kolektiv autorů

Za vinu se pyká

JULIJ FAJBYŠENKO

1

Náš dům stál na kopci. Kolem samá kvetoucí zahrada až dolu ke strži na předměstí, kde v malinkých domcích bydleli podivní přistěhovalci. Věčně se ryli v rozvalinách, kterých byla spousta nejen tady, ale všude po celém městě. Zahrada se tiskla větvemi jabloní ke klášterní zdi, táhla se dolů k městským ulicím a odtud zdola, skoro od silničních příkopů, stoupaly nahoru neduživé řady mladých jablůněk zasazených neznámo kým a ponechaných svému osudu. Stoupaly skoro až k našemu dvoru, jejich kadeřavé korunky se houpaly málem u samého zápraží, opodál hučely ve větru staré višně a třešně, sukovité hrušně chrastily přeschlým listím.

Pod tímto zeleným královstvím vynikal půdorys starého města s uličkami, napůl zbořenými válkou, a s výškovými domy, proměněnými v ruiny. Teď už bylo leckde na domech lešení, opravovalo se; tu a tam na předměstí už stály čisťounké domečky, ponořené do zelených vln zahrad.

Z okna našeho domu jsme viděli celé město kromě parku, který se rozkládal na kopci, ale z druhé strany města.

Říkám našeho domu, ale bydlely v něm čtyři rodiny. Nám patřil jen jeden pokoj s vyhlídkou, a proto jsem se mohl každý den dívat celé hodiny na město zmrzačené válkou. Z jedné strany věčně tmavé chodby bydlel kromě nás Ivan s matkou a starý Izák se zamlklou vnučkou; z druhé strany rodina Stefana.

Náš dům byl jen molekulou okolního světa a tento svět se teprve zbavoval jednotlivých nánosů minulosti. Žili jsme přece v kraji, který pamatoval Rakousko-Uhersko, panské Polsko i nedávné hrůzy hitlerovské nadvlády.

Kdysi ten dům patřil Stefanovi. Ostatní nájemníci se do něho nastěhovali až po osvobození. Všichni. Stefan, vysoký, zachmuřený, s velkým nosem v neholené tváři, se zřídka objevoval na chodbě nebo v naší polovině domu. Jeho rodina měla zvláštní vchod do zahrady a chodby užívali jen tehdy, když z ní vynášeli, nebo naopak přinášeli něco ze starého nábytku, kterým byl zatarasen celý zadní trakt domu.

Hned první neděli, jak jsme přijeli, jsem vpadl rovnou do víru zdejšího života. Bylo teprve sedm ráno a slunce ospale plulo nízko nad městskými střechami, chvělo se měkkými pruhy své záře na přehřátých prknech zápraží a blýskalo listím stromoví. Zatímco otec a matka ještě spali, vylezl jsem oknem a pelášil ke studni. Spálil jsem si tvář ledovým ohněm studniční vody, spláchl záda a šel zpátky. Ručník jsem zapomněl v pokoji a voda schla na mé kůži velmi pomalu.

Na zápraží už seděl starý Izák v houpací židli a vedle něho na židli seděla buclatá, ostýchavá dívka s jemným ruměncem na sněhobílé oválné tváři. Přivítala mne vlídným i výsměšným pohledem, kývl jsem hlavou, řekl „brýden“ a chtěl jít dál. Ale v tom okamžiku vyšlo ze zahrady celé procesí: vpředu vysoká tělnatá žena v saku staženém v pase, v dlouhé zvonové sukni a v klobouku s peřím, za ní Stefan v rozmarném sáčku, žensky obepínajícím jeho boky, s kravatou na světle žluté košili a s plstěným kloboukem. Jeho zasmušilá tvář byla tentokrát vyholená, ale oči měly stále stejný plachý výraz, a jako poslední šlo způsobně děvče přibližně mého věku v krátkých béžových šatech nad kolena; vysoký účes z bohatých popelavých vlasů jí splýval po zádech a bílé ponožky v lakovaných střevíčkách se na opálených nožkách výrazně odrážely.

Rodina přešla kolem nás mlčky, jen děvče na zápraží tiše, ale zřetelně v ranním tichu řeklo:

„Dobrý den, paní a pane Tyndo.“

Stefan vztáhl ruku ke klobouku, jako by chtěl smeknout, a tetka zašveholila: „Dobrý den.“

A hned nato děvčátko andělským hláskem protáhlo:

„Gut Morgen, Rebeko.“

„Dobrý den, Kšiso.“

Stál jsem jako přimražený a jen kulil oči za vzdalující se rodinkou.

„Jdou na mši,“ sdělila Rebeka. „Jaké jste víry, chlapče?“

Zamyslel jsem se. Jaké jsem vlastně víry?

„Žádné,“ odpověděl jsem.

„To není možné,“ vlídně řeklo děvče, „člověk přece musí mít nějakou víru.“

„Můj táta je komunista,“ vysvětlil jsem, „a já jsem pionýr – pámbu není a nikdy nebyl.“

Starý Izák zavrtěl smutně hlavou a podíval se na mě černýma, hluboko zapadlýma očima:

„Mluvíš, chlapče, moc nerozumně.“

Vtom vyšel na zápraží černovlasý mladík, ve vyšívané ukrajinské košili, tvář měl hrubou, ale výraz dobrácký.

„Co jsi zač?“ zeptal se ukrajinsky, překvapen, že mě tu vidí, a jeho nehezkou tvář najednou oživil šibalský, ale vlídný úsměv. „Kdo je tady takový pohan, že neuznává boha?“

„To je syn Golubovského,“ pronesla zpěvavým hlasem Rebeka. „Přijel včera s maminkou, viď, chlapče?“

„Ano,“ odsekl jsem. Dopalovala mě ta všeobecná pozornost.

„A jak ti říkají, junáku?“ vyptával se Ukrajinec.

„Tolik,“ odpověděl jsem.

„A já se jmenuju Ivan,“ řekl mladík a pevně mi sevřel ruku, „a tohle je Izák a Rebeka. Neměls jim povídat, že seš bez víry, seš přeci Rus, tak budeš pravoslavný jako já.“

„Ne,“ stál jsem na svém a zavrtěl hlavou, „jsem pionýr. My do kostela nechodíme. A pámbu není.“

Podíval se na mne, svraštil čelo a po chvíli řekl:

„Když není, tak není,“ sestoupil ze zápraží a šel po trávníku k pěšině.

Rebejka s Izákem mlčeli a já vkročil do pokoje.

Po snídani jsem se vydal na průzkum zahrady. Slunce už bylo vysoko, od země zpod jabloní stoupala těžká trpká vůně, nehnul se ani lísteček, jen smaragdoví brouci, zářící v slunečním paprsku jako ryzí zlato, létali nízko a líně nad zemí. U domu z naší strany zahrady stál hluboko do země zaražený stůl a kolem něho lavice. Prkna prohřátá sluncem svítila novotou. Višňové stromy vrhaly na stůl krajkový chladivý stín. Všude šmejdily hlučné vypasené krůty s fialovými plandavými lalůčky. Krocan, vážný a pestrý jako mahárádža, šlehl po mně rozhněvaným okem. Hodil jsem po něm hrudku hlíny. Krocan s hudrováním uskočil, pohrozil jsem mu ještě pěstí a šel dál do zahrady.

Až ke klášterní zdi se táhly staré jabloně s vysoko zvednutými větvemi obtěžkanými plody, do výše čněly bohaté koruny hrušní a vedle nich začínalo celé království švestek. Co jich tady bylo! A všemožných druhů – fialové, černé, namodralé, nachové – jedny zralé tak, že se rozplývaly v ústech se sladkou vůní, druhé ještě nazelenalé, tvrdé, budící laskominy, jako bys spolkl plnou lžíci octa. Zahrada si mne prostě podmanila množstvím barev, vůní a plodů.

Já však byl dítě středoruského města se starobylým centrem, kde se jen v dřevěných předměstích občas prohýbaly ploty pod požehnanou tíží jabloňových větví. Ale nám, odvážným klukům z pětiposchoďových činžáků, štěstí přálo jen po vyčerpávající námaze nočních přepadů. Tehdy jsme šíleně uháněli k plotu, za košilí plno jablek a za námi nadávky majitele a zuřivý, ochraptělý štěkot odvázaného psa. A když jsme se přehoupli přes plot a přelítli tři čtyři bloky, zjistili jsme najednou k vlastní lítosti, že nadarmo bylo přelámáno tolik větví, nadarmo jsme si cpali kapsy a záňadří až k prasknutí – kořist jsme při úprku poztráceli. V našich dvorech, plných uhelného prachu,, hřmotu z kotelny, hromad odpadků a holubího vrkání, bylo dost i jiných požitků – rvačky, šermování lískovými pruty, vyprávění hrůzostrašných historek za večerního šera – a přece, jak jsem neměl ztratit hlavu ve zdejším ráji, v té záplavě slunce, zeleně a ovoce! Vždyť až dodnes bylo celých mých dvanáct let jen předzvěstí setkání s takovou zahradou. Proto za hodinu nato najedený višní a švestek, opilý sladkostí v ústech a směsicí vůní, které mne prostoupily až do morku kostí, jsem usnul ve stínu švestkových stromů za slabounkého bzučení much. Ze země stoupala pára, a já v dřímotě cítil, jak se nade mnou houpá slíva. Nějaká neodbytná moucha mi běhala po nose, foukl jsem, moucha se nehnula, pohodil jsem hlavou, šimrání nepřestalo – bylo to k nevydržení, ohnal jsem se a posadil.

Přede mnou stála, tenký proutek v ruce, známá dívka s popelavými vlasy rozhozenými po zádech. Modré oči mhouřila před sluncem a místo hezkých krémových šatů, které měla na sobě ráno, teď obepínaly její drobné, pružné tělo plavky.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Co jsi zač?“ protáhla a dívala se na mne upřeně drzýma modrýma očima; na její vyzývavé tváři nebylo ani stopy té cudnosti, která z ní vyzařovala ráno.

„A co ty jsi zač?“ zeptal jsem se vstávaje.

„Jsem Kšisa,“ odpověděla, „a o tobě už vím. Přijel jsi včera k svému taťkovi a budeš už pořád tady. Je to tak?“

„Je,“ přisvědčil jsem.

„Ale jestli budeš spát v zahradě bez dovolení, tak ti nařežu,“ řekla zlostně a upřela na mne své modré oči, „slyšels?“

„Celý se třesu,“ zažertoval jsem, „co jsi zač, že mi vyhrožuješ?“

V tom okamžiku mi prut spálil rameno, vyřítil jsem se za ní a půl hodiny jsem ji honil po celé zahradě. Byla mrštná a vzteklá, škrábala jako kočka, plivala po mně a vyškubávala se mi z rukou. A když byla se silami u konce, nadávala v pěti jazycích najednou. Nakonec jsem jí přece nějakou vrazil a ona mě kousla. Pustil jsem ji a šel domů. Měl jsem dopal a zlost. Sotva jsem přijel a už jsem si začal s holkou. Kousnutý prst bolel. Najednou mě nečekaně dohonila.

„Budeš se ještě prát?“ zeptala se polským dialektem.

„Koukej mazat,“ řekl jsem. „Huso! S holkama se nikdy neperu, ale takovou vzteklici jsem neviděl! Vztekloune!“

„Vzteklá?“ rozchechtala se. „Jsem strašně vzteklá! A budeš se mnou kamarádit?“

Ztuhl jsem.

„Co říkáš?“ otázal jsem se.

„Budeš se mnou kamarádit!“ rozhodla a hned mi dala pusu na tvář. „Rozumíš?“

Mlčel jsem.

„Jak ti říkají?“

„Tolik,“ já na to.

„Tólek,“ protáhla. „Můj drahý Tolku, pojď do města.“

Šli jsme.

Ach město čtyřicátých let! Bylo jsi samý válečný šrám a jizva. Válka ještě dýchala z rozvalin ulic, z hald rumu zbořených domů, ze smutných očí stařen, i ze zuřivých hádek lidí ve frontách, ze zarputilosti invalidů; připomínaly ji i samopaly hlídek. Na chodnících se co chvíli mihl vojenský kabát nebo celá uniforma. Ty německé dotrhávali kluci. O válce i padlých hrdinech Varšavy zpíval i starý kolovrátkář, válku připomínala i kostra hotelu na Stalinově třídě, kde celé první patro, které bylo kdysi zasklenou galérií, viselo až k zemi na armaturové kostře stropní konstrukce. Kdysi to byl ve městě nejlepší hotel pana Svibery, ale teď to byly jen trosky zavalené rozbitým sklem. Z prasklin v asfaltu hlavní ulice bujně vyrážel pýr a vysoko zvedal svá fialová kvítka lopuch.

Kolem tmavého starobylého kostela, obloženého zvětralým kamenem, čekali s nastavenou rukou žebráci. I kolem uniatské kostelní rotundy čekali žebráci. Stejně tak čekali i kolem pravoslavného chrámu s vysoko čnějící cibulovitou kopulí.

Ve městě vládl neklid – válka už odhřměla vítěznými salvami v Moskvě, avšak v okolních lesích zanechala nacionalistické bandy. I město žilo jako strážní budka vzpomínkou na zákeřné výstřely ze zároží, na mrtvoly nacházené za svítání ve škarpách. U vrat správy státní bezpečnosti stála nákladní auta s vojáky v přílbách, vedle budovy milice frkaly džípy s ozbrojenými milicionáři.

Kšiska se ve svém nevhodném úboru proplétala zástupem, otáčela se, vyzývavě na mne mávala a zas mizela. Za malou chvíli jsme vyšli do ulic plných nekonečných rozvalin. Tady začínalo to nejzajímavější. Lezli jsme po vrzavých schodech na spadnutí, na schodišťové prostory a pobořené plochy, které byly kdysi pokoji. Visely nad prázdnotou, jen tu a tam po stranách byly ještě zbytky stěn. Obyčejně se u budov zachovaly jen jejich části a kusy přepážek visících na žebrech armatur. Někdy jsme objevili zřícený pokoj s částečně zachovalým stropem. Tady se plně projevil Kšisin „talent“. Prohrabávala každou hromadu smetí a omítky, oklepávala zprohýbaná vědra a hrnce, dávala stranou ještě použitelné, rozhrabávala nohama popel a prach, přehrabávala roztrhaný papír a fotografie – v životě jsem neviděl tolik papíru a fotografií, jako v těchto napůl zbořených a opuštěných domech. V jednom takovém polorozbořeném a omítkou zavaleném bytě jsem strčil do odřeného psacího stolu, ten se naklonil a sesypal. Něco zařinčelo – shýbl jsem se –, vedle hromádky podlouhlých německých bankovek se kutálely po podlaze tři zlaté mince. Sotva jsem se ohnul, abych je zvedl, už se mihlo útlé tělo, Kšiska padla na špinavou podlahu a přikryla peníze svým tělem.

Díval jsem se překvapeně na opálené tělo v plavkách, ležící na smetí opuštěného pokoje, na umíněně ke mně otočenou hlavu s kadeřemi splývajícími do tváře.

„Co je ti?“ zeptal jsem se.

„To jsem našla já! Víš.“

„Co?“

„Já jsem je uviděla první.“

„Ahá!“ pochopil jsem, oč jí jde. „Jen si to seber, třeba všecko.“

Měl jsem té komedie dost. Pokoj byl velký, poodešel jsem k otvoru, kde bylo dřív okno, a podíval se na dvůr. Tam, ve vysokém pýru mezi zrezivělými plechovkami a hromadami hnědého kamení, slídily zuřivě mňoukajíce zdivočelé kočky a ze všeho stoupal hnilobný pach pustnuli. Najednou se mi strašně zachtělo zpátky, do rodného kraje, do hlučného zaprášeného města s červenými tramvajemi, ověšenými dětmi, do jeho uliček, kde na podzim klepaří na záspí babky v teplých kazajkách a válenkách, kde ve dvoře čtyřpatrového domu si hvízdá tramvaják Víťa a kde vykládá neslýchané vojenské příhody věčně podnapilý Nikolaša, poskakuje na své protéze.

Někdo mě škubl za loket. Byla to Kšisa. Stála hlavu stočenu ke straně a koketně po mně pokukovala zpod splývajících praménků popelavých vlasů.

„Co seš tak smutnej, Tolku?“

„Nepůjdem domů?“ zeptal jsem se a podíval se na její plavky, pod kterými se rýsovaly tři mince. „Co tady?“

„Je tady plno věcí,“ řekla. „Ty taky za chvilku něco najdeš…“

„Nepotřebuju vůbec nic,“ odbyl jsem ji.

Dívala se na mne, stisknuvši úzké rty.

„Tolku, seš můj miláček?“

Usmál jsem se:

„Co to pořád breptáš?“

„Ty se na mě zlobíš?“

„Ale ne, pojď!“ Seběhl jsem po rozbitých schodech, dunících pod mými kroky, setřásl ze sebe prach a vyšel na ulici.

Za chvíli mě Kšisa dohonila.

„Tolku, kam to jdeme?“

„Domů.“

„Dobrá!“ přidala se ke mně. Odbočili jsme do příčné uličky a vyšli na hlavní třídu. Bylo tu lidí jako much. U výloh obchodů zatlučených prkny stáli frajeři v buřinkách a staromódních kostkovaných šatech. Byly tu hloučky křiklavých Ukrajinek s květinami a procházely se párečky.

Kšisa byla v té pestré tlačenici hned jako doma, ale já cítil rozpaky. Ze všech stran se na mne dívali kluci. Začínala stará historie, kterou měl na svědomí maminčin špatný vkus. Měla za to, že i můj zevnějšek musí svědčit o dobrém vychování. Proto mi dala šedobéžové krátké kalhoty, takže jsem se úplně lišil od ostatní dvanáctileté poválečné mládeže. Tyto kalhoty-golfky a baret vyvolávaly nespoutanou zuřivost mých vrstevníků, kteří uznávali jen dlouhé kalhoty. Co rvaček a výsměchu jsem kvůli tomu musel vydržet! „Frajer!“ křičeli na mne. „Brouček! Maminčin miláček!“ Kolikrát jsem se vzpouzel, když maminka naléhala, abych si vzal ty kalhoty do školy, ale bylo to marné. Já vlastně ani jiné kalhoty, kromě hnědých, ještě kratších, ani neměl. A teď i tady, půldruhého tisíce kilometrů od rodného města, jsem budil pozornost místních kluků, a bylo mi jasné, že se bude všecko opakovat. Stáli v hloučcích v průjezdech domů nebo se proplétali zástupy lidí, ale já věděl a viděl v záblescích jejich postranních pohledů, že mě mají na mušce. Ohlédl jsem se. Kšiska za mnou nebyla. Někde v dálce mezi vojenskými blůzami a bundami se míhaly její zelené plavky. Tři výrostci v tričkách a dlouhých kalhotách, kteří stáli s rukama v kapsách u průchodu, kolem kterého jsem musel projít, plivali skrze zuby.

„Ty seš ňákej frajer,“ řekl jeden z nich ukrajinsky a strčil do mne ramenem.

„Šašek,“ řekl druhý. „Voptej se ho, jestli k nám nepřiletěl náhodou z Ameriky?“

Obešel jsem hulváta a šel pomalu dál.

Ty nešťastné krátké kalhoty byly vějičkou. Moje máma, vychovaná na vnější okázalost, chtěla, abych aspoň svým zevnějškem budil dojem blahobytu a spokojenosti. Jedno ani druhé jsme doma neměli, a neměl to ani nikdo jiný kolem nás, proč tedy já měl udržovat tu planou domněnku, na kterou jsem musel každou chvíli těžce doplácet.

Bylo mi jasné, že ten trojlístek jde po mně. Jinak to nemohlo být. Zahnul jsem do příčné uličky a zrychlil krok. Marně. Byla to ulička uzoučká jako chodba. Z obou stran ji lemovaly čtyřpatrové domy, na jejím konci byla cihlová zeď – slepá ulička. Zastavil jsem se a ohlédl. Šli za mnou a jejich pohledy nevěstily nic dobrého. Došel jsem na konec a zastavil se. Přistoupili až ke mně.

„Seš Polák?“ zeptal se jeden z nich, vlasatý, popelavě bledý, a upřel na mne pronikavý pohled svých zelených očí.

„Nejsem,“ odpověděl jsem.

„Tak z Moskvy?“

„Jsem Rus,“ řekl jsem.

„My jsme Rusové,“ ozval se druhý z nich, „kecáš.“ Vtom mě třetí obešel zezadu a praštil do týlu.

Už je to tady! pomyslil jsem si a vrhl se na vlasáče.

Když mě bilo několik kluků najednou, nikdy nebylo vítězství na mé straně. Proto jsem připadl na jiné řešení – když mne bili všichni, já začal mlátit jen jejich vůdce. Tak bolest porážky byla aspoň o něco menší. Hnal jsem vlasáče ulicí a do zátylku, zad a ramen mne tloukly pěsti jeho kamarádů.

Ten bledý se uměl prát, odrážel rány jedna radost, a jednou mě dokonce praštil do oka. Jeho kamarádi mne zatím třískali hlava nehlava – do boků i do zátylku. Hlavou mi šlehl rudý plamen nenávisti. Vrhl jsem se na něj, popadl ho za hlavu, stočil ji vší silou pod paží a srazil ho na dláždění. Rány zezadu jsem téměř necítil, a tak jsem začal nepřítele škrtit. Zařval, až jsem se lekl. S překvapením jsem si uvědomil, že mě už nikdo nebije – vyskočil jsem. Vedle mě vřela bitva. Nevím, odkud se přihnala Kšiska a pominutá jako rys se zmítala mezi dvěma jinými protivníky. Škrábala je, kopala, odrážela koleny, pohlavkovala a v jednom kuse ječela. Byl to nářek zuřivosti i vítězství a zároveň volání o pomoc. Vrhl jsem se k ní. Dva útočníci se svorně otočili a uháněli ze slepé uličky pryč. Ohlédl jsem se. Vlasatec šel pomalu kolem.

„Máš málo?“ zeptal jsem se, přistoupiv až k němu.

Zastavil se, zakroutil hubeným, stále ještě rudým krkem s naběhlými žilami, odplivl si a chraptivě sklesle řekl:

„Ještě se uvidí, kdo s koho!“

„Jen jdi, jdi,“ poradil jsem mu a bylo mi smrtelně hanba, že jsem škrtil takového neduživce.

A on šel, těžce otáčeje krkem, a mnul si ho dlaní.

„Blbče!“ křičela za ním Kšiska. „Seš bahno, a ne kluk! Nechoď mi na oči, pitomče! Smradě!“

„To jsou chuligáni z Pilsudské ulice,“ vysvětlila mi hned slušně a přejela mou tvář pohledem svých modrých očí. „Že jsme jim ale dali zabrat, Tolku, viď?“

Kšiska míchala ukrajinská, polská a ruská slova jako každý v našem městě, kde se mluvilo podivnou směsicí tři jazyků.

„To jo,“ přisvědčil jsem a v duchu jsem uvažoval, jak asi vypadám. Sáhl jsem si na tvář – pod očima mě pálilo – měl jsem asi pořádnou modřinu, „a vůbec, kde ses tady vzala?“

„Běžela jsem přece za tebou.“

„Já tě neviděl.“

„Seš můj miláček?“ zeptala se a zas mi zničehonic dala pusu. „Je to tak, Tolku?“

„Nech si to!“ osočil jsem se na ni a odstrčil ji od sebe.

To ji překvapilo.

„Seš můj miláček, nebo ne? Dávám ti pusu, jak se to patří.“

„Co sis to vymyslela?“ řekl jsem. „Dovědí se to kluci a prasknou smíchy.“

„Hlupáku,“ řekla a dupla, „jeď si do tý svý Moskvy.“

Otočil jsem se a šel pryč. Neslyšel jsem její kroky za sebou. Než jsem zahnul za roh, ještě jsem se obrátil. Stála u slepé uličky a plakala. Náhlá lítost mě bodla jako jehla přímo u srdce. Chvíli jsem přešlapoval na místě a pak jsem šel k ní.

„Kšisko,“ řekl jsem – byl jsem bezradný, co jí mám ještě říct a co. mám dělat. „Nezlob se. Proč brečíš?“

„Jdi pryč!“ okřikla mě a zas dupla. Její modré oči se leskly slzami. „Neříkám každýmu miláčku. Proč jsi na mě takový?“

„Copak jsme ženich a nevěsta?“ namítl jsem. „Budeme pro smích!“

„Zbabělče!“ vykřikla. „Máš strach! Kdo se ti vysměje? Ukaž mi ho! Vyškrábu mu oči.“

Rozesmál jsem se. Představil jsem si, jak škrábe oči Valkovi Artamanovi z našeho tulského domu, který třikrát za sebou zvedl bezmála půl metráku levou rukou. Smál jsem se a najednou koukám, že ona se taky směje.

„Čemu se směješ?“ zeptal jsem se.

„A čemu se směješ ty?“

„Já se směju tobě.“

„A já zas tobě.“ Dali jsme se do hrozného smíchu a hned jsme se usmířili.

Vzali jsme se za ruce a šli hlavní ulicí.

„Tolku,“ řekla Kšiska a koketně na mne podívala. „Tolku, tumáš,“ ucítil jsem na dlani něco kulatého a teplého. Podíval jsem se na to zblízka. Byla to jedna z těch zlatých mincí, které jsem našel v rozbombardovaném domě.

„Proč mi to dáváš?“ zeptal jsem se. „Nech si to.“

„Ne,“ řekla tvrdohlavě a dala si ruce za záda. „Dávám ji tobě, rozumíš?“

„Já ji nepotřebuju,“ bránil jsem se a pokusil se znovu vtisknout jí minci do ruky. Zavrtěla zas hlavou.

„Ty seš ale hlupák,“ vykřikla najednou. „To ti dávám dárek! Nechceš?“ A málem se rozbrečela nanovo.

Vzal jsem si ji.

Šli jsme hlavní ulicí, kolem nedávno vyklizeného parčíku, kolem kiosků s limonádou a zmrzlinářů. Kšiska mi něco drmolila u samého ucha, a já přemýšlel o slově miláček, které tak ráda říkala. Ne, u nás v Tule se v mých letech nikdo nevodil s holkou za ruku, to by byla hanba. A tady jsem šel, její útlé prsty ve svých, a vůbec jsem se nebál. Překypoval jsem dospělým štěstím.

Najednou mě Kšiska škubla za ruku a vykročila vedle mne zvláštním kočičím krokem, natáhla krk a vyhlížela někoho v zástupu.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Stefan!“ Dívala se upřeně před sebe. V komíhání klobouků, čepic a zátylků jsem nic neviděl.

„Jaký Stefan?“ otázal jsem se.

„Ten od nás. Jde s courou!“ a s těmi slovy se vrhla do zástupu. Chtěl jsem běžet za ní, ale široká záda dospělých mi zahradila cestu. Za chvíli jsem přece jen uviděl Stefana ve velurovém klobouku, jak přechází cestu s naparáděnou ženskou pod paždí, a za chvilku za nimi útlou postavičku v zelených plavkách.

Ne, Kšiska byla opravdu ohromná. Chvíli jsem na ni čekal a pak jsem šel domů.

2

Na zápraží si jako obvykle tiše povídal Izák s Rebekou.

V zahradě u stolu zatlučeného do země popíjeli chlapci ve vyšívaných ukrajinských rubaškách. Na stole byla spousta baňatých lahví s pálenkou a různá jídla. Ivan každou chvíli odběhl do bytu, aby přinesl další dobroty. Jeho matka v čepečku a vysokých botách se zahnutými špičkami pomalu proplouvala kolem stolu a nabízela všem z velké mísy pečenou husu. Zůstal jsem stát opodál ohromen přepychovou hostinou. Ivan, jak běžel kolem mne, usmál se celým svým hranatým obličejem a strčil mi do ruky kus pirohu.

„Soudruzi flámujou,“ šeptl a zmizel.

Piroh byl se zelím a vejci, ještě teplý. Snědl jsem ho s takovou chutí, že jsem si to uvědomil, až když už nebylo z čeho ukusovat ta vonící, na jazyku se rozplývající sousta.

V druhé polovině zahrady běhala sem tam vzrušená Stefanova žena Marysja.

Stínila si rukou oči a vyhlížela něco dole, kde začínaly městské ulice.

Sel jsem domů, posadil se a začal listovat ve starých knihách, kterých tu otec měl spoustu. Obzvlášť krásná kniha měla název Zlatý věk. Byla bohatě ilustrovaná Na obrázcích naparáděná šlechta se stuhami a řády na stejnokrojích se hluboce klaněla statné, majestátní ženě v šatech až na zem a s korunou na hlavě. Byla to Kateřina. Dal jsem se do čtení. Román byl z doby Pugačeva. Četl se lehko. Vešla maminka, na něco se mě ptala, ale já četl právě o souboji, ve kterém byl zákeřně zabit mladý Golicyn, a nemohl jsem se odtrhnout. Kolem blýskaly šavle a já slyšel jejich cinkot

Júladý kníže se už kácel k zemi a snažil si vytrhnout ocelovou čepel z prsou.

Přišel tatínek. Četl jsem dál, ale aspoň jedním uchem jsem se snažil poslouchat, co říká, protože otec vyprávěl vždycky něco zajímavého.

„Venku,“ říkal se smíchem při mytí nad umývadlem, „řádí šovinisti; a v zahradě je boží dopuštění. Přišel Stefan trošku nachmelený a pokouší se před Marysjou ospravedlnit, poněvadž jí Kšiska řekla, že ho viděla s nějakou ženskou. To je holka! Hotový čert. Zdá se, že s ní kamarádí náš Tolka. A myslím, že by neměl. Má moc rozumu – jako stará.“

„Je to dítě války,“ řekla maminka s povzdechem. „Je sirotek. Jak má být jiná?“

„To je svatá pravda,“ přisvědčil otec. „Ale je lepší od ní dál.“

„To nevadí,“ odporovala maminka, patrně si uvědomila, že to slyším. „Je už rozumný kluk, bude si vědět rady sám.“

Četl jsem, ale všecko jsem slyšel. Tak teda Stefan není Kšisčin otec. Proč ho tedy stopovala? Je to divná holka, fakt.

Otec se podíval, co čtu, a zavrtěl hlavou.

„Je načase, aby sis přečetl něco o našem kraji,“ řekl. „Co například víš o městě, ve kterém bydlíš?“

Věděl jsem toho málo a bez mučení jsem se tátovi přiznal. Tak mi začal vyprávět o tom, jak tady v dávných dobách bojovaly oddíly různých plemen, jak se odehrávaly prudké potyčky, a nebyl rok, aby se na této zemi jako dlaň, nezkřížily meče polské šlechty, ukrajinských kozáků a tatarských nájezdníků. O tom, jak tu plály kozácké vzpoury a po staletí se hromadily a sílily národnostní rozdíly.

Zato v devětatřicátém v našem městě každou chvilku vzplály stávky a demonstrovali proti panské vládě tehdy v jednom šiku Ukrajinci, Poláci i Rusové.

Dlouho bychom si ještě povídali, ale maminka nás volala k obědu.

V zahradě se v tu chvíli zatím začalo zpívat. Nejdřív to byly lyrické, zádumčivé písně stepní Ukrajiny. Byla v nich bolest, smutek, nadšení, ale i ohnivost a víra. Pak začali zpívat Vyje vítr a Zapovit. Zpívat chlapci uměli. Vysoko, vysoko zněl tenor, k němu se přidávaly ze všech stran jiné hlasy, tlumeně a nízko hlaholily basy.

„Ti to dovedou!“ pokyvovala matka hlavou. Otec na to nic neřekl, jedl polévku a pak vstal, šel k psacímu stolu, vzal ze zásuvky revolver a strčil si ho do kapsy jezdeckých kalhot

„Tady to každou neděli začíná zpěvem,“ řekl a sedl si.

Mezitím se způsob zpěvu změnil – zpívali hlasitě a v napětí zpívajících byla jasná hrozba.

Hej, divte se, dobří lidé, co na Ukrajině stalo se! mohutně burácelo zahradou.

Co pod Daševem, za Sorokou

Poláků tehda padlo!

Nesla se mohutná píseň plná vzdoru, burcující k povstání a boji. Byl jsem okouzlen. Tóny rozhořčenosti stále sílily. Najednou něco z boku zasyčelo, pak zaburácelo a za zvuku orchestru zanotoval a postupně spustil naplno nějaký zvláštní, ale zvučný hlas:

Jeszcze Polska nie zginqla

Póki my žyjemy

Otec se usmál a pohodil hlavou:

„Přidal se Stefan. Teď budou soutěžit.“

Vyklouzl jsem nenápadně na chodbu a vyběhl na dvůr. Na zápraží jako předtím seděli naprosto lhostejní Izák a Rebeka. On seděl ve svém houpacím křesle a ona mu četla. Proběhl jsem kolem nich, skočil mezi mladé jablůňky, sedl do trávy, začal všecko pozorovat a poslouchat. Společnost za stolem rozjařeně hlučela. Tváře hochů zrudly, vlasy ještě víc spadly do čela a vyšité límečky rubašek byly rozhaleny. Kolem stolu rychle prošla maminka. Patrně mě hledala. Před takovou půlhodinou by ji Ivan určitě pozval ke stolu, ale teď byli všichni úplně jiní. Jeden z nich najednou vstal, dal si ruce v bok a znovu zaburácela divoká bravurní kozácká píseň. Zpívali ji horlivě, rozjařeně, až jim naběhly žíly na krku. Zdálo se, že to nezpívají lidé u stolu zastaveného lahvemi a mísami s jídlem, ale jezdci na koních, letící stepí s beranicemi v týle. Proti nim ze Stefanovy strany chraptivě zazněl Pilsudského pochod – Stefanův gramofon napínal své měděné, stářím obnošené plíce.

Písně zápolily jako oddíly. Z jedné strany – polonazí divocí kozáci, z druhé vyrovnané řady jezdců v kontuších1 a dlouhých ukrajinských kabátech, se strohými znaky pluku pod korouhví.

Starý gramofon zapraskal, zvuk nečekaně zesílil. To už společnost u stolu nevydržela. Chlapci vstali všichni jako jeden muž a už v tom pohybu byla jednotná nedělitelná síla. Vyrazili jako na povel a šli s mírně nakloněnými hlavami vpřed s rukama v kapsách širokých kalhot. Vlastně ani nešli, ale valili se jako stádo rozjařených býků, a zdálo se, že je není možno zastavit, tak jednolitý a nezadržitelný byl ten pohyb. Ale přece jen se zastavili, když ve vrátkách plotu své poloviny zahrady se objevil Stefan. Byl jen ve vestě, s kloboukem na hlavě a v dlouhých rukou držel zadovku. Díval se k zemi a hlídal každý krok blížící se party. Ivan se chtěl k němu přiblížit, ale Stefan prudce zvedl hlaveň a Ivan uskočil. Chlapci stáli mlčky. Všichni pozorovali Stefana a zatínali zuby Čekali na nějaký signál, a kdyby se byl ozval, neví se, jak by to se Stefanem dopadlo. A on stál v úzkých vrátkách, mírně nakloněn, svíral opálenýma kostnatýma rukama pušku, na jeho pohublé opálené tváři hrály svaly a podle stejně mlčenlivě nenávisti a nepovolnosti celé jeho bytosti, právě jako u chlapců, bylo cítit, že neustoupí děj se co děj. Za ním vzadu křičela a škubala se v rukou jeho ženy Kšiska. Ivan strčil ruku do kapsy. Všiml jsem si jeho tvrdého, odhodlaného pohledu, bylo mi jasné, proč dal ruku do kapsy, a vykřikl jsem hrůzou. Na zápraží se v mžiku objevil otec.

„Ivane,“ okřikl ho. „Haló, hoši! Co se děje? Jděte se bavit dál.“

Ivan se pomalu, jako by se probudil, podíval na otce.

„Co si přejete, pane Golubovskij?“

„Říkám, abyste se bavili dál. Můžete zpívat, a Stefan si může pouštět gramofon. Je přece neděle.“

Ivan se podíval na svoje reptající kamarády. Někteří z nich se přiblížili až k zápraží, jako by si chtěli lip prohlédnout otce. Vyběhl jsem ze svého úkrytu. Táta byl rád.

„Ivane,“ řekl, „souhlasíš?“

„S čím?“ zeptal se.

„S tím, že každý může trávit neděli, jak se mu líbí?“

„Je to tak, pane Golubovskij,“ souhlasil Ivan, stiskl zuby a pokynul ostatním. Pohlédli souhlasně na otce, odplivli si a šli k svému stolu.

„Jděte, Stefane,“ poradil mu otec.

Stefan smekl klobouk, otřel si rukávem vesty čelo a uklonil se.

„Děkuju, pane,“ řekl polsky.

„Není zač!“ Otec na mne kývl a odešel.

Mně se vůbec nechtělo domů. Zdržel jsem se ještě v jabloňové houštině. Za chvilku jsem uslyšel hluk, nářek a kolem mne jako kočka skočila mezi stromy Kšiska. Vykulil jsem oči. Několik hochů s nejpustšími nadávkami se rozprchlo do různých stran.

„Kde je ta nepřátelská potvora?“

„Počkej, jen co tě chytíme, neřáde!“

Vtom mi něco hvízdlo kolem ucha a ozvalo se řinčení rozbitého skla. Někdo trefil kamenem do láhve. Celá společnost u stolu vyskočila a zařvala:

„Zabiju tě!“ křičel urostlý chlápek s rusou kšticí, zamířil ke mně a znovu těsně kolem mne přeletěl s hvízdotem kámen.

„Támhle je!“ vykřikl někdo a všichni se vrhli k jabloním, kde jsem stál. Hnali se na mne robustní, statní chlapi. Těžce dupali ve vysokých botách, a už jsem slyšel jejich sípavý dech. Dal jsem si ruce do týla a čekal, že mě budou bít.

Ale vtom za mnou zoufale zavřískala Kšiska. Otočil jsem se. Jeden chlapík mě obešel, chytil ji a držel ve vzduchu její slaboučké, zuřivě se zmítající tělíčko. Zase mi v mozku šlehl rudý plamen, vrhl jsem se na útočníka a popadl ho za řemen.

„Pusť ji!“

Strkal jsem do něj, ale on se ani nehnul. Přiběhli ostatní. Zapamatoval jsem si navždycky hrůzu z rozzuřeného zástupu těžce dýchajících, zpocených chlapů.

Ale tu se za mnou ozval maminčin hlas:

„Co to děláte, holomci! Vždyť jsou to děti!“

A rozpálení, robustní mládenci, kteří se na nás vrhli s tím, že nás rozdrtí a rozsápou, se najednou rozestoupili.

„Pusťte ji!“ poručila maminka a vrhla se do zástupu.

„Dyk ta holka kouše jako zmije,“ řekl chlapík, co ji držel, ale hned ji pustil.

„Jak jste to, Ivane, mohl udělat?“ řekla maminka, za níž už stál zneklidněný otec. „Jak můžete takhle jednat s dětmi?“

„Dyk sme nic neudělali,“ rozpačitě namítl Ivan, pokukuje na kamarády, „to zavinila pálenka… Nemějte strach, paní Golubovská.“

„Já strach nemám,“ slušně odpověděla máma. „Ale děti by z toho mohly mít polízačku!“

„To ne, paní,“ řekl Ivan. „My se s dětmi neperem… Promiňte nám to, paní.“

„Vemte si tu vaši divokou kočku,“ řekla maminka, postrkujíc Kšisu Stefanovi, „tu byste měli držet na řetěze.“

Kšisa se vyškubla a běžela kolem Stefana do zahrady.

„Zítra ráno, Tolku!“ vykřikla a otočila se na mě s veselým úsměvem.

„Děkuju, paní,“ řekl zdvořile Stefan a smekl klobouk.

Bylo už úplně tma, neděle skončila.

3

Tím dnem začaly naše toulky. Časně ráno, sotva jsem otevřel oči, ozvalo se pod oknem zapískání, pak se objevila Kšiska; s kadeří na čele prohlížela si mě s veselou neodbytnou zvědavostí a zvučným hlasem se ptala:

„Ty jsi spal? Nic jsi neslyšel?“

A zpěvavým polským přízvukem mi vyprávěla novinky, které se většinou udály v noci. Kolem města se krutě bojovalo s bandami nacionalistu, ukrytých v lesích. Těžké slovo benderovština se neslo celým krajem. Hned za posledními domy předměstí začínalo bojiště.

Sám jsem nejednou viděl, jak odjížděly z města stíhací oddíly – chlapci s puškami a samopaly, tak podivně se vyjímajícími na civilních kabátech a kožíšcích. Takový oddíl se jednou zastavil u našeho domu a z vozu se vyhrnuli vojáci; dokud řidič něco kutil v motoru, kouřili a tiše rozmlouvali.

V oddíle byli Ukrajinci, Poláci a staršina mluvil volžkým nářečím.

„Proti komu jsou?“ zeptal jsem se táty. „Proti Polákům, nebo proti Ukrajincům?“

Ještě jsem nedomluvil a už jsem si uvědomil, že jsem plácl hloupost.

Ale otec se na mne nerozzlobil, jen vážně řekl:

„Proti banditům, Toljo. Proti těm, kdo otravují život jak Ukrajincům, tak Polákům i Rusům…“

A začal mi vyprávět, jak po léta v našem kraji štvali lidi proti sobě, aby je lip drželi na uzdě.

„Je na to ještě moc mladý, než aby to věděl,“ vmísila se máma.

„Ba ne, je nejvyšší čas,“ nesouhlasil táta. „Koukej, jaký už je to dlouhán… Musí tomu rozumět..

Vojáci brzy odjeli a my s Kšiskou pelášili na trh.

Kšiska byla na trhu ve svém živlu – cítila se tu jako ryba ve vodě: šmejdila a pobíhala mezi řadami trhovců a stánků, míchala se do všech hádek, ustavičně s někým smlouvala nebo se ptala na ceny. Mně se na trhu taky líbilo. Vonělo tam ovoce, nakládané houby a okurky, bylo cítit dehet. Tam s klobouky v týle, s obnaženými opálenými čely mlčky a sebevědomě pokuřovali na vozech Huculové ve svých vyšívaných kabátcích. Tam bezmyšlenkovitě se smutným pohledem na tento hlučný svět neustále přežvykovaly krávy, tiskly se k nim ovce, tam trhovkyně s šátky vyvázanými do výšky měly stále nabroušeno – křičely, prosily i proklínaly kupující. Nad trhem neumlkaly ani na chvilku jejich hlasy. Vzadu, za řadami stánků, se potloukala podezřelá individua s falešnými prstýnky na tlustých prstech. Tady se dalo koupit všecko – od pušky jakékoli značky po čtyřicetikarátový diamant. Právě tady bylo srdce tržiště a tady se taky nejvíc potloukala Kšiska. Jednou jsem viděl, jak frajerskému tlouštíkovi s hůlkou vytrhla něco z ruky a strčila mu ty mince, které jsme jednou našli v rozbombardováném domě. Co si Kšisa koupila, jsem se nikdy nedozvěděl, ostatně jsem se to ani nepokusil dovědět. Mně stačilo, že tady je jí dobře, že volně dýchá a že tady je soustředěn hlavní zájem jejího života. Mně se ale tenhle kout trhu nelíbil. Sel jsem k řadám stánků. Tady si mě získala bezmezná důvěřivost trhovkyň. Sotva se někde ozvaly hlasitější řeči a začali se shlukovat lidé, už nejbližší tetka u hromádky hrušek volala:

„Chlapče, počkej mi, proboha, tady chvilku, než se skočím kouknout, co se tam stalo.“ A už pádila, přidržujíc si rukama sukně, tam, kde došlo k další hádce. A pak, než mě našla Kšiska, jsem musel vyslechnout podrobnosti, jak jeden chlap ztloukl ženu a jak to i on schytal, poněvadž přišli chlapci a jaksepatří mu nabančili. Ale Kšiska mě obyčejně vysvobodila, hned se pohádala s trhovkyní sama a já musel jít a odvést i ji. Hádala se v mém zájmu – žádala, aby mi tetka zaplatila za hlídání v naturáliích.

Z trhu Kšiska odcházela vždycky napakovaná kradeným ovocem. Loudali jsme se ulicemi a s chutí jsme ukusovali měkké meruňky nebo chroupali tvrdé hrušky. Obvykle jsme šli za město. Tam u starého zbořeného zámku se řeka rozdvojovala a z jedné strany remízky bylo mělko. Tam jsme se koupali. Kousek od dobytčího brodu, s hlavami v řece dlouho a hlučně srkaly vodu kravky, seděli kluci i staří pasáci v slaměných kloboucích, odhánějíce od sebe ovády. A my s Kšiskou jsme plavali v průzračné vodě, oslnivě odrážející slunce, stříkali jsme na sebe a vřískali z přemíry zdraví a radosti, že dovedeme plavat. Po vykoupání, zmoženi a vydováděni jsme dlouho leželi v husté trávě, opalovali se a pak se vydali do polí.

Po kamenitých cestičkách jsme šli k lesu. Tady bylo světlo a tajuplné ticho. Buky s žlutozelenými letorosty stály v řadách, nad nimi šuměly jasany a sytě vonělo zetlelé dřevo. Na okraji lesa se široce černaly zákopy nedávné války zarůstající lebedou. Byl to jeden z nejsilnějších našich dojmů – zákopy, výklenky před náspy, pohotovostní úkryty, plné pachu tlení, zavalené poloshnilým papírem a hadry, poblýskávajícími plechovkami od konzerv a zkroucenými hroty bodáků. Jednou jsem nahlédl do černého výklenku stěny zákopu a div jsem se neskácel – z jeho černé tmy mi přímo do obličeje s křikem vylétla vlaštovka. Její křik mě omráčil.

