si víc starostí, než je třeba, a také rodičům tu nehodu už déle nezamlčuj. Kdyby tě snad ještě něco skličovalo, napiš svému srdečně Tě pozdravujícímu Douglasu O’Flahertymat.

P. s.

Na báchorku o Náprstníčkovi jsem nezapomněl, milá Eileen, a jsou-li povolání, při nichž si uvědomíme, kolik lidí by se rádo zbavilo hrbu, pak své k nim určitě mohu počítat.

Douglasův dopis znamenal pro O’Neillovy úlevu. Že byl Johnjo nevinen, zbavilo je nejhoršího strachu. Přesto starost o něj zůstávala. Když konečně došel dopis od něho, byla to jedna jediná sebeobžaloba.

… A i kdyby mě osvobodily všechny soudy světa, sám před sebou vinen budu. Mou vinou musel zemřít člověk. Jaký jsem to byl blázen, když jsem si myslel, že auto dělá jen to, co chci. Byl jsem ctižádostivý, chtěl jsem být nejlepším řidičem, chtěl jsem ostatním ukázat, jak se s ním zachází. Tato pošetilost byla odpustitelná, ale vina není..?

Ilin dopis nezbavil rodiče starostí:

S Johnjem není vůbec žádná řeč, je svéhlavý jako mezek; Byla jsem u něho dvakrát. Jednou se ke mně pouze otočil zády a podruhé se dal zapřít. Hovořila jsem telefonicky s Douglasem O’Flahertym a všechno se od něho dověděla. Jistě je smutné, že se právě Johnjovi něco takového stalo ale tady jsou takové nehody na denním pořádku, a leckdo by byl rád, kdyby z toho vyvázl jako Johnjo. Přešla mě chuť zajít za ním ještě jednou. Mám taky svou práci.

Marie O’Neillová se nad Itiným dopisem rozplakala a dlouho se nemohla utišit.

„Jak to přijde, že je Ita tak bezcitná?“ ptala se. „Je to zrovna tak naše dítě jako ostatní tři a vyrůstala stejně jako ony. Co jsme udělali nesprávně?“

„Nejsi první, kdo se takhle ptá,“ odpověděla stará paní O’Neillová, „s Itou je třeba mít trpělivost a nevidět ji ze samé starosti o Johnja horši, než je. Však ona si taky ještě…“

„A třeba se ještě víc zatvrdí.“

„Možná, ale přesto zůstane tvou dcerou.“

O’Neillovi nemohli nic jiného dělat než Johnjovi psát a stále znovu ho nabádat, aby byl statečný. Pokusil se o to i páter Rowbotham, když psal:

Uvaž, milý Johnjo, že smrt pro nás křesťany neznamená konec, ale nový život. Neznám člověka, který by se za svého života nějak neprovinil. Jsi ještě mladý a přijde doba, kdy svou vinu budeš moci odčinit.

Lidé z Bungowly vysedávali po řadě u O’Neillových a nikdo nemluvil o ničem jiném než o Johnjově neštěstí. Dolovali z paměti nejstarší příběhy a srovnávali je s jeho nešťastnou příhodou, a třebaže přitom dopadl dobře, nebylo mu to nic platné.

Eileen byla ráda, že aspoň přes den není doma. Maggie a Tim Moranovi se nevyptávali a nemluvili o tom. Jen jednou řekl Tim. „Domluvili jsme, že dostaneš polovinu mého listonošského platu. Kdybys potřebovala víc, něco ti půjčím. Kdo má co dělat se soudem, potřebuje peníze, to jinak nejde.“

Ale Eileen musela každý den chodit do mnoha domů, a proto si toužebně přála, aby se něco stalo, co by přivedlo lidi na jiné myšlenky.

Toto přání se ji splnilo, a to ve chvíli, kdy Murphyovic kráva vrhla dvě telata. Takového něco se na třech aranských ostrovech nepřihodilo, co lidská paměť sahá. A teď se to stalo právě Murphyovým, kteří ani nebyli rolníky, a jako naschvál krávě, která měla jen jeden roh.

