Jack London

Za zlatem severu

I

CHUŤ MASA

Na počátku byl Christopherem Bellewem. V době, kdy studoval na universitě, se stal Chrisem Bellewem. Později - ve společnosti sanfranciských bohémů - ho nazývali Kitem Bellewem. A nakonec ho každý znal jen jako Smoka Bellewa.

Tato historie vývoje jeho jména je historií jeho vlastního vývoje. A nebylo by k tomu došlo, kdyby neměl milující matku a přísného strýce, tvrdého jako železo. A kdyby nebyl dostal dopis od Gi11eta Bellamyho.

“Právě jsem si prohlédl výtisk Vlny,” psal Gillet z Paříže. “O’Hara s ní bude mít bezesporu úspěch, ale přece jen opomíjí jisté finty.”

Pak následovala řada podrobností, jak zlepšit úroveň rozvíjejícího se týdeníku věnovaného společenskému životu.

“Dojdi k němu, ale ať si myslí, že jsou to Tvé vlastní nápady. V žádném případě mu neprozraď, že je máš ode mne. Kdyby se to dověděl, uvrtal by mě, abych se stal jeho pařížským dopisovatelem. A to si nemohu dovolit, protože za své články dostávám skutečné peníze od velkých, významných časopisů.

Především mu nezapomeň důtklivě připomenout, aby vyhodil toho troubu, co mu dělá hudební a výtvarné kritiky. A další věc - San Francisco mělo povždy svou svéráznou lokální literaturu. Dnes ji však nemá. Řekni mu, ať se poohlédne po nějakém štráfkovi, který by mu psal svižný, poutavý seriál, do něhož by vložil opravdovou romantiku, kouzlo, lesk i barvitost San Franciska.”

A tak Kit Bellew poslušně došel s tímto návodem do redakce Vlny.

O’Hara naslouchal. O’Hara debatoval. O’Hara souhlasil.

O’Hara vyhodil troubu, co psal kritiky. Ale O’Hara měl v sobě také cosi zvláštního, čeho se obával Gillet až v daleké Paříži. Jestliže O’Hara něco chtěl, žádný přítel mu nedovedl odepřít.

Byl roztomile a velitelsky neodolatelný.

Dříve než mohl Kit uniknout z redakce, stal se spoluvydavatelem Vlny, uvolil se psát každý týden sloupce kritik, dokud se nenajde nějaký jiný schopný žurnalista, a slíbil, že týdně napíše deset tisíc slov seriálu se sanfranciským koloritem - a to všechno bez jakéhokoliv honoráře.

“Vlna se dosud nevyplácí,” vysvětloval O’Hara - a stejně přesvědčivě dokázal, že v celém San Francisku jenom jediný člověk dovede napsat seriál s místním koloritem, a to je Kit Bellew .

“Panebože, tak to já jsem ten štráfek!” úpěl Kít, když odcházel po úzkém schodišti.

Tak tedy začalo jeho otročení O’Harovi a nenasytným sloupcům Vlny. Týden co týden vysedával na redakční židli, zapuzoval věřitele, hádal se s tiskaři a sesmolil dvacet pět tisíc slov všeho druhu. A práce neubývalo. Vlna byla ctižádostivá. Začala uveřejňovat ilustrace - a to bylo nákladné. Přitom však nikdy neměla peníze, aby zaplatila Kitu Bellewovi, a z téhož důvodu také nemohla platit jakoukoliv další redakční sílu.

Naštěstí měl Kit své vlastní příjmy. V porovnání s jinými nebyly velké, ale přece jen mu umožňovaly, aby byl členem několika klubů a držel si ateliér v Latinské čtvrti.

Po pravdě řečeno, od té doby, co se stal spoluvydavatelem Vlny, jeho osobní výdaje se pozoruhodně zmenšily.

Neměl ani čas utrácet. Nechodil do svého ateliéru a nehostil již místní bohému svými proslulými večeřemi. A přece byl pořád bez peněz, protože Vlna byla neustále ve finanční tísni a vysávala jeho peněžní hotovost stejně jako jeho ducha. Byli tu ilustrátoři, kteří periodicky odpírali ilustrovat, tiskaři, kteří periodicky odpírali tisknout, a redakční poslíček, který často odpíral sloužit. V takových těžkých chvílích O’Hara pohlédl na Kita - a Kit už to nějak zařídil.

Když připlul z Aljašky parník Excelsior a přivezl zprávu o nálezu zlata v Klondiku, která pobláznila celou zemi, učinil Kit zcela pošetilý návrh.

“Poslyš, O’Haro,” pravil, “tahle zlatá horečka bude něco velkého. Vrací se nám rok devětačtyřicátý. Co abych tam zajel a psal o tom pro Vlnu? Všechno bych si platil sám.”

O’Hara zavrtěl smutně hlavou. “Nemohu tě postrádat v redakci, Kite. A je tu také ten seriál. Kromě toho, Kite, ani ne před hodinou jsem potkal Jacksona. Zítra odjíždí do Klondiku a slíbil, že nám bude každý týden posílat zprávy a fotografie. Nepustil jsem ho, dokud nesvolil. A nejkrásnější na tom je, že nás to nebude vůbec nic stát.”

A pak uslyšel Kit o Klondiku podruhé, když odpoledne zašel do klubu a setkal se v předpokoji čítárny se svým strýcem.

“Ahoj, příbuzný,” pozdravil Kit, zabořil se do koženého křesla a natáhl nohy. “Nepřisedneš si?” Objednal cocktail, ale strýc se spokojil se svým oblíbeným přírodním červeným vínem. Pohlédl s podrážděným nesouhlasem na cocktail a pak na synovcovu tvář. Kit viděl že se připravuje kázání.

“Mám jen chvilku času,” omlouval se rychle. “Spěchám na Keithovu výstavu u Elleryho - musím o ní napsat půl sloupce.”

“Co je s tebou?” mručel strýc. “Jsi celý bledý. Je z tebe zřícenina.”

Jedinou Kitovou odpovědí byl povzdech.

“Budu mít potěšení uložit tě do hrobu, to je mi jasné.”

Kit zavrtěl smutně hlavou. “Nestojím o to, aby mě žrali červi. Dám se spálit.”

John Bellew pocházel ze starého, tvrdého, houževnatého rodu, který v padesátých letech přešel se spřežením volů prérii.

“Nežiješ správně, Christophere. Stydím se za tebe.”

“Hříšné požitkářství, co?” uchechtl se Kit.

Strýc jen pokrčil rameny.

“Nepotřásej nade mnou svými šedinami, strýče. Po pravdě bych si přál. aby to bylo požitkářství; ale s tím je bohužel konec. Nemám prostě čas.”

“Tak co tedy, k čertu … ?”

“Přepracování. “

John Bellew se drsně a nevěřícně zasmál.

“Namouduši,” ujišťoval ho synovec.

Strýc se dal znovu do smíchu.

“Lidé jsou produkty svého prostředí,” řekl Kit a ukázal na strýcovu sklenku. “Tvá veselost je mdlá a ….. natrpklá jako tvůj nápoj.”

“Ty že jsi přepracovaný? Ty, který sis v celém svém životě nevydělal ještě ani cent!” supěl znechuceně strýc.

“To bych řekl, že jsem si vydělal, jenže jsem ho nedostal. Zrovna teď vydělávám pět set dolarů týdně a pracuju za čtyři.”

“Pche, obrazy, které nikdo nekupuje, anebo - eh snad nějaká jiná obdobná prácička … ? Umíš plavat?”

“Plavával jsem.”

“Seděl jsi někdy na koni?”

“Zakusil jsem to dobrodružství.”