Za malou chvilku jsme se s Kšiskou smáli, ale když jsme se odvážili znovu nahlédnout dovnitř, strnuli jsme hrůzou – v dusivém nasládlém puchu jsme uviděli na černé zemi něčí žlutou tvář bez očí. Uháněli jsme odtamtud, co nám nohy stačily, a zastavili jsme se až u prvních rozvalin města.

„To bude Němec,“ řekl jsem, když jsem se trochu vydýchal.

„Asi benderovec,“2 mínila Kšiska a sáhla si za blůzku, kde měla vždycky podivné zásoby. „Němčour by dávno shnil.“

Když chtěla, mluvila rusky docela dobře, ale většinou se ruština, ukrajinština a polština ve své příbuznosti u ní legračně proplétaly.

„Kšisko, vidělas vůbec Němce?“ zeptal jsem se.

„Viděla jsem Germány i Maďary. Všecky jsem viděla. Viděla jsem dokonce i opravdický benderovce, když zabíjeli taťku.“

Přerušoval jsem ji, poněvadž jsem si myslel, že je jí těžko na to vzpomínat, ale ona mi klidně a věcně vyprávěla, že její otec byl důstojník Rudé armády a že spolu s ní a s matkou, když vyhnali Němce, bydleli na samotě. Jak přišli benderovci, pobili všecky Poláky, a ona že se schovala ve mlýně do plev od zrní, a proto ji nezabili. Vyprávěla, jak potom sama ve svých sedmi letech došla k městu, kde bydlel její strýc Stefan, a od té doby že bydlí tady. Překvapovala mě ta zvláštní holka; mohla se rozzuřit kvůli úplné maličkosti a vůbec si nevšímala urážek, pro které bych byl schopen toho nejhoršího.

„Huso!“ okřikl ji jednou pasáček u řeky. „Umíš vůbec něco říct kromě ha-ja!“

Místní šovinisté, kdoví proč, říkali Polákům husy, ale Kšiska se ani neohlédla, zato podruhé se chytla s tlustou trhovkyní, až ječela, jen proto, že se smála jejímu širokému klobouku.

„Kalhoty to nemá, ale klobouk to jo! To je k popukání!“

Kšiska doopravdy vypadala divně v plavkách a širáku. Ale proč se jí trhovkyně vysmívá, to nemohla pochopit. Sotva se mi ji podařilo odtrhnout od ohromné báby, taková hrozná zuřivost lomcovala jejím slabým tělem.

Vracívali jsme se až k večeru, utrmáceni nesčetnými dojmy každého dne. Než jsme přišli domů, Kšiska po mně chtěla, abych jí řekl, jestli je můj miláček, nebo ne, a hrozně se zlobila, že jsem na tu hru nechtěl přistoupit.

Doma to taky nebylo lehké. Otec často jezdil do výkupen obilních skladů. Maminka ty jeho služební cesty těžko nesla. Když se nevracel takových pět šest dní, tak si vždycky po práci, když přišla domů, lehla na postel a mohla tak proležet celé večery. Jenom vždycky při každém zvuku auta nebo mužských kroků zvedala hlavu. Otec se vracíval ze služebních cest unavený. Přicházel zaprášený, tvář opájenou do červena, sedal si na postel, stahoval si holínky a dlouho pohyboval prsty po rozmotaných onucích. Díval se před sebe zarudlýma, nevyspáním kalnýma očima. Pak sundal onuce jednu po druhé, vyndával z kapsy revolver, kladl ho do zásuvky psacího stolu a usmíval se na mě a na mámu. Mamince se hned na rozjasněné tváři dělaly známé dolíčky a na stole se objevily talíře, misky a příbory. Nespavost ji hned přešla a všecko doma bylo v pořádku až zas do příští tátovy služební cesty.

Postupně se urovnávaly naše vztahy s Ivanem i ostatními sousedy. Je pravda, že s Izákem se toho moc napovídat nedalo a nebylo o čem. Řekl stěží pár slov a mlčel. To jeho mlčení bylo nanejvýš sympatické – pomrkával černýma očkama na moje lumpárničky, vraštil obočí smíchy a schvaloval mou neposednost.

Ivan mě začal brát s sebou k řece. Velmi pozorně mě sledoval, když jsem plaval, hrozil mi prstem a huboval, jestliže jsem odplouval moc daleko. Byl to srdečný a mírný chlapec, ale o jedné věci se s ním nedalo mluvit. O Ukrajině. Jakákoli řeč týkající se Ukrajinců, Rusů nebo „Moskalů“ končívala vždycky hádkou. Celý zrudl, jeho tvář vzala na sebe zvláštní tvrdý výraz a díval se na mě tak, jako by mě chtěl zakousnout. Ve všem ostatním jsme se výborně shodli: s pusou dokořán poslouchal o životě ve městě, odkud jsme přijeli, o našich klukovských rvačkách, o holubářích, o tramvajáku strýci Víťovi, o hřbitově a hřbitovních zlodějích a o nočních schůzkách v průjezdech. Byl bych se s Ivanem pěkně spřátelil, ale Kšiska sotva nás uviděla, už zdálky prskala zlostí. Nenáviděla Ivana nedětskou, všeho si všímající nenávistí A Ivan ji prostě nebral na vědomi. Nemohl jsem pochopit jednoho ani druhého. Byl jsem z jiného kraje, vzdálen všech složitostí a zvratů zdejšího světa. Avšak tento svět se taky postupně stával mým světem.

Ve městě byly dva biografy. Jeden na Stalinově třídě, dříve Cinema, nyní Vlast, s popraskanými zrcadly na stěnách, s orchestrem, ve kterém první i druhé housle hrály dvě sestry Solomonovy, černovlasé starší ženy s ostrými ptačími tvářemi. Dostat se do tohoto kina večer bylo nemožné. Obyvatelé po letech války byli chtiví filmových zázraků a přepychu, a tak brali pokladnu útokem.

Zato v druhém kině bylo volných míst vždycky dost. To bylo v parku, ve staré budově bývalého letního varieté. Diváků tam bylo málo. A když se sešel nepatrný hlouček lidí, tak se úzkostlivě dívali po svých sousedech a při promítání dávali přednost sedět v hloučku uprostřed sálu. Z pochopitelných důvodů. Park byl nebezpečné místo. Proslýchalo se, že v jeho liduprázdných alejích přepadávají.

Táta nevěřil těm povídačkám a na každé maminčino upozornění, co se o parku povídá, odpovídal úsečně a rázně:

„To jsou měšťácké povídačky!“

Potom ani já, ani máma jsme se už neodvážili vykládat napínavé podrobnosti, vyslechnuté na trhu nebo na dvoře od Kšisky. Ale do parku jsme přesto nechodili.

Jenže tentokrát dávali film Chrám matky boží v Paříži, a máma nečekaně promluvila jako kulturní propagátorka:

„Hugo je můj nejmilejší spisovatel,“ řekla tatínkovi, když přišel z práce. „Udělej, co můžeš, využij všech svých známostí, ale dneska do kina musíme.“

Otec zavrtěl pevnou šíjí, podíval se pozorně na mámu a najednou se dal do smíchu. Smál se zřídka. Ale když se smál, tak rozesmál každého – na jeho hladké, do bronzová opálené tváři s malýma zelenýma očima pod černým obočím se najednou zaleskly bělostné rovné zuby. Plamínky v očích ozařovaly celou dosud mladou a vesele dobromyslnou tvář.

„Tolko,“ zavolal na mě se smíchem, „slyšíš, co povídala tvá matka? Hugo je její nejmilejší spisovatel! A před patnácti lety, krátce nato, když jsme se seznámili, jejím nejmilejším spisovatelem byl Gogol. Jak to? Copak po Gogolovi je možno si zamilovat Huga?“

„Tati,“ řekl jsem se smíchem, „to je asi tím, že oba mají ve svém jménu –go-.“

Teď už jsme se řehtali dvojhlasně a zakrátko se přidal i maminčin neuvěřitelně mladý a zvučný smích.

Když jsme se dosyta nasmáli, začali jsme se dávat do gala – kartáčovali jsme se, myli, česali, abychom vypadali co nejlíp. Otec si oblékl krátký vojenský kabát a bílou čepici, maminka senzační krepdešinové šaty, koupené ještě před válkou, no a já samozřejmě ten můj zatracený oblek s krátkými kalhotami a baret. Ale dnes mi ani ten nezkazil náladu, poněvadž jsme šli do kina všichni pohromadě, a stávalo se to tak zřídka, že mi to bylo velmi vzácné.

A tak jsme vykročili. Střed města byl přelidněn. Kolem nás zněla měkká polština, zpěvavá ukrajinština a libozvučná ruština. Frajeři ve svých přiléhavých, vybledlých sakách, dámy ve fantastických kloboucích všech dob a sezón, ženy z předměstí v dlouhých širokých sukních a šátcích na hlavě se svými pomenšími ramenatými muži, chlapci a děvčata – celý ten lidský shluk zaplnil náměstíčko před kinem. Ovšem lístky nebyly vůbec k dostání. Potom, když se otec protlačil hustým zástupem těl a láteřením od pokladny a vylezl odtamtud zpocený ve zmačkaném kabátě, měli jsme rázem po radosti. Maminka už začala dělat narážky, že skuteční muži dokáží za všech okolností udělat svým rodinám radost, když se na něco těší, táta se začal mračit, a vtom jsem dostal šťastný nápad:

„Mami,“ řekl jsem, „když Hugo je tvůj zamilovaný spisovatel, tak šup, pohasíme si to do parku. Tam budou mít lístky docela určitě.“

„Pohasíme?“ podivila se máma. „Kdo tě to učí mluvit takovou hantýrkou?“

„Tak co, Lízo,“ zeptal se táta s úsměškem. „Je Viktor Hugo ještě pořád tvým nejoblíbenějším spisovatelem?“

„Neměním svoje záliby tak rychle jako někdo,“ odpověděla a najednou se rozhodla: „Tak jdem do parku!“

Za takových dvacet minut jsme už stoupali po travnatém vrchu, nahoře slabě ozářeném matným světlem luceren. Odtud, od oprýskaných oblouků s ozdobným vyřezáváním začínal park.

Když jsme vyšli zpod loubí do liduprázdné aleje, sotva osvětlené daleko od sebe stojícími svítilnami, maminka ztratila kuráž.

„Alexeji,“ řekla, „nějak se mi to tady nechce líbit.“

Šli jsme hustě srostlými, ponuře se lesknoucími předčasně pozlacenými keři, kolem tlumeně šumících mohutných borovic. V jednom místě, hned na konci aleje, začínala travnatá jáma plná vody – nezasypaná část zákopu, z druhé strany pod spletí větví buků stál zmrzačený tank, který kdysi ty buky zranil, ale nedokázal je vyvrátit docela, a po stranách vztahovaly pahýly rukou torza němých jednotlivých soch i celých sousoší, po kterých se bujně pnul svlačec a divoké víno. Před námi někdo šel. Tatínek nedbal na maminčino tiché reptání a vedl nás rychleji. Za chvíli jsme uviděli páreček – vojáka a dívku, a vpředu osvětlené dveře biografu. U vchodu stálo několik hloučků, a tak maminka znovu ožila.

„Vidíš, lidi sem přece jen přišli. Hugo je mocnější než strach!“

Otec nás dovedl až ke vchodu a šel koupit lístky. Já s maminkou jsme na něho čekali a prohlíželi si zatím v parku obecenstvo. Byli to patrně lidé žijící zde poblíž. Starší manželé, mladí chlapci s klobouky na hlavách, ale v obnošených šatech, někteří měli přes holínky vykasané široké ukrajinské kalhoty, památku na předky Záporožce. Žen tu bylo málo, proto děvče s šátkem přes ramena, padlo všem do očí. Stálo kousek od nás a točilo v ruce růží. Její společník, mladý voják, šel pro lístky. Z hloučku chlapců podezřelého zevnějšku, stojících u keře zimolezu, letěly poznámky v ukrajinštině. Děvče mělo sklopené oči a tvářilo se, že je neslyší.

„Copak Moskalové jsou lepší než my?“ vykřikl jeden z mládenců v hloučku.

„To ani ne,“ odpověděl vyzývavě druhý Ukrajinec, „zato ale mají groše, a když je jim holka nakloněna, platí dobře!“

Dívka se otočila a šla pomalu alejí. Jeden mládenec vystoupil z hloučku a šel za ní, ale jiný zavalitý pořízek ho popadl za rameno a všichni se začali zuřivě hádat. Když jsem si toho mladíka, co zadržel mládence, prohlédl lip, poznal jsem v něm Ivana.

Chtěl jsem to říct mamince, ale vtom kolem nás prošel voják, partner děvčete, celý rozzářený, a za ním se vstupenkami v ruce se objevil otec.

„Tak o Huga nepřijdeme,“ řekl přistupuje k mamince, „máme ještě půl hodiny času. Pojďme se projít.“

Děvče se svým partnerem se rovněž dali alejí, kde bylo lepší osvětlení. Maminka neměla chuť jít do černé tmy parku, jen tu a tam přerušené blikajícími světly.

„Postojíme tu chvilku tady,“ řekla.

„Tati, pojď k vodotrysku,“ navrhl jsem, „a maminka na nás tady počká.“

Táta se podíval na mámu.

„Jen jděte, jděte,“ souhlasila. „Věčně se vrháte do toho nejhorší ho.“

Vyložili jsme si to jako souhlas a zamířili k aleji. Za chvilku jsme za sebou uslyšeli rychlé šelestící kroky. Otočili jsme se oba najednou – doháněla nás maminka.

„Máte pravdu, stojí to za podívanou,“ řekla, přemáhajíc rozechvění. „To je přece, Alexeji, hraběcí park, že?“

„Buď knížete Višněveckého nebo hraběte Potockého,“ odpověděl otec. „Pojďme k vodotrysku. Říká se, že kdysi to byla chlouba těchto míst.“

Citelně se ochladilo. Vítr ohýbal kmeny borovic stále víc a víc. Keře kolem jako by si zlověstně šeptaly. A my, bůhví proč, jsme zrychlovali krok.

Za chvíli jsme dohonili a pak i předešli děvče s vojákem. Zdálo se mi, že na milé povídání nemají náladu. Děvče vzlykalo a její kamarád ji držel kolem pasu. Snažil se ji uklidnit. Otec mě vzal za ruku.

Nečekaně se rozjasnilo a my zjistili, že jsme vyšli na křižovatku.

Svítilny vrhaly bledé matné odlesky na velkou, kolmo postavenou černou desku. Přistoupili jsme až k ní. Na tmavém podstavci prorážel švabachem psaný nápis.

U podstavce se ponuře krčila lidská postava. Díval jsem se na ni úkosem. Vysoký shrbený stařec v letním plášti, se svislými rameny a nachýlenou bílou hlavou se vyjímal ve světle luceren, stál k nám pootočen orlím profilem.

„Zdá se, že tu je jen podstavec,“ prohodil otec a pokoušel se přečíst nápis. „Bohužel, švabach číst neumím.“

„Komu asi ten pomník postavili?“ zajímala se maminka a zimomřivě pohnula rameny, „kdopak ho asi zbořil – lidi, nebo střely?“

„Lidi, proše paní,“ řekl skřípavý hlas. Obrátili jsme se na starce. Otočil prapodivně hlavu jako krocan k nám a pravil:

„Střely pouštějí taky lidi, ale ten pomník strhla vláda. Nynější vláda. A chcete vědět, drahá paní, čí to byl pomník?“

„To právě jsem chtěla vědět,“ přiznala se maminka. Přitiskla se k tatínkovi a dívala se na starce.

„Byl to památník Franze Josefa,“ řekl s polským přízvukem stařík a zas jako předtím koukal po nás úkosem jako krocan. „Císaře Františka Josefa,“ vysvětlil. „A proč se znelíbil nové vládě starý rakousko-uherský císař, to zas dovolte, abych se zeptal já vás, panstvo. Možná proto, že byl takový mírný vládce – za jeho panování nebylo násilí ani zlodějny… Měl rád zvířata,“

„Ten mírný panovník byl jeden z těch, kdo rozpoutali první světovou válku,“ řekl táta, „a zahynulo v ní deset miliónů lidí.“

„Nemluvte tak, proše pan,“ řekl stařec. „On ji nezačal. Nemohl ji zadržet jako džina v láhvi, ale nezačal ji. Byl to dobrý člověk. Dovolte, abych to váženému pánu řekl. Byl to prostě dobrý a melancholický člověk na trůně, a to bývá zřídkakdy.“

„Nevím, pro koho byl dobrý,“ řekl táta a vzal mě za rameno, dávaje na srozuměnou, abychom šli. „K chudákům, se mi zdá, moc hodný nebyl.“

„Byl hodný k lidem, dovolte mi říct, pane,“ skřehotal za námi děda, „a pak ke koním. A na psy taky,“ dolehlo k nám už zdálky.

Vyšli jsme znovu do aleje. Vpředu jsme zas uviděli siluety děvčete a vojáka. Šli pomalu k biografu.

„Kdo to mohl být, ten stařík,“ uvažovala maminka nahlas, „profesor gymnasia? Bývalý statkář? Rentiér?“

„Prostě bývalý člověk,“ odpověděl táta. „Jemu bylo dobře dřív, a nám teď. Proto si nerozumíme.“

„A nám je dobře, Alexeji?“ zeptala se maminka. Začal jsem právě uvažovat o tázavém tónu maminčiny otázky, když se alejí mihly stíny, ozval se dupot těžkých holínek a rozlehl se vysoký a pronikavý dívčí výkřik.

Ztuhl jsem hrůzou. Maminka vedle mne tiše vyjekla, ale táta rychle vytáhl z kapsy svůj revolver a běžel k hromadě zápolících těl.

„Stůj!“ vykřikl a dvakrát vystřelil. Chytil jsem maminku za ruku. Rozběhla se alejí, táhla mě za sebou a volala;

„Aljošo! Aljošo! Zastav se!“

Hlouček v aleji se okamžitě rozprchl na všecky strany, a když jsme s maminkou přiběhli, táta už zvedal plačící děvče a její partner se shýbal k zemi pro čapku, setřásl ze sebe trávu a něco brumlal.

„Co vám udělali?“ otázal se tatínek.

„Ani nevím! Přihnali se jako supi!“, naříkalo děvče.

„Tloukli vás?“ vyptávala se maminka.

„Dostala jsem ránu do obličeje!“ stěžovala si a rozmazávala po tvářích pudr a slzy. „A proč? Co jsem jim, holomkům, udělala?“

„A co udělali vám?“ zeptal se tatínek vojáka.

Ten se rozpačitě usmál, v šeru bylo vidět, že je hodně mladý, takových devatenáct dvacet.

„Praštili mě do hlavy a srazili na zem,“ mumlal a svraštil obličej. „Určitě kvůli Haně. Naši mě upozorňovali, že můžu mít nepříjemnosti…“

Hana si už utírala obličej a líčila rty.

„Jsou jak ti supi,“ stěžovala si matce. „Do všeho se pletou, všecko chtějí vědět: kdo jsi, co jsi, s kým kamarádíš?“

„Kdepak mám,“ zneklidněl najednou voják, „kde mám… Víte, že mi ukradli pistoli?“

Znervóznělý nesmyslně převracel víko prázdného pouzdra.

Celým parkem se rozléhal hvízdot. Ozval se i dupot. Alejí někdo běžel. Otec vytáhl opět revolver.

Vpředu na keřích zablikala světla baterek.

Voják se obrátil na tátu:

„Dejte mi ho, střílím dobře.“

„Neměl jste ztrácet svůj,“ odbyl ho tatínek.

Všichni jsme se zadívali do černé tmy. Za chvíli bylo vidět čapky.

„To jsou naši,“ oddychl si voják, „teď si to ale vypiju!“

Běželo k nám několik lidí. Menší statný člověk, s čapkou s červeným štítkem, viditelným ve světle svítilny, předešel ostatní:

„Doklady!“ přikázal, sotva přiběhl. Ze všech stran nás v mžiku obstoupili vojáci, těžce dýchali, kleli, srazili nás všecky dohromady a dýchali nám u ucha nahořklou směsí tabáku a kukuřice.

„Samyline, to je náhoda!“ řekl táta. „Tys mě nepoznal?“

Muž se podíval zblízka, prudce nás osvítil baterkou a zaklel:

„Jsi to ty, Golubovskij?“

„Přeces mě poznal, čerte!“

„Čtyři roky – jako když to vyšije! Co se tady potloukáš, Alexeji?“

„Ale vypravil jsem se jednou za půl roku do kina.“

„To jsou tvoji?…“

„Ano.“

„A tohle je tvůj příbuzný?“ zeptal se, pokynuv směrem k vojákovi.

„Tihle jsou moji,“ upřesnil otec a objal mě i maminku.

„Jste poručík? Vaše doklady!“

Voják rychle zašustil papíry v kapsách a začal něco vyndávat.

„A vy?“ pořízek se obrátil na děvče. Otočila hlavu, mhouřila oči před prudkým světlem baterky a chránila si tvář rukama.

„Dovolte, soudruhu kapitáne, abych vám vysvětlil,“ podávaje doklady otcovu známému, zamumlal voják. „Došlo k nedorozumění, ale v každém případě se musí udělat nějaké opatření…“

„Nebyls, Golubovskij, náhodou tady,“ zeptal se kapitán, „když se střílelo?“

„To jsem střílel já,“ řekl táta. „Ty?“

„Ano. Tadyhle ty,“ pohodil hlavou směrem k vojákovi a děvčeti,; „div nezabili nebo okradli – čert ví, co vlastně chtěli –, byli to nějací kluci.“

„Už vím!“ řekl kapitán. „Junáci!“

„Šli jsme za nimi, tak jsem do toho musel zasáhnout,“ vysvětlil táta.

„Jasné,“ řekl kapitán. Jeho tmavé vousy se škubly ve světle baterky blízko stojící spojky. „Šiškové!“ křikl. „Prohledejte park!“

„Provedu!“ ozval se hlas ze tmy, hned nato zazněl povel, a mezi keři jako veverky zaskákala světla baterek, zapraskalo chrastí. Ze všech stran se ozval šelest listí, praskání větviček a dupot.

„Vy, poručíku,“ řekl přísně kapitán, „doprovoďte svoje děvče a jděte okamžitě na vojenskou správu. Ohlaste tam; co se přihodilo. Potřebuješ, Golubovskij, něco ode mne?“

„Naprosto nic, Samyline.“

„Tak tedy na shledanou. Budeš-li mít chvilku čas, zaskoč se podívat. Jsem v bývalých polských kasárnách, na Sovětské ulici.“

„Dobrá, na viděnou.“

Šli jsme k východu. Před námi táhl voják děvče, které ho objímalo kolem krku. Pokoušel se ji uklidnit, ohlížel se, něco jí šeptal a snažil se odsunout její ruce, ale děvče po takovém nepříjemném zážitku vyžadovalo patrně větší pozornost. Mně bylo najednou zima. Ne obyčejná zima, ale celý jsem nějak zmalátněl a cítil jsem každý nerv. Začaly mi dokonce cvakat zuby. Strašně jsem se bál, aby to neslyšel táta, proto jsem svíral čelisti, jak jsem mohl. Cítil jsem i na dálku, že máma je taky rozčilená. Ale její hlas byl kupodivu klidný, když říkala otci, že jeho známý byl neslušný. Nebo že spíš byl neslušný tatínek, že mu ji nepředstavil! Táta se jen krátce zasmál a zrychlil krok. Já jsem se rozběhl, abych nezůstal pozadu, a taky jsem se zasmál. Noční park kolem šelestil a hučel větrem a hlasy vojáků. Kroky šustěly na všech stranách, ve tmě tančila světla baterek a mně bylo pořád víc do smíchu, jako bych se nakazil tím tancem světel – nemohl jsem se přestat smát. Uvědomoval jsem si, že musím přestat, ale nešlo to, a trvalo to dlouho, až mi táta škubl rameny tak silně, že mě smích rázem přešel.

„Už ses uklidnil?“ zeptal se. Zatřásl mnou ještě jednou, až jsem se z jeho pevných rukou ocitl v bezpečných máminých dlaních.

„Co je s tebou, Toljo?“

Teď jsem se už jen styděl. Tak jsem se styděl, že mi uši hořely, a otcův hlas po mém boku řekl:

„Přestaň se s ním mazlit. Je to velký kluk, a řehtá se hystericky jako holka.“

Vyškubl jsem se mamince a hnal se dopředu. Mrzelo mě to i bolelo. Přál jsem si, aby z křoví vylezlo najednou sto benderovců, abych ukázal, jaká jsem holka. Málem bych přeběhl oblouk vrat, ale oslnilo mě prudké světlo.

„Stůj!“ vykřikl něčí hlas. Zastavil jsem se, zacloniv si oči před světlem.

Přistoupil otec s maminkou.

„Co jste zač?“ otázal se hlas.

„Tyhle jsou prověřený,“ řekl něčí chraptivý bas. „Kapitán je zná osobně.“

„Můžete jít,“ řekl hlas u vrat. Dal jsem ruku z tváře a spatřil pár kroků před námi hlouček lidí osvětlených baterkami. Byli tu tři čtyři páry mladých lidí a několik chlapců. Jednoho z nich jsem poznal – byl to ten, co se u kina málem vrhl na to děvče. Nepřepadli je vůbec oni? pomyslil jsem si a vtom jsem vedle toho mladíka uviděl Ivana, jak sedí na trávě ozářené svítilnou. Jeho hranatý obličej byl smutný, mhouřil oči před světlem a žvýkal nějaké stébélko.

„Koukej, tati,“ řekl jsem. „Ivan.“

Táta se podíval na hlouček zadržených a zeptal se někoho vedle sebe: „Co jsou to zač?“

„Podezřelí,“ odpověděl chraplavý hlas, „odvedeme je na vojenskou správu. Nikdo z nich nemá doklady. Kdopak se v dnešní době potlouká bez papírů? Jedině podezřelý element.“

Najednou se ve světle luceren před zadrženými objevila postava v kombinéze, s čepicí staženou do čela a v ohromných botách. Letmé paprsky vytáhly ze tmy pohublou energickou tvář s šibalskými plamínky v očích, a já v něm poznal našeho souseda Michase, bydlícího pod kopcem. Pokaždé, když se vracel ze závodu, mrkal na mne a na Kšisku a pletl se do našich her. Obešel všechny zadržené a zastavil se před hloučkem mladíků.

„Co se to děje?“ zeptal se slabým, i v šumění větví jasně slyšitelným hlasem. „Nezdá se mi to snad? Jdu a slyším střelbu – běžím sem, a koho nevidím jako Gricka, Vasila, Ivase, co to má znamenat?“ Výrostci se od něho odvrátili a hleděli do země. „Nikdy by mě nenapadlo,“ řekl najednou rozohněné muž v kombinéze a udeřil se do prsou, „že bys ty, Vasile, nebo ty, Gricko, mohl jít proti své vládě! Vždyť vám, dělnické mládeži, dělá vláda pomyšlení, a vy, hlupáci, byste byli proti ní? Nemám pravdu, Vasile?“

„Co o tom kecat,“ zavrčel mladík, který se u kina div nevrhl na děvče, „vždyť nás znáš, tak jdi k důstojníkovi a řekni mu, co jsme zač. Ať nás zbytečně nedrží.“

Člověk v montérkách naklonil hlavu a chvilku mlčky uvažoval.

„Ne,“ řekl, zvednuv hlavu, „ne, Vasile. Nepůjdu a nezaručím se důstojníkovi za vás. Sám nevím, co chcete dělat. Opravdu nevím, chlapci. Vím jen jedno, když je někdo proti sovětské vládě, je hloupý a špatně to s ním dopadne.“

„Pojď, Alexeji,“ řekla maminka a vzala otce za ruku. A když jsme kousek poodešli, dodala rozzlobeně: „Tušila jsem, že je do něčeho nedobrého zapleten. Je možné, že to ještě teď nevidíš?“

„O kom mluvíš?“ zeptal se táta, rázně našlapuje ve tmě.

„O našem sousedovi. Je to nacionalista. Pořád zpívá ty svoje písně.“

„Písně nech stranou,“ obhrouble řekl otec. „Ty, Lízo, se asi v písních moc nevyznáš, jinak bys věděla, že nad ukrajinskou píseň není na světě nic krásnějšího.“

„Pěkně ti děkuju,“ řekla maminka chvějícím se hlasem, „konečně jsi mě poučil, a já hloupá celých patnáct let, co s tebou žiju, jsem myslela, že hudbě trochu rozumím. Poučil jsi mě.“

„Promiň,“ omluvil se táta, „je mi toho hocha líto, tak jsem to trochu přehnal.“

„Proč ho lituješ?“ zeptala se maminka zvýšeným hlasem. „Protože se potlouká s tou spodinou? Možná že to děvče i vojáka chtěli zabít.“

„Ty myslíš hned na to nejhorší – zabít!“ horšil se otec. „Kam na to chodíš?“

„Nevadí,“ namítla rozhněvaně máma. „Nechme toho! Na vojenské správě to vyšetří.“

„Ne, není to špatný hoch,“ namítl otec a zpomalil krok – šli jsme po kamenných schodech k ulici. „Možná že je hloupý, ale to se dá z něho vytlouct.“

„Na vojenské správě to z něho vytlučou,“ odsekla uraženě máma.

Táta se najednou zastavil.

„Doba je neklidná,“ řekl, jako by uvažoval. Já se taky zastavil. Máma šla po schodech dál. „Počkejte tady okamžik,“ řekl náhle táta, běžel zpátky do tmy.

Zase jsem celý ztuhl. Běžel jsem k mamince, sotva viditelné ve tmě a chytil ji za ruku. šla umíněně po schodech dál. Teď se hned zastavila. Ruku měla studenou a celá se chvěla.

„Táta se hned vrátí,“ řekl jsem. Šla na mne hrůza ve tmě, jen tu a tam slabě osvětlené z oken. Dole bylo město. Tam bylo světla víc – girlandy slabých žárovek ukazovaly směr ulic. Najednou se maminčina ruka v mé dlani zachvěla víc.

„Co je, mami?“ stoupl jsem si na špičky a přitiskl se k ní. Objala mě a nic neříkala.

„Ach Alexeji, Alexeji,“ řekla konečně – cítil jsem, že se jí zrychlil dech. Měl jsem dojem, že pláče. „Věčně se vrhá tam, kde to vře, a když tam je, pak začíná pochybovat a někoho i litovat… Je ten náš táta podivín, Toljo!“

„Je hodný,“ řekl jsem. Bylo mi úzko ve větrné a neútulné ulici se vzdálenými světly oken, zarostlými bujnou zelení zahrad. Nad námi na schodech se ozvaly těžké kroky. Oba jsme strnuli. Ve světlém plášti a čapce přistoupil tatínek a vedle něho stál nějaký menší muž v tmavém obleku.

„Dobrý večer, paní Golubovská,“ byl to Ivanův hlas.

„Dobrý večer, Ivane,“ odpověděla maminka, vzala tátu pod paždí, druhou rukou vzala mě a šli jsme domů. Až k domu z nás nikdo nepromluvil, teprve když jsme stoupali po zápraží, Ivan za námi dutě řekl:

„Děkuju vám, pane Golubovskij.“

„Dobrou noc,“ řekl táta.

Usnul jsem okamžitě, ale v noci mě vzbudil několikrát šepot.

„Buď důsledný,“ šeptala maminka, „je to cizí člověk, nepřítel. Je docela možné, že útočil na naše lidi a střílel do nich…“

„Ne,“ řekl táta, „ne. Zatím ne. Ale jestli budeme lhostejně přihlížet ke všemu, co se s ním děje, začne střílet a útočit na naše soudruhy.“

„A co ty proti tomu zmůžeš?“ vzrušeně šeptala máma. „Řádí jako zvěř, zabíjejí lidi. Zatracený benderovec, jsou všeho schopni, a ty se hrneš do toho bahna a vytahuješ nějakého kluka, kterého pomalu vůbec neznáš. Proč? Aby potom právě tobě pustil kulku do zad?“

„Pokouším se ho vytáhnout, protože jsme všichni jen lidi,“ stál na svém táta. „On se může mýlit, já se taky můžu mýlit. Ale jestli zapomeneme na to lidské, co je v nás, pak přestaneme být lidmi. Uvědom si, Lízo, že ty mladé balamutí slovy: samostatnost, láska k matičce Ukrajině! A pak jim poručí zabíjet a páchat násilí. Někdo musí zachraňovat aspoň ty, které ještě je možno zachránit. A takoví, jako je Ivan, se ještě zachránit dají.“

„Jen aby,“ odpověděla máma rozčileně zvýšeným hlasem. „Samvlin ho propustil, že ses za něho zaručil. A víš ty, co ten Ivan provede zítra?“

Podruhé jsem se probudil až k ránu – vzbudil mě pláč.

„Proč jsi nás sem vozil?“ sotva slyšitelně říkal mámin hlas. „Nemohl jsi žít bez své Ukrajiny? A teď riskuješ každý týden a vystavuješ v nebezpečí mne i Tolku! Je to chlapské? Jsou kraje, kde je už dávno po válce klid, a my jsme zas jen vlásek od smrti.“

Bylo dlouho ticho. Pak otec řekl nějakým skleslým, nesvým hlasem:

„Nehněvej se, Lízo, víš přece, že jsem jinak jednat nemohl.“

A plačící maminčin hlas odpověděl:

„To je právě na tom to nejsmutnější… Alexeji, Alexeji…“

Potom jsem usnul.

Ráno, když se táta holil, podíval se s obavou na dveře, kterými právě maminka někam odešla, a řekl:

„Nesmíš ji rozčilovat. Včera se maminka moc rozrušila a teď jí není dobře.“

Kývnutím hlavy jsem dal na srozuměnou, že rozumím, a připravil jsem se v duchu na to, že až táta odejde do práce, pustí se máma do mne. A to se stalo. V tu chvíli vešla maminka. Byla bledší než obvykle, ale když se podívala na nás, usmála se unaveně i šibalsky zároveň.

„Už zas kujete pikle?“

Sklopili jsme oba oči.

„S vámi mužský, si člověk užije,“ řekla, legračně pokrčila nos, a tím v okamžiku vypadala mladě jako děvče, „jeden lítá celé dni s kamarádkou po různých hrůzostrašných místech, vrací se zaprášený a zablácený, a neprozradí zaboha kde, a druhý zachraňuje před zaslouženým trestem různé podezřele osoby. Ne, já to asi nikdy nepochopím,“ podívala se na nás oba a vyprskla, „ale v hloubi duše,“ řekla s úsměvnou přísností pohlédnuvši na nás, „v hloubi duše, drahouškové, se mi to na vás moc líbí.“

4

Jednou, když jsem chytal motýly, házeje na ně svůj baret, přistoupil ke mně Stefan. Dlouho mě pozoroval, jak běhám za velkým, nádherně zbarveným otakárkem, a pak řekl:

„Já jsem je taky takhle honil v dětství… jenomže… přejel si čelo rukou, „s hůlkou a na ní byl poklop.“

„Myslíte síťku na motýly,“ domyslil jsem se.

„Tak, tak!“ přikývl. „Máš takovou?“

„Ne,“ řekl jsem. „Doma jsem měl. Ale sem jsem ji nepřivezl.“

„A tady nemáš domov?“

„Ne,“ přiznal jsem se. „Domov mám v Rusku.“

„A tady není Rusko?“

„Rusko je tam,“ řekl jsem a mávl jsem rukou do dáli.

Usmál se, poškrabal se nad uchem, nečekaně se naklonil a pohladil mě po vlasech.

„Máš pravdu. Tady není Rusko.“

Od té chvíle se naše vztahy zlepšily. Když mě někdy uviděl v zahradě, utrhl ze stromu jablko nebo švestku a s úklonou mi je podával.

„Má pán zájem?“

Děkoval jsem a jedl přes moc, nechápaje, že mu nedá rozum, že si mohu utrhnout sám, kdykoli se mi zachce. Zahrada byla moje království. Táta mi ukázal několik jabloní i jiných stromů, které teď patřily nám, a já už málem polovinu z nich očesal. Ale jednou, právě kvůli těm jablkům, se naše dobré vztahy se sousedy skoro nadobro pokazily.

Po ránu, když jsme s Kšiskou lítali v zahradě, nás vyhledal otec.

„Pojedeš se mnou do Zbaraže?“ zeptal se a zastavil mě v běhu.

Začal jsem skákat radostí. V Rusku mě táta bral s sebou často. Zapamatoval jsem si vesničky se slaměnými střechami, husy na mělkých rybnících, splašeně pádící proti autům, psy i březové remízky.

V tu chvíli k nám přistoupila Kšiska.

„Pane Golubovskij,“ oslovila otce svým zvláštním, sympatickým hlasem, jako stvořeným pro takové rozmluvy. „Mohla bych k vám?“

„K nám?“ zeptal se táta. „Pojď,“ a podal jí ruku.

„Ne,“ zavrtěla hlavou, na které před chvílí ještě v běhu rozcuchané kudrlinky byly jakýmsi zázrakem báječně učesané. „Já bych chtěla taky jet do Zbaraže.“

„Ahá, proč ne?“ řekl otec. „Samozřejmě, když tě Stefan pustí.“

„Pustí mě, pane Golubovskij.“

„Pak je to v pořádku,“ odpověděl táta.

Po obědě jsem šel do zahrady a pelášil do husté švestkové aleje. Doufal jsem, že potkám Kšisku. Nebyla tam. Tak jsem chytal brouky, pozoroval je, jak pomačkaní lezou po trávě, jak těžko narovnávají smaragdově zlatá křídla, a pak, z nudy, jsem šel ke klášterní zdi a sedl si pod jednu naši jabloň. Bylo ticho. Šelestila jen tráva, probleskl tu a tam paprsek, probodl listí a okamžitě zmizel v jeho kolébání. Bylo mi horko, tak jsem si lehl do trávy. Kousek ode mne bzučel oranžový čmelák, zamířil na keř planých růží s nachovými kalíšky květů. Šla na mě dřímota. V tu chvíli zašustěla tráva. Zaposlouchal jsem se, aniž jsem zvedl hlavu. Nebyly to Kšisčiny kroky – to šel někdo velký a těžký, třebaže se snažil našlapovat lehce. Sedl jsem si do hustých keřů rybízu a díval se. Ke klášterní stěně, rozhlížeje se kolem, kradl se Ivan. Přistoupil až ke zdi, přitiskl se tváří k studenému rýhovanému kameni, chvilku poslouchal, pak se podíval nahoru, přimhouřil oko; chytil se výstupku a rychle lezl na zeď. Překvapeně jsem pozoroval, jak se po šedé zdi sune jeho tmavá košile, a najednou byl pryč.

Protřel jsem si oči. Ne, nezdálo se mi to. Ivan byl pryč. Za stěnou byl přece – blázinec. My s Kšiskou jsme se večer báli jen přiblížit k té zdi. A Ivan si tam troufal seskočit. Pravda, je den, ale stejně… V noci odtamtud doléhalo hrozné vytí, z kterého dokonce i tátovi naskakovala husí kůže. A já jsem zděšením ztrácel řeč.

„To má někdo záchvat,“ vysvětlil mi táta.

Jednou, když byl tatínek na služební cestě a maminka ležela a dívala se do stropu, vydal jsem se do zahrady v noci, ale okamžitě jsem se přihnal domů, strachy sotva popadaje dech. Na zdi jsem viděl jasně bílou postavu. Měl jsem dojem, že tam cvičí, tak byly její pohyby nepochopitelné.

Zaujalo mě natolik, co dělá Ivan v klášteře, že jsem se rozhodl vypátrat to stůj co stůj. Jedna jabloň rostla skoro u samé zdi. Její koruna se tyčila nad zdí. Vylezl jsem na ni, poškrábal se o větve, ale přesto jsem se vydrápal až do vršku, jenže pro její větve nebylo na klášter vidět. Viděl jsem šedé jednopatrové stavení v hloubce klášterního dvora a pěstěnou zahradu, přiléhající tak jako naše až ke zdi, jenže z druhé strany. Ivana jsem nikde neviděl. Rozhodl jsem se na něho počkat. Sedl jsem si tak, abych byl zády opřen o pružnou větev, utrhl velké červené jablko a pustil se do něho. Najednou se na klášterním dvoře objevil Ivan a s ním někdo zavalitý v bílém plášti a čepičce. V tu chvíli se dole ozval štěkot. Byl jsem nucen nechat pozorování. Podíval jsem se pod jabloň a uviděl jsem bílého chundelatého špice a vedle něho Kšisku s rukama v bok, jak na mne něco volá. Špic svým pronikavým štěkotem přehlušil její slova.

„Co je?“ křikl jsem a držel se pevně kmenu, skloněný co nejvíc dolů.

Dupla a vykřikla ještě hlasitěji:

„Slez dolů!“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se nic nechápaje.

„To je náš strom!“ ječela Kšiska a dupala jako koza. „Lez dolů! To je naše zahrada!“

„Jak to, vaše?“ já na to rozzlobeně. „Táta mi řekl, že tahle část je naše.“

„Slez!“ znovu zaječela. „Slyšíš, nebo zavolám Stefana.“

„Zavolej třeba dva Stefany,“ křikl jsem úplně vyveden z míry, „kulačko!“

Špic si na mně vyli val veškerý psí vztek a Kšiska letěla pro Stefana. Za okamžik se přihnal s ní a se svou nepostradatelnou zadovkou a začal dole zuřit, dožaduje se, abych slezl. Ale já jsem se dohřál a řekl si, že neslezu ani zanic. Mně bylo úplně fuk, čí jsou to stromy. A co se týče Stefana a Kšisky, měl jsem jich po krk – když jsou hamouni, že mohli rozházet naše přátelství pro to, že jsem si vlezl na jejich strom a jedl jejich nešťastná jablka. Nechtěl jsem je ani vidět. Řvali dole dvojhlasně jako na lesy, špic do toho štěkal, a já klidně seděl a držel se hrbolatého kmenu. přitlačen k němu břichem, a díval se na ně dolu.

Ne, v tuhle chvíli jsem nebyl Kšisčiným „miláčkem“ a ji, která se do mne strefovala shnilými jablky, jsem prostě nenáviděl. Na ten křik a hluk přiběhla máma, ukázala na Stefanovu pušku a docela klidně se zeptala:

„Chcete střílet?“

„To je moje zahrada,“ zuřil Stefan. „Já jsem zasadil ten strom.“

„A zastřelil byste pro jablko?“ zeptala se ho maminka.

„Je to moje zahrada,“ křičel Stefan a nedbal na to, co se ho maminka ptá. Klobouk mu málem poskakoval na hlavě a oči blýskaly. „Má se mě zeptat! Dovolil bych mu to. Ale zahrada je moje! Já jsem tady hospodář! Já a basta!“

„Slez dolů!“ poručila mi máma.

Dost možná, že bych vzdoroval, ale v tu chvíli z blízkého křoví vyšel Ivan, a aniž se na nás podíval, šel k domu. Sjel jsem ze stromu, až jsem si odřel na břiše kůži, odkopl jsem špice, který se na mne vrhl, a šel za Ivanem. Avšak zeptat se ho na něco jsem nemohl, poněvadž když jsem přišel k zápraží, seděl tam jenom Izák a mrkal na mě chápavě černým okem.

Když se táta vrátil z práce, maminka mu řekla, co se stalo.

„Pan domácí,“ řekl otec. „Pro něj je hlavní, aby on měl svůj krajíc, pak ti promine všecko, ale dotkneš-li se jeho majetku – zaškrtí tě.“

„Na kluka jde s puškou!“ rozčilovala se maminka.

„Je to pan domácí,“ opakoval otec. „Tím je řečeno vše.“ A po chvilkové odmlce dodal: „Když se tak nad tím člověk zamyslí, je mu to asi opravdu líto. Všecko vytvořil svýma rukama a teď zahradu užívá někdo cizí.“

„To je zvláštní,“ řekla maminka přivírajíc oči, „a co ty a já? Copak my jsme nevytvořili svýma rukama nic, co užívají jiní? Revoluce – to je revoluce! Všecko pro všecky. Město je plné lidí bez domovů a hladových, a pan Stefan si bude žít jako hrabě, ne?“

„Já ho neomlouvám. Prostě jsem řekl, že je ho možno taky pochopit,“ nevzdával se otec.

„Já to nikdy nepochopím!“ odsekla máma. „Nikdy!“

V tu chvíli se zastavilo pod okny auto. Vyklonil jsem se z okna a uviděl jsem, jak z nákladního vozu olivové barvy vyskakují a rozestavují se v zahradě samopalníci.

„To jdou pro mě?“ zeptal se táta. „Mám jít do práce?“

Než jsem stačil odpovědět, někdo zaklepal na dveře. Vešel důstojník, s bílým knírkem na široké tváři, zasalutoval a přikázal:

„Předložte doklady! Kontrola!“ a začal se dívat do nějakého seznamu.

Otec na něho pohlédl, vyndal z kapsy lejstra a podal je poručíkovi.

Poručík je prohlédl, zasalutoval a omluvil se.

Maminka mu přistrčila židli, důstojník si sundal čapku a řekl na vysvětlenou:

„Provádíme kontroly v celém městě. Mimořádný stav.“

„Co se stalo?“ zeptal se táta.

Máma podala čaj a pozvala poručíka ke stolu. Vzal šálek zarudlou hrubou rukou a začal vyprávět:

„Utekli tři lidi z vojenského velitelství. Ale my je najdem. Dva už jsme zatkli v rozvalinách. Třetího hledáme. Je to jejich hlava. Kurenní ataman. To říkám vám, soudruhu Golubovskij, důvěrně, takže…“

„Rozumím,“ odpověděl tatínek, „vážím si soudružských vztahů a nejsem upovídaný.“

Důstojník přikývl a zaposlouchal se. Po celém domě se šířil nějaký hluk.