Lidé se mlčky přestěhovali z O’Neillovic světnice do Murphyových stáje a okukovali obě telata ze všech stran.

„Nic jim nechybí, jen jsou kapánek malá,“ řekl někdo.

„Jen počkej za rok,“ odpověděl starý Murphy, „to se podivíš.“

„Myslíš, že kráva bude mít příští rok zase dvě telata?“

„Ne,“ řekl starý Murphy smrtelně vážně, protože musel zatajovat smích, „tenkrát v Galway, když jsme tu krávu koupili, nám prorokovali, že příští rok to budou tři.“

„Už vidím,“ řekl Hawkins, „že to nebude dlouho trvat a budeš konkurovat co do pověsti O’Flahertymu.“

„A O’Brian to pak taky bude moct sbalil!“ vložil se do toho jiný.

„Pokud jde o tvé vnuky, včas si rozmysli, čím je necháš vystudovat. Musíš se pokusit dostat jednoho do vlády, aby tam něco vytloukl pro rolníky.“

Patrick a Michael se mezitím opírali o dveře stáje a nespouštěli oči z telat.

„Už jsi někdy viděl taková dvě hezoučká telata?“ zeptal se Michael tiše.

Patrick zavrtěl hlavou.

„A jak už dovedou skákat, viď?“

Patrick přikývl.

„Proti tomu, jaké máme štěstí s tou krávou, poník dočista nic není.“ Michael chtěl říci Patrickovi něco milého, a proto si nedovedl vysvětlit, proč Patrick najednou utekl.

Patrick šel dolů do zátoky, posadil se na jeden z člunů, podepřel si lokty o kolena a hlavu do dlani. Přemýšlel. Nejdřív poník, potom kráva a teď dvě telata. Před ním přinášela voda kousek dřeva ke břehu a zase ho sebrala nazpět. Jednou plavalo na samém vrcholku vlny, pak zmizelo pod ni. Trvalo to dobrou půlhodinu, než dřevo zůstalo ležet v zátoce.

Jako by byl Patrick na to čekal, sklouzl náhle z člunu, šel domů, vyndal z krabice modré natahovací autíčko a běžels ním nahoru na útesy. Ani se na ně nepodíval a hodil je vysokým obloukem do příboje.

Přesně týden před vánocemi se projednával Johnjův případ před soudem. Na Inishmore se toho dne válela mlha tak hustá jako vata. Ohně v krbech lapaly po vzduchu a kouř, který se prodíral komíny, se ploužil v bledě modrých proužcích podél domů. Ze střech kapalo, po dveřích a oknech stékala pára. Rackové seděli v řadách na doškových štítech, při odletu se spouštěli až k samé zemi, a když se odvážili do mlhy, křičeli, jako by měli strach, že se jeden druhému ztratí.

O’Neillovi se všichni upínali k nějaké práci. Red Hugh navazoval s Hawkinsem novou siř; od nedávné bouře mu chyběla. Stará paní O’Neillová nezvedla hlavu od předení a Marie O’Neillová prala prádlo, myla nádobí a škrabala brambory, jako kdyby měla uvařit pro celou vesnici. Eileen rozdělovala poštu tak zdlouhavě, že na to potřebovala dvojnásobně času.

Patrick cítil, že toho dne není se svou flétnou doma na správném místě. Jakmile přišel ze školy, zmizel, a protože na celém Inishmore nebyl trpělivější posluchač než Pat Haly, zašel k němu.

Pat a Patrick se pohodlně usadili před krbem, kozel si lehl mezi ně a dal se od Pata škrábat na hlavě. Když Patový prsty zemdlely, vynašel si kozel roztřepaný rukáv jeho svetru a uždiboval ho.

Patrick mezitím hrál. Občas mu Pat uznale přikývl a zašeptal: „Brendan bude mít z tebe radost.“

Kdykoli Patrick přestal hrát a hledal novou melodii, otočil po něm kozel hlavu a podíval se na něj žlutýma očima. To se potom Pat rozzářil na celé kolo.