John Bellew opovržlivě zafuněl. “Jsem rád, že se toho tvůj táta nedožil, aby se musel dívat na celou tu hrůzu tvého bohaprázdného a neřestného života.” řekl. “Tvůj táta byl chlap, chlap každým coulem, rozumíš? Skutečný chlap. Ten už by z tebe myslím vytloukl všechno to tvé muzikantské a mazalské tatrmanství!”

“Ó běda, jací jsou to degenerovaní dnové!” povzdechl Kit.

“Chápal bych to a nic bych nenamítal, kdybys v tom měl nějaký úspěch,” pokračoval strýc zuřivě. “V životě sis nevydělal ani cent a nesvedls žádnou pořádnou chlapskou práci. K čemu jsi vlastně dobrý? Vždycky o tebe bylo dobře postaráno, ale na universitě jsi nehrál ani kopanou. Nevesloval jsi. Neprovozovals … “

“Boxoval jsem a šermoval - tak trochu.”

“Kdy jsi boxoval naposled?”

“Od té doby ne, ale považovali mě za výborného znalce, pokud jde o přesný odhad vzdálenosti a o taktické rozvržení času, jenže mě … “

“Pokračuj. “

“Jenže mě pokládali za nestálého.”

“Chceš říci za líného.”

“Vždycky jsem měl podezření, že je to eufemismus.”

“Můj otec, tvůj děd, mladý pane, starý Izák Bellew, zabil jediným úderem pěsti člověka, když mu bylo devětašedesát.”

“Tomu člověku?”

“Ne, tvému dědečkovi, ty mizerný pacholku! Až ty budeš tak starý, nezabiješ ani komára.”

“Časy se změnily, strýče. Dnes posílají lidi pro vraždu do žaláře.”

“Tvůj otec ujel sto osmdesát pět mil bez spaní a strhal tři koně.”

“Kdyby žil dnes, prochrápal by celou cestu v pulmanu.”

Strýc se málem zalkl hněvem, nakonec se však s velikým úsilím ovládl a pomalu procedil skrz zuby:

“Kolik je ti let?”

“Mám jisté důvody, abych věřil … “

“Vím, sedmadvacet. Vychodil jsi universitu ve dvaadvaceti. Packařil jsi, hrál sis a flákal ses pět let. Před bohem a před lidmi, k čemu jsi? Když jsem byl tak starý jako ty, měl jsem jediné spodní prádlo. Jezdil jsem s dobytkem v Colusu, Byl jsem tvrdý jako skála a mohl jsem spát na kameni. Jedl jsem sušenou hovězinu a medvědí maso. Ještě teď jsem tělesně zdatnější než ty. Vážíš asi stopětašedesát liber. I dnes bych tě ještě dovedl srazit k zemi nebo tě rozbít pěstmi napadrť.”

“Člověk nemusí být fyzicky žádný zázrak, aby si mohl namíchat cocktail nebo si udělat čaj,” mumlal Kit zkroušeně. “Copak nechápeš, milý strýče, že se časy změníly? Kromě toho - nebyl jsem správně vychován. Moje drahá, bláhová matka … “

John Bellew vztekle nadskočil a chtěl ho přerušit.

“… jak jsi ji jednou nazval, byla na mě příliš dobrá. Chovala mě jako v bav1nce a tak podobně. Kdybych byl mohl v době svého jinošství prožít takové nadmíru mužné prázdniny, pro jaké horuješ a jaké trávíš ty …- Ostaťně, proč jsi mě na ně nikdy nepozval? Hala a Robbieho jsi vzal na cestu po Sierrách i na tu výpravu do Mexika.”

“Myslím, že ses vždycky trochu moc podobal malému lordu Fauntleroyovi.”

“Je to tvá chyba, strýče - a mé drahé - eh - matky, jak jsem mohl zakusit tvrdý život? Byl jsem pouhé děcko. Co mně zbývalo než lepty, malování a vějíře? Byla to má vina, že jsem se nikdy nemusel zapotit ?”

Starý muž pohlédl na svého synovce s neskrývanou nechutí. Neměl pochopení pro vytáčky slabochů.

“Nuže, chystám se zase na jedny, jak ty je nazýváš, mužné prázdniny. Co kdybych tě pozval, abys šel se mnou?”

Obávám se, že je už skoro trochu pozdě. Kampak máš namířeno?”

“Hal a Robert jdou do Klondiku a já je doprovodím přes průsmyk a potom dolů až k jezerům. Pak se vrátím … ” Dál se nedostal, neboť mladý muž přiskočil a stiskl mu ruku.

“Můj zachránce!”

John Bellew okamžitě zostražitěl. Ani ve snu ho nenapadlo, že by synovec mohl pozvání přijmout.

“To přece nemyslíš vážně!” řekl.

“Kdy vyjedeme?”

“Cesta bude namáhavá, budeš jen na obtíž.”

“Ne, nebudu. Budu pracovat. Naučil jsem se pracovat od té doby, co jsem ve Vlně.”

“Každý si musí s sebou vzít zásoby na rok. Bude takový nával, že to indiánští nosiči nezmůžou. Hal a Robert si budou muset nést svá zavazadla sami. Proto jdu s nimi - abych jim pomohl nést. Jestli chceš jít s námi, musíš také pomáhat.”

“Uvidíš.”

“Nevyznáš se v tom, nedokážeš nosit rance,” namítal strýc.

“Kdy vyjedeme?”

“Zítra. “

“Nemysli si ale, že to způsobilo tvé kázání o tvrdémt životě.” řekl Kit při loučení. “Musím stůj co stůj někam zmizet, kamkoliv, jen když to bude pryč od O’Hary.”

“Kdo je O’Hara? Nějaký Japoněík ?”

“Ne. Je to Irčan, otrokář a můj nejlepší přítel. Je vydavatelem, vlastníkem a vším, co souvisí s výboji, velikým tažením a vpravdě nevídaným rozmachem Vlny. Co řekne platí. Ten by dovedl zapřáhnout do práce mrtvého.”

Té noci napsal Kit Bellew O’Harovi dopis.

“Jde jen o pár týdnů dovolené,” vysvětloval. “Musíš sehnat nějakého štráfka, aby zplichtil pokračováni pro ten seriál. Je mi líto, starý brachu, ale vyžaduje to mé zdraví. Až se vrátím, pustím se do toho s dvojnásobnou vervou.”

Kit Bellew přistál a prodral se blázincem dyejského přístaviště, přecpaného tisíciliberními zásobami a výstrojí tisiců lidí. Toto ohromné množství zavazadel a potravin vyložené parníky na břeh v celých horách, se začalo pomalu oddrolovat vzhůru Dyejskím údolím a Chilkootským průsmykem. Vše by1 třeba dopravit na vzdálenost dvaceti osmi mil a dalo se to provést jen tak, že se všechno odnášelo na zádech. Přestože indiánští nosiči zvýšili poplatek za dopravu z osmi centů za libru na čtyřicet centů, měli práce až nad hlavu a bylo zřejmé, že větší část zásob a výstroje zastihne zima ještě na nesprávné straně předělu.

Nejzelenějším ze všech zelenáčů byl Kit. Jako stovky jiných měl také on na opasku s náboji veliký revolver. Částečně to zavinil jeho strýc, který překypoval vzpomínkami na dávné doby, kdy ještě neplatil zákon. Ale Kit Bellew byl romantický. Uchvacoval ho kypící vzruch zlaté horečky a na její projevy a na život kolem se díval očima umělce. Nebral to vážně. Jak řekl již na parníku, nebyl to jeho funus. Byl prostě na dovolené, chtěl jen nakouknout přes průsmyk, prohlédnout si to tam a pak se vrátit.