„Děláme prohlídky. Dotyčný byl viděn někde tady nablízku… ,“ řekl důstojník. „Na vašich sousedech jste nepozorovali nic?“

„V jakém smyslu?“ zeptal se otec.

„Pokud jde o náladu,“ odpověděl a znovu se podíval do seznamu. „Kdo je to například Tynda?“

„Bývalý domácí.“

„Tak vidíte.“

„Copak?“

„To není náš člověk… A tihle Sereliovi?“

„Starý člověk a vnučka. Byli v německém lágru. Zachránili se nějakým zázrakem…“

„Spolehlivý. Dál. A co Kudlaj?“

„Ivan?“

„Ano. Ivan a Hana Kudlajovi. Jak ti se chovají?“

Otec se ohlédl na maminku. Dívala se na něho nějak zvlášť významně.

„U nás se chovají všichni normálně,“ odpověděl táta, „domácích nevyjímaje. Nic špatného jsem na nikom nepozoroval.“

„Jste členem strany, soudruhu,“ řekl důstojník schovávaje blok, „jsem povinen vám věřit. Je to na vás. Vaše slovo platí.“

Otec se zachmuřil a přikývl.

Důstojník vstal, zasalutoval, poděkoval ještě jednou za čaj a odešel. Maminka přistoupila k tátovi.

„Jestli se něco stane, povedou tě k odpovědnosti mezi prvními.“

„A co se stane?“ zeptal se otec zamračeně.. „Přece víš, že Stefan a Ivan…“

„Lidi mají různé nálady,“ odpověděl.

Maminka na to nic neřekla a zničehonic ho objala. Já běžel na dvůr. Po zahradě pobíhali muži v khaki bundách a modrých jezdeckých kalhotách. Nějaký mladík, čapku posunutou do týlu. trhal jablka. Z okna vykoukla Kšiska a pohrozila mi pěstí.

„Donašeči!“ vykřikla.

Otočil jsem se. Co tím myslí? V pokoji u Ivana taky rachotili, jak odstavovali nábytek.

Přistoupil jsem k vojákovi.

„Netrhejte ty jablka,“ řekl jsem, „nebo se tyhle… kývl jsem směrem k domu, „budou zlobit.“

„Pro pár jablek? Tak ať se zloběj,“ odpověděl voják. „Ty seš Rus?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Odkud?“

„Z Tuly.“

„A já jsem zas ž Rjazaně,“ řekl a otřel si rukávem hladkou tvář, „teď sloužím u speciální jednotky.“

„Četo!“ zazněl od zápraží hlas četaře.

Za minutu bylo auto pryč. Ze všech stran začali vylézat na světlo boží obyvatelé domu. Vyběhla i Ivanova matka se dvěma kbelíky odpadků a běžela na smetiště. Vyšel i Stefan s lesknoucíma se očima a vyhodil do škarpy nějaké střepy. Vyšel, pohvizduje si, i popelavě bledý Ivan. Dlouho se na mne díval ze zápraží a pak ke mně přistoupil.

„Jak žiješ, chlapče?“ zeptal se ukrajinsky.

„Ujde to,“ řekl jsem.

„Aby do nich uhodilo, u vás taky hledali?“

„Jenom kontrolovali doklady.“

„To je jasný. Pojď se koupat.“

„Pojď,“ souhlasil jsem.

Celou cestu jsem se chtěl Ivana zeptat, co dělal za klášterní zdí, ale kolem bylo tolik zajímavého, že jsem se k tomu nedostal. V jednom místě kontrolovali doklady a my s Ivanem jsme se museli mačkat v zástupu, než bylo dovoleno jít dál. Jinde zas v úzké uličce se srazilo auto s traktorem a řidič s traktoristou mávali pěstmi a divže se do sebe nedali. Než jsme došli travnatým kopcem k řece, o všeličem jsme si povídali; a pak jsme se v keřích na břehu svlékli. Sedli jsme si u samé strže. Díval jsem se, jak se dole, v čisté nazelenalé vodě kolébají vodní rostliny, a poslouchal, jak Ivan zpívá dumku. Vždycky u řeky zpíval. Byly to písně dlouhé, táhlé, najednou se měnící v recitativ, připadaly mi jako zaříkávání a modlitba zároveň. Dokonce jsem se Ivana zeptal, jestli se nemodlí. Zamyslil se a řekl, že částečně ano.

Ivan seděl na kopečku, opálený, svalnatý a protahoval svou dumku. Jeho podlouhlá tvář s hranatou bradou byla prostoupena steskem i mužností. Zpíval nějak zvláštně, jako by recitoval a písní se zpovídal.

Počkal jsem, až se odmlčí, a pak jsem se ho zeptal:

„Ivane, proč jsi lezl ráno do kláštera?“

Otočil se ke mně tak rychle, až jsem se lekl. Jeho obličej se úplně změnil – oči zpod černých hustých řas nebylo skoro vidět.

„Do jakého kláštera?“ zeptal se, rozhlížeje se kolem. „Co to žvaníš, Toliku?“

„Nech toho, Ivane,“ řekl jsem, „sám jsem tě viděl. Když mi to nechceš říct, tak neříkej, ale já bych se bál jít do blázince.“

Ivan se na mě upřeně podíval, přejel si rukou čelo, pak šel na okraj strže, zadíval se, jako by odhadoval výšku, a skočil. Jeho snědé tělo vklouzlo šikmo do vody, že skoro ani nevystříkla. Stěží jsem se vyšplhal na sloup a taky jsem skočil. Voda byla příjemná, hladila tělo vlahým teplem. Plaval jsem za Ivanem; plaval kraulem přes řeku, a když doplaval na druhý břeh, otočil se a plaval zpátky.

Setkali jsme se akorát uprostřed řeky, mrkl na mne a potopil se. Najednou jsem ucítil, že mě táhne za paty, vykřikl jsem, voda mi vnikla do úst a začal jsem polykat andělíčky. Ještě jsem se hrabal, ale myšlenky se mi pletly a voda mě drtila ze všech stran – shora, zdola i z boků.

Vzpamatoval jsem se prudkou bolestí v žaludku. Hezkou chvíli jsem prskal, zvracel vodu a pak se dostavila malátnost a slabost. Ivan, který mě vytáhl a prováděl umělé dýchání, seděl vedle. Byl žlutý strachem a jeho široké lícní kosti teď vystupovaly ještě daleko víc.

„Děkuju ti, Ivane,“ řekl jsem, „kdybys mě nevytáh, utopil bych se.“

Přivedlo ho to do rozpaků, rozevřel oči a široké černé obočí se zlomilo na klenutém čele.

„Seš hodný kluk, Toliku,“ zamumlal, „málem bych tě byl utopil.“

„Dělal jsi přece legraci,“ těšil jsem ho, „a pak jsi mě zachránil.“

„Seš hodný kluk, Toliku,“ mlel pořád Ivan a odvracel se ode mne.

Za chvilku jsem se cítil docela dobře.

„Mají v Zbaraži řeku?“ zeptal jsem se.

„Mají,“ řekl Ivan, „proč?“

„Jedeme zítra s tátou do Zbaraže.“

Ivan se podíval jinam.

„Autem?“

„Džípem.“

„To je dobrý. A nebojí se táta brát tě s sebou? Tam se přece střílí…“

„Táta má pro strach uděláno. Je kurážný, byl ve válce. Má pět řádů.“

V tu chvíli se kousek od nás začal svlékat tlustý plešatý chlap. Asi dvakrát se po nás podíval; měl kulatý obličej a černé obočí. Obočí zvlášť vynikalo na jeho hladkém a kulatém obličeji, nic jiného na něm nemohlo upoutat pozornost. Právě tak jako já vylezl na sloup a skočil do vody. Ivana se najednou zmocnila sportovní vášeň:

„Povíme si, jak skáču já! Hůř nebo lip. Dělej soudce!“

Vylezl na sloup a skočil. Hlavu plešatce bylo vidět už daleko na zeleném povrchu vody, avšak Ivan plaval kraula a brzy ho dohonil. Chvíli tvrdě závodili k protějšímu břehu a občas si vyměnili několik slov. U břehu byl Ivan první. Vylezli z vody, poplácali jeden druhého po mokrých zádech, zasmáli se a ulehli, aby si odpočinuli. Pak znovu skočili do řeky a to zas vyhrál plešatý.

„Tak co? Kdo z nás vyhrál?“ volal se zápalem, vylézaje z vody a plácaje se po bílém břiše.

„Vy,“ řekl jsem neochotně. Fandil jsem Ivanovi.

„A co vy na to řeknete?“ zeptal se Ivana s obřadnou poklonou.

„Platím pivo,“ odpověděl Ivan poněkud nervózním úsměvem. „Máte jistě přes metrák, ale jste čipera.“

„Málem jste to uhod,“ řekl tlusťoch a lehl si vedle mne, „nějaké to kilo nepočítám, nejsem malicherný. Dobře že jsem tak tlustý, viď, chlapče,“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Nic kromě sádla se do mě nevejde. Ani zloba, ani nemoc. Nemám pravdu?“

Dal jsem se do smíchu. Rozesmál se i plešatec a po něm i Ivan..

Plešatý se jmenoval Taras Ostapovič a povoláním byl – kuchař. Za malou chvilku jsme byli ohromní kamarádi. Tlouštík nás s Ivanem doprovodil až ke klášteru a ještě dlouho nám mával, jak jsme šli do kopce domů. Doma jsem tátovi vyprávěl, jak jsem plaval, jak jsem se málem utopil a jak mě Ivan zachránil. Maminka se moc rozrušila, a táta vstal, zapnul si límec u kabátu a šel pryč.

Za malou chvilku jsem vyběhl do zahrady. Pod višněmi u stolů seděl Ivan s tátou. Oba byli rozrušeni – Ivan rozcuchaný a rudý, otec vážný a přísný.

„Děkuju ti moc a moc za syna,“ říkal tatínek, „a právě proto, že jsi mi teď blízký člověk, říkám ti, Ivane: nemáš dobrou společnost, nesprávně uvažuješ a nemáš ty pravé starosti. Ukrajina bude žít ve spojení s Ruskem, jako žila vždycky. A ty jsi dělník, musíš být s námi a ne s nimi.“

„To bylo kdysi, teď to bude jinak!“ tvrdě stál na svém Ivan, odvracel se od táty a svaly ve tváři mu jen hrály.

„Pochop to, Ivane!“ domlouval mu táta, „já pocházím, z východní Ukrajiny, která žije několik století ve spojení s Ruskem. Rusové a Ukrajinci jsou bratři. Tak to musí být, národnost nesmí rozdělovat lidi.“

„Stali se Moskaly a zapomněli svou řeč,“ vedl svou Ivan.

„Jseš hlupák,“ dobromyslně říkal táta. „Jestli chceš něco vědět, tak naše řeč a kultura našeho národa se začala opravdově rozvíjet teprv za sovětské vlády. Víš o tom? Všecko závisí na tom, kdo má vládu v rukou… Chceš si posadit na hřbet dobrodince s důtkami, aby tě hnal na panské?“ zeptal se otec neočekávaně.

„To ne,“ zrozpačitěl Ivan.

„Tak si přečti dějiny, abys věděl, za co bojoval Petljura, hejtman Skoropadskij a Kono válec…“

„Za jedinou svobodnou matičku… ,“ odpověděl Ivan.

„Ne, za buržoazní řád na Ukrajině, za své velkostatky. Kryjí se národními hesly a rvali by kůži z ‚bratří‘ Ukrajinců.“

„Jsem vám, pane Golubovskij, moc vděčný,“ řekl Ivan, těžce otáčeje k otci opálenou šíji, ale vyhnul se jeho pohledu, „za všecko! Děkuju! I za to, že jste se zaručil na vojenské správě, za všecku vaši dobrotu vám ze srdce děkuju.“

„Koukej, Ivane, abys viděl,“ řekl otec a vstal, „bylo by tě škoda, jsi hodný chlapec, ale ta cesta, na kterou ses dal, nevede k ničemu dobrému.“

„Pane Golubovskij,“ se zoufalým zápalem zvolal najednou Ivan, „popletl jste mi úplně hlavu, komunista nemůže být takový hodný člověk. Nadobro jste mě popletl, pane Golubovskij. Teď nevím, jak mám žít!“

„Žít se musí čestně, Ivane,“ řekl táta. „Ty věříš v boha, tak žij aspoň tak, jak to žádá bible: neoklameš, nepokradeš, a zvlášť,“ otec stiskl Ivanovi rameno, „nezabiješ!“

Táta zamířil po pěšině rychle domů a Ivan ještě seděl, třásl hlavou a brumlal:

„Úplně jste mě pomátl, pane Golubovskij, může být komunista takový dobrák?“

Přišel jsem domů, když tatínek pil čaj a mluvil s mámou.

„Tady ho máme, průzkumníka,“ řekl táta vesele, „co posloucháš v křoví? Radši se připravuj na cestu.“

„Na jakou cestu?“ zeptala se máma a hned přistoupila ke stolu.

„Ale řekli jsme si…,“ odpověděl otec, zvážněl a podíval se dolů. „Zkrátka, jedeme zítra s Tolkou do Zbaraže.“

„Cože?“ vykřikla maminka. „Přivedeš dítě do neštěstí!“

„Mami,“ řekl jsem, „vezmem si s sebou přece pistoli!“

„Alexeji,“ řekla máma s pláčem na krajíčku. „Vždycky jsem se bála tvých nápadů. Okamžitě řekni, že na tu bláznivou cestu nepojedeš.“

„Nerozčiluj se,“ těšil ji otec, a ztratil úplně ten hezký výraz, s kterým mě přivítal, „rajón je už půl roku vyčištěný od benderovců.“

„Alexeji,“ řekla maminka potlačujíc slzy, „že to nemyslíš vážně?“

Otec vstal od stolu, přistoupil k mamince a dal jí ruce na ramena.

„Lízo,“ řekl, „snaž se pochopit…“

Maminka si otřela slzy z tváře a řekla pevným hlasem:

„Poslouchám.“

„Pořád jsme žili ve středním Rusku,“ začal táta, „a teď jsme na Ukrajině, a to je má vlast. Chci, aby ji Tolka poznal a zamiloval si ji.“

„Poznává ji i tak,“ skočila mu do řeči máma, „člověk ho nemůže dostat z ulice ani heverem.“

„Vlast není ulice,“ řekl otec, „vlast, Lízo, to jsou pole, doubravy, řeky, vesnice, tržiště, čápi na komínech… Ale především lidi. Naši lidi. Kdy by to uviděl?“

„Ale vždyť se všude střílí,“ odporovala máma, „a pak, co je to za rozpory, copak nejsme z jedné země?“

„Jsme,“ souhlasil táta. „Proto chci, aby poznal jak moje Rusko, tak mou Ukrajinu, jsi proti tomu?“

„Šetři dítě,“ řekla maminka, „je choulostivý na průdušky a v tom tvým autu táhne až hrůza.“

Pochopil jsem, že cestu máme povolenu, a zajásal jsem nadšením.

5

Ráno před okny zaskřípal džíp a já okamžitě vyskočil. Spát se mi chtělo, ale byl jsem ták napnutý, že jsem nechtěl ani snídat, a uplakaná maminka mi pohrozila, že když se nenajím, ták nikam nepojedu.

Táta se ještě vypravoval, skládal do měkké aktovky jídlo, které nám maminka připravila na cestu, a já už běžel k autu. Tam, opřen bokem o kapotu, pokuřoval řidič Petro.

Mrkl na mne a ukázal cigaretou někam stranou. Ohlédl jsem se a spatřil naparáděnou Kšisku. Měla na sobě krátké klukovské kalhoty jako já, sametovou blůzku a na hlavě široký klobouk. Jak mě uviděla, mávla na mne rukou a začala skákat na jedné noze, něco sbírala ze země, zkrátka dělala všecko možné. Já, pochopitelně, na nic nereagoval. Přehlížel jsem ji. Což bych dokázal tak řádit kvůli jablkům, jako ona včera?

Táta vyšel v bílé čepici, v starém bílém kabátě, modrých jezdeckých kalhotách a naleštěných holínkách. Nestačil jsem udělat ještě ani krok a z boku se ozval andělský hlásek:

„Pane Golubovskij!“

„Prosím,“ obrátil se otec.

„Řekl jste mi, že mě vezmete s sebou do Zbaraže,“ protáhla mazlivě Kšiska, dívajíc se na tátu drzýma, jasně modrýma očima, „nezapomněl jste?“

Táta si přejel čelo, podíval se na mě a rozesmál se:

„Ne, nezapomněl. A Stefan tě pustí?“

„Pustí, určitě…“

„A jak se to dozvím? Je moc časně, abych ho budil…“

Z okna vykoukla Stefanova rozcuchaná hlava:

„Děkuju, pane. Pán bere neteř opravdu?“

„Když nemáte námitky, proč ne?“

„Děkuju, pane, děkuju pěkně.“

„A ty. Petro, můžeš.jít,“ řekl otec řidiči. Chvíli přešlapoval, váhal a pak vyplivl nedopalek cigarety a řekl:

„Jestli se vám, Alexeji Sergejeviči, nechce řídit, řekněte…“

„Jen jdi, Petro,“ odpověděl otec, „když je to potřeba, nedá se nic dělat.“

Řidič mu potřásl vděčně rukou, a občas se ohlížeje, šel dolů.

„Rozstonala se mu žena,“ vysvětlil táta, nasedl a šlápl na plyn.

„Nemá zápal plic?“ vmísila se zdvořile do řeči Kšiska. Už se usadila na zadní sedadlo zprava vedle mne.

„Proč zrovna zápal plic?“ zeptal se otec se smíchem. „Ženská nemoc.“

„Venerická?“ se světáckým zájmem se zeptala Kšiska.

Zůstal jsem koukat a táta tak otočil volantem, že jsme málem vjeli do krajních řad jablůněk.. Zabrzdil, pak přidal plyn a vyrazili jsme na silnici. Podíval jsem se do zrcátka. Táta byl rudý, otočil jsem se k sousedce a pohrozil jí pěstí. Vyplázla na mě jazyk a odvrátila hlavu.

„Jedna paní, co byla před dvěma lety u naší babičky, měla venerickou nemoc,“ vysvětlila Kšiska, sedíc napřímeně jako slečna a jen, občas se podívala na mne přes rameno. „Poslali pro doktora, ale ten řekl, že nemoc zanedbala a že zůstane bez nosu.“

Podíval jsem se na tátu. Myslel jsem si, že okamžitě zastaví a vysadí nás oba, ale otec jen nějak divně zasténal. Podíval jsem se na něho a bylo mi jasné, že potlačuje smícH. Tak jsem se zasmál taky.

Nevím, proč se Kšiska urazila a přestala mluvit. Už jsme vyjížděli z města, když nás stopnul nějaký člověk. Byl tlustý jako kulička a celý se prohýbal pod tíží obrovského žlutého kufru. Hned jak zaslechl hluk motoru, strhl z hlavy klobouk a začal jím mávat. Poznal jsem ho hned.

„Tati,“ vykřikl jsem, „to je Taras Ostapovič! Ten včera s Ivanem závodil.“

„S Ivanem?“ zvolala Kšiska. „Pane Golubovskij, jeďte dál. S Ivanem kamarádí špatný lidi.“

„Zastav, tatí,“ prosil jsem, „je moc veselý, pojď, svezeme ho.“

„Máte to těžké?“ zeptal se táta a zabrzdil u tlouštíka. Pootevřel dvířka z druhé strany a řekl: „Nasedněte.“

„Jede pan náčelník daleko?“ zeptal se těžce dýchaje a s úlevou postavil kufr do prachu.

„Do Zbaraže. Máte to při cestě?“

„Ovšem! Moc se mi to hodí! Jen jestli pána nebudu obtěžovat?“

„Nasedněte, Tarasi Ostapoviči,“ řekl jsem vyhlédnuv z okénka, „svezeme vás.“

„Mockrát děkuju. Díky bohu, to seš ty, Toliku?“

„Ano, Tarasi Ostapoviči.“

„To je dobře, to je dobře,“ mumlal tlouštík; stěží táhl svůj strašně těžký kufr a postavil nám ho k nohám, „potkat známého na cestě, je dobrý znamení. Co říkáš, chlapče, plavu slušně?“

„Moc dobře, Tarasi Ostapoviči.“

„Říkej mi prostě strejdo Tarasi.“ Pohodlně se usadil a dal si zas na svou kulatou hlavu klobouk. „Promiňte, pane náčelníku, že vás obtěžuju,“ řekl, obraceje se k otci. „Já jsem povoláním kuchař, jsem zaměstnán v restauraci, můžu vám usmažit řízek z hrocha, z chcíplého koně rostbíf po angloamericku, na tom nezáleží, nadarmo se neříká, že dílo chválí mistra…“

Já se tomu chechtal, otec přikyvoval do rytmu jeho měkké výslovnosti, klidně řídil, jen občas se podíval na nového známého.

Silnice byla lemována jehlancovitými topoly a v ústrety nám běžely stále nové a nové vesnice. Byly to známé haličské vesnice s chalupami krytými slámou, taškami nebo břidlicí; podle střech se dalo určit rozvrstvení zdejší vesnice. Jen jedno bylo stejné: na každé střeše byla papácha čapího hnízda. Často i sám čáp stál na jedné noze v hnízdě a ze své ptačí výše přehlížel okolní pozemský §vět. U každého domku se pásli důležitě krocani a husy, v ulicích jsme potkávali rolníky v krátkých kabátech, s nezvyklými pro nás vázankami, často i s klobouky na hlavě. Jejich těžké boty zapadaly do prachu ulice. Tu a tam byly dokonce i ve vsích asfaltované chodníky a na lepších budovách byly nápisy: Ať žije sovětská Ukrajina! Ať žije všesvazová Komunistická strana bolševiků!

Hučení motoru mě ukolébalo, zdříml jsem si. Vzbudil mě upřený pohled Kšiský. Byl jsem překvapen – dívala se na mě jako zdálky. Ta Kšiska, která se teď dívala na mne, vypadala na takových sto let – dívala se jako chytrá a zlá stařena. Její drobounká tvářička s velikánskýma očima vypadala pod širokým kloboukem ještě drobnější.

„Co je?“ zeptal jsem se.

Přenesla pohled na tlusťocha a krutá, sveřepá nenávist jejího pohledu mnou přímo otřásla.

Daleko vpředu se objevila bílá stavení.

„Zbaraž,“ řekl táta.

„Prosil bych tady zastavit,“ řekl s úsměvem tlusťoch. „Tam to vemu pěšinou. Jsem vám velice zavázán. Až budete mít po práci, přijďte ke mně do restaurace. Budete spokojen. To vám zaručuju. Na shledanou, pane náčelníku, na viděnou, Toljo, pa, pa, dívčinko.“

S hekáním vytáhl svůj kufr a postavil ho u příkopu silnice. Táta se rozejel a Kšiska se přitiskla k okénku. Stál se zvednutým kloboukem a mával jím za námi.

„Pane Golubovskij,“ řekla svým zvonivým hlasem Kšiska, „to byl benderovec.“

Otec se prudce otočil, ale hned se musel dívat dopředu, auto se málem octlo v příkopě.

„Kam na to chodíš?“ zeptal se. „Taková malá, a už nevěříš lidem.“

„Pane Golubovskij,“ opakovala pronikavým ženským hlasem. „Byl to určitě benderovec, a vy jste ho pustil!“

„Jsi hrozná holka, Kšisko,“ řekl, ale v zrcátku jsem viděl, jak mhouří oči a vážně uvažuje.

„Pane Golubovskij,“ vykřikla Kšiska, „vím, že máte revolver, vraťte se a zatkněte ho.“

Táta chtěl něco říct, ale na silnici vyběhli tři vojáci ve vybledlých stejnokrojích a namířili na auto samopaly. Zastavili jsme.

„Doklady,“ řekl starší s četařskými distinkcemi na náramenících.

Otec předložil doklady. Vtom skříply dveře a Kšiska vyskočila z auta. Z kukuřice vyšel vysoký mladý poručík, Kšiska se hned hnala k němu. Chtěl jsem běžet za ní, ale táta se na mne podíval a zavrtěl záporně hlavou.

„Můžete jet,“ zasalutoval četař.

V tu chvíli přistoupil důstojník. Kšiska s výrazem zlosti „tvrdošíjně šla za ním a dívala se do země.

„Promiňte, soudruhu, vaše doklady.“

„To je v pořádku, soudruhu poručíku,“ vmísil se četař.

„Chnyčenko,“ přerušil ho důstojník. Četař srazil paty a odmlčel se.

„Soudruhu Golubovskij,“ řekl důstojník a přelétl zkušeným zrakem nás i všecko, co bylo ve voze, „tahle žába říká, že jste svezl nějakého kuchaře a že před malou chvílí vystoupil.“

„Ano, skutečně jsem ho svezl a před malou chvílí vystoupil,“ odpověděl otec, dívaje se klidně poručíku do očí. ‚ „Znáte ho?“

„Ne, neznám.“

„A jak to, že berete v téhle době do vozu neznámého člověka?“

„Je to snad zakázáno?“

„Vy nejste obeznámen se situací?“

„Co vlastně ode mne chcete?“ zeptal se táta. „Tuhle žábu jsem vzal s sebou, a ukazuje se, že ani ji neznám.“

„Bydlím s panem Golubovským v jednom domě,“ vpadla do řeči Kšiska.

„Vzít samozřejmě můžete,“ zamyšleně řekl poručík a stále ještě držel tátovy doklady v ruce, „ale…“

Oba s otcem jsme se upřeně dívali na hnědou knížečku někde mezi poručíkem a tátou.

„A proč vystoupil právě před strážní hlídkou?“

„Potřeboval asi jít do vesnice…“

„Do které?“

„To nevím, Řekl, že půjde dál pěšinou.“

„Nechápu,“ řekl poručík. „A kam vy jedete?“

„Do výkupního obilního skladu.“

„Do toho, co je proti milici?“

„Ano. Dřevěná jednopatrová budova.“

Poručík vrátil tátovi doklady..

„Vy jeďte a my si děvče vezmem s sebou.“

„Kam?“ zeptal se překvapeně táta.

„Ukáže nám místo, kde ten dotyčný vystoupil. Ještě dneska vám ji přivezeme v nejlepším pořádku.“

„Souhlasíš, Kšisko?“ zeptal se jí tatínek.

Díval se na ni přísně a upřeně, jako by se dožadoval pro ně oba jasné odpovědi.

„Přivezou mě, pane Golubovskij,“ řekla Kšiska a podívala se stranou, „děkuju.“

Otec přikývl a šlápl na plyn.

Mihli jsme se úzkými alejkami zahrad, ověnčenými zralými plody, a zastavili se u laťkového plotu. Otec vystoupil z vozu, přibouchl dvířka a zamířil přes dvůr ke vchodu do jednopatrového domu. Běžel jsem za ním, ale on mě vůbec nevnímal. U vchodu tátu přivítal statný vyholený muž, v dobře ušitém tmavém proužkovaném obleku.

„Soudruh Golubovskij osobně,“ promluvil, blýskaje bílými zuby a stiskl tátovi radostně ruku, „těší nás, že přijel někdo z představenstva, jde nám tady hlava kolem.“ Mluvil s ukrajinským přízvukem, který ruštině dodával zvláštní hřejivý tón. „Hlavu mám, soudruhu vedoucí, připravenou k mytí, můžete začít.“

„Budeme tady moct někde přespat?“ zeptal se otec, vyprošťuje ruku z jeho dlaně.

„Přenocujete u mě,“ řekl s výrazem uctivosti vedoucí okresní kanceláře, „žena čeká, už navařila spoustu knedlíčků, nesmíte jí dát košem, to byste byl její největší nepřítel.“

„Děkuju vám, soudruhu Kaljužnyj,“ řekl táta, „příště neodmítnu. Ale jsem tady se svým klukem…“

„Ahá,“ usmál se Kaljužnyj a vzal mě pod paždí, „pěknej chlapec. Tak tedy mladý Golubovskij? Těší mě.“

Byl navoněný, velký, sebejistý a říkal lichotky, ne že by si chtěl šplhnout, ale proto, že si myslel, že se to patří. Pochopil jsem to hned svým dětským instinktem a hned se mi zalíbil.

„Dobře, soudruhu náčelníku,“ řekl otáčeje se k otci, „připravím pro vás všecko ve své kanceláři, a dostanete-li chuť na oběd, jen beze všeho přijďte, bude mě moc těšit,“ dodal a uklonil se.

Otec se rovněž krátce uklonil a šel dovnitř. Já jsem ho pomalu následoval.

V kanceláři Kaljužného bylo chladno. Slunce tlumily napůl zatažené stóry ze zeleného plyše; paprsky pronikly do místnosti jen občas a klouzaly po podlaze k dlouhému psacímu stolu, avšak vlající stóry je okamžitě zaclonily.

Seděl jsem v rohu, zabořený v starém koženém křesle. Táta si s Kaljužným něco potichu povídali. V jejich hovoru se často vyskytovala slova, která nikdy nechyběla v tátově slovníku: osivový fond, výkupna obilí, sklizeň, ztráty… Kaljužnyj pěkně pomalu, vlídně, ale nepodlízavě odpovídal otci na jeho suché dotazy. Otec položil čepici na stůl, seděl vzpřímeně, krásně opálený ve tváři; zosobněná pozornost. Chvilkami se odmlčovali, Kaljužnyj zvedl od papíru zrak a táta, jako by se pokaždé vzpamatoval, znovu mu kladl otázky. Někdo zaklepal na dveře.

„Dále,“ řekl Kaljužnyj.

Vešel milicionář.

„Vy jste soudruh Golubovskij,“ zeptal se, dívaje se na Kaljužného.

„Já jsem Golubovskij,“ řekl otec a vstal. Stál štíhlý, přísný, jako obvykle, ale všiml jsem si, že je napjatý a soustředěný.

„Náčelník milice vám vzkazuje, abyste odtud nevycházel, dokud nedostanete povolení.“

„Jsem snad zatčen?“ otázal se táta.

„Splnil jsem jen rozkaz,“ odpověděl milicionář, „čekejte.“

Otec si přihladil vlasy a posadil se. Kaljužnyj se na něho podíval a sklonil svou vyholenou vejčitou lebku. Oba mlčeli.

„A v Truskách je situace jiná,“ promluvil najednou Kaljužnyj s pohledem do papíru, „osivový fond zajistili, ale dodávky všecky nesplnili.“

„Tak to bude na úkor osiva,“ řekl zastřeným hlasem otec a přihladil si vlasy.

„Co se stalo, Alexeji Sergejeviči?“ otázal se po odmlce Kaljužnyj. „Mohu vám něčím pomoct?“

Otec se na něho podíval a nuceně se usmál. Až do tohoto okamžiku jsem vůbec nechápal, co se stalo, ale teď, když jsem viděl, jak se usmívá, spíš se nutí do úsměvu ztuhlými rty, mi bylo jasné, že se stalo něco strašného. Vstal jsem. Otec byl celý bledý. Dokonce i jeho opálená tvář byla nějak bledší.

„Tati,“ řekl jsem, „co se děje?“

Patrně můj hlas na něho zapůsobil, rychle vstal od stolu, ale hned se zastavil.

„Co jsi tak naměkko?“ zeptal se. „Neviděls nikdy milici?“

Stiskl jsem zuby, a nerozplakal jsem se. Kdyby byl přistoupil až ke mně, byl bych se nezdržel.

„Mám vzít chlapce k nám?“ zeptal se Kaljužnyj a podíval se na mě.

„Tati, já budu s tebou.“

„Děkuju vám, soudruhu Kaljužnyj,“ řekl otec, „věřím vám. Jste opravdový přítel. Stalo se nedorozumění, ale brzy se všecko vysvětlí. Vy s tím nemáte nic společného a nijak do toho nezasahujte. Klidně si jděte po svém, máte práce habaděj. Já v kanceláři, když dovolíte, zatím zůstanu.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Kaljužnyj vstávaje, „já vám taky moc děkuju, Alexeji Sergejeviči.“

„Ještě se neloučíme,“ pousmál se táta neposlušnými rty.

Kaljužnyj sklonil oholenou hlavu a odešel.

Zůstali jsme sami dva. Chtěl jsem k tátovi přistoupit, ale byl tak do sebe zahloubán a o něčem přemýšlel, že jsem si netroufal. Jeho pleť dostávala pomalu svou přirozenou barvu.

Pozoroval jsem ho a běhal mi při tom mráz po zádech. Měl jsem pocit jako jednou, když nás tři kluky ze dvora v Platonovském lese přepadli kluci z Puškinské ulice, s kterými jsme se vždycky prali. Bylo jich moc a byli starší. Hrnuli se na nás ze všech stran, my měli za sebou rybník a já neuměl plavat. Díval jsem se na jejich tváře a celý jsem se chvěl, věděl jsem, že zpozorují-li to, určitě mě utopí. Pozoroval jsem je a oni se smáli a pořád šli…

„Mamince se po nás asi stýská,“ promluvil najednou táta a podíval se na mne. Všecko se ve mně sevřelo.

„Možná že se teď prochází po zahradě,“ řekl jsem jen tak, abych narušil ticho.

„Ráda se prochází v zahradě?“ zeptal se překvapeně táta. „To je peklo, jsme spolu patnáct let a já ani nevím, jestli má ráda jablka.“

„Maminka má ráda višně,“ řekl jsem, „skoro jako ty.“

„A víš určitě, že je mám rád?“ s nepochopitelným zájmem se zeptal táta.

„Tati,“ nevydržel jsem a vrhl se k němu, „co na tobě mají?“

Objal mě, přitiskl na chvilku k svému štíhlému, horkému tělu, a hned lehounce odstrčil.

„Jen žádné slzy,“ řekl, „jsi chlap, nebo slepice? Nic to není. Nějaké nedorozumění. Všecko se vysvětlí.“

Odstoupil jsem a šel si zas sednout do křesla. Otec seděl pořád na stejném místě u psacího stolu a tak jsme proseděli až do setmění. Najednou zadrnčel telefon. Otec chvilku čekal a pak zvedl sluchátko.

„Slyším! Ano. Golubovskij. Teď? Nemám s kým nechat chlapce… Dobře. Už jdu.“ Vstal, vzal si čepici a přistoupil ke mně.

„Toljo,“ řekl a pohladil mě po vlasech, „za chvíli jsem zpátky. Seď tady a čekej. Ničeho se neboj.“

Odešel, a já zůstal ve velké tmavé kanceláři sám. V prázdné budově. V cizím městě. Úplně sám. Nejdřív jsem měl hrozný strach, ale táta šel vyšetřit, co se děje, tak tedy dá všecko do pořádku; ta myšlenka mě uklidnila. Nahmatal jsem vypínač a rozsvítil. V zasklené knihovně bylo hodně knih. Ale všecky byly o zemědělství. Sel jsem k oknu, odtáhl záclonu a podíval se ven. Na dvoře před kanceláří zápasila s tmou osamělá žárovka a naproti na dvoře milice v komíhajícím se světle luceren pobíhali lidé. Před vraty pofrkávala auta. Najednou se mi tak zachtělo tam, do zmatku, k lidským hlasům, že jsem vylítl z kanceláře, pelášil liduprázdnou chodbou a vyběhl na dvůr. Tmavá postava šla od laťkového plotu proti mně, ale já jsem se jí vyhnul. Pod podrážkou mi zacvakalo dláždění. Do vrat milice vjela dvě auta. Proklouzl jsem za nimi a vrata se zavřela. Na dvoře bYlo světlo a chodili tu muži ve vojenských a milicionářských stejnokrojích. Vedli ke kůlnám do rohu dvorka, kde chodila hlídka, dva vlasaté, sehnuté muže, ve zmačkaných venkovských šatech. Neměl jsem tady co hledat, tak jsem šel zpátky. U východu podřimoval a tloukl špačky strážný; chodil jsem chvíli kolem, ale vrata byla zavřená, a požádat milicionáře, aby mi otevřel, a obrátit na sebe pozornost jsem se obával.

Tak jsem poodešel až k plotu a sedl si na trávu. Byla mokrá a na dotek ruky lepkavá, tak jsem vstal. Vtom právě z jednoho skladiště vynesli nějaké dlouhé balíky. Strážný otevřel vrata dokořán a na ulici proplouvala plochá nosítka, jedno za druhým, takže vrata vůbec nezavírali, a strážný hovořil jen s těmi, kdo ty věci vynášeli, a nic jiného nevnímal. Proklouzl jsem kolem něho a octl se na ulici. U vrat bylo několik lidí, něco dělali, zvedali, pobíhali. Bylo zajímavé je pozorovat, ale já se bál, že mě uvidí. Táta mi nařídil, abych čekal v kanceláři, ještě to slíznu. Dal jsem se uličkou. Z obou stran přes plot přečnívaly větve jabloní. Utrhl jsem si jablko a sotva jsem se zakousl do jeho sladkokysele dřeně, žaludek se mi sevřel hlady. Vzpomněl jsem si, že jsem od rána neměl v ústech. Měl jsem na jazyku husté sliny. Ne, musím čekat na tátu. Otočil jsem se a šel k milici. Vrata už byla zavřená a u nich stáli tři muži nehybně jako sochy. Abych se vyhnul jakýmkoliv otázkám, přešel jsem na druhou stranu, sešel až k laťkovému plotu výkupu a ohlédl se. Všichni tři stáli jako předtím, dokonce si mě, zdálo se, prohlíželi. Otočil jsem se a předstíral, že jdu do branky, ale na dvoře jsem zaslechl nějaký lomoz, tak jsem šel pryč. Ne, bude lepší promluvit si s těmi, kdo stáli před milicí, než se vracet. Směle jsem přešel silnici a šel k nim. Měsíc byl vysoko, ale světlo od luceren bylo jen slabé. Tři muži stáli podivně nakloněni dozadu. Ještě jsem nic nechápal, ale už jsem v bezděčné hrůze zpomalil krok, přistoupil jsem blíž a blíž a najednou jsem strnul. Přede mnou stál, poněkud zvrácen, a zíral před sebe nehybnýma očima tlusťoch Taras Ostapovič. Určitě všecko, co se dneska stalo, je jen kvůli němu! Vrhl jsem se k nim a zůstal stát jako přikovaný. Zastavilo mě něco neobvyklého v držení jejich těl.

Všichni tři stáli úplně nehybně a bez hlesu… Přistoupil jsem blíž a můj zrak padl na černá písmena na jejich prsou: Každý, kdo zná tohoto člověka, ať se přihlásí okamžitě na milici. Bylo napsáno křivě na žlutém kartónu.

Kuchař stál bez pohnutí. Šlehl jsem okem po vratech. Před nimi pokuřoval strážný a zimomřivě se krčil. Proč si ty cedule neshodí? Obešel jsem všecky tři a teprv jsem všecko pochopil. V nepřirozeném záklonu přidržovaly všecky tři dřevěné podpěry, zaražené vzadu do země. Oběhl jsem je zepředu. Kuchař měl na čele černou skvrnu, a ostatní měli na košilích černé příčné pruhy. V tom okamžiku mi hlavou přejel blesk a všecko se zřítilo…

6

„Tak ty říkáš, že první na něho zavolal chlapec, a ne Golubovskij?“ tázal se příjemný hluboký hlas.

„Ano, Tolik ho zavolal první, Tolik,“ odpovídal známý dětský soprán.

„A co Golubovskij?“

„Ten mu jen zastavil.“

„Myslíš, že ho znal dřív?“

„To nevím…“

„Jak se k němu choval? Jako k známému?“

„Tolik ano. Ale Golubovskij jen řídil.“

Golubovskij jsem přece já. Pokouším se rozevřít víčka. Jde to těžko, poněvadž mám víčka slepená a musím otvírat oči násilím, jako by na nich leželo olovo.

Zády ke mně sedí velký člověk v modrém vojenském kabátě a na hlavě má čepici s červeným okolkem. Vyslýchá, pak se naklání a roztahuje lokty. Jeden loket se pomalu pohybuje. Dotyčný píše. Z druhé strany stolu se ozývá Kšisčin hlas. Není ji vidět. V místnosti svítí slabé elektrické světlo. Z velkého obrazu na holé stěně se dívá Stalin.

„Mluvil Golubovskij za jízdy s tím člověkem?“

„S tlusťochem?“

„Ano.“

„Mluvil,“ protáhla zpěvavě Kšiska, „nejdřív jsem mluvila já, a když k nám přisedl ten tlustý, tak už mluvil jen on, se mnou, s Tolikem i s panem Golubovským. Byl moc upovídaný…“

„A o čem mluvili?“

„Tlusťoch vypravoval anekdoty.“

„Nepamatuješ se o čem?“

„Ne, nebavěj mě! Já anekdoty neposlouchám ani nevypravuj u,“ způsobně říká Kšiska a muži ve vojenském se zachvívají ramena:

„Dobrá, dobrá, nikdo ti ani ten paragraf nepřipisuje.“

„A co se připisuje Tolikovi?“

„Jsi čiperná holka,“ řekl kapitán napřimuje se, teprve teď jsem viděl na jeho nárameníky, „a Tolik ti neříkal, odkud toho chlapíka zná?“

Zmocnil se mne pocit neurčitého neklidu.

„Znal jsem ho všeho všudy jeden den,“ vypálil jsem, zvedl se a posadil na židle, na kterých jsem ležel.

„Vzpamatoval se!“ vykřikla Kšiska a její účes s mašlí se objevil nad milicionářem.

„Tyndová, můžeš odejít,“ poručil a otočil se na mne. „Už jsi přišel k sobě?“

Zatímco šla Kšiska ke dveřím, stačila na mě udělat celou škálu grimas – radostí: kulila oči, mávala rukama, tvářila se pohrdavě, všelijak se pitvořila a šklebila, ale když odcházela, byla zas tou malou pyšnou ženou, která ví, jak se má chovat v každé společnosti.

„Můžeš mluvit?“ zeptal se mne kapitán. Měl širokou vousatou tvář a malé oči, jejichž barva se nedala ve stínu pod žárovkou určit.

„Můžu,“ odpověděl jsem.

„Posaď se tuhle,“ a pokynul přes rameno na místo, kde předtím seděla Kšiska.

Vstal jsem, zatočila se mi hlava, ale jen chvilku. Počkal jsem, až se mi přestanou dělat kola před očima, přistoupil jsem a posadil se. Kapitán měl před sebou nějaké papíry a pod loktem desky.

„Znal tvůj otec toho stopaře?“ zeptal se. „Toho tlustého, co jste ho.ráno svezli?“

Vzpomněl jsem si na široce otevřené oči Tarase Ostapoviče, na jeho dozadu nakloněné tělo a rozhozené ruce.

„Jeho přece zabili,“ řekl jsem a bál se, že mi to kapitán potvrdí, a zároveň jsem chápal, že má domněnka je správná: samozřejmě že zabili. Jak jinak by mohl stát s opřenými zády?

„Proto jsi omdlel?“ zeptal se kapitán, zpytavě se na mne dívaje přimhouřenýma očima.

Zas jsem si připomněl, jak jsem se vrhl k jedinému známému v těchto končinách.

„Jsi, Toliku, pionýr?“ otázal se kapitán.

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem, „už dva roky.“

„Tak mi pověz všecko. O tom, jak ses s Tarasem Ostapovičem seznámil. Je to moc důležité.“

„Je přece mrtvý…“

„Je mrtvý po zásluze, Toljo. Byl to náš velmi nebezpečný nepřítel…“

Právě jsem se zamyslil, jestli mohou být nebezpeční nepřátelé tak veselí a legrační lidé jako Taras Ostapovič, když vrzly dveře a vešel můj táta. Jeho opálená tvář byla zasmušilá, ale oči při pohledu na mě se radostně rozzářily.

„Jak je mu? Je v pořádku?“ zeptal se kapitána a přistoupil ke mně.

Kapitán se zavrtěl, až židle zaskřípala.

„Já jsem vás, Golubovskij, přece nevolal.“

Studená tátova ruka se dotkla mého čela a hned klesla.

„Je to můj syn,“ řekl, otáčeje se ke kapitánovi, „a díky vám byl dnes od rána rozrušen a nic nejedl.“

„Ne díky mně, ale spíš díky vám, Golubovskij,“ řekl důrazně kapitán, a hned byl úsečný a kategorický, „posaďte se tady,“ ukázal na židli z druhé strany svého stolu, „a neskákejte do řeči.“

Tatínek mě pohladil po tváři, šel na druhou stranu stolu a posadil se. Na rudém čele u kořínků vlasů se mu rýsoval bílý proužek.

„Tak jak ses seznámil s tím… jak se jmenoval?“ zeptal se kapitán, nespouštěje ze mě oči.

Podíval jsem se na tátu, kapitán se taky na něho podíval. A táta povzbudivě kývl.

„Koupal jsem se,“ řekl jsem, „my jsme…“

„Kdo my?“ zajímal se kapitán s připraveným perem nad papírem. Podíval jsem se na tátu, uviděl jsem, jak se zamračil a odvrátil jsem pohled. Vzpomněl jsem si na Ivana i na to, jak závodili s tlustým neopáleným Tarasem v plavání přes řeku, a celý jsem se roztřásl nepochopitelným neklidem.

„S Kšiskou jsme se pohádali…,“ řekl jsem nesouvisle, poněvadž jsem nechtěl nic říct o Ivanovi, „tak jsem šel k řece sám. A tam plaval Taras Ostapovič. Umí moc dobře plavat. Přeplaval řeku dvakrát tam a zpátky.“

Táta si najednou přejel rukou čelo, pousmál se a nějak se celkově uvolnil, a tím se mi taky ulevilo.