„Jen se podívej, jak čeká, já vím, že má pochopení pro dobrou hudbu! To je u kozlů velká vzácnost! Co říkám u kozlů, ani každý člověk pro to nemá sluch. A to mi teď chce Tim namluvit, že je to s nim nějak nekalé a že v Hnědáčkovi je zakletý nějaký čert.“ Pat Haly si zaťukal na čelo. „Člověk by si málem myslel, že to nedostal do nohy, ale do hlavy.“

Patrick se smál, odtrhl flétnu od úst a vytřepal ji nad ohněm, až to zasyčelo.

„Kdyby můj Hnědáček dovedl jen tak beze všeho vyplivovat desetišilinky, určitě by s tím nezačal u Tima, akorát u Tima!“ Pat si ťukl ještě jednou na čelo, „To ví ďas, jak se ty peníze dostaly do jeho světnice. Ale čím je někdo nevinnější, tím víc se do něj reje, a chudák zvíře, které se nemůže bránit, to na sobě musí nechat.“

Nevědomky se Pat dotkl Patricka na nejcitlivějším místě. Rozpačitě válel Patrick flétnu na kolenou sem a tam.

„Co jsem chtěl říct, Pate, Hnědáček – chtěl jsem říct – zkrátka vím, že je nevinen.“

„Cože? Ty to víš?“ zeptal se Pat a rozčileně se šťoural nehtem od palce mezi předními zuby. „Ty to víš?“

„Ano – a taky vím, kdo ten desetišilink do světnice hodil.“

„Tak kdo, ven s tím!“

Byl to dlouhý rozhovor. Pat Haly nechal při něm vyhasnout oheň a ani nezpozoroval, jak mu kozel páře řadu po řadě rukáv a žere ho. Všiml si toho teprve, když se začal žalostně dávit a musel mu tahat z krku několik loktů dlouhý kus nadranc promočené vlny.

V téže době to u Tima Morana zabzučelo v přepínači. Eileen, která právě neměla příliš naspěch, aby se dostala domů, zvedla sluchátko.

„Zde telefonní ústředna na Inishmore!“

„Eileen, spojuji tě s Londýnem, nezavěšuj!“

„Haló?“

„Tady je telefonní ústředna na Inishmore!“

„Je to Eileen? Tady Douglas! Chtěl jsem ti jen říci, že je všechno v pořádku.“

„Douglasi! Skutečně? Ach, Douglasi, já mám takovou radost! Nedovedu ti říct, jakou mám radost! Všechno je v pořádku? A co říká Johnjo? Jak to vypadá s Johnjem?“

„To víš, že se mu ulevilo, ale bude ještě dlouho potřebovat, než to překoná. Tvůj bratr si to nijak neulehčuje. Je to jemný chlapec, to jsem ti chtěl taky ještě říct. A ještě něco, Eileen, ale ne, to ti raději napíšu. Měj se hezky! Pozdravuj mou matku a mého hodného Williama O’Flahertyho!“

„Sbohem, Douglasi!“

Eileen zavěsila, objala nejdříve Maggie, pak Tima Morana, vyběhla ze dveří, nasedla na kolo a šlápla do pedálů.

V těch dnech měla Eileen co dělat, aby roznesla vánoční poštu. Nezřídka musela jet do některé vesnice dvakrát: Od Johnja došel dlouhý dopis:

Moji drazí!

Jak dopadlo přelíčení, víte od Douglase a mohu si ušetřit námahu psát o něm. Ita přijela na poslední chvíli taxíkem a hned potom zase odjela na nějakou módní přehlídku, jak říkala. Já jsem několik dni předtím dojel k ženě, která mou vinou přišla o muže. Potřeboval jsem dlouho, než jsem se k tomu odhodlal, a nepřeji nikomu, aby jednou musel vykonat takovou cestu. Byl jsem připraven na to, že přede mnou zabouchne dveře, ale neudělala to. Má malý krámek, asi jako Anna Mac Leanová a je i v jejím věku. I když hned tak nebudu zase jezdit, přece jsem se rozhodl, že u firmy zůstanu. O vánocích budu v duchu s Vámi a ani Vy nezapomeňte na

Vašeho věrného

Johnja

Ita poslala velký balík a krátký dopis.