Zanechal své druhy na písku, aby čekali na vyložení nákladu, a loudal se vzhůru po pobřeží ke staré obchodní stanici. Nenaparoval se, třebaže viděl, že mnozí jiní orevolverovaní chlapíci to dělali. Minul ho silný, mohutný, asi šest stop vysoký Indián, jenž nesl mimořádně velké zavazadlo. Kit šel za ním a obdivoval jeho svalnatá lýtka i eleganci a snadnost, s nirniž se pohyboval pod svým břemenem. Indián složil ranec na váhu před stanicí a Kit se při družil k hloučku zlatokopů, kteří se shromáždili kolem. Zavazadlo vážilo sto dvacet pět liber, o čemž se hovořilo s uznáním.

“To je trochu těžké,” uvažoval Kit a přemýšlel, zda by takovou váhu vůbec uzvedl. nernluvě o tom, že by se mu podařilo s ní dokonce pochodovat.

“Ponesete to až k Lindermanovu jezeru, starý brachu ?” zeptal se.

Indián se nadmul pýchou a zamručel na souhlas.

“Co chcete za takový ranec?”

“Padesát dolarů.”

V té chvíli se Kit odmlčel, neboť si povšiml ženy stojící ve dveřích obchodní stanice. Na rozdíl od jiných, které vystupovaly z parníku, neměla na sobě ani krátkou sukni, ani dlouhé kalhoty. Byla oblečena jako žena cestující kdekoliv jinde. Kit si však zejména povšiml, že sem jaksi patří - že tady je její pravé místo. A navíc byla mladá a hezká.

Svěží krása i barva jejího oválného obličeje ho tak zaujaly, že na ni hleděl dlouho - tak dlouho, až si toho s nevolí povšimla a její tmavé oči s dlouhými řasami na něho chladně pohlédly a na okamžik se střetly s jeho zrakem. Pak shlédla k velikému revolveru. jejž měl po boku. Když se mu opět podívala do očí, její pohled vyjadřoval pobavené pohrdání. Zasáhlo ho to jako rána. Obrátila se k muži, jenž stál vedle ní, a pokývla ke Kitovi. Muž si ho prohlédl se stejnou pohrdavou veselostí.

“Chekako,” řekla.

Chlapík - ve svých laciných pracovních šatech a ošumělé vlněné kazajce vypadal jako tulák - se suše ušklíbl a Kit pocítil podivné rozpaky a stísněnost, třebaže dobře nevěděl proč.

“Ale stejně je to přece jen mimořádně hezká holka,” rozhodl, když dívka s mužem odešla. Pozoroval způsob její chůze a byl si jist, že by ji poznal třebas i po tisíci letech.

“Povšiml jste si toho chlapíka s tím děvčetem?” zeptal se Kita vzrušeně jeho soused. “Víte, kdo to je?”

Kit zavrtěl havou.

“Je to Karibú Charley. Právě jsem se to dověděl. V Klondiku měl náramné štěstí. Zkušený zlatokop, který toho tady už mnoho prožil. Abych tak řekl, pamětník. Na Yukonu je už dvanáct let. Právě přijel.”

“Prosím vás, copak znamená chekako?” zeptal se Kit.

“Vy jste chekako a já taky,” odpověděl muž.

“To je možné, ale ani za mák tomu nerozumím. Co to znamená?”

“Inu, zelenáč, nezkušený nováček.”

Když se Kit vracel dolů ke břehu, opakoval si to slovo znovu a znovu. Mrzelo ho, že ho zelenáčem nazvala taková půvabná štíhlá žába.

Zašel mezi hory nákladu - pořád mu ještě nešel z hlavy Indián s oním strašným břemenem - a rozhodl se vyzkoušet svou vlastní sílu. Vybral si pytel mouky, o němž věděl, že váží rovných sto liber. Rozkročil se nad ním, uchopil jej a snažil se naložit si ho na záda. První jeho poznatek byl, že sto liber je opravdu velká váha. Pak usoudil, že jeho záda jsou na takovou váhu slabá. A posléze zaklel - což se stalo ke konci páté minuty marného zápolení, když se zemdlen zhroutil na břemeno, s nímž se potýkal. Setřel si pot s čela a přes hromadu pytlů s potravinami spatřil Johna Bellewa, jak na něho hledí s mrazivou veselostí.

“Panebože!” zvolal tento apoštol tvrdé práce. “Zplodili jsme pokolení slabochů! Když mně bylo šestnáct, takové věcičky byly pro mě hračka.”

“Nezapomeň, milý strýče, že jsem nevyrůstal na medvědím mase,” bránil se Kit.

“A budu si s nimi hrát, až mi bude šedesát.”

“To mně ale musíš nejdřív dokázat.”

John Bellew to dokázal. Bylo mu osmačtyřicet, ale sklonil se nad pytlem, uchopil ho, zkusmým, šoupavým pohybem ho nadzvedl a ustálil, a zatímco se napřimoval, nahodil si jej rychlým vzmachem na rameno.

“Fortel, chlapče, fortel - a taky musíš mít záda.”

Kit před ním v úctě smekl klobouk.

“Jsi zázrak všech zázraků, strýče. Myslíš, že se téhle fintě naučím také?”

John Bellew pokrčil rameny.

“Vydáš se na zpáteční cestu ještě dřív, než vyrazíme.”

“Toho se neobávej,” zachroptěl Kit. “Tam číhá O’Hara, lev řvoucí. Nevrátím se, dokud nebudu muset.”

Kitův první ranec byl skutečný úspěch. Podařilo se jim sehnat Indiány, aby nesli jejich náklad o váze dvou tisíc pěti set liber až k Finneganově křižovatce. Od onoho místa však musela tuto práci vykonávat již jen jejich vlastní záda.

Naplánovali si, že budou postupovat rychlostí jedné míle za den. Zdálo se to snadné - na papíře. John Bellew se však měl v táboře starat o vaření, a proto mohl odnášet rance jen příležitostně. A tak každému ze tří mladých mužů připadl úkol denně odnést osm set liber na vzdálenost jedné míle. Kdyby si nabalili rance o padesáti librách, znamenalo by to ujít denně šestnáct mil s nákladem a patnáct mil bez nákladu, ” … protože posledrí cestu nazpět nekonáme,” vysvětloval Kit příjemný objev. Osmdesáti1iberní rance znamenaly devatenáct mil cesty denně a stoliberní rance jen patnáct mil.

“Nerad chodím,” podotkl Kit, “proto budu nosit stoliberní rance.”

Všiml si, že se strýc nedůvěřívš ušklíbl, a tak dodal:

“Samozřejmě že se k tomu musím postupně vypracovat. Člověk se musí nejdřív naučit všechny potřebné triky a fígle. Začnu s padesáti librami.”

To také učinil a vesele si to štrádoval po cestě. V místě, které si vybrali pro svůj budoucí tábor, ranec shodil a vykračoval si to nazpátek. Bylo to snazší, než si představoval. Ale první dvě míle setřely tenký nános jeho sil a obnažily slabost, jež byla pod ním. Druhý ranec vážil šedesát pět liber. To už nebylo tak snadné a už si to neštrádoval. Několikrát po vzoru ostatních nosičů usedl i se zavazadlem a opřel ranec o skálu nebo o pařez.

S třetím rancem získal odvahu. Připjal k řemenům žok s fazolemi vážící devadesát pět liber a vykročil. Sotva ušel sto yardů, zdálo se mu, že se zhroutí. Usedl a otíral si obličej.

“Krátké tahy, krátké odpočinky,’ mumlal si, “to je ten pravý trik.”

Někdy neušel ani sto yardů, a pokaždé když se snažil postavit se na nohy, aby se vydal na další cestu, ranec byl nepopíratelně těžší. Lapal po dechu a pot se z něho jen lil. Než urazil čtvrt míle, svlékl vlněnou košili a po věsil ji na strom. O něco později zahodil klobouk. Ke konci poloviny míle usoudil, že je hotov. Nikdy v život se tak nesedřel a byl přesvědčen, že je u konce svých sil. Jak tak seděl a zhluboka oddychoval, padl mu zrak na jeho veliký revolver a těžký opasek s náboji.