„Tak on tě tak bavil,“ řekl kapitán, něco si zapisoval, občas se odmlčel, aby se na mne podíval, „a co ty?“

„Já? Já jsem se smál.“

„Jak se dozvěděl, že jedete do Zbaraže?“

A vtom jsem si vzpomněl, jak se Ivan se mnou potápěl, jak jsem se málem utopil, jak mě zachránil a jak přišel Taras Ostapovič a vyzval Ivana, aby závodili.

Říkal jsem to Ivanovi, že jedeme do Zbaraže. Věděli to tedy oba? Jestliže Ivan všecko vyžvanil tlusťochovi, tak to všecko opravdu nebyla náhoda. Podíval jsem se na tátu, vyšetřující orgán taky, ale otec odvrátil hlavu, lhostejně si prohlížel místnost, a jen podle jeho strnulého držení těla mi bylo jasné, že poslouchá a čeká, co odpovím. Podíval jsem se na kapitána; seděl s lokty opřenými o stůl a díval se na mne jako kočka na myš.

„Nevím, jak se to dozvěděl,“ řekl jsem, „ano, sám jsem to nevěděl.“

„Nevěděl to?“ zeptal se táty vyšetřovatel.

„Myslím, že ne,“ odpověděl táta zamyšleně, „řekl jsem mu to teprve večer, že ho vezmu s sebou.“

„Soudruhu Golubovskij,“ řekl kapitán a vstal. Vtom vstal pomalu i táta. „Soudruhu Golubovskij,“ opakoval vyšetřovatel, „a odkudpak věděla… ,“ pokynul na dveře, „ta Tyndová, že ráno jedete do Zbaraže?“

V tu chvíli jsem pochopil, že táta je v nebezpečí, ani nevím, podle čeho jsem to pochopil, jestli podle bledosti jeho vpadlé tváře, nebo podle upřeného pohledu na vyšetřovatele, ale pochopil jsem, že je v nebezpečí, a vykřikl jsem:

„Tati, tys zapomněl, že jsi náš s Kšiskou potkal v zahradě a ona tě ještě prosila, aby mohla jet s námi, když jsi řekl…“

„Správně. Prosím za prominutí,“ omluvil se táta a posadil se, „děti to věděly. Zapomněl jsem.“

„A kdo to ještě věděl?“ zeptal se vyšetřující kapitán a ulpěl pohledem na mně.

„Už nikdo,“ odpověděl jsem a zahlédl nepatrné tátovo kývnutí. Tak je to, pochopil jsem; ani táta nechce, abych se zmínil o Ivanovi.

„Tak nikdo?“ zeptal se vyšetřovatel a podíval se na mne výhružně a neúprosně. To mě dopálilo.

„Když říkám nikdo, tak nikdo.“

„Dobře,“ řekl kapitán a začal psát. Celý jsem se chvěl a snažil jsem se sedět co nejtišeji, aby si toho kapitán nevšiml, poněvadž jsem věděl, že bude následovat otázka, s kým jsem se koupal, a pak bude všecko ztraceno. Zmíním se o Jvanovi, otec se zas zamračí, a pak není známo, co se bude dít.

„Dobře,“ opakoval vyšetřovatel a přestal psát. „Soudruhu Golubovskij,“ řekl, „propustím vás i vašeho syna. Ve stranické skupině, pravda, budete mít pohovor. Zatím vám kladu za vinu jen nedostatečnou bdělost, a ta je nutná, soudruhu Gulabovskij, velice nutná. Podepište se,“ přistrčil list papíru s protokolem otci a pak mně. Hned po tátovi jsem se podepsal dole pod šikmým rukopisem kapitána a za jménem jsem udělal bravurní točeninu.

„Můžete jít,“ řekl kapitán, zasalutoval a hned si sundal čepici. Táta ukázal na dveře a na chvilku se zastavil.

„To děvče si máme vzít s sebou, nebo ji přivezete vy?“

„Vemte ji s sebou,“ řekl vyšetřovatel, „jdi, Toljo, napřed.“

Podíval jsem se na tátu, táta mi pokynul a já vyšel do šeré chodby, kde nebylo živé duše, zastavil jsem se a opřel se hlavou o dveře.

„Operace je skončena, dopadli jsme velké zvíře,“ sdělil vyšetřovatel, „a v tom nám pomohla ta vaše žabka.“

„Je to chytrá holka,“ řekl táta.

„Chytrá,“ potvrdil kapitán, „a nenávidí benderovce. Zabili jí otce. Říká, že u vás v domě je plno benderovců. Je to tak?“

Čekal jsem, co táta odpoví.

„Já o žádných nevím,“ řekl po odmlce. „Máme tam jednoho chlapce, Ivan se jmenuje. Zpívá rád starodávné ukrajinské písně a má velmi svéráznou představu o dějinách Ukrajiny, ovšem, podle mého, do spojení s bandity má daleko.“

„Jste o tom přesvědčen?“ otázal se hlubokým hlasem vyšetřovatel.

„Ano,“ řekl po chvíli otec, „myslím, že by nebylo správné pokládat ho za benderovce.“

„Jak to?“

„Podezřívat ho předem.“

„Nechte toho,“ odpověděl kapitán, „když jsou určitá usvědčující fakta, pak to není předčasné.“

„Žádné důkazy nejsou,“ řekl otec, „dnes jste, kupříkladu podezřívali celý den mě. Cožpak bych mohl být ve spojení s tím individuem? Já vlastně ani nevím, jestli to byl nepřítel, holce, která je proti všemu ukrajinskému, se může zdát všelicos…“

„Vy jste Ukrajinec, soudruhu Golubovskij?“

„I vy jste Ukrajinec, soudruhu kapitáne.“

„Jsem především sovětský člověk.“

„Já taky,“ řekl otec, „proto nemůžu hned každého podezřívat.“

Odmlčeli se.

„Dobře,“ řekl vyšetřovatel. „Máte v dokladech napsáno, že jste vyznamenán. Čím a kdy?“

„Jeden Řád rudé hvězdy mám za Jarcevo, druhý za boje u Kalinina a Rád rudého praporu za Voroněž,“ odpověděl otec, „Řád slávy třetího stupně za Prut a slávy druhého stupně za Szekesfehervár.“

„Známá místa,“ řekl kapitán, „tak se ti svěřím, Golubovskij. Ta žába je lepší než policejní pes… Víš, kdo byl ten tlusťoch? Jedna z jejich hlavních spojek. A když tolik riskoval, tak jim to praská v celé organizaci.“

„Čím riskoval?“ zeptal se táta.

„Víš, co měl v kufru?“

„Nevím.“

„Vezl v něm samotného Smagu!“

„Kdo je to Smaga?“

„Jejich ‚prostředník‘. Nedávno utekl z komandatury. Dva jsme zatkli a jeho ne a ne najít… A tlusťoch ho v tvém autu dovezl až ke Zbaraži.“

„To je nadělení,“ po chvilce mlčení pronesl sklesle otec.

„Teď to chápeš?“

„Chápu…“

„A ty sis myslel, že tě podezřívám zbytečně, je to tak?“

„Ano,“ přiznal táta.

„A už ti to došlo?“

„… došlo.“

„Můžeš jet,“ řekl vyšetřovatel svým hlubokým hlasem, „ale ještě něco… Promysli celou situaci sám, mně je to jedno. Ale ty se zamysli. Chybí v tom jeden článek,“ kapitán se odmlčel.

„A to?“ zeptal se otec.

„Nechtěl jsem tě, Golubovskij, do toho zaplítat. Je vidět, že seš tvrdej chlap, a ne nějaká onuce. Jiný by na tvém místě už toho nalhal moře, ale tys jednal správně. Přiznám se, že si tě vážím.“

„Děkuju,“ řekl pomalu otec.

„Tak tedy,“ s klidným úsměvem zahučel kapitán, „chybí jeden článek. Jsem totiž přesvědčen, že o tvé cestě do Zbaraže věděli, rozumíš?“

Otec mlčel.

„Schválně jsem tě nepletl. Jinak v té historii nijak a nikomu nic nedokážeš. Ale je tu otázka – věřit, nebo nevěřit? Tobě věřím. Vím, že za nic nemůžeš. Ale jako komunistovi ti říkám, doveď tu věc do konce sám. Sám, rozumíš?“

„Rozumím,“ těžce odpověděl otec.

Ozvaly se kroky. Odskočil, jsem od dveří a přitiskl se k studené stěně.

Otevřely se dveře, otec se otočil a stiskl vyšetřovateli ruku.

„Děkuju, kapitáne, pověz mi aspoň své jméno. Dlouho na tebe nezapomenu.“

„Boris,“ řekl kapitán, „a to, že na mě nezapomeneš – to je správné. Zapomínat se nemá. Válka neskončila. A v této vojně si nemůžeme volit pozice. Jsme sovětští lidé, Golubovskij, a stranické legitimace jsme nedostali nadarmo. Musím rozlišovat, kdo je nepřítel a kdo přítel, a podle toho jednat.“

Otec mlčel, podíval se mu do očí, pevně mu stiskl ruku a přistoupil ke mně.

„Tak, jedem.“

Přikývl jsem.

V tu chvíli se ozvaly lehké kroky a objevila se Kšiska.

„Co je, pane Golubovskij, už jedem?“

„Nastup do vozu,“ řekl táta, prohlížeje si ji od hlavy k patě, „jdi, posaď se a čekej na nás, ostražitá Kšisko.“

Kšiska se důležitě uklonila a vzdálila se svou chůzí dospělé ženy, přesvědčena, že je středem pozornosti.

„Rozluč se s kapitánem, Toljo,“ napověděl otec.

Přistoupil jsem k němu a podal mu ruku. Shora se na mne dívala široká, zarostlá a zamyšlená tvář, střapaté vlasy a pronikavé světlé oči.

„Buď zdráv, Toliku,“ řekl kapitán, „i ty si pamatuj, že válka ještě neskončila.“ Stiskl mi ruku tvrdou dlaní.

„Tak se měj, Borisi,“ řekl otec.

„Ty taky, Golubovskij, abychom se už nesetkali.“

Kšiska čekala přitisknuta k plotu. Pouliční svítilna jen skoupě osvětlovala dvůr. Tatínkův vojenský kabát se vyjímal ve tmě a stále se kmital kolem černé siluety auta. Občas se objevil strážný. Já jsem ho vlastně neviděl, ale vedle táty v světlém kabátě se každou chvíli blýskla puška. Kšiska za mými zády mlčela, tak jsem mlčel taky. Vůně zahrad, uvadajících květin a už zahnívajícího ovoce mi lechtaly chřípí. Někde nablízku v zahradě najednou vzlétl pták. Jinak bylo ticho. Jen na dvoře milice občas zařvaly a zase ztichly motory chevroletů a stuiebackerů. Konečně zařval i náš džíp. Stráž si nás prohlížela ve tmě a se zíváním otevřela vrata. Vůz se rozejel, táta vyhlédl ven a mávl na nás rukou. První skočila do vozu Kšiska, pak jsem vlezl do neosvětleného vozu já. Otec se ohlédl, ale jeho obličej vidět nebylo – jen jeho oči se leskly.

„Tak už jste se uvelebili?“

„Moc děkuju, pane Golubovskij,“ ozvala se hned Kšiska.

Až jsem se zatřásl zlostí, kam chodí na ty přepjatý manýry? Jako by to ani nebyla ta žába, která běhala v plavkách po městě, jako by to nebyla ona, s kterou jsem lítal v rozbombardovaných domech a rumištích, jako by to nebyla ona, která škemrala na trhovkyních, aby jí slevily. Dívat jsem se na ni nemohl kvůli otci. Na první pohled se zdálo, že není rozrušen tím, co se stalo během dnešního dne. Ale já jsem to cítil. Byl najednou mluvný, věnoval nám zvláštní pozornost. Obyčejně byl celý zabrán do sebe, málomluvný, zamyšlený, zdálo se, že je skutečně ohromen tím, co se nám přihodilo.

„Jestli jste se už usadili, tak jedem,“ řekl táta a šlápl na plyn.

Ale hned musel zabrzdit. Vysoký urostlý muž zastavil pohybem ruky auto a já ve světle svítilny poznal kapitána.

„Golubovskij,“ řekl přistupuje k nám, „„co to vyvádíš?“

„A co?“ zeptal se táta.

„To chceš jet domů?“

„Ne, do kláštera.“

„Na vtipy není doba. Kdo tady jezdí v noci a ještě s dětmi?“

„Děti jsou nejlepší propustka,“ řekl otec po chvilce mlčení. „A vůbec, Borisi… Bude lepší, když pojedem.“

Kapitán se dlouho díval na tátu, pak strčil hlavu do otevřených dveří, prohlédl si nás, počechral Kšisce vlasy, mně poplácal po rameni a nakonec vycouval z vozu.

„Jak chceš, Golubovskij,“ řekl a mávl rukou.

Auto sebou škublo, rozsvítily se reflektory a jejich kosé světlo se linulo před námi, ukazujíc nám lesklé dláždění ulice, vzdálené obrysy polozbořeného zámku, krajní domy, višně i jabloně splývající přes ohrady, nenadále se vynořivší kapličku u výjezdu z města s vysoko se tyčícím křížem a pak už jen stále rozpraskaný asfalt silnice s keři za škarpou podél cesty.

„Tati,“ ozval jsem se, když jsme trochu poodjeli, „proč tě ten vlasáč tak dlouho držel? Každý pitomec by přece musel poznat, že jsi nevinný.“

„Nemluv takovým tónem o tom člověku,“ prudce se na mne otočil táta.

„Proč, tati?“

„Vzal na sebe veškerou odpovědnost, za mne, za tebe, za nás všecky. Uvěřil… A to je, Toljo, veliká věc – věřit lidem, když se kolem střílí. To by každý nedokázal. Zvlášť když se střílí.“

Už jsme se přehnali kolem místa, kde nás zastavila stráž, otec řídil vůz dál, ale ohlédl se. Já jsem se otočil a taky se podíval zadním okénkem. Na asfaltu se zakomíhaly kruhy od baterek a zhasly.

„To zaspali, nebo co?“ zamumlal táta.

„Ne, pane Golubovskij,“ protáhla okamžitě reagující Kšiska, „mají tam telefon. Víte, takovou bedýnku s cívkami, Asi jim zavolali, a proto nás nezastavili.“

„Ty, Kšisko, na všecko přijdeš,“ řekl s úsměvem otec.

„Jsem moc zvědavá, pane Golubovskij,“ koketně se svěřovala Kšiska.

„Máš pravdu,“ pochválil ji táta, „já jsem například nic zvláštního na tom holohlavém tlouštíkovi nepozoroval, a tys… ho prokoukla.“

„Víte, pane Golubovskij, on se mi hned nelíbil,“ ihned spustila Kšiska. „Víte, on byl tak protivný a měl tak těžký kufr, že jsem si myslela, že v něm má zlato. Takové kufry nosí jen spekulanti a benderovci. Potom chtěl, abyste mu zastavil, a vystoupil, než jsme dojeli k hlídce, tam, kde nebyly žádné domy.“

„To nemáš ze svý hlavy, řekl to poručík,“ přerušil jsem ji. Měl jsem na ni hrozný dopal, zvlášť proto, že jsem viděl, že ji táta napjatě poslouchá: bylo mi jasné, že ji poslouchá s velkým zájmem.

„Neřekl to poručík, ale já poručíkovi,“ rovněž zlostně odrazila můj útok Kšiska.

„Nech ji, Toljo, domluvit,“ otec prudce otočil volantem napravo, až nás to nadhodilo.

„Skáče mi vždycky do řeči,“ začala popichovat Kšiska, „mluvím vždycky pravdu, a on…“

„A kde jste byli, Kšisko, potom?“ přerušil ji táta.

„Potom,“ Kšiska si začala upravovat vlasy, „potom jsme, pane Golubovskij, skočili do služebního vozu BMW a uháněli k té kukuřici.“

„Kdo my?“

„Poručík, dva vojáci a já.“

„A lžeš,“ přerušil jsem ji, „v BMW jsou jen tři místa.“

„Pane Golubovskij, jestli mi nepřestane pořád skákat do řeči, tak nebudu nic vypravovat,“ řekla uraženě Kšiska, „já nikdy nelžu.“

Balamuť někoho jinýho, pomyslil jsem si. Já vím svoje…

„Jeden voják sedl za volant, poručík dozadu a druhý voják přisedl k řidiči a vzal mě tam taky. Byla velká zima, zabalil mě až ke krku stanovým dílcem. Tak to bylo.“

„A jeli jste k tomu místu, kde jsme ho vysadili?“ zeptal se táta.

Bylo mi líto, že se jí vyptává jako dospělé, jako by nevěděl, jak je užvaněná, ale mlčel jsem. Sám jsem taky chtěl vědět, jak to bylo.

„Dorazili jsme ke kukuřici,“ mazlivě vyprávěla dál Kšiska, „a jeden voják se běžel podívat do kukuřice z druhé strany, druhý zas na to místo, kde ten tlusťoch vystoupil.“

Odmlčela se.

My jsme taky mlčeli, třebaže mě smrtelně trápila zvědavost. Otec rovněž řídil mlčky. Po stranách ubíhaly křoviny, vysoké jehlancovité topoly, drtili jsme koly rozpraskaný asfalt, samá jamka. Kšiska zarytě mlčela, mlčeli jsme i my.

„Pak jim poručík něco řekl a dali jsme se pěšinou vyšlapanou v kukuřici,“ nevydržela Kšiska. „Šli jsme moc rychle a já jsem se unavila. Vojáci pořád něco v kukuřici hledali – jak uviděli, že je trochu polámaná, hned tam běželi.“ Teď už vyprávěla v jednom kuse. „Najednou se voják pro něco shýbl a víte, co našel? Ne, to vás nemůže napadnout! Kufr! Ten těžký kufr, co vezl tlusťoch… Hned jsem vykřikla, ale poručík mi dal ruku na ústa, pohrozil a všichni někam běželi. Já běžela taky… Běželi jsme dlouho, kukuřice byla strašně studená a kluzká. A najednou vidíme vpředu samotu a jak k ní jdou tři chlapi, jeden byl plešatý a já ho hned poznala… Poručík i

oba vojáci – se dali do takového běhu, že jsem jim nestačila a zůstala pozadu. Když jsem k nim doběhla, stáli s nimi ti tři a něco mluvili. Tlusťoch se usmíval. Jak mě uviděl, hned mne poznal.“ Kšiska se vzrušila, hlas jí jen zvonil; v rozrušení pletla všecky tři slovanské jazyky, které znala, dohromady. „Vyndal hned svůj revolver, vojáci začali pálit ze samopalu a ti tři se skáceli. Jeden měl hlavu oholenou dohola, druhý byl vlasatý a třetí byl ten, co jsme ho svezli. My jsme stáli a pak ještě přiběhlo několik žen ze samoty. Potom jeden voják někam na půl hodiny zmizel a za chvíli nato přišlo vojáků víc. Mne odvezli autem až do města a tam mě dlouho vyslýchali. Sám pan kapitán.“

„Jen co je pravda, Kšisko,“ řekl táta, „mělas štěstí, takové zajímavé dobrodružství. Ty přece máš ráda dobrodružství, viď?“

„Ani ne,“ řekla Kšiska a odmlčela se, „tak to není, pane Golubovskij…“

Ta nová vážná intonace v jejím hlase byla tak nečekaná, že se otec na okamžik otočil.

„Co je ti, Kšisko?“

„Já nemám ráda dobrodružství, pane Golubovskij,“ skoro šeptem řekla Kšiska a naklonila se až k tátovi. „Váš Tolik má tatínka i maminku a já nemám nikoho. Oba je zabili benderovci. To nejsou dobrodružství. Když ten tlusťoch k nám přisedl do auta, uslyšela jsem jeho hlas – já si ten hlas pamatuju. Byla jsem schovaná ve mlýně za pytli, když tatínka i maminku zabíjeli, a hlas jejich vůdce jsem slyšela. A ten hlas byl zrovna takový, jako měl ten plešatý, pane Golubovskij.“

Všichni jsme se odmlčeli. Po stranách ubíhaly stěny křovisek; padaly nám v ústrety jehlancovité topoly, a my mlčeli a mlčeli. Vpředu vyplula z mlhy nejasná světélka, a v tom okamžiku vůz něco nadhodilo, něco prasklo a my jsme zastavili uprostřed silnice.

Reflektory osvětlovaly hrbolatá pole, ze stran šuměly topoly a před námi byla vesnice. Tu a tam plálo světélko a tlumeně doléhal psí štěkot. Otec vypnul světla a seděl nehybně, opřen o opěradlo řidiče. Někde poblíž v křovinách hvízdalo a nekonečně táhlo vysokou tóninu nějaké ptáče.

„Praskly pneumatiky,“ řekl táta a seděl nehybně jako předtím. „Smůla…“ Dívali jsme se na jeho bílou čepici, „tak,“ řekl, aniž se otočil. „Nebudeš se bát, Toljo?“

„Ne, tati.“

„Vystup a vem s sebou Kšisu. Běžte za stromy a přitiskněte se k nim… Nebo tohle,“ otec, aniž se podíval, vytáhl nějakou rohož a přehodil mi ji přes rameno. „Schovejte se takových třicet metrů odtud a čekejte. Nevylezte v žádném případě, dokud vás sám nezavolám, rozumíš?“

„Rozumím,“ odpověděl jsem a otevřel dveře kabiny, „jdeme, Kšiso.“

Vylezli jsme do strašného větru. Hučely poslední stromy – dál už bylo pole, šelestily keře, vzduch dýchal vlhkostí. Měsíc byl vysoko a propouštěl svou mrtvolně zlatou zář listím větví. Táta si v autu svlékl bleskurychle kabát i košili, někam je strčil, strhl si čepici a hodil ji na zadní sedadlo. Pak vyskočil z auta & v chůzi si oblékl něco tmavého. Vypadal neohrabaně a byl skoro k nepoznání. Když nás uviděl, že jsme ještě u vozu, prudce máchl rukou. Popadl jsem Kšisku za ruku, přešli jsme opatrně silnici, přeskočili příkop, ozářený měsícem, stoupli si za široký kmen topolu a zůstali stát. Byla zima, vlhko, dostali jsme strach.

„Lehni si,“ šeptl jsem Kšisce. Ta jen umíněně zavrtěla hlavou.

Já jsem přesto rozestlal rohož, lehl si a teprve pak si i ona přilehla vedle. Odhrnul jsem studené vlhké větve keře a viděl jsem, jak se u auta pohybuje tmavá postava a občas si svítí baterkou.

Leželi jsme u stromů, za nimi bylo pole, místy osvětlené měsícem s pohybujícími se stíny mraků, a dál se černal les. Kolem svištěl vítr, nad námi dutě hučely větve, plácaly nám do tváří studené listy, pach zetlelého listí dráždil chřípí. Nebe bylo černé a naskrz provrtané diamanty hvězd. Kromě sotva slyšitelného lomozu táty u auta, nebylo slyšet ani nejmenší zvuk. Cítil jsem, jak se Kšiska vedle mě chvěje, a dostal jsem najednou strach. Kolem dokola byla jen tma a prázdnota. Přitiskl jsem se k ní a ona mne objala. Tak jsme leželi v neproniknutelné černé noční tmě.

Najednou sebou Kšiska škubla a strnula. Zvedl jsem hlavu a nevěřil svým očím. Na silnici ze tři stran šli k otci tři muži. Matně se blýskly a zmizely ve stínu hlavně.samopalů na jejich prsou.

Něco se táty ptali.

„Ne,“ řekl otec hlasitě ukrajinsky, „pán tu není. Zvostal ve Zbaraži.“

Jeden z nich vlezl do auta, svítil si baterkou a začal všecko přehrabávat. Dva ostatní pokračovali ve výslechu otce. On taky vlezl do vozu, něco vyndal z boční skříňky, vylezl a podal jim to.

„Prohlížejí mu doklady,“ sotva slyšitelně mi zašeptala do ucha Kšiska.

Dva muži svítili tátovi do obličeje baterkami, kontrolovali doklady a ten třetí ještě pořád prohlížel vůz. Pak vyšel a přistoupil k nim. Ve světle baterky bylo vidět, jak ukazuje ostatním bílou čepici. Jeden ze stojících u vozu sňal čapku, nasadil ji tátovi a sám si narazil až na uši jeho bílou čepici. Všichni se rozchechtali. Pak poodešli kousek od vozu a otec zůstal stát na místě.

Stáli všichni tři v těsném hloučku, baterky zhasly, takže jejich siluety byly v měsíčním svitu přízračné a neskutečné.

„Modli se, hochu,“ řekl něčí hlas, „modli se, jestli můžeš.“

„Proč?“ zeptal se nervózně otec. „Jsem zrovna takový Ukrajinec jako vy.“

„Nejsi,“ odpověděl stejný hlas, „seš Moskal a žádnej Ukrajinec. Modli se.“

Pořád jsem ještě nechápal, co se děje, nebo vlastně chápal, ale s tou spasitelnou otupělostí, která se dostavuje ve chvíli, kdy lidské nervy už nemohou snést přepjetí. Cekal jsem, co se bude dít.

Znovu se zaleskla hlaveň samopalu.

Najednou si všichni tři něco mezi sebou rychle sdělovali. Poslouchal jsem. Zdálky, od vesnice, dolehlo hučení. Jeden ž těch tří utíkal za topolovou alej dál do polí; zbývající dva si vyměnili několik slov a šli k otci. Něco mu říkali, mlčky je poslouchal a pak hlasitě řekl:

„Dobrá. Provedu.“

Odstoupili od něho, rozhlédli se a tryskem uháněli na naši stranu. My s Kšiskou jsme přitiskli hlavy k rohoži. Byla studená a zvlhlá. Vedle zašelestily větve. Jeden z nich řekl ukrajinsky:

„Jak zastaví, hned ho prašť, a já půjdu po vozech.“

„Dobrá,“ řekl druhý, „zdržíme ho deset minut a pak už tu budou chlapci.“

„Tak jo,“ souhlasil první.

Sedli si za křovím, takových deset kroků před námi. Zvedl jsem hlavu. Jejich záda v teplých bundách, rozhozené nohy a hlava jednoho z nich v tátově bílé čepici byly mezi keři vedle kmenů mohutných topolů dobře viditelné.

Začal jsem mlčky hrabat rukama zem. Kšiska mě chňapla za rukáv, ale já jsem její ruce odstrčil a hrabal jsem dál. Na silnici u vozu kouřil táta. Bylo vidět červenou tečku jeho cigarety. Tady, skoro vedle mne, seděli dva banditi, a jeden z nich chtěl otce zabít. Hrabal jsem ustavičně zem, dokud jsem nenahmátl čerstvý drn těsně u kořenů keře. Ryl jsem ho prsty, za nehty se mi zaryla hlína, konečky prstů bolely, ale já pořád ryl, věděl jsem, že je to moje jediná zbraň. Kšiska to najednou pochopila a začala rovněž vyhrabávat drn. Brzy a ve vší tichosti jsme měli dva velké kusy měkkého drnu. Chtěl jsem hrabat dál, ale řev na silnici zesílil a vzápětí prudké světlo automobilových reflektorů šlehlo otce, který vyšel na cestu. Dva muži před námi zjevně zpozorněli.

Otec, oslepený světlem, si zaclonil oči a zvedl ruku – vozy zpomalily rychlost. Vstal jsem, v každé ruce kus drnu.

„Soudruzi,“ vykřikl táta, „léčka!“

V tom okamžiku jsem hodil drny na hlavy banditů a upadl. Hned nato se kolem rozpoutal celý uragán, nesnesitelně štěkaly samopaly, pálily ze silnice i vedle nás. Na mne i Kšisku padaly větve i listí seříznuté střelami, které bzučely a hvízdaly kolem jako zlí čmeláci. Trvalo to takové tři minuty. Leželi jsme s Kšiskou pevně u sebe pod keři a já jsem cítil, jak jí srdce hned bušilo a hned se zastavovalo, jako při běhu na sto metrů. A před očima jsem měl otce, jak pomalu vychází v bílém prudkém světle reflektoru doprostřed silnice.

Najednou všecko ztichlo. Leželi jsme bez hlesu. Nebyl jsem schopen na něco myslet. Ani na otce. Strach jsem neměl, jen pocit jakési tuposti a prázdnoty v hlavě. Zašustly kroky, přitiskli jsme se s Kšiskou ještě blíž.

„Jsou hotovi,“ vykřikl kdosi, „soudruhu poručíku, jsou tady oba!“

Ze silnice zavolal velitelský hlas a ten první odpověděl:

„Dál jsem se ještě nedíval.“

„Soudruhu nadporučíku,“ dolehlo ke mně, „to jsou přece naši!“

Škubl jsem sebou, ale Kšiska, která na mně visela celým tělem, mě držela. Světlo baterky nás šlehlo do tváří, zamhouřili jsme oči. Znovu jsem si vzpomněl na tátu. Ten v teplé bundě ho přece držel na mušce.

„Tady,“ zavolal někdo nad námi, „jsou živí!“

„Vstaňte, děcka,“ řekl voják skláněje se nad námi, „to jsme se vás nahledali.“

Vypotáceli jsme se na silnici jako opilí. V hlavě mi hučelo, šel jsem jako v mlze. Tři studebackery svítily reflektory, rozrážely tmu, vpředu směrem k poli šli vojáci v zákrytu a vedle vysokého důstojníka ve stanovém dílci, v podivné bundě a čapce stál otec.

„Tati, jsi živ!“ a padl jsem mu kolem krku. „Vždyť na tebe mířili!“

„Mířili!“ zasmál se radostně otec. „A nebyli první. Zavolal jsem naše, a sám šup na zem, podle starého vojenského zvyku, a ještě jsem se odkutálel takových deset metrů.“

V tu chvíli přiběhla Kšiska. Byla se podívat na zabité.

„To my jsme ho zachránili,“ pošeptala mi, „jeden měl ten drn na zádech a druhý přímo na krku.“

Zmohl jsem se jen na úsměv.

7

Naše zahrada přímo dýchá vůní. Krajkový stín blízkých jabloní se táhne skoro až k zápraží. Starý Izák sedí mlčky na svém obvyklém místě pod přístřeškem, jen občas zvedá kulaté stařecké oči při nějakém zvuku nebo pohybu.

Voní čerstvá jablka, to Stefan už vyložil na okno první sklizeň očesaných plodů. Kšiska s tetou odešly obstarat něco pro domácnost. Já sedím na lavici pod naším oknem a poslouchám hlasy z pokoje. Maminka má dneska celý den službu. Proto mužským nikdo nebrání, a tak jak se vrátili z kanceláří a podniků, hned zasedli ke skleničce.

„Jen si představ, za nějakých dvacet let budu taky hrdinou,“ vykřikuje svým táhlým hlasem Savva, tatínkův přítel, který se nečekaně stavil s večerem, „budu tady první osoba. Protože jsem první člověk, který tady budoval sovětský stát. Já jsem upevňoval sovětskou moc…“

Přijeli jsme dnes ráno. V noci, po naší první neúspěšné cestě, vojáci vzali do vleku náš vůz a odvlekli ho zpátky do Zbaraže. Tam ho táta s někým spravoval celou noc.

Běžím na dvůr. Zdola, patrně z trhu, vleče dvě nabité tašky Ivanova matka; má na sobě vyšívanou ukrajinskou blůzu a čepeček na šedivých vlasech. Černou sukni dlouhou až na zem.

„Dobrý den,“ přistupuju až k ní, „nevíte, jestli dneska Ivan půjde k řece?“

„Ivan není doma,“ říká ukrajinsky a sotva táhne tašky, „už je to dva dny, co odjel.“

„Ukažte, pomůžu vám,“ beru tašky a ruce mi klesají pod jejich tíží. „A kam jel?“

„Ale k mým rodičům, u Lvova.“

„Aha,“ povídám a stěží táhnu tašky na zápraží. „A kdy se vrátí?“

„To nevím,“ odpovídá kmotra a vyndává z hluboké kapsy u sukně celý svazek klíčů, „až se vrátí, tak se pudete koupat.“

„Dobrá,“ povídám a pokládám tašky u jejich. dveří, „jestli přijede brzy, řekněte mu, že jsem na něj čekal.“

„Dobrá, dobrá,“ vrtá v zámku kmotra, „děkuju ti, chlapče.“

Něco se mi pořád míhá před očima. Hned jsem pookřál. Před okny někdo hvízdá. Je to Kšiska. Letím ven. Kšiska čeká. Dneska má na sobě šedou sukni a bílou blůzu, na bronzově opáleném obličeji kvetou ohromné modré pomněnky – Kšisčiny oči.

„Poběž k řece,“ šeptá mi spiklenecky do ucha. Přikyvuju – Savva mě omrzel a táta má jiné starosti – a tak pádíme, co nám nohy stačí, z kopce. Ach, ten sladký útěk od domácí péče, od domluv dospělých! Ženeme se dolů úzkou točitou uličkou přes samé zahrady, skáčeme přes škarpy, rozháníme slepice, které se vyhrnuly z něčích vrat. Uháníme jako spřežení, křičíme nadšením, nohy nás samy nesou z kopce, vítr sviští, v ruce mám drobnou Kšisčinu dlaň. Už jsem zapomněl, že jsem byl poslední dobou na ni zlý, pro její mazanost i její nenasytnou touhu strkat do všeho svůj malý, zvednutý nos. Stejně je Kšiska prima holka a opravdický kamarád.

Zatáčka, poslední chalupy, vysoká zeď zbořeného folvarku3, ještě kousek, a už je tu za močálovitou loukou řeka. Sotva popadáme dech. Shazuj u tenisky, Kšiska sandálky, vlhká tráva záplavové louky nám chladí nohy, slunce nemilosrdně pálí záda. Schyluje se k večeru, ale ještě je vedro. Uprostřed řeky je spousta stříbrných, oslňujících proudů. Nedaleko, kousek doprava, je starý zámek, kde se obvykle koupáme, ale tam je brod a už zdálky spatřujeme stádo, roztroušené ve vodě.

„Ne,“ rozhodla Kšiska, „tam nepůjdem. Zůstaneme tady.“

Z travnatého kopce je vidět strmý břeh. Neplavu zrovna nejlíp a skáču ještě hůř. Zato voda u samého kraje převislé strže je tak průzračná, že vidíš i kamínky na dně.

„Tuhle?“ ptá se Kšiska a dívá se mi do očí. Poslední dobou se mnou mluví jen polsky. Je to patrně nejvyšší stupeň důvěry.

„Tak jo,“ souhlasím. Upřímně řečeno, jde na mne hrůza, skákat z takového břehu, ale copak mohu nesouhlasit? Ta nemožná holka si bude myslet, že se bojím, a to nesmím dopustit.

Rychle shazuj u kalhoty, košili a sedám si, nastavuj u záda slunci, pěkně mě hladí, ale už tolik nepraží.

Vedle něco šmodrchá Kšiska a pak se uklidní.

„Tak jdem?“ ptám se a otáčím se.

Má na sobě krátké tmavé trenky, opálené chlapecké tělo je stočené do klubíčka. Sahá si koleny až k loktům.

„Umíš tohle?“ ptá se a dělá špagát. Pak se staví na ruce, pak dělá salto. Má tělo jako z gumy – celé se prohýbá a natahuje všemi směry.

Rozhlížím se: aha, tamhle je kámen. Přistupuju k hladkému nevelkému kamenu a nenápadně si sahám na bicepsy. Ve škole jsem trochu cvičil, ale my kluci jsme nejraději zvedali činky, učitel nás sice huboval, tak jsme to dělali obyčejně venku. To mi nešlo nejhůř. Ohlížím se na Kšisku, čeká a zvědavě si mne prohlíží od hlavy k patě. Přikládám dlaň na kámen a beru ho za oblý kraj.

„Hop!“ kámen je na rameni. Cítím jeho tíhu. Ne, nejde to. Kšiska se dívá. Pokouším se ho trochu vzepřít, ale marně. Stojím celý zpocený a cítím, že mi pot zalévá i oči. Ne námahou, ale hanbou. Vejtaho! Vždyť se dívá!… Pokládám si kámen na dlaň a s vypětím celého těla ho znovu vzpírám. Dobrý. Kámen se těžce chvěje na zvednuté ruce.

„Hurá-á!“ křičí Kšiska. „Bravo!“

Odhazuj u kámen.

„Tolku!“ Kšiska přibíhá a tiskne se ke mně horkým tělem. „Seš kanón! Seš sekáč! Seš můj miláček!“

Objímá mne a já stojím a rudnu. Já jsem přece kámen nevzepřel, jen nadhodil. Dobře že nerozumí detailům.

„Pojď plavat,“ povídám.

Kšiska se ode mne odrazila jako na pérách, odskočila, rozběhla se a skočila po hlavě do vody. Já běžím za ní, jen aby neviděla, jak skáču.

Plesk! Do očí mi vniká voda, štípe víčka. F-fu, už se mohu nadechnout. Plavu, dělám široká tempa za popelavou Kšisčinou hlavou. Ta už je uprostřed, voda je teplá, jemně chladí tělo, ustupuje pohybům.

Kšiska plave ke mně, pak se otáčí a plujeme oba k brodu, tam, kde pomalu pokyvujíce hlavami, pijí krávy. Na břehu leží slaměné klobouky pastýřů.

„Otočíme se?“ ptám se Kšisky a odfrkuji.

„Támhle?“ ukazuje rukou doprostřed.

„Tam ne,“ povídám, „jsou tam ovádi.“

Plaveme zpátky. Kšiska zvedá hlavu nad vodou, bere to rovně kraulem, já jí nestačím. Mrzí mě to, ale nedá se nic dělat. V našem městě nás neučili, různým stylům plavání. V létě na řece se každý baví, jak umí. Kšiska už je na břehu, skáče, běhá jako kluk, nastavuje slunci dlaně.

Dostávám si vodu z uší, vylézám a taky začínám skákat a hopsat.

Ze začátku je na břehu trochu chladno. Kšiska už leží na své sukni a nastavuje slunci už beztak bronzová záda. Lehám si vedle ní. Celé tělo voní řekou, vláhou a trochu i bahnem. Slunce hřeje, je ticho, příjemně, jde na mně dřímota. Zavírám oči.

„Spíš?“ ptá se Kšiska.

„Ne,“ povídám. „Kšisko, a proč jsi tenkrát stopovala Stefana?“

„To myslíš, jak tenkrát šel s tou courou?“

Je mi do smíchu. Kšiska říká jako nic slova, za které bych já doma dostal, až by to nebylo hezké. Ale jejich smysl znám. Ne sice úplně, ale tak trochu. Na našem dvoře jsme neměli přísné pedagogy. Dospělí i děti se lehce dělili o zkušenosti a různé znalosti.

„Odkud to víš?“ ptám se.

„Co? Jestli je ta blondýna courá, nebo ne? Náš Stefan kamarádí jen s courami,“ znalecky ubezpečuje Kšiska.

„A co je tobě po tom, kam Stefan chodí?“ říkám a obracím se na bok. „Je dospělý, ví si rady sám.“

„Cože?“ křičí Kšiska. „Že si ví rady? V čem se mužský vyznaj?“ spráskla ruce. „Jsou hloupí jako berani. Tos nevěděl?“

„Ne,“ povídám. Nemám chuť se přít.

„Nevěděl?“ naklání se nade mnou a sedá si do dřepu. „A co ty? Ty seš zrovna takový.“

„Jaký?“

„Hotový tele!“

„Tak ty takhle!“ chytám ji za ruku, ona se mi vyškubne, uskočí a začíná se na mě všelijak šklebit, vrhám se na ni, začíná honička, křik a zápasení. Kolem se stmívá. Nečekaně, rychle nastává soumrak. Vodu v řece zapálily červánky. Daleko stranou v nachové zátoce se pomalu pohybují černé siluety krav. Tiše zaznívá pastýřský roh.

„Jdem domů!“ říkám a pouštím dováděním rozpálenou Kšisku.

„Ani za nic,“ rychle odpovídá, „ještě je čas.“

„Pojď,“ povídám, „radši se budeme procházet v zahradě.“

„Ne,“ odporuje, „budeme se ještě koupat.“

„Já už ne,“ prohlašuji a lehám si na svoje kalhoty. Tráva je už studená, zato trenky mi už uschly, takže se nebojím, že si zamáčím šaty.

„A já se budu koupat!“ tvrdí Kšiska.

„Tak se koupej,“ povídám.

„Taky že budu,“ praví umíněně, „a ty nejsi chlap, ale tele.“

„Nevadí, koupat se stejně nebudu.“

„A já budu,“ říká vyzývavě. „Tele, telecí!“

„Kdybych se vykoupal, tak potom abych hodinu schnul,“ bručím.

„Nemusíš schnout,“ křičí, „slyš-í-š, tele. Musíš jako já. Koukej!“

Cítím nad sebou závan vzduchu a zvedám hlavu. Kšisčino bronzové tělo s přesně označenými bílými bedry uhání k řece. Nejdřív se mi zdálo, že si vzala jiné plavky, a najednou mi došlo – nemá na sobě nic! Dočista nic.

Padám tváří do dlaní. Polévá mě horko. Hoří mi tváře a krk. To je ale holka! Ani nevím, jak se mám chovat, až vyleze. Ležím a poslouchám pleskání v řece, je sotva slyšitelné. To není holka, ale kluk v sukních! Ale jak si tohle všecko v duchu říkám, najednou si uvědomuju, že právě teprv teď se stala pro mne děvčetem. Dokonce něčím víc – čímsi zvláštním, vábícím, vzrušujícím. Ležím na lokti, pod rukou mě šimrá tráva, lezou mi po kůži různí broučci a štípou. Mám zvláštní pocit. Teď se už nedokážu na Kšisku dívat jako na kamaráda. Proč to provedla? Jak teď poleze z vody? Není jí hanba? Dívám se úkosem na řeku. Nachově odkvětají červánky uprostřed řeky, na zčeřené vodní hladině není živé duše. Kde vlastně je? Mohla by se i utopit. Zvedám se a dívám na řeku. Nikdo nikde. Není snad v rákosí? Vyskočím. Zmocňuje se mě neklid. V hlavě mám zmatek. Kde vlastně je ta moje bláznivá kamarádka?

Rozhlížím se. Několik kroků ode mne, s nápadně otočenou hlavou na druhou stranu, leží Kšiska, skoro úplně oblečená. Má na sobě sukni, tričko, chybí už jen blůzka. Začínám se rychle oblékat. Je mi těžko se na ni podívat a koutkem oka vidím, že i ona se vyhýbá mým pohledům.

„Pojď,“ říkám a dívám se jinam.

Jde mlčky pěšinou do kopce. Doháním ji. Oba, aniž jsme si řekli slovo, jdeme kolem stěny folvarku v kvetoucí zeleni, prokukující ze všech prasklin a klád, kolem rozbořené kapličky s pokřiveným a oprýskaným křížem, kolem prvních chalup a zelinářských zahrad předměstí. Kšiska najednou nečekaně odbočuje do slepé uličky. Klopýtám za ní. Od plotu na mě pokukují kluci. Jako vždycky se jim na mně nelíbí moje kalhoty. Kšiska se neohlíží a jde stále do kopce. Má skloněnou hlavu, vypadá nějak cize, nepřístupně, takovou jsem ji ještě nikdy neviděl. Jdu jí po boku, malý kousek od ní. Kolem je cítit pach, květiny a splašky. Někde na sebe volají vysokými hlasy hospodyně. Úplně se setmělo, v domech se rozsvěcují okna. V dálce, na konci ulice svítí osamělá lucerna.

Kšiska zas odbočuje. Přicházíme k točitému litinovému plotu. To je přece kostel. Kšiska skoro běží přes dvůr a mizí ve dveřích. Nerozhodně přistupuju k jejich oprýskaným ozdobám. Jedno křídlo je otevřené. Dodávám si odvahy a vcházím. V kostele je tma. Jen kdesi vpředu slabounce blikotá svíčka. Neslyšitelně našlapuju mezi řadami lavic.

Vpředu je nějaký tmavý bod. Zastavuju se kousek opodál. Na kamenných plástech se zkříženýma rukama leží Kšiska. Něco šeptá. Poslouchám.

„Matko boží,“ říká šeptem Kšisčin hlas, „Pane Ježíši, Paní Marie. Potrestejte mě za můj hřích. Odpusťte mi. Jsem malá a hloupá…“

Tiše běžím z kostela, vybíhám za ohradu, a tam, přitisknuv se k litinovému studenému plotu, čekám. Ta Kšiska je stejně divná holka!

Došli jsme domů, aniž jsme si řekli slovo. U branky mi Kšiska podala ruku a řekla:

„Na shledanou!“

Stiskl jsem její dlouhé pružné prsty a nechápavě se díval za ní, dokud nedošla za roh domu a nezahnula. Nevím proč, ale zdálo se mi, že jsme za ten den dospěli oba. Ona s jejíma dlouhýma bronzovýma nohama, s pěkně modelovanými lýtky, útlým pasem, který obepínala krátká suknička, s vysoko posazenou hlavou na hezké šíji, orámovanou popelavou korunou vlasů, a já ve své pestré kovbojské košili, kterou už napínaly svaly rozšiřujících se ramen.

Něco se od toho okamžiku změnilo..

V zahradě se proháněl vítr. Byla tma a zima. Někde v dálce vyl pes. Snášel se ponurý bezměsíční večer. Vešel jsem do pokoje ve chvíli, kdy se máma právě vrátila z práce.