Půjdu s Johnjem na půlnoční, a jeden večer třeba do biografu, když bude chtít. O sobě Vám mohu napsat, že jsem se už mnoho naučila, ale musím se ještě velmi mnohému naučit. Umím se teď sama učesal a nalíčit, což mě dřív stálo spoustu peněz. V životě jsem se tolik nenaoblíkala jako za tu krátkou dobu, co jsem tady. Náš závod pořádá mnoho módních přehlídek ve velkých i malých městech a já se jich vždycky účastním.

Ita všechny pozdravovala a přála veselé vánoce. V obálce byl ještě složený lístek. Na něm bylo napsáno: Jen pro maminku!

Milá maminko,

mělas pravdu, když jsi tenkrát říkala, že všude přijdou všední dny. Teď to vím a dovedu se s tím vypořádat. Hůře se polykají zlomyslnosti ostatních děvčat, která mi nepřeji úspěch. Jsem cizinka, a ještě k tomu z venkova. Ustavičně se pokoušejí očernit mě u šéfky. Při přehlídkách, kdy všechno musí jít jako na drátku, mi schovávají střevíce nebo šperky, které k nějakým šatům patří, abych nebyla včas hotova. Chtějí mě pokořit, ale nepovede se jim to. Ostatním o tom nic neříkej.

Ita

Dva dny před vánocemi vyplatil Tim Moran Eileen peníze, jak si to smluvili.

„Jestli je ti to vhod,“ řekl, „napíšu poštovnímu ředitelství, že se o práci dělíme. S mou nohou už to nebude takové jako dřív. Špatně se mi jezdi na kole, to jsem teď už dost často vyzkoušel. Jestli tedy chceš…“

Rozzářená štěstím jela toho dne do Bungowly, na kole košík plný báječných věcí, které nakoupila u Anny Mac Leanové. Eileen chtěla nejen každému udělat radost, ale maminka měla tentokrát o vánocích navařit a napéct dobrot jako ještě nikdy předtím.

„Už jsem tě dávno neviděla tak veselou, Eileen,“ zkoumala Anna Mac Leanová a nespustila své soví oči z Eileeniny tváře, „vždyť celá záříš!“

„Myslíš?“

„Snad nepřelétl nad Bungowlou mladý Angus?“

Nebyl to dobrý žert, zakládal se na pouhé zvědavosti.

„Ale Anno,“ odpověděla Eileen, „mladý Murény, mladý O’Neill, to by šlo, ale bůh lásky se jmenuje Angus Og.“

Anna Mac Leanová doobsloužila Eileen se sladkokyselým úsměvem, a když Eileen vyšla z krámu, pomyslela si: Ještě rok dva, a strčí všechna děvčata na Inishmore do kapsy, protože je nejenom hezká – hloupá taky není.

Den před vánocemi došel dopis od Douglase a balík pro Patricka. Douglas psal:

Vzpomínáš si ještě na to, Eileen, jak jsi tehdy přinesla mamince ryby a jak jsme potom stáli spolu ve stáji u fenky se štěňaty? Tenkrát jsem si myslel, že by to bylo jistě hezké procházet se s Tebou ve větru. Až příští rok přijedu domů na návštěvu, rád bych se s Tebou proběhl po Inishmore, ať je jaké chce počasí. Půjdeš se mnou, Eileen

Když Eileen nesla poštu do Kilronanu, myslela si: Jaký to byl rok! Na jaře jsem ještě napichovala s Itou chaluhy, a teď? Proč jen mám takovou radost? Vždyť se mi radostí doslova hlava točí!

Baliček pro Patricka byl od Edwarda z Dublinu. Byla v něm čokoláda, bonbóny, perníčky, noty, kniha pověstí a dopis.

Pře ji Ti pěkné vánoce, Rede Patricku, sám si přeji flétnu, právě takovou, jakou máš ty, a příští léto, až přijdu na Inishmore, budu s Tebou hrát o závod!

„I ten ještě,“ vzdychla si stará paní O’Neillová, „ještě dobře, že zátoka není daleko a čluny že nemají uši.“