“Desetiliberní krám,” ušklíbl se a odepjal jej. Ani se neobtěžoval, aby ho pověsil na strom. ale prostě jím mrštil do křoví. A jak ho oběma směry míjelo dlouhé procesí nosičů, viděl, že i jiní zelenáči začali odhazovat své střelné zbraně.

Jeho krátké tahy byly čím dál tím kratší. Sto stop byla někdy největší vzdálenost, kam až dokázal doklopýtat, a potom ho zlověstné bušení srdce, které pociťoval v ušních bubíncích, a nesnesitelné chvění kolenou donutily, aby si odpočinul.

Jeho odpočinky byly nyní delší, zato však tím horlivěji přemýšlel. Náklad museli přenést na vzdálenost dvaceti osmi mil, což představovalo právě tolik dní, a tato část cesty byla podle všeho jistě nejsnazší.

“Jen počkejte, až se dostanete k Chi1kootu,” říkali mu jiní nosiči, zatímco odpočívali a rozprávěli, “tam se budete šplhat nahoru po čtyřech.”

“Kdepak, žádný Chilkoot - aspoň já se tam nikdy nedostanu,” odpovídal. “To budu už dávno odpočívat v Pánu ve svém hrobečku pod mechem.”

Uklouznutí a prudký, křečovitý pokus udržet rovnováhu ho vystrašily.

Cítil, jako by se mu trhaly vnitřnosti.

“Jestli někdy upadnu s tímhle na zádech, je se mnou konec,” řekl jednomu nosiči.

“To všechno nic není,” odpověděl mu. “Jen počkejte, až dorazíme ke kaňonu. Tam se musí přejít pořádně rychlý proud po borovici, která je šedesát stop dlouhá. Není tam žádné zábradlí, žádné postranní provazy, vůbec nic. A voda se převaluje a vře kolem prohnutého kmene až ke kolenům. Jestli tam upadnete s rancem na zádech, nedostanete se z řemenů. Prostě tam zůstanete a utopíte se.”

“To zní věru velmi příjemně,” odtušil Kit a ve své strašné vyčerpanosti to málem myslel doopravdy.

“Topí se tam denně tři čtyři lidé,” ujišťoval ho druhý rozvážně. “Pomáhal jsem tam lovit jednoho Němce. Měl u sebe čtyři tisíce dolarů v bankovkách … “

“Vskutku veselé a bezesporu velmi lákavé,” odvětil Kit, pokoušeje se povstat, a potácel se dále.

On a jeho žok fazolí se stali putující tragédií. Připomínal mu mořského staříka, jenž se usadil na krku Sindibádově.

“Tak tohle je jedna z těch vpravdě mužných dovolených,” přemítal. Ve srovnání s tím bylo otročení O’Harovi dokonce příjemné.

Znovu a znovu podléhal pokušení zanechat žok s fazolemi v houštině, proplížit se kolem tábora k pobřeží, nasednout na loď a vrátit se do civilizace.

Ale neudělal to. Zasuta kdesi v hloubi jeho bytosti byla houževnatost Bellewů a on se neustále ujišťoval, že codokážou jiní, zmůže i on. Stalo se z toho přízračné zaříkadlo a drmolil o tom lidem, kteří ho míjeli cestou.

Jindy, když odpočíval, pozoroval netečné Indiány, kteří měli nohy jako muly a trmáceli se pod ještě těžšími náklady, a záviděl jim. Zdálo se mu, že nikdy neodpočívají; šli stále dál s vytrvalostí a jistotou, jež ho lekaly.

Seděl a klel - dokud šel, nedostávalo se mu k tomu dechu - a zápasil s pokušením odplížit se zpátky do San Franciska. Než urazil s žokem na zádech míli, přestal klít a propukl v pláč. Byly to slzy vyčerpaného člověka znechuceného sebou samým. Jestliže byl někdo ruina, byl to on. Když se přiblížil k cíli své cesty, napjal v zoufalství všechny síly, doklopýtal do tábora a upadl na tvář s žokem fazolí na zádech. Nezabilo ho to, avšak ležel tak čtvrt hodiny, než se mu podařilo načerpat tolik sil, aby se vyprostil z řemení. Pak se mu udělalo na smrt nevolno - a tak ho nalezl Robbie, který byl v podobných nesnázích. Ale právě tato Robertova nevolnost postavila Kita opět na nohy.

“Co dokážou jiní, dokážeme i my,” řekl mu Kit, třebaže v hloubi duše pochyboval, zda to není pouhé žvanění.

“Je mi sedmadvacet a jsem chlap,” ujišťoval se mnohokrát v následujících dnech. A potřeboval to. I když se mu každý den podařilo přenést osm set liber na vzdálenost jedné míle, na konci týdne sám ztratil již patnáct liber vlastní váhy. Obličej měl pohublý a povadlý. Všechna čilost těla i ducha vyprchala. Již nešel. ale belhal se. A při zpátečních cestách, ačkoliv nenesl žádné břemeno, táhl nohy za sebou skoro stejně, jako když měl na zádech náklad.

Stalo se z něho tažné zvíře. Při jídle usínal a v noci spal hlubokým, živočišným spánkem, kromě chvil, kdy procitl sténaje bolestí, neboť ho probudily prudké křeče v nohou. Celé tělo ho bolelo. Chodil s krvavými puchýři, ale ty byly přece jen snesitelnější než hrozné pohmožděniny, jež získal, když si zranil nohy na vodou omletých balvanech v Dyejské rovině, po nichž vedla cesta v délce dvou mil. Tyto dvě míle však představovaly třicet osm mil chůze. Ramena i hruď měl odřené řemeny a poprvé si s porozuměním připomněl koně, jež vídal v městských ulicích.

Když u ústí kaňonu přenesli výstroj a zásoby přes lávku postavenou z kmenů, změnili plány. Přes průsmyk došla zpráva, že u Lindermanova jezera už porážejí poslední stromy vhodné ke stavbě lodí, a tak se bratranci s nástroji, s pílou-rozmítačkou, pokrývkami a malou zásobou potravin na zádech vydali napřed a zanechali Kita se strýcem, aby hlavní část výstroje a zásob přenášeli dále. John Bellew s Kitem vařili nyní společně a společně také nosili břemena.

Čas ubíhal a nad vrcholky hor padal první sníh. Být zastižen na této straně průsmyku znamenalo zdržet se takřka o rok.

Strýc si na svá železná záda naložil stoliberní ranec.

Kita to vylekalo, ale zaťal zuby a připjal si k vlastním řemenům také sto liber. Bolelo to, získal však už jistou zručnost a jeho tělo, zbavené vší měkkosti a nadbytečného tuku, začalo bouževnatět pevnými, tvrdými svaly. Něco také už odpozoroval a ledacos si i vymyslel. Všiml si nadlehčovacího řemene na hlavách Indiánů a vyrobil si takový řemen pro sebe. Užíval ho ve spojení s ramenními řemeny, což mu velmi usnadňovalo nošeni, takže si teď na svůj ranec nakládal ještě nějaké lehké, ale neohrabané zavazadlo. Brzy mohl putovat se stoliberním zavazadlem na řemenech, s patnácti až dvaceti librami položenými volně na něm - opřenými o šíji - a navíc držet v jedné ruce sekyru nebo dvě vesla a v druhé ruce tábornické nádoby na vaření zasunuté do sebe.

Ale ať pracovali sebeusilovněji, námahy přibývalo.

Cesta byla stále neschůdnější, rance neustále těžší, sněžná čára na úbočí hor se den ode dne snižovala a cena dopravy se zvýšila na šedesát centů za libru nákladu. Od bratranců neměli žádné zprávy a tak si mysleli, že nejspíše porážejí stromy a rozřezávají je na prkna ke stavbě lodi.