8

Byla noc, schylovalo se k bouři. V korunách stromů kroužil a vířil vítr. Na střeše drnčel utržený plát plechu. Chtěl jsem se trošku projít zahradou, ale najednou se mi zachvělo a zastavilo srdce – vedle mne, na druhé straně zápraží, někdo vzdychal a něco mumlal. Couvl jsem ke dveřím do chodby, a teprv když jsem se dotkl zády její dřevěné stěny, odhodlal jsem se podívat do toho rohu. Tam se klaněla a něco mumlala dlouhá shrbená postava.

„To jste vy, dědo Izáku?“ zeptal jsem se šeptem.

„Jsem to já, chlapče,“ odpověděl smutný hlas, „co chodíš ven v takovou nepěknou noc? Copak je kolem málo neštěstí?“

„Jakého neštěstí?“ zeptal jsem se. Pomalu jsem přicházel k sobě a nabýval málem ztracenou odvahu. „Co vás, dědo, poděsilo?“

„Nechoď ven, chlapče, v takovou noc. Taková noc je jako stvořená pro nekalé věci.“

„Polekal jste se mraků?“ zeptal jsem se a přistoupil k němu blíž. Stál opřen o zábradlí zápraží. Jeho dlouhé vlasy vlály ve větru. Pohled na jeho smutný profil mě znovu zneklidnil. Nedal jsem to však na sobě znát.

„Proč nespíte, dědo Izáku?“ zeptal jsem se. „Kde je Rebeka?“

„Rebeka si šla taky po svým,“ zahuhňal Izák, „každý mladý člověk má svoje starosti. Ty je máš asi taky, viď, chlapče?“

„Mám,“ řekl jsem a polilo mě horko. Vzpomněl jsem si na dnešní událost s Kšiskou u vody. Dobře že mi ve tmě nebylo vidět do tváře.

„Každý má svoje starosti,“ podotkl Izák, „jen stáří je nemá. Žijeme jen cizími starostmi. Ale zato stáří toho moc vidí. Prosím tě, hochu, nechoď dneska do zahrady. Máme mraky až nad domem. Cítím, že bude velká bouře, nechoď do zahrady, nechodíš tam v noci jenom ty sám; nechoď tam, hochu.“

Opakoval pořád jedno a totéž a šoural se drobnými krůčky stále blíž a blíž ke dveřím a najednou zmizel, jako by se rozplynul. Nezavrzala podlaha, nezaskřípaly dveře.

Bylo mi úzko, že jsem se rozhodl jít domů, ale hned jsem se za svou zbabělost zastyděl. Mrzl jsem ve své košili, avšak slova starého Izáka mě tak rozrušila, že jsem pocítil nejasný neklid. Teď už bych doma prostě neusnul.

Seběhl jsem ze zápraží a šel do zahrady. Ale tam všecko hučelo a burácelo větrem. Hučení bylo tak silné, že dokonce padání jablek se dalo spíš tušit než slyšet.

Kousek jsem běžel, ale kolem bylo všecko v pohybu, nějaké tmavé siluety vyrůstaly přede mnou. Dostal jsem takový strach, že jsem se rozhodl vrátit se domů, ale z protější strany zahrady svítila jasná skvrna do černé tmy domu. Osvětlené okno bylo právě u Kšisky. Obešel jsem jejich polovinu zahrady, prošel brankou a nahlédl do okna. Bylo dost vysoko a viděl jsem jen, že se za záclonou pohybuje nějaký stín. Zas jsem si vzpomněl na dnešní den. Copak to dělá, čte? My jsme s Kšiskou nemluvili o knížkách, přestože jsem četl každou volnou chvilku. Podíval jsem se nahoru. Listím občas prohlédlo nebe a huňaté mraky, vystřídané modrými záblesky. Vylezl jsem na jabloň a uvelebil se na větvi. Teď jsem viděl Kšisku dobře. Chodila po pokoji v bílé košili až po paty, přistoupila k zrcadlu a podívala se na sebe. Tvář měla soustředěnou, úplně jako dospělá. Vlasy jí splývaly až na ramena. Dlouho se dívala do zrcadla, potom najednou vyplázla jazyk a zrcadlo odstrčila. Chvíli se ještě procházela, pak si sedla a zamyslila se. Ne, nepoznával jsem ji. Copak bylo někdy schopno se zamyslit to výbojné šídlo, ten bláznivý kousek energie a přání? Pozoroval jsem ji a strašně se mi zachtělo slézt dolů ze stromu, přistoupit k oknu a zaklepat. Vyhlédne ven a promluvíme si spolu. O čem? To je jedno. Ale je to tak lákavé a vzrušující zaklepat a promluvit s ní v takovou noc!…

Pode mnou něco zašustělo. Podíval jsem se dolů. Přímo pod stromem stál člověk. Měl velkou vlasatou hlavu, byl mohutný. Přejel mě mráz po zádech. Stál bez hlesu a smutně sehnutý se díval do toho okna, kde se míhala Kšiska. Právě čechrala polštáře, chystala se lehnout. Člověk dole něco zamumlal. Potom jako by se rozmýšlel, vsunul pomalu ruku do záňadří a vytáhl podlouhlý tmavý předmět. Otáčel jím chvilku v ruce, pak si ho přiložil k rameni, pak ho znovu nechal klesnout dolů.

V tom okamžiku jsem si uvědomil, že je to karabina. Teď zastřelí Kšisku! Pustil jsem se, hlučně rozhrnul větve a skočil neznámému rovnou na ramena. Zaburácel výstřel.

Seděl jsem na zemi a na mne zírala ohromná žlutá Ivanova tvář.

„Co je, Toliku? Kde ses tu vzal?“

„Chtěl jsi zabít Kšisku!“ zalykal jsem se hrůzou.

Ivan se napřímil.

„Je to zrádkyně,“ řekl a ohlédl se.

Kšiska zhasla. V celém domě se ozval dupot a křik. Ivan se vrhl k brance, já se hnal za ním. Vyběhli jsme z vrátek a vtom někdo vyrazil proti Ivanovi. Srazila se dvě těla, ozvaly se chraptivé nadávky a nad ležícím Ivanem stál otec.

„Vstaň!“ pravil těžce dýchaje. „Bude to?“

„Tati,“ řekl jsem, „to já…“

„Domů!“ rozkázal chraptivě otec a strčil nohou do ležícího. „Vstávej, lotře!“

„Tati,“ zašeptal jsem, „to je Ivan.“

„Co?“ otec se sehnul nad bezhlesým tělem, otočil k sobě jeho obličej a hned se napřímil. „Tak a domů!“ vykřikl na mě tak zuřivě, že mě nohy nesly samy.

Odejít domů jsem nemohl ani zanic. To bylo nemyslitelné. Vrhl jsem se pod jabloně a za jejich houpavým štítem jsem poslouchal zvuky a lomoz na zápraží. U vchodu k Stefanovi bouchly dveře. Srdceryvně vykřikla Marysja, Kšisčina teta.

Otec se sehnul, nadzvedl Ivana, přehodil si ho na záda a vlekl rychle do zahrady. Sel jsem za nimi. Otec táhl Ivana mezi stromy, vzdaluje se stále víc a víc od zápraží. U domu už bylo slyšet Stefanův hlas a pronikavý štěkot psa.

Táta dovlekl Ivana ke klášterní zdi, přitiskl ho k ní a poručil, aby stál a ani se nehnul.

Připlížil jsem se a postavil se za mohutnou starou jabloň.

„Co to vlastně vyvádíš, Ivane?“ zeptal se táta.

Pro hučení a svištění větru ho bylo sotva slyšet, vyhlédl jsem před kmen. Byli ode mne takové tři kroky.

„Nejdřív jsi mi podstrčil plešatýho, abych svezl vašeho atamana,“ řekl táta. „Teď jsi přišel a chtěl zastřelit děvče.. Slyšíš mě, vrahu?“

Ivan se najednou celý roztřásl a zavzlykal.

„Já za to nemůžu… nemůžu, pane Golubovskij, odveďte mě na Bezpečnost…“

„I na to dojde,“ odbyl ho táta, „teď mi řekni, proč jsi chtěl zabít tu žábu?“

„Je zrádkyně,“ řekl ukrajinsky, „zaprodala našince!“

„Koho vlastně zradila? To, že pomohla zadržet zločince?“

„Prozradila naše u Zbara ‚Jestřábům‘.“

„Ivane,“ řekl otec, „žil jsi po mém boku, hrál sis s mým klukem! A mě ani nenapadlo, že seš vrah! Mohl jsi přece zabít i Tolku!“

„Ne, pane Golubovskij, ne,“ jakýsi neurčitý řev vyrazil ze sebe Ivan. „Nechtěl jsem Kšisku zabít, nařídili mi to naši – nezabiješ ji, zabijeme tebe…“

„Jsi padouch, Ivane,“ řekl otec, poodstoupil a pohodil Ivanovou zbraní. „Jdem!“

Ivan padl na kolena, hlavu sklonil až k zemi.

Otec se na něho mlčky díval. Uběhla minuta, druhá.

„Dobrá,“ řekl Ivan a pomalu vstal, „souhlasím, pane Golubovskij… Málem jsem děvče oddělal. Jsem vinen a ponesu odpovědnost, pane Golubovskij.“

„Pochop, hlupáku, jejich věc je mrtvá a veškerá snaha –marná. Taková Ukrajina, za jakou oni bojují, nikdy nebude. Ani ji takovou nepotřebujeme. Zas by chtěli pány, kulaky a ouřady? Darmo mluvit. Buď jsi, Ivane, trdlo… anebo doopravdy padouch?“

„Dobrá,“ Ivan si horečnatě upravoval sako a šeptal, „souhlasím. Ježišmarja!“ vykřikl najednou a padl na kolena. „Děkuji ti, Pane Ježíši, žes mě uchránil od hříchu.“ Vyskočil a dokonce i ve tmě svítily jeho oči. „Pojďme, pane Golubovskij.“

„Počkej,“ okřikl ho otec, „teď počkej.“ Vyndal z kapsy kapesník, otřel si krk, přistoupil k vedlejší jabloni, skoro vedle mne, a něčím těžce a prudce praštil. Zapraskalo dřevo. Otec přistoupil k Ivanovi. Neviděl jsem, co dělají, ale jejich hlasy jsem slyšel.

„Tady máš tu svou karabinu, Ivane,“ řekl táta, „vem si ji.“

„Ne, já nechci,“ polekal se Ivan.

„Jen si ji vem!“ naléhal přísně táta, „až půjdeš ven, tak ji vyhoď. Teď poslouchej dál. Zítra přijdeš ke mně do kanceláře. Víš, kde je?“

„Ano,“ zadrmolil Ivan, „vím.“

„Pomůžu ti odtud odjet.“

„Děkuju,“ oddechl si Ivan z plných plic.

„Odjedeš daleko na Poltavu. Tam ti dají práci a zapomeneš na celou tu hrůzu i na lidi, kteří tě poslali zabít dítě.“

„Moc jsem se vyděsil, pane Golubovskij,“ koktal Ivan, „nedávno jsem s nimi… a oni mě poslali… zabít děvče…“

„A pamatuj si,“ řekl otec, „jestli zítra utečeš, odnesou to všichni. Jsem komunista, Ivane. Nevěřím ve vašeho boha, ale mám svědomí. Jestli utečeš, prozradíš sebe i mne. Sebe proto, že bandu v lesích už přiskřípli, a mne proto, že půjdu a řeknu všecko, co je potřeba.“

„Ne,“ se zápalem začal Ivan, „ne, pane Golubovskij, nezradím, ne. Jen se schovám, než se rozední, a až ráno přijdete do práce, budu tam.“

„Tak jdi,“ svolil táta.

Ivan sklonil hlavu, chvilku postál a pak řekl zastřeně, ale slavnostně:

„Ať se propadnu na tomhle místě, ať nejsem člověk, pane Golubovskij, jestli vás zradím!“

„Jdi, Ivane,“ přerušil ho táta, „ale nezapomeň, že za vinu se pyká!“

Nebylo je skoro ani vidět, jen tátova košile se bělala ve tmě.

„Věřte mi, pane Golubovskij, nezradím. Děkuju vám.“

Něco v křoví zašustělo, otec chvilku ještě postál a šel taky domů. Já jsem se plížil za ním.

U zápraží ve světle petrolejové lampy, kterou držela Marysja, se shlukli všichni obyvatelé domu.

„Co se to jen mohlo stát?“ ptala se Ivanova matka, halíc se do šály. „Nic nerozbili, nikoho nezabili, kdo to tedy pálil?“

„Asi benderovci,“ řekl s jistotou Stefan, potřásaje svou puškou, „chtěli vylákat Stefana Tyndu! Je to tak? Ale on není žádný strašpytel!“

„Buď zticha,“ okřikla ho Marysja. Lampa se jí třásla v ruce, „přivoláš neštěstí, jak je bůh nade mnou!“

K Marysje se tiskla Kšiska, sukni navlečenou přes košili, která jí vpředu koukala. Nezvykle na svou povahu mlčela a jen se po všech dívala jasně planoucíma očima.

„Alexej se někam propad,“ říkala maminka, bezúčelně chodíc po zápraží, „a Tolja taky není doma.“

Přišli jsme s tátou k zápraží skoro současně.

„Tady jsou!“ zvolala máma a běžela k nám.

„Běžte všichni domů!“ zvýšeným hlasem nařídil všem táta. „Nic se nestalo, nějakej pitomec střílel v noci vrány.“

Ivanova matka se pokřižovala a šla pryč, za ní zmizeli ve dveřích Rebeka a děda.

„A vy jděte taky,“ řekl táta Marysje a mámě, „Lízo, odestel. Co dělá Savva?“

„Copak ten, spí,“ řekla hned klidnější máma, „tomu by se mohla hodit bomba až pod nos, tak se nevzbudí.“

„Vy, Stefane, zůstaňte,“ pozdržel ho otec.

Stefan strčil do Marysje, sykl na Kšisku a konečně položil svou pušku. Proklouzl jsem do chodby a zůstal tiše stát. Slyšel jsem, jak přešla Kšiska s Maryšjou, jak přešlapuje Stefan a jak hlasitě dýchá táta.

„Stefane,“ oslovil ho táta, když všechno ztichlo, „jeďte pryč.“

„Co to pán říká?“ zeptal se otce. „Mám jet pryč? Tady je moje země, proč bych ji měl opustit?“

„Stefane,“ řekl táta, „dnes chtěli zastřelit Kšisku.“

„Cože?“ zeptal se překvapeně Stefan.

„Poslyšte, Stefane,“ začal táta, „vaše Kšiska pomohla chytit jednoho benderovce. Naneštěstí ji někdo viděl. Byli tam všelijaký lidi. Dovedete si představit, co se bude dít?“

Oba chvíli mlčeli.

„Děkuju, pane,“ řekl rozechvěle Stefan, „děkuju z celýho srdce. Já tady vostanu, tady jsem se narodil. Marysja taky. Ale Kšisa ne. Ta musí pryč.“

„Pomůžu vám ji umístit do internátu,“ nabídl se otec. „Chcete?“

„Ne,“ odpověděl Stefan. „Děkuju pánovi. Pojede domů. Tam má přízeň, jak vy říkáte, příbuzný.“

„Ale co nejdřív,“ upozornil otec, „nebo…“

„Hned ráno,“ řekl Stefan, „děkuju pane. Moc děkuju!“

Táta prošel kolem mne. Chvíli jsem postál a chtěl jsem se ještě jednou podívat Kšisce do okna, ale rozmyslel jsem si to a šel domů. Když jsem vešel, táta něco říkal mamince.

„Kde lítáš?“ běžela ke mně máma. „Děláš si, co chceš.“

„Počkej,“ přerušil ji táta, „nech mě domluvit.“

Na posteli tak jako předtím chrápal fistulí Savva.

„A tak jsem ho pustil,“ řekl táta, dívaje se na maminku;

Máma dlouho kroutila hlavou a pak řekla:

„Aljošo, Aljošo, já už ti vůbec přestávám rozumět.“

„Všecko ti vysvětlím,“ řekl trpělivě táta, „můžeš se ptát.“,

„Když jsi ho chytil, tak jsi ho měl odvést, kam patří,“ řekla máma, „copak by si s ním nedovedli poradit?“

„Je teď těžká doba,“ řekl otec, „krutá doba, Lízo, nemuseli by se v tom vyznat.“

„Střílel přece po děvčeti!“

„Byl pomatený, vyděšený a zastrašený.“

„Ale když zítra nepřijde, co pak budeš dělat?“

„Udělám to, co mi napoví svědomí.“

„A co to bude?“

„Půjdu na Bezpečnost a všechno tam povím.“

„Aljošo,“ řekla maminka a rozplakala se, „seš jako dítě. Vypadáš silný a statečný, ale seš jako dítě…“

Otec zvláštně zamžikal očima a otočil se.

„Kvůli žábě budeš mít vyšetřovaní,“ zalomila máma rukama, „a ty pustíš banditu…“

„Má matku jako náš Tolik, jak bych se jí podíval do očí? A pak, on není bandita, donutili ho.“

„Neměla, Aljošo, tak vychovat syna!“ vykřikla máma. „Aljošo,“ plakala už hlasitě máma, „ať ten idiot přijde nebo ne, nechoď to, proboha, hlásit. Nikdo to přece neví!“

Táta zasmušile sklopil zrak.

„Ovšemže nikdo,“ řekl. „To je pravda. Ale jde tu o mou zem, Lízo, a já chci mít čistý štít. Přinesli jsme sem docela jiný život.“

„Myslíš jen na sebe, Alexeji,“ vytkla mu, „na sebe a na cizí a my s Toljou pro tebe nic neznamenáme.“

„Co bychom o tom dál mluvili,“ řekl táta a posadil se na matraci připravenou na podlaze.

„Jsi sobec,“ hněvala se máma a začala odtahovat židle, aby rozložila pro mne postel, „jsi sobec, Alexeji…“ Napřímila se a skousla ret. „Aljošo…“

Běžela k tátovi, táta vstal a objali se.

Přistoupil jsem k nim, táta si mě všiml, přitiskl mě k sobě a tak jsme stáli všichni těsně u sebe.

Někdo prudce zabubnoval na okno. Otec sebou škubl, odstrčil máminy a moje ruce a šel k oknu.

„Otevřte,“ řekl ostrý hlas venku, „to se střílelo u vás?“

„Ano, někde tady poblíž,“ odpověděl táta.

„Když nespíte, tak pojďte na chvíli ven.“

Táta šel ke dveřím a máma mě teď sama strčila za ním. Vyběhl jsem na zápraží. Táta stál v hloučku vojáků a všichni se dívali na něco tmavého na zemi. Přistoupil jsem blíž. A vidím: na stanovém dílci, se zvrácenou hlavou dozadu, celý prohnutý, leží Ivan. Na jeho spánku byla malá černá dírka a silný černý provázek splýval od spánku na tvář.

„Zabili ho?“ zeptal se otec.

„A čert ví,“ řekl pomenší pořízek v čepici, „dost možná, že ho zabili, a možná že si to udělal sám. Tahle hračka ležela vedle něho.“

Máma sevřela rty a utřela si slzy.

Podíval jsem se mu do dlaně. Ve světle lucerny se leskl havraní ocelí malý browning.

Otec stál mlčky, já taky.

„To je náš soused,“ řekl konečně táta. „Ivan Kudlaj. Bydlí tu jeho matka… Ale já na vašem místě bych jí to teď neříkal… Radši až ráno.“

„Provedu,“ řekl starší ostrým hlasem, „stáhneme ho teď dolů, máme tam auto. Odvezeme ho do márnice. A ráno to stařence oznámíme. Tak, hoši, do toho!“

Uchopili konce stanového dílce, zvedli tělo a nesli je dolů – jejich kroky rychle ztichly v hučení větru.

„To jsem blbec,“ řekl táta a sedl si na zápraží.

„Co je, tati?“ zeptal jsem se.

„Zapomněl jsem ho prohledat,“ mumlal, „zapomněl…“ Podíval se na mne a zastavil se.

Za námi vrzla branka. Oba jsme se otočili. Někdo šel od Stefanova bytu.

Zastavili jsme se. Do očí nám šlehlo světlo baterky a hned klouzlo stranou.

„To jsme my,“ řekl Stefan přistupuje k nám. „Kšiska už jede, pane Golubovskij.“

Udělal jsem krok do tmy a spatřil jsem těsně před sebou Kšisinu tvář.

„Tolku,“ zašeptala, „nechce se mi jet.“

„Ale musíš,“ řekl jsem. „Jedeš nadlouho, Kšiso?“

„Nadlouho,“ vzdychla, „navždycky.“

„Kšisko,“ zeptal jsem se, „a jak to?“

Najednou mě objala a přitiskla se ke mně mokrou tváří.

„Tolku,“ pošeptala mi do ucha, „seš můj miláček?“

„Už zas?“ pravil jsem a poodstoupil, „vždyť jsem říkal…“

Pustila se mě. Stáli jsme vedle sebe téměř neviditelní v noční tmě. Viděl jsem jen její oči, dívaly se na mne něžným, nedětským úsměvem.

Táta se Stefanem domluvili a rozloučili se. A já ještě dlouho poslouchal, jak doznívají v nočním tichu Kšisčiny kroky.

Ráno mne probudilo svým teplým dotekem. Vstal jsem z rozkládačky. Vyskočil jsem jen v trenkách oknem, umyl se nad studní spalující ledovou vodou, nastavil obličej hřejivým paprskům slunce a šel loudavě k zápraží. Tam seděl pohupuje se Izák a vedle něho stála růžolící Rebeka. Byla neděle. „Dobrý den, Toljo,“ řekla Rebeka.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem.

„Dobrý den, chlapče,“ odvětil Izák.

Z branky své polovičky zahrady vyšel Stefan a Marysja. Její mohutnou hruď těsně obepínal kabátek a Stefanovi na hlavě seděl důstojně klobouk. Prošli, uklonili se a já se díval, jak Marysja vláčí dlouhou sukni a jak Stefan při chůzi pohazuje svým žensky obepjatým zadkem

„Jdou na mši,“ řekla Rebeka.

A mně najednou sevřel srdce nesnesitelný stesk. Kdepak asi je ta modrooká neposedná holka s opálenýma nohama, kam se poděl její nevyčerpatelný elán? Je to možně, že ji už víckrát neuvidím?

A vzpomněl jsem si na včerejší noc, na její hlas, na její úsměv nedětské něhy, a ozvala se ve mně trpká lítost: Proč ses jí, hlupáku, neodvážil říct, že byla taky tvým miláčkem…

FALEŠNÁ BANKOVKA

JURIJ AVDĚJENKO

Stařena připomínala dědu Mráze – růžolícího, s bachratým nosem, nasládlým pohledem modravých očí, nad kterými trčelo šedivé huňaté obočí. Babka měla dokonce i vousy. Samozřejmě že ne tak bohaté jako děda Mráz, ale docela patrné, nazrzlé. Splývaly jí dolů jako maličké rampoušky ošlehnuté vlídným sluníčkem. Chyběl jen plnovous, ten by se však dal docela dobře udělat z vaty. Přilehl by prostě na velkou masitou bradu.

Kravec se bavil tou nesezónní podobou. Vždyť venku teprve ševelil prvními spadanými listy podzim. Hory se přikrašlovaly jasnou žlutí a pohled na ně nenaháněl stesk. I obloha nad nimi čirá a průzračná laškovala ve své modři jako dětská lest.

Holobradý děda Mráz, zatčený na labinském trhu, s pytlem a v tmavohnědé plátěné košili, vypadal, jako by vystoupil z otřepané knížky vánočních pohádek, které on, Kravec, v dětství měl tak rád. Avšak telegram náčelníka GPU Severokavkazského kraje, který přišel z Roštová, byl naprosto jasný a jednoznačný.

V obvodu Armaviru, Kruganně, Labinska, Gojtcha, Tuapse dostaly se do oběhu falešné tříčervoncové bankovky. Číslo falešné bankovky AA 1870015. Všem odpovědným činitelům GPU v kraji nařizuji, aby učinili veškerá opatření k zajištění a zneškodnění pachatelů. 24. září 1928.

Výslech řídil Kravcův pomocník Calyj, který sem byl přeložen před týdnem z Taganrogu. Věkem je Calyj starší než Kravec. Je mu pětatřicet. Vysoký. Navenek ošuntělý jako tenhle telefon, na který Kravec každou chvíli pohlédne, jako by čekal velmi důležitou zprávu. Ne služební. Soukromou. Ale člověku napjatě čekajícímu je to jedno.

Babka trůnila na stoličce jako socha uprostřed pokoje, který vůbec nevypadal jako kancelář, ačkoli to ve skutečnosti opravdu byla kancelář zmocněnce GPU Dmitrije Kravce. Jediná kancelářská věc – malý hnědý sejf – stál na zemi za kufrem a nebyl nijak nápadný, jako například bachratá kamínka se dvěma litinovými dvířky, obyčejný jídelní stůl prostřený voskovaným plátnem a čtyři stoličky důkladně, ale neuměle stlučené.

Calyj chodil kolem babky obratně i opatrně, jako krotitel v cirkusové manéži, chvílemi pokukoval na Kravce se zdvořilým úsměvem, jako by čekal na potlesk.

„Heleď, mámo, nevykrucuj se,“ říkal Calyj. „Zavři oči. Představ si, že jsem báťuška. A vykládej jako u zpovědi. Kdes vzala ty peníze?“

„Jak si to mám představit,“ dobromyslně, ale věcně odpověděla stařena. „Máš lichvářskej ksicht. Jde z tebe hrůza, vo to nic, ale představit si tě v církevním rouchu, to nedokážu.“

„Jen se namáhej. Fantazíruj trošku,“ přemlouval ji Calyj. „Možná že na něco přijdeš.“

Ne. S tímhle člověkem se pracovat nedá. Snad je Calyj jako pomocník zkušený, ale pozér, a někdy si pouští hubu na špacír. Kravec si takových lidí neváží. A drží se názoru, že pomocníci nejsou rodiče ani sousedé. Je možno si je vybrat.

Kravec se dívá na babku a povídá:

„Fantazii nechte stranou. To není každýmu dáno.“

Podlouhlý obličej Calého se zakulatil – jako by říkal, všecko je v nejlepším pořádku. Kravec se zatvářil, že nepochopil nebo nespokojenost pomocníka nezpozoroval. Hladil telefonní sluchátko, jako by je každým okamžikem chtěl zvednout, a oslovil babku:

„Vysvětlete nám nejprostšími slovy, jak jste k těm třiceti rublům přišla.“

„Ale synáčku, vždyť jsem to už řekla. Nejsem žádná zlodějka. Je mi třiasedmdesát a za celý život jsem se cizího ani nedotkla. V Trutné by vám to potvrdil každý.“

„Rád věřím, matko. Ale vy neodpovídáte na mou otázku.“

„Mě, synáčku, už bolí huba, co jsem se to navysvětlovala tuhle náčelníkovi,“ ukázala se vší vážností prstem na Calého, „jak to bylo…“

Kravec se lhostejně pousmál:

„No, a co vlastně bylo?“

„Tuhle červenou jsem dostala od kunšafta za slunečnice.“

„Pamatujete se, občanko Buzylevová, jak ten člověk vypadal?“

„Chlap jako chlap,“ odpověděla po chvilce přemýšlení.

„Zapamatovala jste si ho?“

„Nemám už nejlepší voči.“

„Nosíte brýle?“

Babka se ušklíbla:

„Když je jeden starej, tak brejle nepomůžou.“

„Je to možné,“ souhlasil Kravec. „Ale přece jen…“

„Byl to chlap tvýho stáří. Pomenší. Blonďák. Nic jinýho si nepamatuju.“

„Koupil si hodně těch slunečnicových semínek?“

„Jednu sklenici“

„A kolik jste jich přivezla?“

„Pytel. Ale prodala jsem ho jen třetinu. Tuhle náčelník mě sebral na trhu jako zlodějku. Zvostudil mě před všema našima lidma.“

„Jen se, matko, nevytáčej,“ podotkl pro výstrahu Calyj. „Sebral jsem tě kulturně, kdybys sama neřvala na celý kolo, nikdo by naše randíčko ani nezpozoroval.“

Kravec ho zastavil krátkým posunkem:

„Kolik jste si vzala s sebou peněz, když jste vyjela z Trutné?“

„Pět rublů,“ odpověděla babka hrdě.

„Zapíšeme. Pět rublů. Sklenice slunečnic u nás na trhu stojí pět kopejek. Nebo jste prodávala po třech?“

„Co vás to vede? Po pěti.“

„Soudruhu Calyj, kolik sklenic se může vejít do třetiny pytle?“

Calyj se zamyslil, ani nesvraštil čelo a jen skousl horní ret. Potom najednou jako by se chtěl dát do tance:

„Co bychom hádali, soudruhu představený, můžeme to přeměřit!“

„To nemá cenu,“ namítl Kravec. „Jedna sklenice má každopádně nejmíň takových deset deka semínek… V tomhle pytli je šedesát kilo. Je to lehký počet. To nás učili dokonce už ve farní škole. Třetina je dvacet kilo, to je tedy dvě stě sklenic. Pět kopejek sklenice. Tedy deset rublů. Pět si občanka Buzylevová vzala z domu, celý kapitál dělá patnáct rublů. Mám otázku, občanko, jak jste dala dohromady potřebný obnos, abyste mohla dát zpět na třicet rublů za jednu sklenku slunečnicových semínek?“

Babka rázem ztratila podobu s dědou Mrázem a její rysy se rozplynuly jako mrazivý vzor, na který někdo dýchl.

„Vodu,“ pokynul Kravec Calému.

Vědro stálo v předsíni. Zatímco Calyj šel pro hrneček, babka se vzpamatovala a vytáhla z kapsy svého hábitu kapesník. Otřela si pot a už při plném vědomí se nevraživé podívala na Kravce:

„Seš pálený kos! Ze jsem na to nepřišla sama?“

Vodu odmítla. Možná že se štítila napít z oprýskaného hrnečku. Kravec se jí otázal: „Budete mluvit pravdu?“

„Samo sebou, synáčku… Našla jsem ty peníze.. Pámbu mě hříšnou netrestej!“

„Kdepak jste je našla?“

„V tom momentě, když… tento… Vyndával kapesník, aby měl v kapse místo na slunečnice, tak mu ta třicetirublovka vypadla.“

2

Calyj babku sebral v družstevním stánku, kde si chtěla koupit kartoun. Prodavač už byl upozorněn na falešné peníze a právě si prohlížel čísla.

Možná že si Calyj trošku pospíšil. Snad by bylo lepší, kdyby babku nějaký čas pozoroval a všímal si, s kým je ve spojení.

Calyj však dal přednost malému, ale okamžitému výsledku. Kravec, který počínání svého pomocníka neschvaloval, si s ním nestačil vážně promluvit, protože hned po výslechu babky Buzylevové mu volali z Roštová. Musel podat hlášení. Představení ocenili zatčení Buzylevové jako úspěch. Ovšem zcela správně podotkli, že negramotná třiasedmdesátiletá baba je sotva schopná tisknout falešné bankovky. Proto je možno předpokládat jedno z dvojího – buď jí někdo dal bankovku, aby ji rozměnila, anebo ji skutečně našla. Pro první případ je nutno prošetřit okruh lidí, s kterými, ať už jakkoli, je stařena ve spojení. Pro druhý se musí dotyčná odvést na trh a s její pomocí se pokusit poznat onoho neznámého muže, který při kupování slunečnic upustil bankovku.

Zbytek dne Calyj strávil s babkou na trhu. Neznámý se však, bohužel – jestli skutečně existoval – už mezi stánky neobjevil.

Kravec zpracovával druhou verzi. A tu mu nečekané pomohl vnuk babky, Nikolaj Buzylev, kterého poslal na Bezpečnost Calyj.

Ukázalo se, že vnuk přijel do Labinska ráno spolu s babkou, jenomže dopoledne byl v mechanické dílně, kde měl u správky svařovačku. Nikolaj byl stejně starý jako Kravec a udělal na něho ten nejlepší dojem.

„Dávno jsem se chtěl u vás stavit,“ řekl Kravcovi. „Ale jen tak bez důvodu se mi to zdálo trapné. Pamatuju si vás ještě z občanské války. Ze zpravodajského oddělení 9. armády. Já jsem přece taky sloužil u průzkumu, jenže u pluku.“

Nikolajova tvář mu byla trochu povědomá, jenže Kravec odešel z 9. armády už v květnu v dvaadvacátém roce, když byl přeřazen k Úborevči do boje s bílými Poláky. Určitě se mohli někde vidět, o tom není pochyb. Ale copak si člověk honem vzpomene? Pěkně si pohovořili.

Vyšly najevo dvě skutečnosti. První – že stará Buzylevová byla porodní babickou, proto okruh lidí, se kterými se stýkala, byl velký, bezmála celá osada. Druhá – stařena byla proslulá mimořádnou lakomostí a mnohými jinými lidskými chybami, takže by si sotva nechala ujít to, co někdo ztratil.

Když se loučili, Nikolaj Buzylev ostýchavě řekl:

„Soudruhu, chtěl bych vás pozvat na svatbu. Co vy na to? Můžu přece, ne? Jako starého kolegu.“

„Kdy se ženíte?“

„Za tři neděle.“

„Pokusím se přijet…“

„Děkuju vám.“

Večer si Kravec s Calým vyměnili názory ve věci Buzylevové. Shodli se na tom, že babka asi opravdu tu nešťastnou bankovku našla. Padělatelé peněz by ji patrně navedli, co má mluvit v případě, že by ji zatkli. Nejjednodušší by bylo říct, že si z domu nevzala pět, ale dvacet rublů. A měla by hned zpět pro zákazníky… Kdo by jí pak co dokázal. Napili se čaje. Potom Kravec navrhl:

„Jdi spát, Kuzmo Samsonoviči.“

Calyj váhal.

„Dnes mám mít noční já.“

„Jen jdi… Já nemám stejně na spaní ani pomyšlení. Víš dobře, že musím čekat na telefon.“

Za dva dny – včera byl Kravec v soukromé záležitosti v Kurganné – v deskách hlášení nepřibylo mnoho dopisů a spisů, které by vyžadovaly okamžitého vyřízení a odpovědi. Desky byly tenké jako kalendář na konci roku.

Bylo kolem jedné hodiny v noci, když Kravec sňal ze stěny lampu a postavil ji před sebe. Rozvázal otřepané šedé tkaničky.

Lampa sice nečadila a svítila správně, ale šířila pach petroleje, podobně jako cigareta šíří pach tabáku a deštivý podzim pach zetlelého listí. V místnosti byl teplý nevětraný vzduch. Dmitrij, než vzal desky, otevřel okno dokořán, zhluboka se nadýchl a dlouho se díval do temné, klidné noci bez hvězd a bez měsíce, přesto však krásné ve svém chvějivém, bezhlesém tichu. Nepřišlo mu na mysl nic velkého, ani malicherného. Hleděl do noci klidně, bez jakéhokoli vzrušení. Něco se však přece v jeho mysli zrodilo.

Vrátil se ke stolu, i když neodpočatý, přece jen s lehčí hlavou. Pohlédl mrzutě na telefon a rozložil desky.

Hned nahoře ležel finančníky potvrzený inventarizovaný opis a pod ním seznam knih dodaných do okresní knihovny. Třetí byla šedá obálka a na ní ženským rukopisem napsáno: Soudruhu Kravcovi do vlastních rukou. Bez adresy a razítka. Znamená to, že sem někdo doručil dopis osobně, když byl Kravec v Kurganné.

Špičky nůžek se zabodly jakoby jen ze slušnosti do samého kraje tvrdé čtverhranné obálky, z které Kravec vyndal linkovaný sešitový list a v půli složenou jasně červenou, šustící bankovku.

Vážený soudruhu Kravci! Budete-li mít zájem o tyto peníze, přijeďte k nám do Trutné, nebo mi napište, jestli mám já přijet k Vám.

Ljusa Sčerbakovová

tajemnice komsomolské buňky mlékárny

Kravec nemusel bankovku nijak důkladně prohlížet u lampy. Její číslo bylo stejné s číslem telegramu z Roštová i s číslem na bankovce zabavené občance Buzylevové – AA 1870015.

3

Až za město kráčel Calyj před bryčkou, která se zvolna pohupovala přes louže a bláto, jako by se valach, který ji táhl, právě probudil nebo byl nekonečně líný.

Déšť zaklepal na větve čimišníku a jeho krůpěje se bořily do prachu, právě když Kravec vyšel ze své kanceláře, aby v maštali zapřáhl koně. Mraky ještě zcela nezatáhly oblohu. Hvězdy sladce dřímaly. Nebe bylo vysoko jako v předjaří. Ale kapky padaly velké, studené podzimní.

Při tom drobném spěšném klepání si Kravec uvědomil, že nemá plášť, a poslal k nebi zlé slovo. Naštěstí měla bryčka sklápěcí stříšku, třeba chatrnou, starou, ale z pravé celtoviny, která s vojenskou odolností vzdorovala vodě, prachu 1 i větru.

Calyj se dostavil v gumovém plášti, dlouhém až po paty, s širokou kapuci, která na jeho mohutných ramenou vypadala jako knížecí přílba. Kravec už seděl v bryčce. Opratě měl na kolenou.

„Tak, nahoru,“ pobídl Calého.

Calyj zavrtěl hlavou, spíš přílbou. Vypadal vážně.

„Musím se trošku rozhýbat. Dělá to po spaní dobře na plíce.“

Při těch slovech natáhl ruce před sebe, energicky jimi mávl, jak to někdy dělá dirigent, aby upoutal pozornost hudebníků.

Ještě před půl hodinou, když Kravec přečetl dopis od Ljusy Sčerbakovové, byl by schopen udělat pomocníkovi kdovíco. Neměl snad prudkou povahu, ale v tu chvíli ho popadla zlost, že málem vylítl jako kypící mléko. Ale nebyl tu nikdo, kdo by ho ochladil. A tak znovu otevřel okno a začal chodit velkými kroky sem tam.

Jak je to možné? Taková lajdáckost! Je naprosto jasné, že děvče bylo zde, chtělo ho vidět a nechalo mu dopis. Proč mu o tom Calyj nic neřekl?

Okamžitě pro něho poslal. Sám se zatím v duchu připravoval, co mu řekne.

Budeme se muset rozejít. Jsem nucen vás z tohoto místa propustit.

Ale než se Calyj dostavil, Kravec už poněkud zchladl. Bylo mu jasné, že ta slova budou mít váhu, jenže sotva věcí pohnou. A otázku, kam má Calyj nastoupit a na jaké místo, o tom rozhodne rostovské představenstvo, až obdrží Kravcovo hlášení.

Calyj se všelijak omlouval:

„Byla tady za vaší nepřítomnosti taková maličká blondýnka jako kuřátko… Včera. Nechala tu dopis. Prosila, abyste jí odpověděl osobně. Ujistil jsem ji, že u nás se všecko vyřídí a nic nezůstane bez odpovědi.“

„Pojedete do Trutné, Kuzmo Samsonoviči, se mnou,“ řekl Kravec unaveně.

Na předměstí Calyj nastoupil energicky do bryčky. Péra zavrzala táhle a smutně jako kotě, kterému přišlápli ocásek.

„Měl byste se, Dmitriji Ivanoviči, radši vrátit domů. Čeká vás přece moc důležitý telefonický hovor. A Calyj je hoch mazaný. Rozluštil už jinší záhady.“

„To je docela možné,“ řekl neurčitě Kravec a bylo cítit, že si nepřeje pokračovat v hovoru.

Déšť stejnoměrně bubnoval o stříšku bryčky, stékal po celtovině, kterou si muži přikryli kolena, a chladil tváře, poněvadž jeli proti větru. Valach se při zvlášť silných poryvech větru zastavoval, odvracel hlavu, jako by si chtěl cestujícím postěžovat.

Do Trutné dojeli za svítání. Nepršelo. I louže na cestách vzhlížely k nebi klidně, nečeřily se, a oblaka v nich plula jako papírové plachetnice.

Obehnat mlékárnu plotem si patrně rozmyslili. Jedině tak se dalo vysvětlit množství zčernalých sloupů, zaražených do země ve stejné vzdálenosti od sebe. Žádné plaňky ani tyčky na sloupech ani nikde jinde nebylo vidět. Ohrazení nahradily keře čimišníku, nízké, ale sestřižené pečlivě, s láskou a znalostí.

Budova byla zděná, krytá plechem. Na východní straně se leskla zlatově velká, široká okna.

Z bryčky bylo vidět, jak někdo v gumované pláštěnce stojí ohnutý před žlutě natřenými dveřmi. Calyj strčil do Kravce a tiše řekl:

„Koukni.“

Kravec na to nic neřekl, protože viděl všecko i bez upozornění Calého. Člověk v pláštěnce se otočil a napřímil. Ukázalo se, že je to stařec s hustým plnovousem, s holí v ruce.

„Hrom do toho,“ řekl celkem klidně. „Rozsypal jsem tabák.“

„Zapal si, strejdo,“ nabídl mu balíček cigaret Calyj. „Jen sebou hoď, na kecání s tebou nemáme čas.“

Starý příliš nespěchal. Důstojně přistoupil a vzal si pomalu cigaretu.

„Strejdo, pověz nám, kde tu bydlí tajemnice vaší komsomolské organizace Ljusa Ščerbakovová?“

„Nejste od Bezpečnosti?“ zeptal se stařík skloniv hlavu a ulpěl na nich pohledem.

„To je všecko možný,“ odpověděl významně Calyj.

„Nějak brzo. Jsou to tak dvě hodiny, co pro vás jeli.“

„Kdo?“ otázal se Kravec.

Děda, který se zaměřil na rozmluvu s Calým, podíval se na Kravce a odpověděl neurčitě:

„Šéfové.“

Calyj škrtl sirkou:

„Nežvaň, strejdo. Vysyp, nač jste potřebovali Bezpečnost?“

Stařec se vyhnul odpovědi:

„Ščerbakovovi bydlí tady za rohem Běžela tam celá vesnice. To hned uvidíte.“

4

Pokoj voněl jablky. Na velké míse uprostřed stolu ležela červená, čerstvě utržená jablka.

U stolu seděla nějaká žena, s dlaněmi na očích, jako by se styděla za své neštěstí.

„Jsem zmocněnec GPU,“ představil se Kravec. „Prosím všecky, kdo sem nepatří, aby opustili místnost.“

Zena nechala pomalu klesnout ruce. Kupodivu nebyla uplakaná.

Kravec se posadil na stoličku z druhé strany.

„Jak se to stalo?“ zeptal se tiše, soucitně.

„Málokdy se vracela pozdě,“ žena vyslovovala jasně, jako by se bála, že se splete, rozpláče a nedokáže jaksepatří všecko vysvětlit zmocněnci, který se dostavil s pohádkovou rychlostí do Trutné. Jak vysvětlit, co potkalo její dceru. „Stávalo se, že přišla i po jedenácté Mívala schůze, zasedání, byla veřejně činná, pracovala v Komsomolu… Tak to bylo i teď. Nečekala jsem, až se vrátí. Večer mě trochu píchalo u srdce… Tak jsem si lehla. A kolem jedný hodiny se mi zdálo, že vrzly dveře u kůlny. Napadlo mě, že jsem špatně zavřela závoru a že by z kůlny, nedej pámbu, utekla jalovička. Vstala jsem, překročila práh… a koukám, dveře kůlny jsou otevřené a moje Ljusa se mezi nimi houpá, jako by lítala. Já jsem hned provaz neviděla…“

„Věděla jste, že dcera byla předevčírem v Labinsku?“

„Věděla.“

„Říkala vám, za jakým účelem tam jela?“

„Měla tam jednání. Na újezdním výboru Komsomolu.“

„Měla tady v obci nepřátele?“

„Neměla,“ odpověděla jistě matka.

„Nepozorovala jste, že se za poslední týden nebo dva změnila?“

„To jo… Ať je to jak chce, měla před svatbou.

..Ženich je zdejší?“

„Ano. Kolja Buzylev.“

„Ták… Nepohádali se, nevíte?“

„O tom nic nevím… Ljuse se nelíbilo, že se Kolja rád napije. Já jsem jí to rozmlouvala, copak je málo mužských, co pijou?“

„Kdo ji vyprostil z oprátky?“

„Timofej Grigorjevič.“

„Příjmení?“

„Silnějších… Hlídač z mlíkárny.“

„Kde se tu vzal?“

Zena se odmlčela, vzpomínala:

„Začala jsem křičet. Lidi už všade spali. A on mě uslyšel. Mlíkárna je tady kousek.“

Později, když Kravec sestavoval hlášení do Roštová, podrobil důkladné analýze rozmluvy toho dne. Bylo toho mnoho – mluvil s lidmi, kteří znali Ljusu z osady, z práce i Komsomolu. Vypadalo to asi takto: Ljusa se vrátila z práce, navečeřela se a pospíchala do místního klubu, kde ochotníci začínali zkoušet k říjnovým oslavám. Tam se zdržela do jedenácti hodin. Odešla dřív než ostatní, když taneční skupina ještě zkoušela. Potom ji už nikdo živou neviděl.

Několik spolupracovníků z mlékárny upozornilo, že den předtím děvčeti vyhrožoval místní alkoholik Žeňka Zilnyj, který na Ljusinu žádost byl propuštěn z práce.

Zajímavě vypovídal hlídač Timofej Grigorjevič Silnějších. Nebyl zdaleka takový vetchý stařec, jak se včera ráno zdálo. Dělal to plnovous. Bylo mu všeho všudy jedenašedesát let.