John Bellew se stával netrpělivým. Zastavil skupinu Indiánů, kteří se vraceli od Lindermanova jezera a přemluvil je, aby mu pomohli nést náklad. Žádali třicet centů za libru až na nejvyšší bod Chilkootského průsmyku, a to ho přivedlo takřka na mizinu. Asi čtyři sta liber zásob a táborové výstroje však Indiáni nemohli pobrat, a proto zůstal pozadu, aby je postupně přenášel dále, a Kita poslal s Indiány napřed. Z vrcholu Chi1kootského průsmyku měl Kit svůj náklad dopravovat zvolna kupředu, dokud ho strýc, jak slíbil, nedohoní s oněmi čtyřmi sty librami.

Kit se trmácel po stezce s indiánskými nosiči. Věděl, že cesta na vrchol Chilkootu bude dlouhá a namáhavá, a tak si naložil jen osmdesát liber. I když se Indiáni se svými břemeny ploužili, jejich chůze byla přece jen rychlejší, než na jakou byl Kit dosud zvyklý. Nijak ho to však neznepokojovalo a v té době si myslel, že se Indiánům takřka vyrovná.

Když ušli čtvrt míle, zatoužil po odpočinku. Ale Indiáni šli dále, a tak zůstal s nimi. Ke konci poloviny první míle se domníval, že už není schopen udělat ani krok, zaťal však zuby a pokračoval v cestě. Na konci míle byl překvapen, že dosud žije. A potom přišla ona chvíle, kdy nějakým záhadným způsobem chytil druhý dech, a další míle byla skoro snazší než prvá. Třetí míle ho takřka zabila, ale ačkoliv byl už skoro bez sebe bolestí a únavou, nikdy ani nezasténal. A pak, když se mu už zdálo, že jistě omdlí, přišel odpočinek. Místo aby se posadili v řemení, jak bylo zvykem bělochů, Indiáni shodili řemeny s ramen i s hlavy, pohodlně si lehli a rozmlouvali a kouřili. Uplynula celá půlhodina, než zase vyrazili na cestu. A Kit s překvapením zjistil, že je docela svěží, jako znovuzrozený a jeho novým heslem se stalo “Dlouhé tahy, dlouhé odpočlnky”.

Úbočí Chilkootu - to bylo vše, co o tom místě slyšel; a teď poznával, že často musí šplhat nejen nohama, ale i rukama. Když však v husté sněhové vánici konečně vystoupil nahoru na předěl, došel tam zároveň s Indiány a byl vskrytu hrdý, že jim po celé cestě stačil a nikdy nezasténal ani se neopozdil.

Když zaplatil indiánským nosičům a rozloučil se s nimi, snesla se bouřlivá temnota a on zůstal samotný na hřbetě hor, tisíc stop nad horní hranicí lesa. Promáčený až k pasu, hladový a vyčerpaný, byl by dal svůj roční příjem za oheň a koflík teplé kávy. Místo toho pojedl několik studených lívanců, zčásti rozvinul stanovou celtu a zalezl do jejích záhybů. A když usínal, kmitla mu hlavou jediná letmá myšlenka, při níž se škodolibě zašklebil - představil si, jak v příštích dnech John Bellew klopýtá a mužně dopravuje na zádech čtyři sta liber nákladu k nejvyššímu bodu Chilkootského průsmyku. Pokud jde o něho samého, i když musí nést dva tisíce liber, má to už s kopce.

Ráno, ztuhlý od práce a zkřehlý mrazem, vysoukal se ze stanové celty, pojedl několik liber studené slaniny, připjal si stoliberní ranec a sestupoval skalnatou stezkou. O několik set yardů níže vedla cesta přes malý ledovec a pak stále dolů až ke Kráterovému jezeru.

Všichni ostatní nosili svá břemena dolů přes ledovec, on však po celý den snášel rance jen k jeho hornímu okraji. Poněvadž to byl krátký úsek, pokaždé si naložil sto padesát liber a nepřestával se divit, že to dokázal. Za dva dolary si od jednoho Indiána koupil tři tvrdé lodní suchary a z nich a z velkého množství slaniny si upravil jídlo. Nemyt, nezahřát, s propocenými šaty spal už druhou noc jen ve stanové celtě.

Časně zrána rozprostřel na led nepromokavou plachtu, naložil na ni tři čtvrtě tuny nákladu a počal jej vléci. V místech, kde byl sklon ledovce prudší, sjížděl i náklad rychleji, takže Kita dohonil, podrazil, nabral a uháněl s ním dolů.

Stovka nosičů, hrbících se pod svými břemeny, stanula a hleděla na něj. Divoce křičel, aby ustoupili, a ty, kteří mu zůstali stát v cestě, porazil a odhodil stranou.

Na dolním okraji ledovce stál malý stan, který jako by mu letěl vstříc, tak rychle se zvětšoval. Kit vyletěl i s nákladem z vyšlapané cesty, jež zahýbala doleva, a octl se na kusu sypkého, čerstvého sněhu. Vzdul se kolem něho jako mrazivý dým a zpomalil jeho rychlost. Stan uviděl v okamžiku, kdy do něho vrazil. Odtrhl rohová upínací lanka, vmáčkl dovnitř oba cípy přední stanové stěny a zvnitřku stan nadzvedl. Přitom neustále seděl na plachtovině uprostřed pytlů s jídlem. Stan se opile zapotácel a Kit se v mrazivé páře octl tváří v tvář vylekané mladé ženě, jež tu seděla zahalena v pokrývky - téže ženě, která ho v Dyeji nazvala zelenáčern.

“Dobré jitro, všimla jste si, jak se za mnou zakouřilo ?” zeptal se jí vesele.

Hleděla na něj s nevolí.

“Ať mně někdo něco vykládá o kouzelném koberci!” pokračoval.

Její chlad byl přímo vyzývavý. “Ještě stěstí, že jste nepřevrhl kamna,” podotkla suše.

Sledoval její pohled a uviděl železná kamínka a hrnec s kouřící kávou, o který se starala mladá squaw. Vtáhl do sebe vůni kávy a pohlédl na sedící dívku.

“Jsem chekako,” řekl.

Její znuděný výraz prozrazoval, že Kit říká něco, co je přece docela zřejmé.

Kit se však nedal přivést do rozpaků. “Už jsem zahodil svůj revolver,” dodal.

Tu ho poznala a v očích jí zasvitlo.

“Nikdy bych si nepomyslela, že se dostanete až sem.”

Opět chtivě nasál vzduch. “Namouduši, káva!” Pak na dívku pohlédl a řekl jí přímo:

“Dám vám svůj malíček a ihned ho uříznu, udělám cokoliv, budu vaším otrokem po celý rok a den nebo jakkoliv dlouho, jen když mi dáte koflík kávy z toho hrnce.”

A nad kávou jí řekl své jméno a uslyšel její - Joy Gastellová. Přitom se dozvěděl, že žije v tomto kraji již dlouho, že patří ke zdejším starousedlíkům. Narodila se na obchodní stanici u Velkého otročího jezera a ještě jako dítě přešla s otcem Skalisté hory a dostala se do Yukonu. Nyní cestuje s otcem; zdržel se obchodními záležitostmi v Seattlu, ztroskotal na nešťastné lodi Chanter a byl dopraven zpět do Puget Soundu záchranným parníkem.

Poněvadž byla dosud v pokrývkách, neprodlužoval rozhovor, hrdinsky odmítl další koflík kávy a opustil stan i s kupou svého zpřeházeného nákladu.

Kromě toho si odnesl i několik poznatků: má pěkné jméno a krásné oči; nemůže jí být více než dvacet, jednadvacet nebo dvaadvacet; její otec je nejspíš Francouz; má svou vlastní vůli a temperament tak ohnivý, že by jím mohla spálit; a byla vychována jinde než na pomezí civilizace.

Po skalách zbrázděných ledem, nad horní lesní hranicí vedla cesta kolem Kráterového jezera ke skalnatému průsmyku, jímž se dospělo ke Šťastnému táboru a k prvým keřům kosodřeviny. Přenést tudy náklad znamenalo dny úmorné dřiny. Ale na jezeře byla plachetnice, která obstarávala přepravu. Nadvakrát mohla ve dvou hodinách převézt i Kitův náklad. Kit však neměl peníze a převozník žádal čtyřicet dolarů za tunu.

“Ta vaše pěkná lodička je učiněný zlatý důl, příteli,” řekl Kit převozníkovi. “Měl byste zájem ještě o další zlatý důl?”

“Ukažte mi ho,” odpověděl.

“Prodám vám ho za cenu převozu mého nákladu. Ta myšlenka není ještě patentována a můžete ji začít využívat hned, jakmile vám ji sdělím. Souhlasíte?”

Převozník přisvědčil a Kitovi se líbila jeho tvář.

“Tak dobrá. Vidíte ten ledovec? Vemte krumpáč a začněte tam kopat. Za den můžete mít pořádný žlab odshora až dolů. Chápete, co myslím? Skluzavka firmy Chilkoot - Kráterové jezero, společnosti s ručením omezeným. Můžete počítat padesát centů za sto liber, snadno dopravíte sto tun denně a nebudete při tom mít jinou práci než vybírat peníze.”

O dvě hodiny později byl náklad na druhé straně jezera, čímž Kit vyšetřil tři dny. A když ho John Bellew konečně dohonil, byl už nedaleko Hlubokého jezera, jiné vulkanické prohlubně naplněné ledovcovou vodou.

Poslední úsek cesty, kudy bylo nutné náklad přenést, vedl od Dlouhého jezera k jezeru Lindermanovu. Byla to třímílová stezka - bylo-li možno nazvat to stezkou -, jež vystupovala strmě vzhůru na pahorek tisíc stop vysoký a odtud klesala mezi množstvím kluzkých balvanů a vedla pak dále po rozlehlém močálu.

John Bellew měl námitky, když viděl, jak se Kit zvedl s nákladem sto liber na řemenech. a ještě na něj položil padesátiliberní pytel mouky a opřel si ho o krk.

“Jen do toho, ty vyznavači tvrdé práce,” pootočil se k němu Kit. “Jdi do háje se svou baštou z medvědího masa i se svým jediným spodním prádlem.”

John Bellew však jen potřásl hlavou. “Obávám se, že stárnu, Christophere.”

“Je ti přece teprve osmačtyřicet let. Uvědomujete si, pane, že můj děd, váš otec, starý Izák Bellew, zabil jediným úderem pěsti člověka, když mu bylo devětašedesát?”

John Bellew se jen ušklíbl a spolkl svou vlastní medicínu.

“Strýče, rád bych ti řekl něco důležitého. Byl jsem sice vychován jako malý lord Fauntleroy, ale teď tě překonám v nošení břemen, v chůzi, položím tě na lopatky nebo tě přemůžu v pěstním zápase co by dup.”

John Bellew vzpřáhl ruku a řekl slavnostně:

“Christophere, můj hochu, věřím, že bys to dokázal. Věřím, že bys to dokázal i s těmi ranci na zádech. Učinil jsi znamenitý pokrok, chlapče, i když tomu člověk stěží může uvěřit.”

Tuto část cesty prošel Kit tam a zpět vždy čtyřikrát denně, což znamená, že denně urazil čtyřiadvacet mil v namáhavém horském terénu a z toho dvanáct mil s nákladem sto padesáti liber.

Byl na sebe pyšný, byl zocelený, sice unavený, ale ve skvělé tělesné formě. Jedl a spal jako nikdy dříve, a když se blížil konec této dřiny, takřka toho litoval.

Znepokojovala ho jediná věc. Zjistil, že upadne-li se sto librami na zádech, přežije to. Byl však přesvědčen, že kdyby upadl s dalšími padesáti librami, které volně kladl na svůj hlavní náklad a opřelo krk, zlomilo by mu to vaz.

Každá stezka močálem byla brzy rozšlapána tisíci chodci v bezedné bahnisko, takže bylo nutné neustále tvořit cestu novou. A právě když si vytvářel takovou novou cestu, rozluštil problém dodatečných padesáti liber.

Měkký, poddajný povrch močálu pod ním náhle povolil. Klopýtavě se brodil bažinou a pak upadl na tvář. Padesát liber mu připláclo obličej do bláta a přeletělo mu přes hlavu, vaz mu však nezlomilo. Se zbylými sto librami na zádech se mu podařilo vztyčit se na ruce a na kolena, ale dál se nedostal. Jedna paže se mu zabořila až po rameno, takže dolehl obličejem do bahna, a když ji vytáhl, zabořila se až k rameni druhá. V této poloze nemohl rozepnout řemeny a stoliberní náklad na zádech mu nedovolil, aby vstal. Vtlačoval do močálu nejprve jednu a pak druhou paži a pokoušel se po rukou a kolenou doplížit k místu, kam dopadl malý pytel mouky. Úplně se tím vyčerpal, neučinil však žádný pokrok, jenom rozválel a potrhal travnatý povrch močálu tak, že se v nebezpečné blízkosti jeho úst a nosu začala tvořit malá kaluž vody.

Snažil se převrátit na záda, aby dostal ranec pod sebe, ale zabořil se oběma pažemi až po ramena a již již cítil, jaké to asi je, když se člověk topí. S pozoruhodnou trpělivostí pomalu vytáhl nejprve jednu paži a pak druhou, položil je naplocho pod bradu a pak začal volat o pomoc. Po chvíli uslyšel čvachtavě kroky, jak se k němu někdo odzadu přibližoval.

“Pomoz, příteli - hoď mi záchranné lano!” volal.

Odpověděl mu ženský hlas - hlas, který poznal.

“Kdybyste rozepla řemeny, mohl bych vstát.”

Sto liber žuchlo do bláta a Kit se pomalu vzpřimoval.

“Byl jste v pěkné šlamastyce,” smála se slečna Gastellová, když uviděla jeho zablácený obličej.

“Ani zdání,” odpověděl bezstarostně. “Je to mé oblíbené cvičení. Zkuste to někdy. Nadmíru znamenitě pro hrudní svalstvo a páteř.”

Utřel si obličej a švihl rukou, aby ji zbavil bláta.

“Ó!”, zvolala dívka jakmile ho poznala. “To je pan — pan Smoke Bel1ew.*)”

“Upřímně vám děkuji za včasné zachránění i za to jméno,” odpověděl. “Jsem teď dvakrát křtěný a od nynějška budu vyžadovat, aby mně všichni říkali Smoke. Je to silné jméno a není bez významu.”

Odmlčel se a pak jeho hlas i výraz náhle zpřísněly. “Víte, co udělám?” pravíl divoce. “Vrátím se do Států a ožením se. Pořídím si velikou rodinu, a když nastane soumrak, shromáždím děti kolem sebe a budu jim vypravovat o strastech a nesnázích, které jsem vytrpěl na chilkootské cestě. A jestli nebudou při tom plakat - povídám, jestli při tom nebudou ronit slzy, dostanou neřádi, co se do nich vejde.”

*) Anglické slovo smoke, česky kouř, má v americkém slangu mnoho významů. Často se ho užívá ve významu velká rychlost . V našem případě má zřejmě i tento význam: něco, co budí velkou pozornost, rozruch, popř. obdiv. (Pozn. překl.)

Arktická zima se rychle blížila. Sníh, který zůstával už ležet, napadl do výšky šesti palců a vzdor divokým vichřicím, jež bičovaly hladinu, se na jezerech tvořil led.

Jednoho dne pozdě odpoledne, když se vítr trochu utišil, Kit a John Bellew pomohli bratrancům naložit výstroj a zásoby na loď a pak se dívali, jak mizí na jezeře ve sněhově vánici.