Seděli v těsné kanceláři ředitele mlékárny. A Kravec viděl skleněnými dveřmi velkou dílnu. Obrovská okna. Bledě modře natřené nádrže a mezi nimi žluté hadice.

Stařík nespěchal, mluvil v odmlkách, jako by zatloukal hřebíky.

„V sedům večer, když jsem nastupoval noční, jsem viděl, jak zrovinka proti našemu závodu potkal Ljusu Ščerbakovovou Žeňka Zilnyj. O čem mluvili, to jsem neposlouchal. A když děvče šlo pryč, Zilnyj za ní vykřikl: ‚Budeš toho litovat, čubko!‘“

Někdy kolem půlnoci hlídač slyšel opilý Žeňkův hlas, zpíval neslušné písně, ale jeho neviděl, poněvadž byl na druhé straně závodu.

Vyšlo najevo, že Zilnyj doma nespal. A kde je teď – není známo.

Vyšetřující orgány se dostavily kolem desáté ráno. Obvodní bezpečnostní referentka byla žena středních let. Ohledala mrtvolu s profesionální chladnokrevností. Konstatovala: Nejdřív byla uškrcena. Pak pověšena. Přesnější údaje ukáže pitva…

Na zápraží vesnické rady vyndal Kravec hodinky, které dostal darem od zpravodajského oddělení 9. armády na jaře ve dvacátém roce. Byly to velké stříbrné švýcarské hodinky, na jejich víčku bylo napsáno: Odvážnému průzkumníku Dmitriji Kravcovi za hrdinské činy v revoluci.

Malá ručička, hotové mistrovské dílko, ukazovala čtvrt na dvanáct.

Calyj zůstal ve vesnické radě a dostal za úkol sebral informace o lidech, kteří žili dříve ve městě. Rovněž měl zjistit i jejich dřívější povolání. Poněvadž tisknou-li se peníze v Trutné, může to dělat jenom člověk bydlící ve městě a kromě toho musí být obeznámen s.technologií výroby falešných bankovek.

Kravec prošel nedlážděným náměstím, za kterým se tyčil velký kostel, a odbočil do malé příčné uličky, která vedla k domku Ščerbakovových. Před domkem bylo ještě stále mnoho lidí a stála tam doposud i policejní drožka. Na ní leželo tělo mrtvé, přikryté bledě růžovou vlněnou přikrývkou.

Představitel pátracího kriminálního oddělení řekl Kravcovi:

„Když naší pomoci není třeba, jedeme pryč…“

„Obstarejte lékařskou zprávu,“ požádal ho Kravec.

Lékařka a obvodní policista už seděli ve voze.

„Dobrá,“ odpověděl zmocněnec milice a vykročil vedle koní.

Ljusina matka se rozplakala. Skřípot kol byl poslední zvuk, po němž už neměla sil potlačovat slzy a přemáhat bolest.

Kravec ji vzal šetrně za loket.

„Chtěl bych si prohlédnout papíry vaší dcery. Měla nějaké?“

„Ano,“ odpověděla žena. „Na poličce jich jsou plné desky. Pak tam má ještě deník. Jenže ho, chudinka, schovávala i přede mnou.“

„Soudruhu náčelníku!“ děda Silnějších asi hodně utíkal, byl celý zpocený a udýchaný. „Zeňka Zilnyj se objevil před domem.“

Nedá se říct, že by Zilnyj udělal na Kravce odpudivý dojem. Ovšem vzhled neholeného, odulého obličeje, s kalnýma zarudlýma očima, nepůsobil nijak příjemně.

Manželka Zilného – mladá upracovaná žena – a asi čtyřletý synek, vypadali tak lítostivě a vyděšeně, že Kravcovi jich bylo líto. Požádal přítomné, aby je nechali o samotě.

Zena přivřela dveře tak opatrně, jako by byly z křehkého skla.

„Žijete zde stále?“ zeptal se Kravec.

„Ne. Dva roky jsem pracoval v Tichorecké. Jako zámečník ve vozovně. Tam jsem se taky oženil.“

„Jak jste se dostal do Trutné?“

„Zdědil jsem tady po matce chalupu.“

„Kde jste byl dnes v noci?“

„Nepamatuju si.“

„To není odpověď.“

Tázaný pokrčil rameny.

„Probudil jsem se u lesa. Ve stohu slámy.“

„Kdy jste se naposled viděl se Sčerbakovovou?“

Nechci o té potvoře ani mluvit.“

„Dnes v noci ji někdo zabil.“

Ne, Žeňka se nezachvěl, nevykřikl, ani se nepodivil. Jenom se na Kravce nedůvěřivě úkosem podíval. Pak si olízl rty a chraptivě řekl:

„Nevykládejte.“

„Já nevykládám, to je pravda. Copak ti to manželka neřekla?“

„Ta už se mnou nemluví měsíc. Vyhrožuje, že se odstěhuje k matce.“

„Utrápils ji.“

„To je fakt.“ Žilnyj si pohladil bradu. Po chvíli se zeptal: „A kde je Kolka Buzylev?“

„Ten tu v osadě není. Je od včerejška v Labinsku.“

„Promluvte si o tom s ním. Možná že bude mít nějakej nápad a na něco přijde.“

„Ty nemáš žádný nápad?“

„Nezabil jsem ji a basta.“

„Jsou svědci, že ses s ní včera pohádal. Slyšeli tě zpívat opilé písničky…“

„Já jsem tady s celou osadou pohádaný. A ve vopici písničky zpívám skoro každou noc.“

„Pro vyšetřující orgány jsou to jen slova. Máš proti sobě svědky. Nemáš alibi.“

„Co je to alibi?“

„Alibi – znamená latinsky – jinde. To je právnický výraz. Když se obviněný v okamžiku zločinu nalézá jinde, je to důkaz, že se zločinem nemá nic společného.“

„A já jsem přece byl jinde.“

„To se ještě právě musí vyjasnit. A zatím tě, Ženo, musím zatknout.“

„Proč?“

„Pro podezření.“

Žeňka na to nic vyšetřujícímu orgánu neřekl. Možná že by zaklel v rozčilení, nebo zaprotestoval. Ale nestačil. Do místnosti vběhla jeho žena bledá jako stěna. Šeptala, jako by se dusila strachem:

„U Sčerbakovových hoří…“

Dým stoupal do výše, ani hustý, ani tmavý, spíš bělavý jako nad pěkným, velkým táborákem. Uprostřed ulice se už vršily věci a stáli tam lidé sklíčení novým neštěstím, které postihlo osadu. Požár vzplanul ve chvíli, kdy skoro celá osada šla za humna, za policejním vozem.

Stěny ještě nehořely, bylo však jasné, že domek se zachránit nedá, poněvadž rákosová střecha plála jako pochodeň.

V sousedství, přivázán provazem k sukovité hrušni, vyl zoufale pes.

Jedna sousedka říkala druhé: „Když Kolka Buzylev uviděl vůz, zbledl jako smrt. Nedostal ze sebe slovo a uháněl do osady.“

Ljusina matka seděla na zeleném dřevěném kufříku. Kravec si všiml, že za to dopoledne hodně zešedivéla. Zeptal se jí:

„Zachránila jste dceřin deník?“

Zena na něho ani nepohlédla, jen pohodila hlavou:

„Je tam.“

„Kde?“ Byl to Calyj – ukázalo se, že už je uvnitř.

„Na prádelníku, v druhé světnici.“

Upřímně řečeno, Kravec od svého pomocníka takovou obětavost nečekal. Ostatní lidé u požáru Calého vůbec neznali. Proto je ani tak nepřekvapilo, spíš udivilo jednání člověka, který se vrhl do plamenů.

Vteřiny se táhly hlemýždí rychlostí a plameny jakoby navzdory se přenesly na zápraží a zahradily východ. Pak se náhle střecha začala propadávat se syčením mýdlové pěny, nad domkem vyšlehl k obloze snop jisker a za chvíli zmizel.

Calyj vyskočil oknem. Ale skočil špatně, patrně z posledních sil. Nemohl se bez cizí pomoci zvednout z teplé, čoudem čpící země, ale k prsům tiskl pevně šedý sešit, na jehož deskách bylo napsáno fialovým inkoustem: DENÍK ŽIVOTA.

„Okamžitě zatknout dědka Silnějších,“ stěží ze sebe dostal Calyj, „jestli zatím neuplách…“

6

„Vezmu si tě, řekla jsem Nikolaji, ale mám dvě podmínky – že přestaneš pít a přestaneš se kamarádit se starým Silnějších. Pití nechám. S výjimkou svátků a narozenin. S dědkem taky přestanu kamarádit Ale ne oboje najednou. S ním se musí pomalu, je to hrozný člověk.“

To byla poslední poznámka v deníku Ljusy Sčerbakovové. Právě to si stačil v hořícím domě Calyj přečíst. Jak to dokázal? Možná že by na to neodpověděl ani on sám.

Byly to velmi důležité řádky – logicky uzavíraly domněnku, spíš podezření, které Calyj měl hned ve vesnickém sovětu.

Ukázalo se, že předsedkyní vesnické rady byla žena – napohled nápadná – na slovo štědrá. Na hlavě měla šátek jako loutka matrjoška.

„Kolik obyvatel má vaše osada?“ zeptal se Calyj.

Předsedkyně se na něho podívala tak překvapeně, jako by svou otázku neříkal, ale zazpíval. Odpověděla však pohotově:

„Čtyři tisíce sto tři.“ A hned se opravila: „Teď sto dva…“

Calyj přešlapoval u stolu, jako by uvažoval, kam si má sednout. Předsedkyně, která neznala zvyk Calého pracovat ve stoje, byla poněkud nervózní a zneklidněna podivným chováním pracovníka GPU.

„Máte tady lidové umělce?“

..Kde?“ nepochopila žena.

„Ptám se, jestli tady máte umělce?“

„V jakém oboru?“

„Samozřejmě že ne v lásce.“ Calému se zdálo, že předsedkyně dělá zamilované oči. Jeho podlouhlý, hubený obličej zčervenal. To se mu stávalo, když se styděl nebo zlobil.

„A kde nejsou? Spadl jste, soudruhu, z nebe?“

Je to jasný útok, pomyslil si Calyj. Kurážná ženská! Jinak to ani nemůže být. Kdo by volil nesmělou, plachou za předsedkyni vesnického sovětu.

„Dobrá, drahoušku,“ řekl nahlas. „Ty si na mě moc klapačku neotvírej. Pojď, domluvíme se tak, že já ti budu klást otázky a ty na ně budeš odpovídat podrobně a přesně“

„Přisedni si, drahoušku, buď tak laskav,“ odpověděla mu v stejném duchu.

Calyj popotáhl nosem. Odsunul židli a sedl si na ni opěradlem dopředu.

„Máš muže?“

„Vzali jsme se v roce tisíc devět set deset. A v jedenáctém ho sebrali za politiku. Ve čtrnáctém, když si odbyl trest, začala válka. Nebyli jsme spolu ani celý měsíc. Jen osmadvacet dní.“

„Vykládáš moc zeširoka,“ povzdechl si Calyj.

„Vždyť jsi řekl, že mám mluvit podrobně,“ urazila se předsedkyně.

„To jsem nemyslel… Vypadá to, že jsi sama.“

„Jsem.“

„To je zlý.“

„Je, a moc.“

„Věřím…“ Calyj vstal rozhodně ze židle. „Pracovalo od vás hodně lidí ve městě?“

„Kdy?“

„Po celou tu dobu.“

„Copak to člověk spočítá? Před revolucí hodně chlapů pracovalo na železničních tratích. V Bělerečenské. I v Armaviru…“

„A teď?“

„Teď je jiný život. Teď, když někdo odjede, tak se už nevrátí. Studují na dělnických fakultách a v kursech…“

„Možná že si vzpomeneš, v jakých oborech tady máte mistry?“

„My takovou statistiku nevedeme, poněvadž naši chlapi dokážou všecko – tesaři, orají, dělají klempířskou práci…“

„Jasně, rozumím,“ zatvářil se nespokojeně Calyj. „A co lidi zvláštních, městských povolání tady nebydlí?“

„Jakpak ne!“ řekla žena. „Máme tady jednoho dědu.. Dřív přednášel na univerzitě v samotném Kyjevě. A teď celé noci nespí, dívá se nějakou troubou na hvězdy.“

„Opravdu?“ podivil se Calyj.

„Namouduši… Pak tady máme jednu dámu. Ta zas před revolucí učila rostovské slečinky tancovat. Měla svou školu… Nebo například Timofej Grigorjevič Silnějších, kdysi tiskl pro atamana donského vojska v Novočerkask i peníze. Teďkon hlídá mlíkárnu…“

Calyj byl chlapík zkušený. Všecko chytal v letu. Proto jak se dostal z hořícího domu, přemohl se a zašeptal z posledních sil:

„Okamžitě zatknout dědka Silnějších, jestli zatím neuplách…“

Upláchnout se starochovi nepodařilo. Plazil se přes celý dvůr k osedlanému koni a zanechával za sebou od konírny úzkou, rozmazanou stopu krve. Střepy rozbitého džbánu a na třísky roztlučená lavice nasvědčovaly kruté rvačce, která se ještě před chvílí odehrávala v konírně.

Nikolaj Buzylev ležel napříč stání. V hrdle mu trčela střenka nože.

Kravec vyšel z maštale mlčky a jakoby v údivu hleděl na hřmotné starcovo tělo, přitisknuté k zemi.

Silnějších ten pohled ucítil a zvedl krví zbrocenou tvář. Dívali se upřeně jeden druhému do očí, snad minutu, snad víc. Pak se hlídač smutně zeptal:

„Půjdu ke zdi, soudruhu náčelníku?“

U výslechu, po lékařském ošetření, nezapíral. Byl daleko mluvnější než v Trutné:

„Všecko se stalo čistě náhodou… O půlnoci šla Sčerbakovová kolem mlékárny a já zničehonic jsem řekl z legrace: ‚Povím to Nikolaji, že couráš po nocích, když je pryč.‘ – A ona na to: ‚Nech Nikolaje na pokoji Jinak s tebou bude zle.‘ ‚Viděla jsem u něho balíček nápadně nových, šustících bankovek. Oznámím to, kam se patří.‘

Dopustila se, soudruhu náčelníku, velké chyby. Neřekla, že už u vás byla. Kdyby mi to byla řekla, tak copak bych ji zaškrtil? Proč bych si bral na starý kolena na svědomí vraždu. Skočil bych na koně a mazal do hor. Tam by mě mohli honit! Doběhla sebe i mě… Ptáte se mě na požár. Jo je taky moje práce. Když jsem uslyšel o deníku, tak se ve mně krev zastavila. Co když tam holka načmárala něco o mně… Šel jsem do domku, prohledal kdeco. Deník nikde. Nevěděl jsem, co mám dělat. Až na mně vystoupil studený pot. Ruce se mi třásly jako kořalovi. V životě jsem něco podobného nezažil – ruce mám pevné. Zvyklé na šavli na práci. Ale v tom momentě jsem se neznal. Najednou jako by mi přeskočilo. Už jsem se rozhodl odejít, ale v síni jsem ucítil petrolej. A vtom jako by mi někdo napověděl: Podpal! Plechovka byla plná, takových pět litrů… A tak jsem se rozhodl… Škrtl jsem sirkou… a už šlehaly plameny.“

„A co se odehrálo v konírně?“

„Sedlal jsem koně, když přiběhl Kolka. Oči jako vlk a křičí: ‚Ty starý pse, zamordoval jsi Ljusu!‘ A já na to: ‚Kuš a koukej mazat, dokavaď tě nenačapalo GPU.‘ A vtom mě vzal po hlavě lavicí. Naštěstí tam byla ojnice. Lavice byla napadrť a to se ví, že i já dostal co proto. Ale k smrti to nebylo. Kolkoví se zdálo, že melu z posledního. Sehnul se nade mnou a já mu vrazil kudlu…“

„Jasné. A jak se vám podařilo Buzyleva získat za společníka? Jak je vidět, nebyl to špatný hoch.“

„Potřeboval jsem ho – rád se napil. Pil sice jen samohonku, ale i ta se musí platit… tak jsem Kolku požádal, aby mi někam dojel, že to samozřejmě nechci zadarmo. Ze začátku neměl o ničem páru. Kufřík převez, kufřík odvez… To, že vyrábím peníze, se dozvěděl před týdnem. Vzepřel se. Ale já ho uklidnil. Sám se potápím. Uděláš poslední cestu. A šlus.“

„A on tomu uvěřil?“

„Kdopak ví. Možná že jo, možná že ne…“

Kravec se na chvíli zamyslil a zeptal se:

„Kde jste se naučil penězokazectví?“

„Život je jako širé pole,“ povzdechl si Silnějších. „Mám kromě toho ještě hodně oborů. Dokážu udělat razítko i co se týče podpisů je na mě spolehnutí… Ale to všecko bylo dávno. Jak se říká hříchy mládí. Nad tím jsem už dávno udělal kříž. Ale kamarádíčkové z Rostova si na mě vzpomněli a vyhledali mě… Nic se neusmívejte. Nezačal jsem dělat falešné bankovky z vlastní hlavy. Ani bych na to sám nestačil. Řekněme, že štoček a tisk jsem udělal. Ale kde bych tady vzal papír a přírodní barvy? Ba ne, soudruhu náčelníku, já vám dám moc zajímavé adresy. Jak v Rostovu, tak v Armaviru… Když jste načapali mě, tak vemte ty mládenečky taky.“

Babka Buzylevová se nábožně křižovala, dívajíc se za Kravce na šedou stěnu, kde kromě trhacího kalendáře nebylo nic.

„Panebože, netrestej mě, husu hloupou. Odpusť mi, hříšnici…“

Kravce už omrzelo ustavičně poslouchat to stařecké žbrblání. Důrazně ji napomenul:

„Občanko Buzylevová, nejste v kostele, ale na úřadě.“

„Vzpomenout pánaboha není nikde na škodu…“

„Odpovídejte prosím na mou otázku.“

„Ano, mám hřích na duši. Tuhle přišel Nikolaj namazaný. Chtěla jsem mu vyčistit oblek. Strčila jsem ruku do kapsy – koukám a on tam balíček peněz. Tak jsem si jednu bumážku nechala. Aby ji čert vzal!“

Hlášení do Roštová bylo napsáno. Kravec osušil pijákem inkoust. Podíval se na telefon. Aparát najednou ožil, jako by ho vyčítavý, smutný pohled pobídl, a chraplavě zadrnčel.

Ano, ano, ano… Byla to dlouho očekávaná Kurganná. Kravcovu tvář ozářil rozpačitý úsměv. Hlasem měkkým jako rozehřátý vosk opakoval třikrát za sebou slovo „děkuju“. Zavěsil sluchátko a strnule pohlédl do otevřeného okna, kde se zvolna snášel chladivý modravý soumrak.

Bylo jasno, ale Kravec šel ulicí jako v mlze. Dokonce bezděčně minul nemocnici. Musel se vrátit.

Po sestře poslal Calému lístek:

Kuzmo Samsonoviči! Narodila se mi dcera. Váží čtyři a půl kila. Rychle se uzdravuj. Moc se na tě těším.

Kravec

Sestra se vrátila s odpovědí napsanou přímo na Kravcově lístku. Calyj psal levou rukou a písmena vypadala, jako by tančila.

Holka jako řípa. Seš kanón, náčelníku. Runda tě nemine!

Calyj zůstal Calým… Ale Kravcovi bylo příjemné číst tyto prostoduché a snad i obhroublé řádky, poněvadž teď dobře znal klady i zápory svého pomocníka. Dobře věděl, že koneckonců je hlavní, jak se člověk zachová v těžké chvíli. Což se Kravec nesetkal v životě s lidmi slušnými, taktními, kteří na první pohled dělali ten nejlepší dojem? Ale když se s takovým člověkem dáš do práce, kde se musí riskovat a neprojevit zbabělost… ze všech jeho velkolepých vlastností nezbude naprosto nic. A tu se ukáže, že takový člověk je bezcenný jako falešná bankovka.

CESTOU ZRADY

VLADIMÍR USPENSKIJ

1

V sobotu večer se námořník Bondar, signalista hlídky pozorovací a spojovací služby, nevrátil z vycházky. Velitel poslal staršinu hledat Bondara do osady, ale staršina se vrátil sám. Na stanovišti se všichni velmi znepokojili. Námořníci s baterkami prohlédli důkladně břeh i silnici do osady. Hledání bylo bezvýsledné.

Michail Michajlovič Osadčij se o tom, co se stalo, dověděl ráno a neprodleně se vydal na místo činu. Auto nechal v osadě, šel na stanoviště pěšky a bedlivě si přitom všímal okolí.

Břeh zarostlý vysokou trávou, hustými křovisky hlohu a ostružin, příkře klesal k moři a končil až u vody téměř kolmou dvaadvacetimetrovou stěnou. U břehu ve vodě prosvítaly ohromné černé kameny, jako by si tu hrál nějaký obr a shodil je z kopců dolů. Kameny obrostly vodními řasami a jejich dlouhá vlákna se houpala kolébána vodou.

Ranní moře bylo klidné, jeho modrou, lesklou hladinu čeřilo pouze lehké vlnění. Příboj se s šuměním valil na břeh a dunivě narážel na kameny. Průzračné krůpěje tryskaly do vzduchu jako fontána, vodní sprška jiskřila a hrála duhovými barvami. Mokré kameny se leskly ve slunci. Vzduch, který se ještě neohřál, byl chladivý a čistý. Kvetoucí magnólie voněly. Dýchalo se lehce a volně.

Přestože bylo časné ráno, na břehu se už opalovali rekreanti trávící dovolenou v osadě. Zaplňovali i pláž zotavovny, ohrazenou plotem. V létě je těžko najít volné místo na břehu. Milovníky samoty je možno najít v nejliduprázdnějších a nejméně pohodlných místech– na kamenech, mezi skálami i v hustém křoví.

Rekreanti jsou lid veselý, hlučný a bezstarostný. K teplému moři se sjíždějí lidé z různých končin země, aby se tu opálili a načerpali nových sil. Ale Michailu Michajloviči se tu stýskalo po severské přírodě; jezdíval rok co rok domů, do předměstí Archangelska – do Solombaly, rád se toulal ve vysokých botách po močálovitých lesích a rád si zástřílel na kachny. Avšak dovolená je ještě daleko. Letní měsíce pod rozžhaveným sálajícím sluncem teprve přijdou.

Za ohbím břehu se ukázalo stanoviště pozorovací a spojovací služby, Bílá budova vystavěná z lasturového vápence je přilepena na okraji strže jako vlaštovčí hnízdo. Po levé straně domu je nástavba podobná lodnímu můstku. Je tu i stožár s ráhnem, reflektor i pozorovací dalekohled. Na věži stál na stráži námořník. Michail Michajlovič vystoupil po příkrých schodech s drátěným zábradlím, vysekaných v skalnatém svahu, na rovnou, žlutým pískem posypanou plošinku před budovou.

Osadčij byl očekáván.

„Poručík Voroncov,“ představil se velitel hlídky, nevysoký jinoch s velkýma modrýma očima. Obočí měl bílé, jako vybledlé, krk klukovsky vytáhlý. Voroncov se choval nápadně oficiálně. Stydí se za své mládí, pomyslil si Michail Michajlovič. Poručík zavedl Osadčího dovnitř a zavřel dveře.

„Zapalte si,“ nabídl mu Michail Michajlovič, pokládaje na stůl pouzdro s cigaretami. „Zapalte si a povídejte, co se stalo. Beze spěchu, dopodrobna.“ Osadčij poslouchal poručíka a díval se oknem na vzdálenou loď, pohybující se až u obzoru.

„Nemohl se utopit?“ otázal se Michail Michajlovič, když Voroncov dovyprávěl.

„Ne. Námořník Bondar byl dobrý plavec. A pak by na břehu zůstaly šaty. Pro všechny případy jsem dal prohlédnout místo, kde se obyčejně koupáme. Nic se nenašlo.“

„Má v osadě nějaké známé?“

„Má, nějaké děvče, učitelku. Ale ta odjela hned na začátku prázdnin. V jejím bytě Bondar včera nebyl. Vůbec nikdo ho v osadě neviděl.“

„A kdo a kde ho viděl naposled?“

„Námořník Dudko. Měli vycházku společně. Rozloučili se dole na břehu u zatáčky. Dudko šel hrát odbíjenou do zotavovny a Bondar šel pěšinou dál.“

„Je komsomolec?“

„Ano. Výborný, vzorný námořník. Svůj obor zná skvěle. Hodně čte a připravuje se do institutu. Chtěl jsem ho na podzim jmenovat velitelem družstva.“

„Je to prapodivná historie,“ zavrtěl hlavou Osadčij. „No, a co vy si o tom myslíte?“

Voroncov pokrčil rameny.

„Marně si lámu hlavu, soudruhu kapitáne.“

„Nic zvláštního jste na Bondarovi nepozoroval? Neměl snad poslední dobou nějaké nepříjemnosti doma? Nebyl smutný, nestýskalo se mu?“

„Kdepak. Právě naopak. Bondar byl teď, jak se říká, radostí v sedmém nebi. Našel se jeho otec…“

„Nechápu. Vysvětlete mi to,“ zbystřil pozornost Michail Michajlovič.

„On totiž Ivan Bondar vůbec nikoho nemá. Matka mu zemřela v Leningradě za blokády. Otec bojoval tady, na Černém moři, a pak zmizel beze stopy na Krymu. Bondar byl vychován v dětském domově a pak studoval na průmyslovce. Když byl povolán k vojenské službě, požadoval, aby byl přidělen k námořnictvu, kde bojoval jeho otec. Žádosti bylo vyhověno. Byl na otce velmi hrdý, často o něm vyprávěl. A najednou se jeho otec zčistajasna našel.“

„Přijel?“

„Ne. Bondarův otec je totiž invalida, nemá nohy. Bydlí někde na Sibiři, v Karagandě nebo Kustanaji, přesně si nepamatuji. Všecka ta léta hledal ženu a syna. Byl v Leningradě, ale jejich čtvrť byla zbombardována. Řekli mu, že celá rodina zahynula. Ale otec tomu nevěřil a hledal. Konečně našel syna přes Moskvu, přes ústřední orgány.“

„Přišel od něho dopis?“

„Ne. Přijel jeden soudruh. Je tady na rekreaci v nějakém sanatoriu. Právě on přišel k Ivanovi na přání jeho otce. Odevzdal mu staré dopisy a fotografii. Dovedete si představit, jakou měl Ivan radost? To se nedá vůbec povídat. Celé naše stanoviště se radovalo s Bondarem. Měl dostat řádnou dovolenou a pořád se těšil, že brzy pojede k otci.“

„Povězte, poručíku, kdy tady byl ten člověk?“

„Mně se zdá, že ve středu.“ Voroncov svraštiv čelo vzpomínal. „Ano, určitě, minulou středu.. Před jedenácti dny.“

„Viděl jste ho?“

„Bohužel ne. Byl jsem zrovna ve štábu. Bondar se s kamarády koupal dole. Tam se s ním setkali.“

„A ten člověk už tady víckrát nebyl?“

„Tady ne. Ale Bondar se s ním setkal ještě jednou. Bral si volno.“

„Kde se s ním setkal?“

„Přesně nevím, asi v osadě.“

„Víte, jak se jmenoval? A jak vypadal?“

„Jmenoval se Zarudnyj. A jak vypadal, na to se můžeme zeptat námořníků.“

„Neříkal Bondar včera, že jde k němu?“

„Ne.“

„A kde je Zarudnyj ubytován?“

„Na to jsem se nezeptal. Netušil jsem nic zlého. Měl jsem radost s Bondarem. Vy si myslíte, že Bondarovo zmizení má spojitost se Zarudným?“

Michail Michajlovič neodpověděl. Díval se na klidné moře a přivíral oči před záblesky slunce, třpytícími se na vlnách. Nechtěl dělat ukvapené závěry. Musela se napřed shromáždit fakta, porovnat je, promyslet a vyloučit náhodnosti. Ukvapenost mohla vést k omylu a při jeho práci se platilo za omyly draze – mnohdy cenou lidského života.

„Mne zajímá tohle,“ řekl Osadčij. „Z vašeho vyprávění vyplývá, že Bondar vypravoval o svém otci už dávno předtím, než se sešel s tím… Zarudným.“

„Ano.“

„A jak tedy mohl vědět, že jeho otec zmizel tady, na Krymu?“

„Bondar měl dopis. Otcův přítel jej poslal do Leningradu za války ve čtyřiačtyřicátém roce, tak nějak. Když byla ještě živa Bondarova matka.“

„Kde je ten dopis?“

„Asi v jeho věcech.“

„Tak tedy,“ zvedl se Osadčij, „pojďme dolů do světnice.“

V prostorné světlé místnosti, kde bydleli námořníci, bylo prázdno. Jenom u dveří stál pomocný dozorčí. Michail Michajlovič si v duchu řekl, že pořádek na světnici je ideální. Nikde ani prášku, lůžka pečlivě ustlaná, prošívané kabáty na věšáku srovnány jeden jako druhý.

Michail Michajlovič s Voroncovem prohledali Bondarovo lůžko a stolek, a Michail Michajlovič vzal knihu s vloženým dopisem. Staršina přinesl ze skladiště námořnický kufřík z celtoviny a postavil ho v poručíkově pokoji.

„Dovolíte, abych se na půl hodiny služebně vzdálil?“ zeptal se Voroncov. „Když mě budete potřebovat, řekněte pomocnému dozorčímu.“

„Prosím,“ ochotně souhlasil Osadčij. Přál si být v tuto chvíli sám, prohlédnout si Bondarovy papíry a všecko si promyslit.

Mezi stránkami knihy byla založena stará, časem zežloutlá fotografie a na druhé straně bylo napsáno: Leningrad, 1940. Fotograf zvěčnil na kousku lepenky šťastnou rodinu. Mladá plavovlasá žena seděla na židli s batoletem v krátkých kalhotkách na klíně. Klučík měl údivem široce rozevřená očka – fotograf mu patrně, aby upoutal pozornost dítěte, ukazoval něco zvláštního. Vzadu, skloněn k ženě, stál námořník v bílém stejnokroji, veselý, s očima přivřenýma v úsměvu. Jeho ruce s širokými dlaněmi spočívaly na ramenou ženy.

Fotografoval se na dovolené, pomyslil si Osadčij.

Spolu s fotografií ležel v knize list papíru, vytržený ze školního sešitu. Byl tak starý, že se v místech, kde byl přeložen, potrhal, a řádky tužkou napsané byly téměř nečitelné. Jen s velkou námahou se Osadčímu podařilo rozluštit obsah dopisu poslaného ženou z obleženého Leningradu muži na frontu. V dopise nebylo ani zmínky o hladu a zimě, o těch nevýslovných útrapách, které prožívali Leningradci. Zena se bála o muže, prosila ho, aby byl na sebe opatrný, snila o tom, jak se po válce setkají, jak pojedou na ostrov Volný, kde se poznali. Jen na jednom místě v dopise unikla ustaraná věta: Hrozně se bojím o Váněčku, je strašně slaboučký. Požádala jsem, aby ho poslali do vnitrozemí, jinak zahyne… Vzpomeň si na nás častěji, drahý! S Tebou je nám lehčeji…

Osadčij se podíval na fotografii znovu. Zena měla prostý, nijak pozoruhodný obličej, plné tváře a malý dolíček na bradě. Měl by se ten dopis dát do muzea, pomyslil si Michail Michajlovič. Kde ho asi psala? V krytu? V promrzlém pokoji? U obráběcího stroje, sotva se držíc na nohou?… Osadčij si povzdechl a vložil otřepaný list papíru opatrně mezi stránky knihy.

Někdo zaklepal na dveře a na prahu se objevil poručík Voroncov.

„Smím dál?“

„Prosím.“

„Spěšný fonogram z města. Volají vás i mě.“

„Kam, proč?“

„Není tam nic bližšího. Za čtyřicet minut nás bude čekat poručík Větkin v osadě na křižovatce.“

„Jasné.“ Osadčij vstal. „Tohle si beru s sebou,“ řekl, vkládaje do polní brašny knihu s dopisem a fotografií. „Bondarovy věci nechte zatím tady a nedotýkejte se jich až na další pokyny… To je všecko. Jdem.“

Michail Michajlovič si přihladil levou rukou vlasy a nasadil čapku…

Poručík Větkin se netrpělivě procházel u křižovatky. Měl na sobě dobře ušitý šedý oblek a slaměný klobouk posunutý do týlu. Opodál pod cypřiši stálo známé auto. Soudní lékař Solodovnikov, starší bručoun, si poškubával tmavý klínek bradky.

„Co se děje?“ zeptal se tlumeně Osadčij.

„Našla se mrtvola námořníka,“ odpověděl Větkin.

„Kde?“

„Osmadvacetkilometrů odtud.“

„Kdy?“

„Dostal jsem zprávu před půldruhou hodinou.“

„Jedem. Větkin pojede se mnou. Poručík Voroncov do druhého vozu k lékaři.“

Osadou vedly dvě cesty. Dolní cesta se táhla podél mořského břehu. Nahoře, na svahu, se klikatila asfaltová silnice. Jedna její strana, lemovaná bílými patníky, vedla téměř stále nad příkrou strží.

Osmadvacet kilometrů od osady – to je, co by kamenem dohodil. Za chvíli byly vozy na místě. Tenhle úsek silnice byl pro jízdu nebezpečný. Cesta příkře klesala z kopce a zatáčky sledovaly jedna druhou. Tu a tam nad silnicí přečnívaly skály. Pod silnicí byl skalnatý svah s ostrými výstupky. Pod ním se táhl divoký horský les.

Milicionář čekající na silnici vedl důstojníky pěšinou dolů. Nohy se smekaly. Museli se chytat každou chvíli keřů, aby neupadli.

„Tady,“ řekl milicionář a zastavil se u nazelenalého popraskaného balvanu, ze stran obrostlého hnědým mechem. U paty balvanu ležel tváří dolů v nepřirozené poloze námořník. Měl pokrčená kolena a ruce rozhozeny do stran. Bílé kalhoty a blůza byly znečištěny blátem a potřísněny krví. Námořnická čepice se povalovala kousek dál. Na levé ruce měl hodinky. Sklíčko prasklo, ale hodinky šly, vteřinová ručička rychle běhala po ciferníku.

Větkin ofotografoval mrtvolu ze všech stran. Potom lékař Solodovnikov obrátil námořníka opatrně na záda.

„Je to on?“ zeptal se Osadčij.

„Prosím, ano, námořník Bondar,“ odpověděl tiše pobledlý Voroncov.

V kapse zabitého se našla náprsní taška s vojenskou knížkou a komsomolskou legitimací. Byla v ní i propustka, podepsaná Voroncovem.

„Kdy nastala smrt, doktore?“

„Přinejmenším před dvanácti hodinami.“

Michail Michajlovič položil milicionáři několik otázek. Ukázalo se, že mrtvolu objevil chlapec, který nesl oběd matce pracující na vinici. Vyděšený klučina se přihnal do osady a řekl všecko strážnému.

„Ze silnice mrtvolu není vidět,“ vysvětlil milicionář. ‚“Překážejí keře.“

Větkin zatím prohlížel strž. Zul si boty, aby mu neklouzaly nohy, a šplhal po příkrém svahu.

„Soudruhu kapitáne!“ zavolal.

„Prosím.“

„Tady na tom ostrém kameni je zaschlá krev.“

„Sejměte ji pro analýzu.“

„Provedu.“

Lékař Solodovnikov byl konečně se svou předběžnou prohlídkou hotov.

„Velká deformace hrudníku,“ řekl, utíraje si ruce kapesníkem. „Byl to patrně velmi silný úder tupým předmětem. Na těle jsou hojné krevní podlitiny, má zlomenou levou ruku a nohu, tržné rány na krku i na zádech. Ovšem žádná z nich není smrtelná, ta byla patrně zasazena později. Hlavní je silná rána do prsou.“

„Co o tom soudíte?“

Solodovnikov pokrčil rameny:

„Konstatuji jen fakta.“

Michail Michajlovič vystoupil na silnici k Větkinovi. Udýchán se zastavil u bílého patníku na kraji strže.

„Nic jiného jste nenašel?“

„Ne… Podle mého je případ jasný. Námořník se vracel z vycházky a spěchal. Sel při kraji silnice. Ze zatáčky najednou vyrazilo auto. Šofér nestačil zabrzdit. Vždyť víte, jak bláznivě jezdí v noci po prázdné silnici. Šíleně! Jsou to darebáci, a ne řidiči. Úder srazil námořníka ze silnice a odhodil do strže.“

„Tedy nešťastná náhoda?“

„Domnívám se, že ano.“

Osadčij se ironicky usmál. No, jak je vidět, měl Větkin pravdu, obraz noční události vykreslil poměrně přesně. Ale proč Bondar přišel o život právě tehdy, když ho vyhledal Zarudnyj? To je také náhoda? Proč námořník, který měl povolenu vycházku do osady, se najednou octl na horní silnici? Ze by někam jel?

„Víte co, Igore? Pokuste se zjistit, která auta projížděla tímhle úsekem silnice mezi jedenáctou a druhou hodinou. Osobní vozy nepřicházejí v úvahu. Zvláštní pozornost věnujte autobusům.“

Větkin zvedl překvapeně obočí.

„Bondar byl uhozen do prsou,“ vysvětlil Osadčij. „Zim by ho udeřil do břicha a poběda ještě níž.“

„Rozumím.“

Michail Michajlovič si prohlédl důkladně, metr za metrem, místo, kde podle jeho mínění byl námořník svržen. Osadčij to udělal spíš pro čisté svědomí než z nutnosti. Byla tu ve dne v noci příliš velká frekvence, takže něco zjistit bylo nemožné.

Brzy přijela záchranka, aby odvezla zabitého do márnice. Osadčij nečekal, až mrtvolu vynesou na silnici, a odjel do města. U osady vysadil poručíka Voroncova a poděkoval! mu za pomoc. Domluvili se, že objeví-li se Zarudnyj na stanovišti, Voroncov okamžitě zatelefonuje Michailu Michajlovič] a pozdrží Zarudného, dokud Michail Michajlovič nepřijede.

Zdá se, že Osadčij udělal všecko, co bylo možno a třeba udělat. Ale měl neustále pocit nespokojenosti: nemohl se toho pocitu zbavit ani doma. Chtěl se s někým poradit a povědět mu o svých pochybnostech. Ovšem rušit plukovníka Karceva se mu nechtělo. Fjodor Grigorjevič měl poprvé za dva měsíce volnou neděli.

Osadčij něco narychlo pojedl a chtěl jet na správu. A tu mu plukovník zavolal sám – pozval ho k sobě, aby strávili spolu večer. Ale podle Karcevova hlasu Michail Michajlovič poznal, že ho plukovník zve kvůli něčemu jinému.

„Chtěl jsem vás volat sám,“ řekl hned v lepší náladě Osadčij.

„A proč jste nevolal? Ostýchal jste se? Nechtěl jste rušit dědečka?“

„Skoro.“

„Tak přijeď, čekám. Vím všechno.“ Osadčij zavěsil.

Fjodor Grigorjevič mu sám otevřel hlavní dveře a zavedl

ho do své pracovny – nevelkého pokoje s jedním oknem. Podél obou stěn pracovny byly police s knihami. Plukovník byl vášnivým čtenářem a nashromáždil si pěknou knihovnu. Osadčij si od něho půjčoval knihy stejně jako ostatní Karcevovi kolegové. Plukovník byl oblečen podomácku – měl na sobě volné pyžama a na nohou měkké trepky. Nyní, bez stejnokroje, vypadal starší než obvykle. Na hnědé tváři vystupovaly vrásky znatelněji.

„Posaď se,“ ukázal pokynem hlavy na křeslo. „Tak proč jsi mě chtěl volat?“

„Kvůli Bondarovi, Fjodore Grigorjeviči. Veškerá fakta svědčí o tom, že jde skutečně o nehodu. Takové případy na silnicích bývají bohužel dost často.“

„To je pravda… Mluvil jsem se Solodovnikovem. Tvrdí, že námořník byl sražen autem. Výslovně sražen. Nikoliv zabit a odmrštěn z cesty.“

„Sražen náhodou, nebo se zlým záměrem?“

„A co myslíš ty?“

„Nemám argumenty, Fjodore Grigorjeviči. Ale jsem si jist, pochopte, jist, že za Bondarovou smrtí se skrývá něco vážného, někdo se ho potřeboval zbavit…“

„Zarudnyj?“

„Možná. Ačkoli je záhada proč?“

„Kdo a proč? Odpovědět na to je tvým úkolem. Zítra ráno předej veškeré běžné záležitosti kapitánu Sevasťjanovi a věnuj se tomuhle.“

„Provedu, soudruhu plukovníku.“

„Nařídil jsem provést pátrání ve všech sanatoriích a zotavovnách na jižním břehu. Ráno budeme vědět, kde je Zarudnyj ubytován,“ plukovník se odmlčel a po chvíli dodal: „Je-li vůbec na rekreaci… To za prvé. Radím ti, abys dojel ještě jednou na stanoviště pozorovací a spojovací služby a promluvil si s mužstvem.“

„Zcela určitě. Byl jsem tam jen chvíli.“

„No, a to je všecko,“ plukovník se zvedl. „Pro dnešek o práci dost. Pojď, napijeme se čaje. Ať je to jak chce, dnes je neděle a v neděli se má odpočívat. Co říkáš?“

„Prosím, vezmu si příklad ze svého velitele,“ odpověděl žertem Osadčij. „Tím spíš, že do konce neděle zbývají ještě celé tři hodiny.“

2

Na kopci vysoko nad mořem se rozprostíraly bílé budovy sanatorií pro tuberkulózní. Velká okna propouštějí mnoho světla a vzduchu. Před pavilóny se táhnou květinové záhony. Je tu vždycky vůně, zvlášť večer. Dole se prostírá jasně modré, líbezné moře, s bílým proužkem příboje. Ze severní strany se tyčí vysoké hory se špičatými vrcholy.

Kapitán Osadčij a námořník Dudko, podsaditý pořízek s velkou hlavou s odstávajícíma ušima, přijeli do sanatoria kvečeru. Michail Michajlovič byl hrozně rozčilený. Ukázalo se, že na jižním břehu jsou na rekreaci tři Zarudní. Se dvěma z nich se už Osadčij seznámil. V hornické zotavovně bydlel Zarudnyj – havíř z Donbasu, mladý veselý chlapec, fešák se šviháckou plavou kšticí. Námořník Dudko, který neznámého viděl, když byl u Bondara, hned a bez váhání řekl o havíři: „To není on.“

Dudko nepoznal neznámého ani v druhém Zarudném – inženýrovi z Leningradu, starším pohublém člověku se staromódním skřipcem.

V sanatoriu Horský vzduch odpočíval třetí a poslední Zarudnyj.

„Mohu ho nechat zavolat k sobě,“ navrhl ředitel sanatoria, když se dověděl, proč Osadčij přijel.

„Nevyrušujte ho. Prohlédneme si ho nejdřív zpovzdáli.“

„Dobře. Teď půjdou rekreanti k večeři, potkáme Zarudného v aleji.“

„Co je to zač? Víte o něm něco?“

„Je to starší člověk, učitel z Vokurty. Otevřená tuberkulóza. Dřív než přijel sem k nám, byl dlouho v léčebně pro tuberkulózní. První čas byl velmi slabý, málo se pohyboval. Teď poněkud zesílil. Náš vzduch dělá divy,“ s hrdostí zakončil ředitel.

„Nepamatujete se, kde byl Zarudnyj předevčírem večer?“

„Pamatuju se velmi dobře. Asi v deset hodin jsem ho viděl na terase. Hrál šachy. Poradil jsem mu, aby šel do pokoje, že na terase je vlhko.“

„Zdržoval se Zarudnyj poslední dobou mimo sanatorium?“

„Ne. Nejezdí ani na exkurze. No a pěšky,“ ředitel zaváhal, „pěšky by to k nám na kopec snad ani nevyšlapal. Neměl by dost sil.“

Michail Michajlovič se mračil, poslouchaje hovorného ředitele.

Vyšli všichni tři do aleje mezi hlavní budovou a jídelnou a posadili se na lavičku. Alej byla posypána pískem, podél ní rostly pečlivě přistřižené ozdobné keře a štíhlé tmavozelené cypřiše, čnějící k obloze špičatými korunami. Bylo bezvětří a klid. Slunce se už sklánělo k obzoru a jeho šikmé paprsky zlatily horské štíty. Moře dole ztemnělo, bylo skoro černé. Alejí po dvou po třech se procházeli rekreanti. Osadčij, rozmlouvaje s ředitelem, je letmo pozoroval.

„Tamhle je Zarudnyj,“ upozornil ředitel, nepatrně se nakloniv k Michailu Michajloviči. „V bílých kalhotách. Vidíte?“

„Ano.“

Osadčij kývl námořníkovi. Dudko zbystřil pozornost.

Zarudnyj šel pomalu, opíral se o bambusovou hůlku. Tvář měl pohublou, bledou, téměř netknutou sluncem. Kůže pod očima visela ve scvrklých váčcích. Byl ohnutý. Ne, ani on se nepodobal tomu neznámému, který byl u Bondara. Dudko si moc dobře zapamatoval, že tamten člověk měl snědý, skoro černý obličej, úzké oči a vyčnívající lícní kosti.

„Tak co,“ zeptal se Osadčij, když Zarudnyj prošel.

„Není to on, soudruhu kapitáne,“ posteskl si Dudko. „Vůbec mu není podobný, to můžu říct docela určitě.“

Michail Michajlovič se zvedl. Už tady neměl co dělat. Ředitel ho pozval na večeři, ale Osadčij mu poděkoval, vymluvil se na práci.