“A teď se pořádně vyspíme a brzy ráno vyrazíme na cestu,” řekl John Bellew. “Jestli nás na vrcholku nechytí bouře, dostaneme se do Dyeje zítra v noci a při troše štěstí stihneme parník a za týden budeme v San Francisku.”

“Užil sis dobře své dovolené?” zeptal se Kit roztržitě.

Poslední noc u Lindermanova jezera byl jejich tábor melancholickým pozůstatkem celé jejich cesty. Co bylo k nějakému užitku, včetně stanu, vzali s sebou bratranci. Rozedraná nepromokavá plachta upevněná na ochranu proti větru je chránila před sněhovou vánicí. Večeři si uvařili na otevřeném ohni v několika rozbitých, vyřazených nádobách. Zůstaly jim jen pokrývky a zásoba potravin na několik jídel.

Při večeři promluvil Kit jen jednou:

“Strýče, chci, abys mi od nynějška říkal Smoke. Nadělal jsem přece na této cestě kolem sebe tak trochu kouře, není-liž pravda?”

Po nějaké chvíli odešel směrem ke stanové osadě, kde přebývali hledači zlata, kteří dosud nosili rance nebo stavěli lodě. Byl pryč několik hodin, a když se vrátil a vlezl pod pokrývky, John Bellew již dávno spal hlubokým, tvrdým spánkem.

Za větrného rána Kit vstal ještě za trny, v ponožkách rozdělal oheň a rozmrazil si ztvrdlé boty. Pak uvařil kávu a opekl slaninu. Byla to mrazivá a mizerná snídaně. Jakmile pojedli, sbalili pokrývky. A když potom John Bellew vykročil na chilkootskou stezku, Kit mu podal ruku.

“Sbohem, strýče,” řekl.

John Bellew na něj pohlédl a zaklel překvapením. “Nezapomeň, strýče, že se jmenuju Smoke,” připomínal Kit.

“Ale co chceš dělat?”

Kit ukázal k severu přes jezero, bičované bouří. “K čemu by bylo dobré se vracet, když jsem se dostal tak daleko?” pravil. “Kromě toho - ochutnal jsem maso a jeho chuť se mi zalíbila. Půjdu dále. “

“Vždyť jsi bez peněz a nemáš ani výstroj, ani zásoby, namítal strýc.

“Našel jsem si zaměstnání. Pohled’ na svého synovce Christophera Smoka Bellewa. Našel si zaměstnání! Je sluhou. Pracuje za sto padesát dolarů měsíčně ke stravě. Půjde se dvěma floutky a ještě s jedním sluhou do Dawsonu jako kuchař, lodník a vůbec děvče pro všechno. A O’Hara i Vlna můžou jít k čertu. Sbohem.”

Ohromený John Bellew se zmohl jenom na slova:

“Tomu nerozumím.”

“Říká se, že v povodí Yukonu se to hemží lysolícími grizzly,” vysvětloval Kit. “Nuže, mám jen jedno prádlo a jdu teď za medvědím masem. To je všechno.”

II

MASO

Vítr se každou chvíli měnil ve vichřici a Smoke Bellew se proti němu prodíral po břehu jezera. Onoho šerého rána zlatokopové nakládali cenné zásoby a výstroj, jež sem na zádech dopravili přes Chilkoot, asi na tucet lodí.

Byla to nemotorná, nahrubo, podomácku sbitá plavidla vyrobená lidmi, kteří se ve stavbě lodí dost dobře nevyznali, a zhotovená z prken, jež zlatokopové ručně nařezali ze syrového dřeva čerstvě poražených smrků.

Jedna loď, už plně naložená, právě vyplouvala a Kit se zastavil, aby to pozoroval.

Vítr, který dále na jezeře byl dost mírný, vanul zde takřka přímo proti břehu a na mělčinách vytvářel pravé rozbouřené moře.

Posádka odjiždějící lodi kráčela vodou ve vysokých gumových botách a tlačila plavidlo na větší hloubku. Zkoušeli to dvakrát. Pokaždé se vyšplhali do člunu, ale pak už nedokázali včas zaveslovat dále od břehu do hlubších vod, takže loď byla vržena zpátky na mělčinu. Kit viděl, že vodní tříšť se na jejich bocích rychle mění v led. Třetí pokus byl částečně úspěšný. Poslední dva muži, kteří vylezli na loď, byli promáčeni až k pasu, ale loď již mohla odplout. Nemotorně zápolili s těžkými vesly a pomalu se vzdalovali od břehu. Pak napjali plachtu udělanou z pokrývek, ale náhlý poryv větru jim ji odnesl a byli vrženi k zamrzajícímu břehu potřetí.

Kit se ušklíbl a pokračoval v cestě. Na tohle musí být připraven i on, neboť ve své nové úloze sluhy odrazí od břehu na podobném plavidle právě dnes.

Všude kolem lidé pracovali, a pracovali zoufale, neboť zima se tak přiblížila, že nebylo jisté, zda se jim podaří proplout velikým řetězem jezer před zamrznutím. Ale když Kit došel až ke stanu pánů Spraguea a Stinea, nebylo po nich ani památky.

U ohně se pod ochranou nepromokavé plachty krčil v podřepu malý podsaditý muž, jenž kouřil cigaretu ukroucenou z balicího papíru.

“Buďte zdráv!” zvolal. “Nejste snad novej sluha pana Spraguea?”

Kit přikývl. Zdálo se mu, že chlapík položil zvláštní důraz na slova “pán” a “sluha”, a byl si jist, že v koutku jeho oka zahlédl jakési zamžikání.

“No tak tedy, já jsem zase sluha doktora Stinea,” pokračoval podsaditý chlapík. “Jsem pět stop a dva palce dlouhej a jmenuju se Shorty, stručně Jack Short, a někdy mi taky říkají Spolehlivej Johnny.”

Kit mu podal ruku.

“Vyrostl jste na medvědím mase ?” zeptal se. “To se rozumí,” odpověděl, “i když, pokud se pamatuju, mý první krmě bylo bizoní mlíko. Sedni si a pojez. Páni ještě nevstali.”

A třebaže Kit už jednou posnídal, usedl pod plachtu a snídal podruhé, a s trojnásobnou chutí. Několikatýdenní těžká, obrozující námaha mu propůjčila žaludek i chuť vlka. Mohl jíst cokoliv a v jakémkoli množství a ani si neuvědomoval, že má nějaké trávicí orgány.

Zjistil, že Shorty je hovorný a pesimistický, a dozvěděl se od něho překvapující zprávy o jejich pánech i neblahé, chmurné předpovědi o výpravě samé.

Thomas Stan1ey Sprague byl začínající důlní inženýr a syn milionáře. Doktor Adolf Stine byl rovněž syn bohatého otce. A pro své klondické dobrodružství získali vlivem svých otců podporu finančního syndikátu .

“Což o to, ty jsou bezesporu udělaný ze samejch prachů,” podotkl Shorty.” Když vylezli na břeh v Dyeji, platilo se sedumdesát centů za libru nákladu, ale nebyli žádný Indiáni. Byla tam nějaká parta z východního Oregonu, opravdoví zlatokopové, a těm se podařilo sehnat několik Indiánů za sedumdesát centů za libru. Nosiči měli už rance na řemenech, tří tisíce liber nákladu, když se přihrnuli pánové Sprague a Stine. Nabídli jim osumdesát centů, pak devadesát, a když to zvejšili na dolar za libru, Indiáni zrušili smlouvu a odepjali řemeny. Sprague a Stine mohli vyrazit, i když je to stálo tři tisíce, ale ty chlapíci z Oregonu tam trčej na břehu dodnes. Budou se moct vydat na cestu až příští rok.