Nu což, myslil si kráčeje alejí dolů, kde na něj čekal vůz, teď je alespoň něco jasné. Neznámý vystupoval pod cizím jménem… To je všecko? Moc ses toho zrovna nedověděl…, nevesele se pousmál Michail Michajlovič.

Na správě, kam Osadčij přijel rovnou ze sanatoria, čekaly na něho neradostné zprávy: poručík Větkin našel dvanáct vozů, které byly v okruhu osmadvaceti kilometrů v té době, kdy byla spáchána vražda. Důkladná prohlídka vozů, výslech a prověrka řidičů nic neodhalila. Nikdo z řidičů nejel v té době sám – jeden vezl velitele základny a nakládače, jiný cestující. Všichni měli svědky, kteří potvrdili jejich alibi.

Větkin vyslovil domněnku, že Bondar byl autem sražen jinde, přivezen sem na dvacátý osmý kilometr a shozen ze silnice až později. Ale tuto verzi vyvrátil lékař Solodovnikov. Když Bondar spadl pod sráz, jeho rány krvácely. Krev se ještě nestačila srazit. A k dovršeni všeho Solodovnikov sdělil ještě jednu okolnost. Analýza ukázala, že námořník nebyl střízlivý. Půldruhé až dvě hodiny předtím, než nastala smrt, pil koňak. Přibližně dvě až tři deci. Toto zjištění Osadčího překvapilo. Od velitele stanoviště pozorovací a spojovací služby Michail Michajlovič věděl, že Bondar vůbec nepil.

Jestliže Michail Michajlovič měl v hloubi duše ještě nějaké pochybnosti, tu i ty brzy zmizely. Z Karagandy a Kustanaje přišla odpověď na dotazy o Bondarově otci. Jak Osadčij tušil, námořníkův otec v těchto městech nežil dřív ani teď.

Kromě jistoty, že za vraždou Bondara se skrývá závažná věc, a kromě drobných neodpovídajících faktů neměl Michail Michajlovič v ruce nic. Bylo třeba trpělivé, namáhavé práce, aby se našly takové podrobnosti, které by posloužily jako podklad pro další pátrání.

Příští den nepřinesl nic nového. Osadčij hned ráno odjel na stanoviště pozorovací a spojovací služby a nedával o sobě vědět. Plukovník Karcev, který učil své podřízené jednat samostatně, se prozatím do jeho práce nevměšoval. Jako obvykle se Karcev ve své služební pracovně pozdržel hodně dlouho. Venku už byla tma, ve městě rozžehli světla. Chladný vánek pronikající do pokoje povíval bílými záclonami.

Osadčij přišel k plukovníkovi přímo z cesty. Oblek a boty měl zaprášené. Obličej unavený, přepadlý. Avšak oči Michaila Michajloviče zářily vzrušením a Karcevovi bylo ihned jasné, že kapitán nepřijel s prázdnou.

„Tak povídej.“

„Soudruhu plukovníku, ještě nemám konečné závěry. Dovolte, abych vám položil několik otázek, a pak vám podám hlášení o všech okolnostech.“

„Ptej se,“ usmál se Karcev. „Máš asi hlad?“

„Něco jsem přes den snědl na stanovišti.“

Plukovník vyndal ze skříně talíř s obloženými chlebíčky a postavil je na stůl současně s lahví limonády.

„Jez a ptej se.“

„Děkuji, Fjodore Grigorjeviči. Vzpomínám si, jak jste jednou říkal, že jste vyšetřoval případ partyzánského oddílu Velitelská vlajka…“

„Ano. Ale to už bylo dávno. Zamotaná historie a dodnes se nám ji nepodařilo rozluštit.“

„A co se o tom oddíle vědělo?“

„Bohužel velmi málo.“ Karcev si sedl v křesle pohodlněji a vzal si z krabičky cigaretu. „Velmi málo, Michaile Michajloviči. Jestli myslíš, že by to k něčemu bylo, budu ti to vypravovat.“

„Moc vás prosím.“

„Dobrá!… Koncem června a začátkem července dvaačtyřicátého roku naše vojska na rozkaz vrchního velení vyklidila Sevastopol. Hlavní síly obránců města ustoupily na mys Cherson. Ke krytí jejich evakuace zůstaly na pozicích oddíly námořníků – odvážných a zkušených bojovníků. Měli před sebou těžký úkol – zadržet nápor německých a rumunských divizí. Ustupovat námořníci neměli kam Tak stáli. Ano, stáli,“ opakoval plukovník a díval se zamyšleně oknem na město v záři světel.

Sám odešel ze Sevastopolu jako jeden z posledních, vzpomněl si Osadčij.

Karcev mlčel, kouřil a hluboko vdechoval kouř.

„Tak to bylo,“ řekl konečně. „Z těch lidí zůstal jen málokdo naživu. A ti, kdo to přežili, nevzdali se fašistům. Když byla evakuace skončena, námořníci vykonali ještě jeden hrdinský čin. Vyčerpáni neustálými boji, nevyspalí, skoro všichni ranění, prorazili bojovými svazky hitlerovců a odešli do hor. Tam se rozdělili na několik skupin a partyzánštili. Tak vznikla v krymských horách Velitelská vlajka,“ usmál se plukovník. „Byla to nevelká skupina a tvořili ji skoro jen námořníci. Fašisté se báli námořníků víc než ohně. O chrabrosti a odvaze Velitelské vlajky se vyprávěly legendy. Fašisté se několikrát pokoušeli zničit skupinu, ale marně. Námořníci zasazovali nepříteli údery a odcházeli do lesů… Skupina měla svou vysílačku. Velitelská vlajka vysílala do vnitrozemí a do štábu důležité zprávy… A najednou zmizela. Přestala pracovat rádiová stanice. Štáb vyloďoval speciální spojky, pokoušel se navázat spojení s námořníky prostřednictvím jiných skupin. Ale oddíl Velitelská vlajka jako by se propadl do země – nezanechal po sobě nejmenších stop. Stalo se to na jaře v čtyřiačtyřicátém roce A od té doby se o námořnickém oddílu neví… Po osvobození Krymu jsem projel místa, kde oddíl působil, hovořil jsem s partyzány, s místními obyvateli a přehraboval se v archívech gestapa. Nikde nic… To je všecko, co o tom vím,“ zakončil Karcev.

„Soudruhu plukovníku, domnívám se, že se mi podařilo najít stopu Velitelské vlajky,“ hlas Osadčího zněl až trochu slavnostně.

„Cože?“ naklonil se k němu Karcev.

„Prohlížel jsem si dnes věci v kufříku Ivana Bondara.

Na dně kufříku mezi starými dopisy bylo psaní nějakého Popova. Bylo posláno ze Soči do Leningradu, na adresu Bondarovy matky v říjnu čtyřiačtyřicátého roku. Popov píše, že nějaký čas bojoval se Semjonem Bondarem – to je otec námořníka – v oddíle Velitelská vlajka a že Semjon zmizel beze stopy na Krymu… Tady je ten dopis.“ Osadčij podal Karcevovi zmačkaný list. Plukovník přečetl dopis. „Fjodore Grigorjeviči,“ pokračoval Osadčij, „musí existovat přinejmenším dva lidé, kteří znají osud Bondara staršího. To je Popov a ten člověk, který přišel k námořníkovi se starou rodinnou fotografií, jež měla sloužit jako morální doporučení. Je velmi pravděpodobné, že ti dva se navzájem znají a prostřednictvím jednoho je možno najít druhého. Já pochybuji, že najdeme neznámého Zarudného. Vypátrat Popova je jednodušší. Na dopise je zpáteční adresa.“

„Jen jestli ten Popov žije? Možná že za ta léta změnil desetkrát adresu,“ zavrtěl hlavou Karcev.

„Ale prozatím je to jediná reálná naděje na úspěch. Dovolte mi odjet do Soči, Zůstane tu za mne Větkin.“

„No proč ne, Míšo… Kdy míníš vyjet?“

„Hned zítra.“

„Dobře,“ plukovník se na okamžik odmlčel a o něčem uvažoval. „Jeď!… Ale ráno ke mně zaskoč, dlouho tě nezdržím…“

Na druhý den se Osadčij dostavil k veliteli tři hodiny před odjezdem. Michail Michajlovič se vypravil nalehko. Plášť přes ruku a malý kufřík – to byla veškerá zavazadla.

Plukovník vytáhl zásuvku ze stolu, vyndal modré desky s odřenými rohy a podal je Osadčímu.

„Tady máš, Míšo,“ řekl. „Dnes mi je přinesli z archívu. Doufám, že se ti povede dokončit práci, kterou jsem započal.“

„Vynasnažím se, Fjodore Grigorjeviči.“

Na deskách bylo napsáno velkými písmeny: SPIS O PARTYZÁNSKÉM ODDÍLE VELITELSKÁ VLAJKA.

3

Michail Michajlovič takový úspěch ani nečekal – podařilo se mu najít Popova, hned jak přijel do Soči. Popov bydlel v téže ulici, změnilo se jen číslo domu – za poslední léta přibylo v ulici mnoho nových budov.

Popovův domek stál na kamenných sloupech v úzké úžlabině blízko moře. Kolem rostly staré platany s tlustými kmeny a tak hustými korunami, že sluneční paprsky téměř nepronikaly na malý dvorek. Když se Osadčij octl z dusné a hlučné ulice v chladném stínu, s úlevou si oddechl.

Majitel pronajal pokoje rekreantům a sám bydlel v dřevěném přístavku za domem. V přístavku měl dílnu, stála tam hoblice s truhlářským nářadím a vedle postele byla pečlivě složena čerstvě ohoblovaná prkna. Voněla tu pryskyřice a klih.

Stačil jediný pohled, aby člověk poznal, co hospodář dělá. Na speciálních podstavcích a na poličkách byly dovedně zhotoveny modely lodí: plachetnice, eskadrové torpédoborce, motorové čluny a starobylé lodi Novgorodců. Všecko bylo provedeno důkladně a odborně.

Popov v zástěře na starém vybledlém námořnickém tričku něco vyřezával lupénkovou pilkou. Popovovi mohlo být takových padesát let. Podsaditý, silných kostí, vypadal jako krychle. Obličej zachmuřený, oči malé. Na levé tváři od spánku až k bradě se táhla modrá nerovná jizva. Rezavé prokouřené vousy měl zakrouceny nahoru.

Michaila Michajloviče mistr přivítal nepřívětivě.

„Žádný pokoj nemám,“ zahučel pokračuje v práci. „Jděte do zprostředkovací kanceláře.“

„Přicházím kvůli něčemu jinému.“

Popov ukázal mlčky na špalek.

„Děkuji, nejsem unavený,“ odpověděl Osadčij.

Michail Michajlovič s hovorem nespěchal a prohlížel si se zájmem model plaché tni ho člunu Vostok. Byl proveden znamenitě, nechyběl žádný detail. Dokonce miniaturní roubení palubního průlezu pokrývaly měděné destičky.

„Přes družstvo,“ prohodil hlubokým nespokojeným hlasem Popov, přistupuje k modelu. Teprve teď si Osadčij povšiml, že starý námořník silně napadá na nohu.

„Co přes družstvo?“ nechápal Michail Michajlovič.

„Pracuju pro družstvo a oni to prodávají.“

„Já to vůbec nechci kupovat.“

„Zašel jste se jen podívat?“ hlas mistra zněl přívětivěji.

„Přicházím k vám, soudruhu Popové, ve velmi závažné věci. Dovolte, abych se představil.“

Osadčij řekl své jméno. Popov poněkud zneklidněl.

„Nehněvejte se, že jsem vás tak přivítal. Pořád mě někdo otravuje. Přijde třeba deset lidí najednou. Buď chtějí, abych jim pronajal pokoj, nebo škemrají, abych jim prodal model.“ omlouval se a ustaraně kulhal po pokoji. „Jen se posaďte, posaďte,“ přistrčil jedinou židli.

„Prosím vás, sloužil jste dlouho u námořnictva?“ zeptal se Osadčij.

„Patnáct let. Ještě před válkou jsem byl délesloužící.“

„A jakou máte hodnost?“

„Mičman – námořní podporučík. Lodní dělostřelec.“

„Znáte dobře staršinu prvního stupně Semjona Bondara?“

Popovovi se zachvěly rty, což Osadčímu neušlo.

„Ano… Byli jsme kamarádi.“

„Proč říkáte byli?“

„Semjon zmizel beze stopy.“

„Pátral jste po něm?“

„Kde jsem ho měl hledat?“ rozhodil ruce Popov.

„Psal jste jeho rodině?“

„To jsem psal, ale odpověď jsem nedostal. Asi tam všichni zahynuli… A odkud víte o dopise?“

„Od Ivana Bondara, Semjonova syna.“

„On je živ?“ zeptal se spěšně Popov. Osadčij se přímé otázce vyhnul.

„Tak vy jste Bondarovu rodinu hledal?“

„Pokoušel jsem se.“

„Proč?“

„Tak jsme se se Semjonem domluvili. Jestli jeden padne, druhý to oznámí rodině.“

„Ale on přece nepadl, jeho osud není znám.“

„Poslyšte, soudruhu, vy mě vyslýcháte, nebo co?“ rozzlobil se najednou Popov. „Nejsem díky bohu ve vazbě. Jestli se mnou chcete hovořit, tak mluvte jako člověk, ale vy jako byste mě chtěl chytit do léčky.“

Popov mluvil pravdu a Michail Michajlovič si v duchu vyčítal, že se nechal příliš unést.

„Promiňte,“ řekl. „Ale musím s vámi mluvit upřímně. Na prospěch věci.“

„Copak jsem proti tomu? Chápu, že jste přišel v nějaká záležitosti, a ne jen zbůhdarma.“

„No tak se nezlobte,“ usmál se Osadčij. „Pojďte, pohovoříme si v klidu.“

„Prosím.“

Michail Michajlovič vyndal fotografii Semjona Bondara.

„Viděl jste někdy tuhle fotografii?“

„Tuhle? Kde jste ji vzal?“ zvolal vzrušeně Popov.

„Promiňte, Nikolaji Sidoroviči, ale první jsem se ptal já vás!“

„Ano, ano, první.“ Popov nespouštěl z fotografie oči. „To je jeho fotografie. Nosil ji vždycky při sobě.“

„Bondar?“ zpřesnil Osadčij.

„Kdopak jiný. To se ví, že on! Já jsem se s ním ještě kvůli té fotografii pohádal.“

„Nechápu.“

„To je dlouhá historie.“

„Povězte mi ji.“

„Já musím pracovat.“

„O to nemějte starost. Promluvím, s kým bude třeba.“

Popov se zamyslil.

„Víte co, milý človíčku,“ řekl po odmlce. „Mám teď spěšnou objednávku, nebudu se vytrhovat. Přijďte raději navečer ke mně. Tuším, že máte něco důležitého. A když jste se zmínil o mém kamarádovi, musíme prodebatovat všecko po pořádku, aby nedošlo k nějakému omylu. Večer posedíme pěkně v chládku a dáme si každý štamprličku na uctění Semjonovy památky.“

„Přijdu,“ odpověděl Michail Michajlovič. „V devět?“

„Dobrá… Koňáček mám starý, pěkně uleželý.“

„Koňak?“

„To je zvyk. Já jsem zdejší, z jihu. Vyrostl jsem na vinici. Vodku jsem si neoblíbil, ale na koňáček jsem zvyklý.“

„Večer na shledanou,“ rozloučil se Osadčij.

Michail Michajlovič neměl jasné podezření, avšak rozmluva s Popovem ho přiměla zbystřit pozornost. Starý námořník toho věděl o otci zabitého hodně. Nezačíná snad nit, která přivedla neznámého Zarudného na stanoviště pozorovací a spojovací služby k Ivanu Bondarovi, tady v tichém domku?

To, že námořní podporučík dává přednost koňaku před vodkou, není nic zvláštního. Každý má rád něco jiného. Jenže námořník Bondar, jak stanovil znalecký posudek, pil koňak půldruhé až dvě hodiny před smrtí. Právě koňak. Je to snad náhoda?

Osadčij se spojil s místními soudruhy a požádal, aby Popovův dům hlídali. Kapitán sám došel do družstva invalidů, kde starý námořník pracoval, a zjistil, že v posledních měsících se Popov z města nevzdálil. Přesně to však v družstvu říci nemohli. Starý námořník pracoval doma a do družstva chodil tak jednou za deset dvanáct dní. Odevzdával hotovou práci a bral si novou.

Předseda družstva se vyjádřil, že Popov je člověk snaživý a přesný. Co řekne, to udělá. Někdy se napije, ale ne moc. Je dost uzavřený, blízké přátele nemá. Veřejně pracuje jen tu a tam – onehdy mluvil v předvečer Dne Sovětské armády a vyprávěl mládeži, jak bojovali černomořští námořníci. Z družstva šel Michail Michajlovič na poštu a poslal telegram, že šťastně dojel. Do večera bylo ještě daleko. Osadčij se naobědval v přítmí chladné přístavní restaurace, vykoupal se a chvíli se opaloval na pláži.

Večer, dřív než šel Osadčij k Popovovi, zastavil se u místních kolegů, aby se dověděl, co je nového. Pátrací skupina, která hlídala dům starého mičmana, nic podezřelého nezpozorovala. Popov pracoval celý den ve svém přístavku a vyšel jen na oběd. Nikdo cizí se u něho nezastavil. Zaběhla k němu jen sousedka, ale ani ta nemluvila s mičmanem, jen s jeho ženou, poměrně mladou, tlustou a ukřičenou ženskou.

Přesně v devět hodin Michail Michajlovič otevřel branku Popovova známého domu. Venku bylo ještě docela světlo, slunce viselo nad mořem a vrhalo na město kosé paprsky. A v úžlabině pod korunami platanů bylo šero, jen v bytech svítila elektrika.

Popov pokulhávaje sešel ze zápraží přivítat Osadčího. V prvním okamžiku ho Osadčij ani nepoznal. Mičman měl na sobě vycházkový námořnický stejnokroj bez nárameníků. Široké kalhoty nažehlené dovednou rukou, boty naleštěné. Na blůze zářily knoflíky. Námořník jako by v tom stejnokroji omládl. Jeho malé oči vesele a chytře probleskovaly pod svraštělým obočím. Byl oholený. Švihácky zakroucené konečky kníru trčely vzhůru.

„Račte dál!“ vybídl svým hlubokým hlasem a ukázal rozmáchle směrem k přístavku. „Darjo, máš všecko připravené?“

„Jen pojďte dál, prosím,“ ozvala se hospodyně.

Mičman šel vedle Osadčího. Při každém kroku cinkaly medaile. Michail Michajlovič napočítal na širokých prsou starého námořníka dva řády, šest medailí a tři prýmky za zranění. V přístavku svítila elektrika. Hoblice byla odstrčena stranou, podlaha čistě zametena. Prkenný stůl byl pokryt ubrusem. Ve váze byly květiny. Hospodyně podala hbité něco studeného k snědku, přinesla skleničky a ubrousky.

„Stačí, Darjo,“ netrpělivě zvedl obočí Popov. „Pak tě zavoláme.“

Hospodyně odešla.

Kouty přístavku tonuly v šeru, kde nejasně vystupovaly fantastické obrysy starodávných lodí a matně probleskovaly jejich měděné součástky. Miluje moře, pomyslil si Osadčij. Miluje je a rozumí mu.

Mičman jako by uhodl jeho myšlenky, řekl:

„Jo, nebýt té mé nohy, tak bych od námořnictva neodešel. Srostl jsem s ním od dětství.“

„A co máte s nohou? Střela?“

„Střepiny. Jedna vězí pod kůží doposavad. Kvůli tomu zranění jsem se právě rozloučil se Semjonem.“

„Jak se to vlastně stalo?“

„Připijeme si a pak vám to povím. Tak tu první, jak je zvykem, za ty, co jsou na moři,“ navrhl Popov.

Ťukli si a připili.

„Tak tedy,“ začal mičman, „spěchat nemáme kam, tak vám povím všecko, jak to bylo od začátku.“

„Povídejte,“ přikývl Osadčij, pokládaje na stůl cigaretové pouzdro.

– „V tý strašný době, když se Němci tlačili na Kavkaz, odešel jsem na břeh k námořní pěchotě. Tam, na horských přechodech jsem si vysloužil první znamení,“ Popov se dotkl prstem jizvy. „Fric mě dloubl bodákem a zanechal mi na věčnou památku šrám. No a ze špitálu jsem se chtěl vrátit ke svým. Ale našinec míní a velení mění. Ono z můstku na všechno lip vidí. Zkrátka – poslali mě do speciálního průzkumného oddílu. Za pár neděl jsem prodělal všeobecnou přípravu a byl jsem jmenován velitelem skupiny. A právě tehdy jsem se seznámil se Semjonem. Byli jsme ve skupině tři: on, já a ještě jeden námořník – ženista vycvičený v trhání. Luzgin se jmenoval. Se Semjonem jsme se shodli hned v prvních dnech. Byl to veselý vtipný chlapík, samá legrace. I v boji se vyznal. Jeho strážní loď fašisti vyřídili pumou. Tak Bondar musel plavat dvě hodiny v ledové vodě, než ho vzal na palubu motorový člun. No a tehdy to přece bylo tak, když jsi zůstal bez lodi, musel jsi na břeh. Tak se staršina prvního stupně octl na souši. Byl v mé skupině radistou… Byl to srdečný člověk, každého si získal. Jo, jo…,“ povzdechl si Popov. „No a konečně před Novým rokem třiačtyřicet jsme dostali rozkaz: být připraveni, budeme se vyloďovat. Kam – nevíme. Tak jsme se se Semjonem na to napili. Měl jsem svou tajnou lahvičku. Vyprázdnili jsme ji. Ráno jsme odevzdali ve štábu doklady, dopisy a řády. Tak to u nás chodí – průzkumník nemá jméno ani minulost. Ještě ten den jsme na sebe natáhli maskovací pláště a šlo se na člun. V podvečer jsme se vydali na moře. Vypluli jsme z Gelendžiku. Počasí bylo příznivé, severovýchodní vítr o síle takového pátého stupně. Cloumalo to s námi pěkně. Házelo nás to z jednoho boku člunu na druhý, takže se mohlo chodit po ponorové čáře. Já jsem dřív sloužil na velkých lodích a na kymácení jsem byl zvyklý. Jenže na ‚stihači‘ to nebylo kymácení, ale hotový tanec smrti. Začínalo mi být nanic. A Luzgin, tomu bylo úplně nanic. Zbledl a ležel jako lazar. A Semjon – jako by se nechumelilo – jen se uculoval. Jste ubohý plotice povídal, a ne námořníci… Vyšel jsem na můstek. Noc černá, tma jako v pytli. Vítr podráží nohy a po palubě šplíchá voda… Velitel člunu se ke mně naklonil a křičí, že to včas nestihnem, že nás srážejí vlny. Jestli se prý nemáme vrátit? Nesouhlasil jsem. Byl zrovna Štědrý večer Počítal jsem, že fašisti budou flámovat a že snáz proklouzneme.

Když jsme se blížili ke břehu, otevřel jsem tajnou obálku a dozvěděl se, jaký je náš úkol. Měli jsme se dát k disposici veliteli oddílu Velitelská vlajka. Zapamatoval jsem si souřadnice, heslo a obálku jsem spálil. Znělku vysílačky nám řekli už na základně. Náš ženista Luzgin zeslábl docela. Bez přestání zvracel. Sebralo to kluka jaksepatří. Rozhodl jsem se poslat ho zpátky. Vzít ho do vleku, to jsme nemohli.

Jak jsme se tehdy vylodili, to ví sám pámbu a my se Semjonem. Neproniknutelná tma, kolem dokola kamení a dunící příval. Naši ubohou gumovou lodičku vyhazovaly vlny málem do nebe. Ještě dobře, že velitel člunu byl námořník na slovo vzatý. Přistál na fous u toho místa, které jsme prostudovali na mapě. No, měli jsme to za sebou. Byli jsme sice promočení na kůži, potloukli jsme se o kameny, ale ke břehu jsme se dostali. A hlavní věc, že jsme uchránili vysílačku. Potopili jsme loďku, blikli baterkou na člun a škrábali jsme se po čtyřech na kopec. Sráz byl mokrý a kluzký, nebylo se čeho chytit. Prsty se nám bořily do hlíny, nehty jsme si ulámali do krve. A ten zatracený sráz pod námi zrovna jako by uplouval. Semjon byl mladší než já a šikovnější. Vyškrábal se nahoru. A já jsem uklouzl. Zkusil jsem to znovu, zas jsem sjel dolů. Síly mě opustily a co nevidět se mělo rozednít. Sedím ve tmě pod strží a vedle zuří moře. Věřte, málem jsem se rozbrečel. Nikdy se mi to nestalo, ale najednou mi lítost a zlost stáhla hrdlo. Křikl bych na Semjona, aby šel sám, ale křičet jsem nesměl – uslyšeli by to frickové.“

„A co Bondar? Odešel sám?“ nevydržel Osadčij.

„Kdepak, Semjon nebyl z těch, kdo by nechali kamaráda v nouzi. Sjel, promiňte mi, po zadnici dolů, rovnou ke mně. Vynadal jsem mu. Byl radista, hlavní osoba. Ten musil dojít k oddílu stůj co stůj, a on se babrá se mnou. Zkrátka, navázali jsme všecko, co se navázat dalo. Sundali jsme i maskovací pláště a svinuli je. Potom jsme svázali i řemeny a šplhali jsme dál. Zakousl jsem se pevně do řemene… a vyšplhali jsme se. Nestačili jsme ani vydechnout, když se ozvaly kroky a cizí hlasy. Hlídky. Jdou, pohvizdují si a svítí baterkami. Semjon vyndal granát. Kdyby něco, aby to bylo s nimi i s námi hned odbyto. Byli o Štědrém večeru zcela určitě opilí, jinak bych tady s vámi neseděl. Prošli mimo, těsně kolem nás. Leželi jsme na zemi a jeden z nich mi málem šlápl na ruku. No ale zmizeli.

V tu noc jsme nestačili odejít daleko od břehu. Schovali jsme se na vinici v opuštěné chýši. Leželi jsme celý den a klepali se zimou. Hřáli jsme se jeden o druhého. Hřáli!… A šatstvo na nás zledovatělo. Dočkali jsme se večera a šup do hor. Odmašírovali jsme takových patnáct kilometrů a k ránu jsme dorazili na smluvené místo, kde na nás čekala spojka. To bylo radosti v oddíle, když jsme přišli! Potřebovali vysílačku jako sůl.“

Popov se odmlčel a naplnil sklenky.

„Na věčnou památku mého kamaráda Semjona Bondara,“ řekl vstávaje.

„Na věčnou památku,“ opakoval Osadčij.

Škoda že tu není Karcev, pomyslil si Michail Michajlovič. Ten by to měl slyšet…

„V oddíle jsme se potkali se známými chlapci,“ pokračoval Popov. „Byli tam námořníci z Chudého rolníka, z Taškentu a z jiných lodí. Dohromady takových třicet lidí, kromě nás dvou. Velitelské vlajce velel kapitán Klinkov, ženista z křižníku, vycvičený v minování. Jeho chlapci ho těžce raněného odnesli ze Sevastopolu na rukou. Pravé oko mu vyrazila střepina; nosil černou pásku. Byl napohled slaboučký, mrňavý, ale jinak člověk ze železa. Vůli měl jako křemen. U něho byla kázeň mnohem lepší než v cvičném oddíle. Námořníci si vážili velitele pro jeho odvahu a prostotu. Šetřil lidi, zbytečně neriskoval jejich životy. Pamatuji se, jak jsme zabrali Rumunům u Alušky skladiště potravin. Klinkov tam nejdřív celý týden honil průzkumníky i sám s nimi chodil. Prohlédl všecky přístupy, všecko promyslil. Dřív než jsme udělali přepad, přestřihli jsme všude elektrické vedení. A cestu, která vedla od kasáren ke strážnici, jsme na třech místech podminovali. Proto jsme sklad obsadili beze ztrát. Hlídku jsem složil nožem. Chlapci vtrhli do strážného domku a tam se to taky vyřídilo bez hluku. Dopadlo to devět nula pro nás. Kromě toho jsme ještě zabezpečili sebe a sousední oddíly na půl zimy potravinami. Tak to bylo.“

„Zapalte si, Nikolaji Sidoroviči,“ Osadčij mu přistrčil balíček cigaret.

„Promiňte, ty jsou na mě moc nóbl,“ odmítl Popov a vyndal velký sáček na tabák. „Jsem zvyklý na machorku.“

„Byli jste dlouho v oddíle?“ zajímal se Michail Michajlovič.

„Moc dlouho ne. Asi tři měsíce. Na místě jsme nestáli, kočovali jsme po lesích a po horách. Byla zima, víte? Všude pusto, nadlouho se člověk neschová. A fašisti nás už hledali. Hledali jako posedlí… Námořníci jim pořádné zasolili, tak se s námi chtěli vypořádat. Zaměřili se na naši hlídku. Jenže my taky máme filipa. Chvíli vysíláme a hned zas zvedáme kotvy. Ale byla to nesnáz. Zima. Roztrhaly se nám boty, chlapci se rozstonali a ke všemu se ještě mezi místním obyvatelstvem objevili zrádci. Fašisté slíbili peníze a ještě kus pozemku každému, kdo jim pomůže chytit Velitelskou vlajku. Vylepili takové vyhlášky. Četli jsme je. A víte dobře, že před místními se člověk těžko schová. Znali každou pěšinku lip než my.

Začátkem března jsme zamávali jejich tankovým štábem. Sakramentsky. Plukovníka a dva majory jsme oddělali na místě. Vojáky jsme ani nepočítali. Právě v tom boji mi pošramotili nohu granátem. Dostal jsem osm střepin.

Válel jsem se takových deset dní, než jsem začal chodit. Ale chromý už jsem zůstal na celý život. Doktoři povídají, že mám přeseknutou nějakou důležitou šlachu… Po tom přepadu se fašisti úplně rozzuřili. Šli po nás ve dne v noci. A my měli nemocné a raněné. A tak se kapitán rozhodl, že nechá oddíl odpočinout; poslal ho do zapadlých míst na horských pastvinách. V zimě je tam moc chladno, mrzne, až to praští. Ale koncem března už tam bylo teplo. Chlapci se vypravili, rozloučili se se mnou, sebrali nemocné a raněné a šli.“

„A vy?“

„Já jsem taky chtěl, ale Klinkov mě nevzal. Tankistům jsme sebrali důležité papíry. Nějaká ta schémata, nákresy. Čerchmant ví, co tam bylo, já se v takových věcech moc nevyznám. Klinkov, ten jo. Nějaké fortifikace. A poněvadž jsem kulhal a v oddíle mě nemohli potřebovat, tak poslali mě. Vysílačkou se dohodli s našimi a určili místo, kam připluje člun. Náš oddíl se už vydal na pastviny, tak mě ke břehu dovedli místní partyzáni. V noci pro mne přijel člun… Tak jsem vyplul na Kavkaz… Co se stalo, to se nemůže odestát,“ povzdechl si mičman. „Jen jednoho lituju, že jsme se tehdy se Semjonem pohádali. Těsně před rozloučením.“

„A proč vlastně?“

„Tahle fotografie to zavinila. Jak je na ní se ženou a s chlapcem. Ta, co máte. Požádal mne, abych napsal z vnitrozemí do Leningradu, že jako je živ a zdráv. Vyndal z vnitřní kapsy balíček. Byl v celofánu, aby se nepromočil. Ukázal mi jej. Měl tam fotografii své ženy a dopis od ní. Zkrátka zatajil je a neodevzdal ve štábu.. – Huboval jsem ho jaksepatří. Nejdřív se smál a pak dostal zlost. Tobě, povídá, čertu bezdětnýmu, je všecko fuk, A já bez tohohle papíru umřu steskem. Mně, povídá, tenhle obrázek dává teplo a sílu… A poslal mě, víte kam…“

„To je mrzuté,“ řekl tiše Osadčij.

„Těžko na to vzpomínám. Proto jsem si tu fotografii zapamatoval na celý život. Proto mě zajímá, odkud ji máte.“

„Řeknu vám, Nikolaji Sidoroviči, upřímně, že já o tom ještě mnoho nevím. Pomozte nám, abychom se v tom vyznali, a pak vám dávám slovo, že vám povím všecko, co vím.“

„A můžu vám být ještě něčím nápomocný? Všecko jsem vám už pověděl… Papíry jsem odevzdal do štábu. To si můžete ověřit, budou bezpochyby ještě někde ležet… No a pak ještě jeden messer postřeloval náš člun při přeplouvání. To mě to seklo potřetí. Dostal jsem ji do ramene… A to by bylo všecko.“

„Tak tedy od té doby jste se s nikým z vašeho oddílu nesetkal?“

„Není po nich ani vidu ani slechu.“

„Co se tedy podle vašeho stalo s Velitelskou vlajkou?“

„To je jasné,“ mičmanovo obočí se těžce stáhlo. „Byli tam odhodlaní chlapci – bojovat do posledního náboje – a pak smrt hrdinů… Námořníci to berou jen tak.“

„Ale kde to bylo? Proč jiné oddíly neslyšely boj a nic o Velitelské vlajce nevědí?“

„Možná že na pastviskách. Tam je přece divočina, odlehlý kraj.“

„Byl jste tam?“

„Jen na pokraji. Dál jsme nešli. Chlapci se tam vypravili poprvé, a vlastně naposled…“

„Kdo jim ukazoval cestu?“

„Byl tam jeden z místních. Buď z Jalty, nebo z Alupky, nevím…“

„Tá-ák,“ protáhl Osadčij. „No, a do kterého okresu oddíl odešel?“

„To je známo. Povídal mi to kapitán. Vedl prý Velitelskou vlajku k Černé rokli.“

„K Černé rokli,“ opakoval nahlas Osadčij vzpomínaje. Ne, ten název neznal.

„Tak co, přece nenecháme láhev plnou,“ pobídl mičman. „Musíme to dopít.“

„Ne, nemohu,“ odmítl Osadčij. „Já budu muset ještě pracovat.“

„Nebudu vás nutit… Na naše seznámení,“ Popov zvrátil do sebe sklenku, říhl a pohladil si knír.

Michail Michajlovič, dřív než šel do hotelu, chodil ještě dlouho po liduprázdných ulicích města a přemýšlel. Věřil tomu, co mu mičman vyprávěl. Ten člověk mluvil upřímně – Osadčij to cítil. Avšak i potom, co se o Velitelské vlajce dověděl, záležitost s Bondarem téměř o nic nepokročila. Ještě se spíš víc zkomplikovala.

Ráno si Michail Michajlovič ještě pro všecko některé zprávy od starého námořníka ověřil. Podařilo se mu zjistit, že koncem března třiačtyřicátého roku mičman skutečně odevzdal na rozkaz velitele oddílu Velitelská vlajka důležité doklady o dislokaci vojenských jednotek a o fortifikačních pracích fašistů na Krymu.

Na pokyn Osadčího přestali Popovův dům hlídat.

4

Otázka vyslání zvláštní skupiny k hledání stopy Velitelské vlajky byla rozhodnuta hned, jak se Michail Michajlovič vrátil ze Soči a podal hlášení o výsledku své cesty.

Spolu s Michailem Michajlovičem odjel do hor poručík Igor Větkin. Byl horolezec, dobře znal krymské pastviny a byl dvakrát na turistické základně asi osm kilometrů od Černé rokle. Bylo samozřejmě možno najít průvodce z místních obyvatel, ale Michail Michajlovič nechtěl k této operaci přibírat cizí lidi. Tím spíš, když Větkin ujišťoval, že je k Černé rokli dovede se zavázanýma očima. Třetí, ve skupině byl mičman Popov. Vzali ho na radu plukovníka Karceva. Starému námořníkovi poslali předvolání a mičman se zakrátko dostavil.

Rozhodli se, že půjdou jako turisté, sportovně oblečeni. Vzali si s sebou lehký stan, přikrývky, kotlík a jídlo. Větkin sehnal všem široké plstěné klobouky. Část cesty až k místu, kde už začínaly kopce, projeli vozem. Zpočátku se pěšina klikatila lesem, mezi nízkými borovicemi. Na zemi byla vrstva žlutého chvojí, po kterém klouzaly nohy. Vzduch se zdál hustý, prosycený silnou vůní pryskyřice.

Igor Větkin si dobíral Popova, nazýval ho pradědečkem ruských turistů a mistrem světa v horolezectví. Malý, statný mičman vypadal ve sportovním oblečení poněkud ji divně. Takový fousatý zamračený strejda s holí v ruce a s batohem na zádech. Rozepnutý límec bundy odkrýval kousek námořnického trička. Šlo se mu těžko, poněvadž i kulhal, ale nedával to na sobě znát – žertoval a smál se. Z obličeje se mu hojně řinul pot a na spáncích mu naběhly žíly. Osadčij zdržoval Větkina, který se přímo hnal vpřed. Les postupně řídl a byl nižší. Častěji míjeli závaly obrovských balvanů a kamenité zátarasy. Stromy se střídaly s houštím křovin, hlohů a šípků. V úžlabinách se pnuly do výše štíhlé kmeny dřínu.

Kvečeru byli poutníci už velmi unaveni. Noc strávili v horském průsmyku. Spali, aniž rozdělali oheň, povečeřeli něco studeného ze zásob, které měli s sebou. V průsmyku fičel vítr, k ránu Osadčij pod pokrývkou prokřehl. První, sotva vyšlo slunce, vstal Větkin, zvyklý turistickému životu. Rozdělal oheň a začal chystat snídani.

Michail Michajlovič se kochal pohledem na krajinu, která se před ním otvírala. Vpravo i vlevo se táhl řetěz hor s ostrými zubatými štíty. Zdola obklopovaly kopce zelené lány lesů a řídnouce stoupaly po svazích. Nad lesem hrdě čněly holé skalnaté vrcholy. Hluboko dole se modralo moře. Vypadalo jako strmá stěna, zahrazující obzor. To všechno bylo v příkrém rozporu s tím, co Michail Michajlovič uviděl vzadu za průsmykem. Táhla se tam poměrně rovná plošina, mírně se svažující na sever. Ponurá skalnatá poušť, nikde ani stromeček, ani keříček. Všecko bylo šedé a holé, jen tu a tam se nesměle zelenala neduživá travička.

A tam do té pustiny se skupina po snídani vydala. První šel Větkin, který se co chvíli díval na kompas. Tu a tam bylo v půdě vidět úzké rozsedliny a kulaté prohlubně jako ohromné trychtýře vymleté vodou. Bylo třeba měnit směr a obcházet je. Krajina byla čím dál chmurnější a nevlídnější. Schylovalo se k polednímu. Slunce stojící v zenitu rozpalovalo kameny, které sálaly žárem.

Konečně se Větkin zastavil.

„Tady,“ ukázal na dlouhý a nevysoký kopec-hrbící se na jejich cestě. „Černá rokle bude někde tady nablízku.“

„Pojďte hledat,“ navrhl Osadčij.

Větkin se nemýlil. Černou rokli našli dost brzy, sotva překročili kamenný hřbet. Byl to ohromný kulatý průlom v půdě o průměru dobrých sto metrů. Zužoval se jako trychtýř. Z jeho temné hloubky vál chlad a vlhko.

„Má to přiléhavý název,“ podotkl mičman, nakláněje se nad roklí.

„Tak vy říkáte, že oddíl odešel právě sem?“ zeptal se Osadčij.

„Určitě. Říkal to sám Klinkov. Do jeskyně u Černé rokle…“

„Jeskyně mohou být jenom na svazích,“ uvažoval nahlas Osadčij. „Vy, mičmane, zůstaňte tady a my obejdeme kopec. Větkine!“

„Zde.“

„Ty jdi vlevo a já vpravo.“

Michail Michajlovič vykročil pomalu podle úpatí vrchu, nahlížel do průrvy, prohlížel kameny. Jestliže se tady bojovalo, musely se tu dochovat nějaké stopy. Osadčij narazil na dvě jeskyně. Vešel do nich a svítil si baterkou. Jeskyně byly mělké; byl tam vlhký, ztichlý vzduch. Patrně v nich před Michailem Michajlovičem nikdo nikdy nebyl.

Nad mrtvou pustinou panovala němá, ničím nerušená tišina. Tísnivě působila jednotvárnost šedivých pastvin, zbrázděných ranami propastí a rozsedlin. Osadčij se chtěl vrátit co nejdřív ke svým a uslyšet lidské hlasy. Měl najednou pocit, jako by ho někdo stopoval. I jemu, člověku zvyklému nebezpečí, bylo úzko. Několikrát se rychle otočil a podíval se na hromady kamenů u úpatí vrchu. Ale kolem nebylo živé duše Pracuje mi fantazie, ujišťoval se.

Když Michail Michajlovič obešel vrch, spatřil Popova a okamžitě pochopil, že se něco stalo. Mičman stál na skalnatém hřebenu, mával kloboukem, křičel, ale pustina komolila jeho slova a odpovídala chraptivou chechtající se ozvěnou. Osadčij zrychlil krok. Z protější strany, zvedaje vysoko dlouhé nohy, běžel k mičmanovi Větkin.

„Co je?“ křikl už zdálky Michail Michajlovič

„Pojďte sem! Koukejte!“

Popov ukázal asi metrovou jámu v zemi, připomínající hrob. Skočili tam všichni tři. Na dně, svalené na hromadu, ležely zrezivělé, střelami proražené německé přílby, protiplynové krabice z vlnitého plechu, několik pušek s rozštěpenými pažbami a nějaké neforemné, řezem červené kusy kovu. To všecko bylo zasypáno spoustou zezelenalých nábojnic od samopalů, pušek a pistolí.

„Byli tu naši, byli tu naši!“ opakoval rozčileně Popov. „Soudruhu kapitáne, bedýnka od vysílačky!“ vykřikl a vytáhl kostru radiostanice, zkroucenou výbuchem. „Tak jsme to našli! Byl tu Semjon a celý oddíl!“

„Ano, tady se bili,“ řekl tiše Osadčij „Velitelská vlajka zde byla určitě. Nenašel jsi jeskyni, Igore?“

„Ne.“

„Já taky ne. Ale musí tu být. Musí,“ opakoval Michail Michajlovič. Vylezl z jámy a sedl si na kámen. Hned za ním vylezl Větkin, a setřásaje ze sebe hlínu, řekl:

„Někdo tady před námi byl…“

„Ano, také si to myslím.“

„A není to dávno,“ pokračoval poručík. „Tam pod tou hromadou roste tráva, je udusaná, ale ještě nevyhynula… Někdo si tady důkladně zapracoval… Sebrat všecko, střelu ke střele, to nějakou chvíli trvá. Ale proč? To není jasné. Všecko vyhledat a snést na jedno místo do jámy…“,

„A zasypat,“ dokončil Osadčij.

„A zahladit všecky stopy. Někdo potřebuje, aby tohle místo neupoutalo pozornost.“

„Naši pozornost, Igore,“ zpřesnil Osadčij. „Někdo ví, že hledáme oddíl, a nechce, abychom ho našli.“

„Ovšem zbraně mohly být sebrány už přede dvěma týdny, a hledat jsme začali teprve teď…“

„Zbraně byly sebrány za poslední tři dny,“ řekl s jistotou Osadčij. „Prosím,“ ukázal ohořelou zápalku, „našel jsem ji tady, na okraji jámy. Ještě pouští saze, to znamená, že nebyla na dešti. A v horách pršelo naposled před třemi dny.“

„Soudruzi, na přílbě je otisk prstu!“ vykřikl z jámy Popov. „Čerstvý otisk na rezu.“

„Mrkni na to, Igore,“ ožil Michail Michajlovič.

Otisky prstů – to je velmi důležité usvědčení. Ale může je zanechat jenom, velmi nezkušený zločinec. A Osadčij podle všeho měl co dělat se zkušeným a vychytralým nepřítelem.

Větkin se zdržel v jámě dost dlouho.

„Podívejte se,“ ukázal zdola přílbu a lupu. „Ten pán není zvyklý pracovat holýma rukama.“

„Asi ne, stopa je po rukavici,“ ukázal Osadčij.

„Je rozmazaná… Vezmeme ji k analýze!“

„Zatím přílbu polož… Ale ne do jámy. Schovej ji do kamení.“

„My tady nezůstaneme?“

„Půjdeme k průsmyku. Tady není žádné dříví na oheň.“

„Pravda,“ odtušil Větkin. Sám byl také rád, že na noc odejdou z toho neutěšeného místa. Ale nešlo jen o to. Nevěděli, kde se skrývá nepřítel a co o nich ví. Zatím předstírali, že jsou turisté, a že se v téhle končině octli pouhou náhodou. Jak Osadčij, tak Větkin věděli jedno: že jsou blízko cíle. Někdo se je snažil předejít, odvést ze stopy, ale to byl jen další důkaz, že jsou na správné stopě.

Slunce zapadalo. Poutníci spěchali, aby došli k průsmyku, než se setmí. Poslední se vzadu belhal a často otáčel zamlklý Popov Vzdychal a konečky vousů mu netrčely vzhůru, ale visely dolů po obou stranách úst.

„Jste smutný, mičmane?“ zeptal se Osadčij.

„Jsou tu moji kamarádi.. Kdybych nebyl raněn, byl bych taky…,“ přeskočil mu hlas, mávl rukou a odmlčel se.

Toho večera postavili stan. Mluvili málo. Napili se čaje a šli spát. Starý námořník se zachumlal do přikrývky a uvelebil se stranou pod převislou skálou. Osadčij s Větkinem zůstali u ohně.

„Hlídej,“ řekl tiše Michail Michajlovič, „vzbuď mě ve dvě.“

„Provedu.“

Osadčij usnul za chvíli s rukou klukovsky pod hlavou. Ze spaní něco mumlal. Popov se převracel, vzdychal a několikrát si zapálil. Ale konečně ztichl i on a k Větkinovi doléhalo od skály jen lehké oddechování.

Noc byla temná, bezhvězdná. Jen občas z roztržených mraků vyhlédl srpek měsíce a ozařoval příznačným bledým svitem křoviny a kameny. Když měsíc zmizel, obestírala oheň neprůhledná tma. V horách vládlo mrtvé ticho. Větkin měl pocit nějakého zvláštního neklidu a naslouchal napjatě každému šustnutí. Oheň oslňoval oči, nebylo vidět na tři kroky. Zato Igora, sedícího v okruhu světla, bylo vidět zdaleka. Neměl bych oheň uhasit? pomyslil si, ale ihned tu myšlenku odehnal a vyčítal si zbabělost.

Spánek pozvolna zmáhal i jeho. Oči se mu klížily, hlava mu klesala, vědomí se zamlžovalo. Větkin vstával, přešlapoval na místě, aby zahnal dřímotu, a znovu si sedal. Oheň téměř dohořel, kousky dřeva nachově doutnaly a slabounké jazýčky plamene lízaly zuhelnatělé pruty. Igor chtěl do ohně přihodit náruč klestí, ale v tom okamžiku zaslechl šelest. Potlačil vzrušení a předstíral, že nic neslyší. Šelest se ozval těsně za ním, ale on se ani neotočil. Nenápadně pohnul rukou a dotkl se brady Osadčího. Michail Michajlovič pootevřel víčka. Větkin ukázal očima a zašeptal nezvučně jen rty:

„Do tmy. Od ohně…“

„Jdem!“

Najednou prudce a téměř současně vyrazili každý jiným směrem. Automatická pistole drobně zaštěkala a nad ohněm se rozstříkla červená sprška uhlíků. Popov polekaně vykřikl.

„Ležte!“ okřikl ho Větkin, vřítil se do křoví a v běhu střílel ve směru, odkud doléhaly zvuky kroků utíkajícího člověka. I Osadčij několikrát vystřelil.

Horská ozvěna zachytila zvuky, které se ještě dlouho rozléhaly nocí a pozvolna utichaly v dálce. Michail Michajlovič s Větkinem prohlédli s baterkou křoví, ale nic nenašli. Uhasili oheň a šli všichni tři ke skále, kde přespal

Fopov, Osadčij řekl mičmanovi v krátkosti, co se stalo.

„Je vidět, že jsme někoho přitiskli pevně ke zdi, když se odhodlal k takové věci,“ pravil námořník a zavrtěl hlavou. „Cítím, že ta krysa, která střílela, způsobila chlapcům z Velitelské vlajky něco hodně zlého.“

„Jistě, a nejen jim. Určitě zavinil i smrt Ivana Bondara, nemyslíte, Michaile Michajloviči?“

„Možná že máš pravdu, Igore…“

Michail Michajlovič se zamyslel. Co teď? Pronásledovat neznámého není možné. Ukryla ho bezpečně tma. I ve dne mezi kameny a hustými křovisky horského svahu je těžko najít člověka. A do rána může nepřítel odejít daleko.

Osadčij přikázal Větkinovi, aby vyndal přenosnou vysílačku a spojil se s hlídkou. Vytrhl lístek z notýsku a rychle načrtl text radiogramu Na odpověď čekali dlouho. Strážný asi podával hlášení o tom, co se přihodilo, plukovníku Karcevovi. Konečně přišel rozkaz: Osadčij ať plní svůj úkol, k průsmyku jde pátrací skupina s pátracím psem.

Na východě zjasněla obloha. Tma zřídla. Blížil se úsvit;

„Spěte,“ řekl Michail Michajlovič a vyndal si cigaretu. „Já posedím.“

5

Za svítání se nad průsmykem snesl řídký, ale vydatný déšť. Zatímco Popov připravoval snídani, Osadčij s Větkinem prohlédli místo, odkud na ně v noci stříleli. Na kamenité půdě nezůstaly žádné stopy. Nebylo vidět ani krev. Jen na jednom místě pod keřem našli několik nábojnic. Měly ještě nakyslý pach po spáleném střelném prachu. Osadčij zabalil nábojnice do papíru a schoval je do batohu.

Jakmile přišla pátrací skupina se psy, Michail Michajlovič jim hned pověděl, co se stalo. Zkusili pustit psa. ale pes stopu nenašel – zabránil mu v tom nedávný déšť. Přestože naděje na výsledek byla malá, pátrací orgány se rozhodly prohledat okolí. Vítr rozvál a rozehnal mraky. Teplé sluneční paprsky dopadly na zem, krůpěje vody se vesele zatřpytily na listí. Po známé cestě rychle došli k Černé rokli. Prohlédli si především jámu, kde byly složeny zbraně. Přilba, kterou Větkin schoval mezi kameny, byla na svém místě. Tentokrát si počínali opatrněji. Osadčij s Popovem šli podél úpatí vrchu, důkladně prohlíželi každou hromadu kamenů a každou trhlinu ve svahu. Větkin stál na vyvýšeném místě a pozoroval okolí.

Osadčij a starý námořník obešli dvakrát vrch, ale nezjistili nic zvláštního.

„Co vlastně budeme dělat?“ zeptal se zklamaně mičman.

„Hledat,“ opakoval Osadčij a vyrazil znovu. Avšak v duchu už začal Michail Michajlovič sám váhat. Možná že chodí jinde, než je třeba? Ale kde tedy? Mají provést průzkum celé planiny a prohlédnout všecky průrvy? Musíme povolat rotu vojáků, pomyslil si, sami nezmůžeme nic Ale povolávat rotu nebylo třeba. Když se vrátil potřetí k místu, odkud poručík pozoroval okolí, Větkin vzrušeně řekl:

„Soudruzi, jestli nějaká jeskyně vůbec existuje, pak je tady,“ a ukázal na hromadu drobného kamení. „Podívejte se, všude kolem jsou úplné balvany.“

„Opravdu.“

„A tady to vypadá jako po sesutí.“

„To je výbuch, Igore!“ zvolal Osadčij a běžel ke kamení.

„Ale kde je trychtýř?“

„Výbuch byl uvnitř průrvy, nedaleko východu. Trychtýř i vchod jsou zavaleny.“

„Ale kdo a kdy to udělal?“

„To nevím, Igore, ale výbuch tu byl dost dávno,“ odpověděl Osadčij, dívaje se na roztříštěné kameny. „Tak do práce, přátelé, do práce!“

Všichni tři začali odklízet hromadu kamení. Nebylo to snadné. Velké kameny se poddávaly těžko, museli se do nich opřít všichni najednou. Ostré úlomky zraňovaly ruce. Z oblohy zatažené šedavým oparem pražilo nemilosrdně slunce. Nad pastvinami stoupaly proudy horkého chvějícího se vzduchu, patrné pouhým okem, a to budilo dojem, že se pustina kolébá, mění své obrysy a vzdálené předměty že se rozptylují. Pracovali bez oddychu, dokud se nesetmělo. Vrátit se k průsmyku už bylo pozdě, proto zůstali u hromady kamení. Oheň nerozdělali. Hlídali střídavé celou noc.

Na druhý.den k polednímu, když konečně odvalili velké Kameny, vznikla v hromadě úzká štěrbina. Rychle ji rozšířili. Větkin se tam chtěl hned protlačit, ale Osadčij mu to nedovolil – kdyby shora spadl kámen, průchod by se uzavřel znovu Museli jednat beze spěchu, najisto. Připravili si baterky. Vyndali klubko provazu, které vzal Popov obezřetně s sebou. Poručíkovi Osadčij nařídil, aby zůstal u vchodu a dával bedlivý pozor. Rozladěný Větkin zaujal své místo. Osadčij a mičman si posvítili na cestu a vešli do jeskyně. Byla dostatečně široká i vysoká, aby dva lidé mohli jít vzpřímeni vedle sebe. Kamenná chodba se nepatrně svažovala. V podzemí bylo mrtvé, tísnivé ticho. Těžko se dýchalo. Ušli asi sto metrů, když mičman ustrnul na místě a popadl Osadčího za ruku. Tam, kde chodba téměř v pravém úhlu odbočovala doprava, ležel na zemi zrezivělý německý lehký kulomet. Jeho hlaveň byla namířena na vchod do jeskyně.

„To je náš kulomet! Našeho oddílu,“ říkal spěšně Popov. „MG-34, chlapci ho vynesli ještě od Sevastopolu. Střílel z něho Romka… zrzavý Romka.“

Země kolem byla poseta prázdnými nábojnicemi. Ležely tu dva granáty se zápalkami. Osadčij je opatrně obešel. Dotýkat se granátů, které tak dlouho ležely, bylo nebezpečné – mohly vybuchnout. Hned za záhybem uviděli zinkovou bednu s náboji a na ní poloztrouchnivělou námořnickou čepici. Drátěná kostra ji na několika místech potrhala a trčela ven. Na stužce se dalo jen stěží přečíst Chudý rolník.

„Romka!“ zvolal mičman, sotva popadaje dechu rozrušením. „Starší námořník rudého loďstva Sviridov Roman,“ sděloval Popov hlasitým šeptem. Jeho levá tvář zohyzděná jizvou sebou neustále škubala. „Bral si ode mne drát do čepice. Velitel ho chtěl za to potrestat…“

„Jdeme dál, mičmane, dál,“ vybídl ho Osadčij. Ušli ještě asi dvacet kroků. Chodba se náhle rozšířila a vytvořila dosti velkou místnost s vysokým stropem. Osadčij i mičman osvítili podzemí baterkami. To, co tu spatřili, je ohromilo tak, že stáli oněmělí několik minut. Michail Michajlovič sundal pomalým pohybem čepici, sklonil hlavu a poklekl na jedno koleno…

Igor Větkin chodil netrpělivě před jeskyní a každou chvíli nahlížel do jejího černého otvoru. Nejprve viděl jen sotva znatelné světélko baterek. Ale pak světlo zmizelo. Vypadalo to, že Michail Michajlovič i mičman zmizeli pod zemí. Čas se nekonečně vlekl. Větkin už vykouřil dobře deset cigaret, ale Osadčij s Popovem se stále nevraceli. Konečně se objevili. Igor se k nim chtěl hned rozběhnout a vyptávat se, ale když se na ně podíval, okamžitě zmlkl. Oba měli zachmuřené, popelavé, jakoby zestárlé tváře. Popov si dlaní zakrýval zarudlé, napuchlé oči před jasným světlem.

„Co je?…“ zeptal se tiše Větkin.

„Jsou… jsou tam naší,“ odpověděl Osadčij.

Michail Michajlovič držel opatrně velký balík, zabalený do černého voskovaného plátna. –

„To je pro plukovníka?“

„Ne, prohlédneme si to hned na místě.“

Osadčij položil balík na plochý kámen a začal ho pomalu rozbalovat. V balíku byla vlajka válečného loďstva.

„Prapor oddílu,“ pronesl Popov.

„Pošleme ho, mičmane, do Muzea bojové slávy.“

Michail Michajlovič vytáhl sešit v tlusté kožené vazbě. Na první stránce bylo napsáno velkým hranatým písmem: Služební deník námořního oddílu Velitelská vlajka. První záznam 10. července 1942.

„Podívejte se na konec. Tam je seznam příslušníků oddílu,“ požádal Popov.

Osadčij rozevřel poslední stránky, pečlivě nalinkované inkoustovou tužkou. Seznam jmen tam skutečně byl. U některých byla poznámka: padl – a datum. Osadčij vyhledal jméno Popova. Vyřazen 26. 3. 43 z příkazu velitele, přečetl si záznam ve vedlejší rubrice.

Deník byl poměrně uchovaný. Jen některé stránky byly slepené a inkoust vybledlý. Listy byly zpuchřelé, takže se musely obracet velmi opatrně. Proto Osadčij teď všechny záznamy nečetl. To mohl udělat po zpracování v laboratoři. Michaila Michajloviče zajímalo, co se odehrávalo v oddíle v poslední době.

„Kdo vedl deník?“ otázal se.

„Sám velitel,“ odpověděl Popov, nespouštěje oči ze stránky. „A někdy Roman Sviridov. Měl pěkné písmo.“

Osadčij přikývl. Podle rukopisu vedli záznamy v deníku skutečně dva lidé. Michail Michajlovič listoval v deníku pomalu, v obavě, aby nepoškodil stránky, až konečně našel to, co potřeboval.

„Tady!“ řekl a tři hlavy se sklonily nad zežloutlou stránkou.

3. 43. 13.00. Vyrazili jsme do okolí Černé rokle. Na průsmyku zůstala hlídka. Život v jeskyni je nemožný. Postavili jsme dva stany. Oddíl má 25 mužů. Čtyři raněné. Munice máme dost. Zásob na 1,5 měsíce. Počasí nevlídné. Nízká oblačnost. Vítr severní. Prudký, kolem 4 stupňů.

3. 43. 14.30. Skonal po zranění námořník rudého loďstva Kajum Rachmanov, Uzbek z Taškentu. Pochován u Černé rokle. Skupina první den odpočívá.

4. 43. 19.00. Z průzkumu se vrátil staršina 2. stupně Goreckij. Přinesl zprávy o pobřežním německém opevnění v okrese Mischora. Nyní je celá skupina pohromadě. Zprávy byly odeslány v 15.45 do vnitrozemí. Goreckij hlásí: V Mischoru stříleli fašističtí oficíři z pistolí do proslulé mischorské Rusalky. Udělali si z uměleckého díla terč. Potvory!

4. 43. 16.20. Provedli jsme hodnocení bojové činnosti za 3 měsíce (leden – březen). Za tuto dobu zlikvidováno 48 německých a rumunských vojáků á důstojníků včetně plukovníka. Tanky – 3. Aut – 5. Motocyklů – 11. Kulometů – 6. Minomet – 1. Dělo – 1. Vyhozeny do vzduchu mosty. Prozkoumáno opevnění na pobřežní čáře 20 km. Ztratili jsme 7 lidí. Tři ranění.

4. 43. 17.00. Počasí jasné. Vítr severovýchodní, kolem 3 stupňů. Ve 14.00 nad hlavním hřebenem proletěl fokke-wulf. Dvakrát zakroužil nad průsmykem. Zamaskovali jsme dva stany kamením. Oheň rozděláváme jenom v jeskyni. Staršina 1. stupně Bondar hlásil: akumulátory pro vysílačku stačí na tři týdny. Celé mužstvo se umylo horkou vodou. Nosili jsme ji v kotlíkách. Všichni dostali čisté prádlo.

4. 43. 16.30. Připravujeme pátrací skupinu ze tří mužů. Zase přeletěl fokke-wulf. Hlídky na průsmyku zesíleny.

4. 43. 12 00. Jeskyně. Ráno ve 4.00 nás nečekaně přepadli fašisté z týlu, od vrchu. Goreckij na hlídce stačil vystřelit. Útok odražen. V boji muže proti muži padlo čtrnáct lidí. Od 4.30 do 4.40 bylo slyšet od průsmyku výstřely a výbuchy granátů. Patrně zahynula hlídka. Je nás sedm. Ukryli jsme se do jeskyně. Němci se pokoušejí dostat dovnitř. Odrážíme útok kulometnou palbou.

Téhož dne. 18.00. Němci vrhají granáty. U kulometu byl zabit námořník rudého námořnictva Lazarenko. Kulomet jsme postavili na nové místo – v záhybu chodby. Munice dostatečné množství, potravin rovněž. Nemáme vodu. 21.00. Průvodce Achmed Manyčarov je zrádce. To on přivedl Němce. Právě na nás křičel, chtěl, abychom se vzdali. Němci střílejí a vrhají granáty. Jestli tyto záznamy bude někdo číst, pak vězte – zradil nás Achmed Manyčarov, kožesník z Bachčisaraje.

23.30. Němci rozdělali ohně, pijí vodku. Je slyšet křik. Vedou soustavnou palbu. Hlavní staršina Sapkin se doplazil k východu a hodil protitankový granát. Vrátil se, je dvakrát raněn.

4. 43. 7.30. Zemřel Sapkin. Bondar je raněn. Nemáme vodu. Němci vedou nepřetržitou palbu. Házeli dýmovnice. Sedíme v plynových maskách.

9.00. Němci vtrhli do chodby. Otok odražen. Mají dvanáct zabitých. U kulometu padl staršina 2. stupně Ilja Veršinin. 13.40. Otok odražen. Němci mají tři zabité. U kulometu byl raněn starší námořník rudého námořnictva Roman Sviridov.

20.00. Šetříme svíčky. Zůstali jsme čtyři. Je nám těžko bez vody. Bondar a Sviridov mají žízeň. U kulometu je námořník rudého námořnictva Kanidze.

23.00. Shluk u vchodu. Střídáme se s Kanidzem, vedem palbu.

4. 43. Během noci vytáhli Němci z chodby zabité. Vyzývají nás naposled, abychom se vzdali: vyhrožují, že vyhodí jeskyni do vzduchu. Vedeme palbu.

13.00. Vchod do jeskyně je vyhozen do vzduchu. Kanidze utrpěl pohmoždění. Já jsem raněn. Ranění bez vody slábnou. Mám žízeň.

23.00. Dohořívá poslední svíčka. Voda není. Dostat se z jeskyně není možno. Lidé jsou vysíleni. Já, velitel oddílu, po poradě s vojáky činím poslední rozhodnutí – ukončit marné útrapy.

„Konec,“ řekl tiše Větkin.

„Ne,“ Osadčij otočil stránku. Na druhé straně bylo napsáno inkoustovou tužkou:

Drahá vlasti! Drazí přátelé!

Udělali jsme všecko, co bylo v naší moci. Sovětští námořníci umírají, ale nevzdávají se! Pomstěte nás. Buďte sbohem, naši drazí přátelé, buď sbohem, rodná zemi!

Kapitán A. Klinkov.

Staršina 1. stupně S. Bondar.

Starší námořník rudého námořnictva R. Sviridov.

Námořník rudého námořnictva Z. Kanidze.

7. dubna 1943

Michail Michajlovič zavřel deník. Všichni tři seděli dlouho mlčky a myslili na jedno a totéž. Slunce schylující se k západu vrhalo na zem teplé, šikmé paprsky. Jejich svit pronikal do jeskyně a ulpíval na stěnách jako rudé skvrny.

6

„Soudruhu plukovníku, pokládám případ oddílu Velitelská vlajka za ukončený. Je úzce spjat s případem námořníka Bondara a musí se řešit současně,“ těmito slovy ukončil Osadčij své hlášení Karcevovi.

„Ty se domníváš, že Achmed Manyčarov a Zarudnyj je jedna a táž osoba?“ zeptal se plukovník, skrývaje úsměv. Měl radost z úspěchu svého pracovníka. Ale bylo nutno brzdit zápal Michaila Michajloviče a zaměřit ho na plánovitou a soustředěnou práci. Vždyť šetření nebylo ještě zdaleka ukončeno.

„Jsem o tom přesvědčen, soudruhu plukovníku.“

„Odůvodni to.“

„Vynasnažím se. Námořník Dudko nám popsal zevnějšek Zarudného. Má to být pohublý člověk s širokými lícními kostmi a poněkud šikmýma očima. Snědý, černovlasý. Zevnějšek dosti nápadný.“

„Tak.“

„Mičman Popov, který o této charakteristice nic neví, sdělil totéž o průvodci Manyčarovi. Mičman ho viděl asi dvakrát, než odešel od oddílu.“

„No a co když je to jenom náhoda? Copak je málo snědých širokolících lidí?“

„To připouštím. Ovšem ze služebního deníku víme, že Manyčarov je zrádce, za druhé – je to jediný člověk, který zůstal naživu. V jeho rukou se octly doklady zahynulých. On jich teď použil a rozhodl se využít synovských citů Ivana Bondara. Když měl v ruce matčin dopis a fotografii, dokázal námořníka vyhledat.“

„Počkej,“ přerušil ho plukovník. „Říkal jsi přece sám, že staršina Bondar nosil vždycky dopis i snímek při sobě. Kvůli tomu se pohádal s Popovem. A staršina přece zahynul v jeskyni, kam Manyčarov nemohl vniknout.“ Osadčij měl připravenu odpověď i na tuto otázku. „Jde o to, soudruhu plukovníku, že o rozmluvě s Bondarem mičman Popov podal hlášení veliteli oddílu a ten staršinu donutil, aby papíry odevzdal. A všecky doklady oddílu byly uschovány u politického instruktora ve zvláštním sáčku z celtoviny. Ten sáček jsme nikde nenašli. To znamená, že politický instruktor zahynul u vchodu do jeskyně a osobních dokladů námořníků se zmocnil nepřítel.“

„Jdete na to logicky.“

„Tato verze, soudruhu plukovníku, dává možnost vysvětlit i jiné události. Zarudnyj, jako Manyčarov, se rozhodl využít, námořníka Bondara k určitému účelu. Ale k jakému, to zatím nevíme. Manyčarov riskoval, to znamená, že i jeho cíl byl závažný. Z nějaké příčiny potřeboval námořníka odklidit. A to provedl. Manyčarov samozřejmě věděl, že ho budou hledat. Avšak pokud je tajemství Velitelské vlajky skryto v podzemí, cítil se bezpečným. Ať si hledají Zarudného. Pro všechny případy se rozhodl dojít k Černé rokli a ověřit si, jestli je tam všecko v pořádku. Chodívají tam někdy turisté. Stopy bojů by mohly upoutat pozornost. Manyčarov začal sbírat zbytky zbraní a chtěl je v průrvě zasypat kamením. Vtom nás uviděl a dovtípil se, že něco hledáme. Našli jsme v průrvě zbraně. Není vyloučeno, že Popova i poznal. Rozhodl se proto vypořádat se i s námi. Kdyby se mu to bývalo podařilo, pak najít jeskyni by bylo téměř nemožné. Nikdo by nevěděl, kde ji má hledat… Manyčarov střílel, ale měl pořádnou smůlu.“

„Poslyš, Michaile Michajloviči, a tebe nezajímá, proč tak úporně skrýval tajemství jeskyně?“

„Patrně věděl o služebním deníku, poněvadž mezi doklady politického instruktora nebyl. To znamená, že deník v jeskyni a záznamy v něm jsou pro Many carova kompromitující.“

„Proč tedy nevnikl do jeskyně dříve sám?“

„O, tady je celá řada důvodů, Fjodore Grigorjeviči. Pokud byli Němci na Krymu, Manyčarov na to nemyslel.“

„A pak?“

„Soudil, že Velitelskou vlajku přestali hledat a uklidnil se. Mimoto si myslel, že výbuch zasypal chodbu do velké hloubky a že do jeskyně není možno vniknout. A pak – odklidit sutiny je věc obtížná a nebezpečná. Manyčarov mohl být spatřen a upadnout do podezření. Ze svého hlediska si počínal správně. Tím spíš, že s lety sutiny splynuly s celkovým pozadím kopce a byly úplně nenápadné.“

„Tak tedy Manyčarov je tady, na Krymu?“

„Ano… A já prosím, abyste mi dovolil zajet do Bachčisaraje. Manyčarovovy stopy je nutno hledat tam.“

„Jeď, Míšo,“ plukovník se zvedl. „A za Velitelskou vlajku ti mnohokrát děkuju. Tolik let ta nedokončená záležitost zneklidňovala mé svědomí.“

„Fjodore Grigorjeviči, to přece byly okolnosti…“

„Vím, vím, jdi a neomlouvej se,“ dobrosrdečně bručel Karcev, postrkuje Osadčího ke dveřím.

Do Bachčisaraje jel Michail Michajlovič s Větkinem. Poběda je tam přivezla v pravé poledne. Slunce vrhalo na zem žhavé paprsky. Zeleně ve městě není mnoho a není kde se ukrýt před vedrem. Od pohledu na jasně bílé fasády domů bolely oči. Vozy zvedaly mračna prachu, který se dlouho tetelil ve vzduchu, usazoval se na šatech, vnikal do krku a do nosu. Osadčij povzbuzen úspěchy poslední doby, byl přesvědčen, že se mu ještě dnes podaří Manyčarova vypátrat nebo přinejmenším aspoň zjistit, kde je. O úspěchu nepochyboval ani poručík Větkin. Avšak to, co se v Bachčisaraji dozvěděli, je vůbec nepotěšilo.

Především zjistili, že Achmed Manyčarov ve městě vůbec nebydlí. Předválečné archívy byly zničeny za okupace. Zjistit, zdá kožešník Manyčarov pracoval před jedenačtyřicátým rokem v Bachčisaraji, se rovněž nepodařilo. Kolegové z místní posádky slíbili, že udělají všecko, co bude v jejich silách. Ale zprávy o kožešníkovi, které měl k dispozici Michail Michajlovič, byly zatím příliš skrovné.

Osadčij s Větkinem přenocovali v hotelu. Jakmile začal pracovní den, Větkin šel do kožešnického družstva a Michail Michajlovič na občanský matriční úřad. Poručík mluvil s mnoha lidmi. Jenže skoro všichni přijeli do Bachčisaraje až po válce a o Manyčarovovi nic nevěděli. Ve čtyři hodiny vešel Větkin do restaurace, kde měl s Osadčím smluvenu schůzku. Michail Michajlovič už seděl vzadu u stolku, zahalen oblaky tabákového kouře, a četl noviny.

„Tak jsi tady!“ uvítal vesele Větkina. „A samozřejmě nic nového.“

„Nic,“ povzdechl si poručík.

„Ale já mám překvapení.“

„Našel jste ho?“ Igor si přisedl blíž.

„Ne, to není to. Je to překvapení docela jiného rázu.“

„Nenapínejte mě, Michaile Michajloviči.“

„Bojím se to říct. Nebudeš mi věřit,“ smál se Osadčij.

„Soudruhu kapitáne!“ poprosil úpěnlivě Větkin.

„Věříš, Igore, na zjevení?“

„Na zjevení?“ divil se Větkin. „Nevěřím.“

„Budeš asi muset věřit, Igore. Tenkrát v noci v průsmyku na nás nestřílel nikdo jiný než přízrak z onoho světa.“

„Manyčarov je přízrak?“

„Docela určitě. Na občanském matričním úřadě mi dali informace, které vyvracejí veškerou pochybnost. Achmed Manyčarov zemřel na srdeční mrtvici už v čtyřicátém pátém roce. Byl jsem v tom domě a ledacos jsem se dozvěděl. Jeden děda se na něj pamatuje. Vnější popis se shoduje. Byl svobodný a bydlel před smrtí s nějakým příbuzným, který ho pochoval a hned odjel. V roce 1942-1943 Achmed doma nebydlel, byl prý u partyzánů. Podařilo se mi dokonce najít jeho hrob. Ohromné, co?“

„Z čeho vlastně máte radost, Michaile Michajloviči? To přece mění celou situaci a boří naši verzi.“

„Vůbec ne,“ usmíval se dál Osadčij. „Jenom ji ještě víc upevňuje. Ukázalo se, že je prostě vychytralejší, než jsme si mysleli. Není pohřben člověk, ale jméno. Člověk se potuluje světem, jde k námořníku Bondarovi a střílí do nás docela pravými střelami. Vůbec bych se nedivil, kdyby teď seděl tady v restauraci a jedl klidně skopovou pečeni.“

„Má tedy jiné jméno?“

„Tušil jsem to, Igore.“

„Ale jaké? Jsme tedy v koncích. Musíme začít znovu!“

„Jen klid, Igore. Myslím, že se jeho jméno dovíme velmi brzy. Nejhorší je, že těch jmen může mít několik.“

„Přesto se o tom, Michaile Michajloviči, musíme přesvědčit sami. Možná že Manyčarov opravdu zemřel.“

„Máš pravdu. Uděláme to,“ souhlasil Osadčij.

Bylo rozhodnuto, že exhumace mrtvoly bude provedena ještě v noci. Dva místní soudruzi, Osadčij, Větkin a lékař jeli na hřbitov. Ale lékaře nebylo třeba. Hrobaři rozkopali hrob a vyndali poloztrouchnivělou rakev. Když z ní sundali víko, rakev byla prázdná.

„Co jsem říkal, Igore!“ smál se Michal Michajlovič. „Manyčarovovi se zřejmě na onom světě nelíbilo, utekl odtamtud už bůhvíkdy a užívá plnými doušky všech rozkoší pozemského života.“

Poručík mlčky přikývl. Neměl, co by namítl.

7

Za čtrnáct dní po cestě do Bachčisaraje přivedlo pátrání Michaila Michajloviče do sanatoria Horský vzduch znovu. Za ten čas udělali pracovníci Výboru pro státní bezpečnost velký kus práce. Pomáhala jim milice a mnoho aktivistů lidové milice. Ještě týž den, Kdy se Osadčij dověděl o fingované smrti Manyčarova, uvědomil si, pod jakou maskot se nepřítel skrývá. Zrádce Manyčarov měl v ruce doklady námořníků z oddílu Velitelská vlajka a mohl některý z nich použít, poněvadž věděl, že skuteční vlastníci těchto dokladů zahynuli. Logické by bylo, že si Manyčarov vezme jméno člověka osamělého, po kterém příbuzní nebudou pátrat. Dost možná, že i takového námořníka, který se mu nejvíc podobá. Osadčij prostudoval osobní seznam mužstva oddílu. Spolu s Popovem posoudili záznam o každém jednotlivci. Zjistili, kdo z námořníků byl svobodný, neměl příbuzné a čí zevnějšek by se shodoval se zevnějškem Manyčarova. Ukázalo se, že takových bylo pět, a Michail Michajlovič se rozhodl, že začne pátrání těmi pěti. Všem bezpečnostním oddělením v kraji byl zaslán seznam s krátkou charakteristikou těch, jejichž jména obsahoval.

Byla to obtížná a úmorná práce. Muselo se hledat nejen mezi občany trvale bydlícími v kraji, ale i mezi mnoha občany odjinud. Jestliže bylo poměrně lehké provést kontrolu u těch, kdo byli v sanatoriích a ozdravovnách, pak s nespočetnou armádou „trempů“, kteří vedli polokočovný život, byla práce daleko složitější. A právě zde hodně pomáhala lidová milice.

Za nějaký čas náčelník jednoho bezpečnostního oddělení zjistil, že v pomocném hospodářství sanatoria Horský vzduch pracuje nějaký Kajum Rachmanov a že se jeho popis shoduje s tím, který byl uveden u jména v seznamu. Michail Michajlovič si okamžitě vzpomněl na záznam v služebním deníku oddílu Velitelská vlajka. Námořník rudého loďstva Kajum Rachmanov podlehl zranění 31. března 1943. Pohřben u Černé rokle… Rachmanov byl Uzbek. Manyčarov – krymský Tatar. Vydávat se za Uzbeka bylo pro Manyčarova bezpečnější.

Osadčij neztrácel čas a ihned se vydal do ozdravovny. Přečetl se vzrušením Rachmanovův posudek, který si vypůjčil u ředitele. Říkalo se v něm, že byl vychován v dětském domově a sloužil u černomořské flotily. Rok narození byl udán týž jako ve služebním deníku oddílu. Popis byl naprosto shodný. Při pohledu na fotografii Michaila Michajloviče napadlo, že si Manyčarova představoval právě tak: široká brada, pevně napjatá kůže na lícních kostech, a přimhouřené oči pod černým srostlým obočím

„Kruh se uzavřel,“ řekl Michail Michajlovič Větkinovi

„Ledacos ještě není jasné,“ namítl poručík.

„To se vyjasní.“

„Kdy?“

„Přijde čas, Igore. Nespěchej.“

Pomocné hospodářství bylo asi kilometr od sanatoria. Byla tam garáž a stáj. Domy z šedého lasturového vápence stály na kraji rokliny, kde protékal potok. Kolem rostly jabloně a fíkovníky. Za osadou začínala vinice. Osadčímu bylo jasné, že po zavraždění Bondara a po příhodě v průsmyku je zrádce neklidný a ostražitý. Stačí, aby měl nějaké podezření, a ihned se skryje. Pak by po něm mohli začít pátrat znovu.

Michail Michajlovič po poradě s plukovníkem Karcevem rozhodl, že zločince zadrží a provede u něho prohlídku. Když se z hor snesla černá jižní noc, Osadčij už byl u osady. Přišli s ním tři soudruzi z pátracího oddílu. Poručík Větkin, který střežil dům schován v keřích na protější straně rokliny hlásil, že Rachmanov-Manyčarov je doma. V jeho oknech se svítilo a na zácloně se každou chvíli objevil stín.

„Ano. Byla u něho sousedka z domu. Byla u něho asi deset minut a odešla.“

„Pokoj má jen jedny dveře?“

„Ano. Okna jsou jen na tuhle stranu.“

Michail Michajlovič si lehl na trávu vedle Větkina a čekal, až osada usne. Bylo pozdě a svítilo se už jen ve čtyřech bytech. Ze stáje se ozývalo frkání koní. Odněkud zdálky zaznívaly sotva slyšitelné zvuky hudby. Buď hrálo někde rádio, nebo to byl koncert v parku na břehu moře.

„Je čas, soudruhu kapitáne,“ zašeptal Větkin.

Osadčij se podíval na hodinky.

„Jdeme.“

V osadě pod košatými stromy byla tma hustější. Michail Michajlovič otevřel vrátka, vešel na malý dvorek, prodíraje se vinnou révou, hustě se pnoucí po vysokých tyčích. Zastavil se u zápraží. Ostatní zaujali tiše svá místa pod okny a u zadní stěny domu. Větkin lehce zaklepal na zamčené dveře. Ticho. Zaklepal silněji. Ozvalo se našlapování bosých nohou. Vrzla zástrčka. Dveře se pootevřely, byly na řetízek.

„To jsi ty, Věrko?“ zeptal se chraptivě muž škvírou.

„Otevřte!“ nařídil Osadčij a strčil nohu mezi dveře.

Jakmile Rachmanov zaslechl hlas, couvl rychle do pokoje. Osadčij trhl dveřmi – nepovolily.

„Větkine, pojď sem!“

Opřeli se oba do dveří. Z prken vyletěly se skřípotem hřebíky. Osadčij v jedné ruce pistoli, v druhé baterku, se opatrně protáhl podél stěny dovnitř. Očekával výstřel. Ale v domě bylo ticho. Dvě baterky osvítily naráz pokoj. Byl prázdný. Osadčij rozsvítil a rozhlédl se. Na posteli se válelo rozházené pomačkané ložní prádlo. U postele stály vysoké boty. Na podlaze plno nedopalků. Rachmanov nebyl ani pod postelí, ani ve skříni. Za závěsem, kde viselo zimní šatstvo, rovněž ne.

„Zmizel?“ zeptal se zaraženě Větkin.

„Bude tady, hledej!“

Proklepali stěny v malé předsíňce i v pokoji a pokusili se nadzvihnout prkna na podlaze. Ale stěny zněly hluše a prkna byla pevně přibita. Kam se jen mohl.schovat? horečně přemýšlel Osadčij. Zmizel okamžitě. Někde tu bude tajný východ…

„Pospěš, Větkine,“ pobídl Michail Michajlovič poručíka.

Venku se najednou ozval tlumený dupot a něco těžkého se svalilo na zem. Osadčij rozevřel prudce okno a skočil dolů.

„Sem, soudruhu kapitáne!“

U zápraží na zemi ležel člověk. Jeden soudruh z pátracího oddílu mu dával pouta, druhý stál vedle a těžce dýchal.

„Je to on?“

„Ano, je!“

„Odkud vyběhl?“

„Vylezl ze sklepa. Hnal se do křoví, ale vtom jsme ho čapli…“

„Má zbraně?“

„Dvě pistole. A pak ještě tohle,“ řekl soudruh z pátracího oddílu a podal Osadčímu malý, ale těžký kufřík.

„Odneste to do pokoje. Zatáhněte rolety,“ nařídil Osadčij.

Michail Michajlovič se stěží protáhl štěrbinou po tvrdé zemi, svítil si baterkou a metr po metru prohlížel prkna nad sebou. Už byl u protější stěny, když zpozoroval, že široké prkno je na jednom místě napříč přeříznuto. Přitlačil to místo rukou, prkno povolilo a vznikl úzký otvor. Osadčij vstal a prostrčil do otvoru hlavu. Byly tam nějaké hadry. Michail Michajlovič je odstrčil, vytáhl se rukama, skočil do otvoru a byl ve skříni. U otevřené skříně stál usmívající se Větkin.

„Měl jsem tam vlézt já,“ řekl. „Jsem štíhlý. Vy na to nemáte tělo…“

„To nic, Igore! Teď je nám všecko jasné,“ vesele odpověděl Osadčij, setřásaje ze sebe prach. „Otevřel bys ten kufr? Podíváme se, co si ten obezřetný hospodář nachystal na cestu.“

„Vysílačku!“ vykřikl Větkin. „Peníze. Tři balíčky. A obálka s papíry.“

Osadčij otevřel obálku a vytáhl namátkou jeden lístek. Bylo to prozatímní potvrzení na Řád rudé hvězdy, vydaný kapitánu Klinkovovi v dubnu roku 1942.

„Tak. A doklady Velitelské vlajky máme v ruce,“ řekl Michail Michajlovič. „Tady jsme hotovi. Zatelefonujte pro vůz, Větkine.“

Zatčený byl dopraven z osady přímo do Karcevovy kanceláře. Ozbrojený voják odešel a Osadčij si sedl vedle stenografistky u dveří.

„Pojďte blíž,“ přikázal plukovník a namířil na zatčeného prudké světlo. „Sedněte si!“

Zatčený klesl na židli. Světlo ho znervózňovalo, přivíral i černé oči, odvracel hlavu a klouzal očima po stěně.

„Otočte se ke mně, občane. Jak se jmenujete?“

„Rachmanov.“

„To až když jste vstal z mrtvých. Ale dřív?“

„Rachmanov,“ opakoval tázaný.

„Lže!“ nezdržel se mičman Popov, sedící vedle Karceva; „Všecko je lež!“

„Klid. Poznáváte ho, Manyčarove? To je mičman Popov z oddílu Velitelská vlajka. Neotáčejte se. Dívejte se sem: Tohle je služební deník oddílu, nalezený v jeskyni, kterou vyhodili do vzduchu vámi přivedení hitlerovci. Mám přečíst, co je tu o vás napsáno?“

„Ne,“ mávl ochable rukou zatčený.

„Tak tedy, vaše jméno.“

„Manyčarov.“

„V kterém roce jste se nechal naverbovat fašistickou špionáží?“

„V dvaačtyřicátém… Všecko povím, soudruhu vyšetřující,“ řekl sklesle zatčený. „Věděl jsem, že dřív nebo později všecko praskne. Povím vám to. Jen mi dovolte jednu cigaretu.“

„Kuřte.“

Manyčarov nemohl dlouho škrtnout. Zápalky se lámaly v jeho chvějících se rukou. Konečně do sebe vtáhl kouř a hned měl větší pocit jistoty. „Já, soudruhu vyšetřující, vím, že je se mnou konec,“ začal. „Teď už nemám co ztratit. Ale ať to odskáčou i oni,“ oči Manyčarova blýskly zlobou.

„Kdo oni?“

„Ti, co mi slibovali hory zlata… Proč jsem všecky ty roky žil jako červ? Bál jsem se vyjít na světlo, bál jsem se všeho. Myslíte, že mi bylo lehko? Slíbili, že mě odvezou za moře. Peníze, ženský – slibovali všecko možný. A já jsem tady… Já mám umřít a oni se budou radovat. Ba né-é-é! To se nestane! Ať i je žerou červi!“

„Komu jste sloužil po porážce Němců?“

„Copak já to vím?… Po válce jsem se usadil, začal jsem pracovat. Ale pak přišel chlap odněkud, ze zámoří a – připomněl mi minulost…“

„To on vám nařídil, abyste navázal spojení s námořníkem Bondarem?“

„Bondara jsem si vybral sám.“

„Proč jste potřeboval právě námořníka?“

„Potřeboval jsem mít na stanovišti pozorovací a spojovací služby svého člověka.“

„Na co?“

„Povím vám to… Dovolíte ještě jednu cigaretu?“ Manyčarov kouřil, rychle šlukoval. „V srpnu sem má přijet významný ‚host‘. Kdo to bude, nevím. Takový je plán. ‚Host‘ přistane u břehu poblíž stanoviště, až bude mít hlídku Bondar. Tam je nejspolehlivější místo. Nikoho nic nenapadne. Potom…“ Manyčarov se zarazil.

„Co potom?“

„No, teď už je to jedno! Potom Bondar bude muset jít na dovolenou. Na Sibiř, k otci, tak říkajíc. Ale daleko by nedojel… Zůstal by tady… v zemi. S jeho doklady by odjel na Sibiř ‚host‘. Doklady by měl spolehlivé, že by lepší nemohly být… A na Sibiři ho uvítají ‚naši‘…“

„Kdo?“

„To nevím.“

„Ten ‚host‘ je sám?“

„To taky nevím.“

„Proč jste zabil Bondara?“

„Zradila mě ženská,“ řekl s nechutí Manyčarov. „Mám jednu známou.“

„Věra?“

„Ano, Věra. I jí jste se už dostali na kůži?… Tak tedy, v sobotu jsem vzal autobus a vezl do města vedoucího garáže. Vozíval jsem ho každou sobotu. K rodině. Šoféři mají volno…“

„Autobusem samotného?“

„Ano. Je přece vedoucím garáže – má všecko pod mocí. Odvezl jsem ho a pak jsem se sešel s Bondarem. Domluvili jsme se už předtím. Bondar na mě čekal.“

Michail Michajlovič poslouchal Manyčarovovo vyprávění a jen stěží potlačoval vzrušení. Představil si jasně, co se událo onoho večera. Manyčarov nechal autobus na parkovišti a námořníka pozval do kavárny. Objednal koňak a zákusek. Myslel si, že koňak rozváže námořníkovi jazyk a že na něm něco vyzví. Bondar však koňak odmítl. Vzal si jen čaj. Manyčarov námořníka neodbytně přemlouval a útočil na jeho synovské city. Takhle jsme sedávali zamlada s tvým otcem. Táta je teď asi v sedmém nebi, že dostal od tebe ten dopis. To by byl hřích, neoslavit takovou událost. Nakonec Bondar přece jen vypil sklenku na brzké shledání s otcem. Vypil a z nezvyku se mu brzy zatočila hlava. Manyčarov se ho začal nenápadně vyptávat na službu na stanovišti – zda ho neprohání velitel a zda se nenudí na nočních hlídkách. A v tom okamžiku se stalo to, co Manyčarov nejméně čekal. Do kavárny vešla jeho milenka Věra, rovněž zaměstnaná v pomocném hospodářství sanatoria. Poslední dobou její vyvolený často nadlouho zmizel. Věra začala žárlit a rozhodla se, že ho bude stopovat. Když ji Manyčarov uviděl, zbledl a otočil se k ní zády. V Bondarových očích se objevil údiv: co se děje? Zena v šátku, s tváří zbrázděnou neštovicemi, přistoupila k jejich stolku. Podívala se upřeně na Manyčarova a řekla: „Á-á-á, Rachmanov, vida, s kým ses spolčil… Pojď na chvíli ven, musím s tebou mluvit.“

„Vidíš, že nemůžu,“ odsekl.

„Nevadí, drahouši, počkám u tvého autobusu.“

Když Věra odešla a Manyčarov uviděl překvapený a nedůvěřivý námořníkův pohled, začal vysvětlovat, že má dvě jména: Zarudnyj-Rachmanov a že to byla ošetřovatelka ze sanatoria. Ze začátku s ní chodil a teď se jí nemůže zbavit.

Ale námořník mu nevěřil. Okamžitě vystřízlivěl. Seděl zamlklý, byl ve střehu. A při loučení řekl:

„Chtěl by se s vámi seznámit velitel stanoviště. Přijďte zítra, budeme na vás čekat.“

Manyčarovovi bylo jasné, že Bondar ještě dnes ohlásí všecko veliteli. Slíbil, že přijde, tiskl mu ruku a v hlavě mu zrál plán, jak námořníka v tichosti vyřídit.

Bondar se vracel na stanoviště horní cestou. Sel zabrán do trudných myšlenek. Poslední dobou byl nejšťastnějším člověkem na světě. Žil nadějí na brzké setkání s otcem. Dosud si plně neuvědomoval, co se stalo. Zarudnyj lhal a vytáčel se. Do námořníkova srdce se vloudila těžká pochybnost. Proto spěchal na stanoviště, aby promluvil s velitelem a poradil se s ním.

Manyčarov dohonil autobusem Bondara v zatáčce. Cesta byla liduprázdná. Námořník se stačil otočit a oslněn světlem reflektoru pokročil na okraj strže. Strašlivá rána do prsou ho srazila dolů…

Michail Michajlovič se podíval na zločince. Sedí tu lotr, vrah mnoha lidí, a klidně vykládá o sobě. Dokonce má v hlase lítost, že to nedopadlo tak, jak chtěl. Nezbyla v něm kapka lidskosti. Je to chladné, vychytralé, vypočítavé zvíře. Horší než zvíře.

Výslech pokračoval.

„Na který den je určeno vylodění ‚hosta‘?“ otázal se Karcev.

„Na polovinu srpna. Není to ještě přesně stanoveno. Já jsem to zdržel. Měl jsem zpracovat Bondara, všecko připravit a dát signál vysílačkou.“

„Tak dobrá,“ zvedl se z křesla plukovník, „ať ještě chvilku počkají. Signál určitě uslyší. A my připravíme důstojné přivítání.“