Ó naši páni jsou bezesporu náramný pašáci, když jde o prachy, a nikdy ani moc nedbaj, jak je při tom jinejm lidem.

Co myslíš, že udělali, když se dostali sem k jezeru? Tesaři právě zatloukali poslední hřebík. do lodi, kterou podle smlouvy stavěli za šest stovek pro nějaký lidí z Friska. Spraque a Stine jim vysolili rovnou tisícovku a tesaři utekli od smlouvy. Je to pěkná loď, ale ty druhý jsou v troubě. Svou výstroj a zásoby maj už tady, ale nernaj žádnou loď. A taky musej počkat až napřesrok.

Vem si ještě koflík kávy. Věř mi, že bych s takovejrtra chlapama nešel, kdybych se tak zatraceně nechtěl dostat do Klondiku. Nemají srdce. Ukradli by i smuteční flór ze dveří domu smutku, kdyby ho potřebovali pro sebe. Podepsals nějakou smlouvu ?”

Kit zavrtěl hlavou.

“To je mi tě teda líto, pardnere. V tom kraji není co jíst a ty dva tě vyhoděj, jen co se dostanem do Dawsonu. Tuhle zimu tam lidi budou umírat hlady.”

“Zavázali se … ,” začal Kit.

“Jen ústně,” přerušil ho Shorty.“ Tvoje slovo proti jejich, to je všechno. No ať je to jak chce, jak se jmenuješ, pardnete?”

“Říkej mi Smoke,” odpověděl Kit.

“No, Smoku, koneckonců si podle svý ústní smlouvy pocestuješ tak jako tak. Ale ukazuje to, co se od nich dá čekat. Rozhazovat prachy, to dovedou, ale neuměj pracovat nebo ráno vstát z postele, Už před hodinou jsme měli mít náklad na lodi a měli jsme vyplout, Na nás dva čeká všecka dřina. Za chvíli je uslyšíš volat po kávě - v posteli - všimni si toho - a to jsou dospělí lidé.

“Dovedeš řídit loď? Já jsem kovboj a zlatokop, ale na vodě jsem zelenáč. A ty dva znaj starou bačkoru. Vyznáš se v tom?”

“To kdybych věděl,” odvětll Kit a přikrčil se trochu víc pod plachtu, když prudký závan větru divoce rozvířil srrěhové vločky. “Na člunu jsem byl naposled jako kluk. Myslím však, že se to můžeme naučit.”

Roh plachty se uvolnil a sněhová prška vnikla Shortymu za krk.

“Samozřejmě, můžeme se tomu naučit,” mručel zlostně. “Jistěže můžeme. I dítě se naučí. Ale vsadím sto ku jedný, že se nám dneska nepodaří ani vyplout.”

Bylo osm hodin, když se ze stanu ozvalo volání po kávě, a skoro devět, než se zaměstnavatelé konečně objevili.

“ Haló!” řekl Sprague, ruměný, dobře živený pětadvacetiletý mladý muž. “Je načase, abychom začali, Shorty. Vy a … ,” pohlédl tázavě na Kita. “Nějak jsem přeslechl včera večer vaše jméno.”

“Srnoke.”

“Nuže, vy, Shorty, a pan Smoke byste už měli začít nakládat lod’.”

“Jenom Smoke. Vynechte to pan,” navrhl Kit.

Sprague úsečně přikývl a zmizel mezi stany, následován doktorem Stinem, hubeným, bledolícím mladíkem.

Shorty pohlédl významně na svého společníka:

“Přes půldruhý tuny výstroje a zásob - a uvidíš, že ani za mák nepomůžou.”

“Inu, jsme koneckonců za to placeni.” odpověděl Kit vesele, “a tak abychom se snad do toho dali.”

Přenést na zádech tři tisíce liber na vzdálenost sto yardů nebyla žádná hračka a provést to za větru či takřka za vichřice a brouzdat se přitom sněhem v těžkých vysokých gumových botách bylo vyčerpávající. Potom začali nakládat na loď. Jak loď zatěžkávali, museli ji zatlačovat stále dál od břehu na větší hloubku, čímž se ovšem zvětšovala vzdálenost, kterou museli ujít.

Ve dvě hodiny už měli všechno přichystáno a Kit, přestože snídal dvakrát, byl zesláblý hladem, Třásla se mu kolena a Shorty, v podobném stavu, prošťáral hrnce a kastroly a pak vytáhl velikou nádobu se studenými vařenými fazolemi, v nichž byly veliké kusy slaniny. Měli jedinou lžíci - velikou lžíci s dlouhou rukojetí - a tou si střídavě znovu a znovu nabírali. A Kit byl doopravdy přesvědčen, že jakživ neochutnal něco tak dobrého.

“Bože, člověče,” mumlal mezi sousty, “dokud jsem se nevydal na tuhle cestu, nevěděl jsem, co je to chuť k jídlu.”

Uprostřed tohoto příjemného zaměstnání se vrátili Sprague a Stine.

“Proč se zdržujeme?” stěžoval si Stine. “Copak se nikdy nevypluje?”

Právě byl na řadě Shorty, a tak si důkladně nabral a podal lžíci Kitovi. Nikdo z nich neodpověděl, dokud hrnec nebyl prázdný a vyškrábaný až do dna.

“No pravdaže, my jsme vůbec nic nedělali,” řekl Shorty a utíral si ústa hřbetem ruky. “Na práci jsme ovšem ani nemákli - a vy jste samozřejmě nejedli. Je to ode mě náramná nedbalost.”

“To nic,” řekl Stine spěšně. “Jedli jsme jinde - u svých přátel. “

“Jestli jsem si to nemyslel!” zavrčel Shorty.

“Ale teď, když jste se najedli, začněme,” naléhal Sprague.

“Tamhle je kompletně naložená loď,” řekl Shorty. “Tak jak si teda představujete, že vyplujem?”

“Vylezeme na loď a odrazíme. Pojďte.”

Přebrodili se, zaměstnavatelé vstoupili do člunu a Kit a Shorty ho odtlačili na větší hloubku. Když se vlny vzdouvaly až k horním okrajům jejich bot, vylezli na loď i oni. Sprague a. Stine však nebyli připraveni s vesly, a vítr zahnal loď nazpět a vrhl ji na mělčinu. Tak se to při vynakládání obrovského úsilí opakovalo asi půltuctukrát.

Shorty se bezútěšně posadil na lub člunu, vložil do úst kus žvýkacího tabáku a zkoumavě hleděl k obloze, zatímco Kit vybíral z lodi vodu a jejich zaměstnavatelé si vyměňovali nepříjemné poznámky.

“Jestli uposlechnete mé příkazy, dostanu ji na vodu,” řekl konečně Spraque.

Myslel to upřímně, ale dříve než se mu podařilo vylézt na loď, promočil se až k pasu.

“Musíme postavit stan a rychle rozdělat oheň. Mrznu,” řekl, když byli znovu zahnáni na mělčinu.

“Tolik strachu před troškou vody!” ušklíbl se Stine opovržlivě. “Jiní dnes odpluli promočenější než vy. Ted odrazím já.”

Tentokrát to byl on, kdo se pořádně namočil a kdo drkotaje zuby prohlásil, že je nutné rozdělat oheň.

“Taková malá sprška!” poškleboval se Sprague nevraživě. “Vyplujeme.”

“Shorty, vyneste můj ranec s šatstvem a rozdělejte oheň!” nařizoval Stine.

“Nic takového neučiníte!” zvolal Sprague.

Shorty hleděl z jednoho na druhého, uplivoval, ale nehnul se.

“Pracuje pro mě a proto se mi zdá, že by měl poslouchat moje příkazy,” řekl Stine. “Shorty, vyneste ten ranec na břeh!”

Shorty uposlechl a Stine se na lodi třásl zimou. Kit nedostal žádný rozkaz, a zůstal proto nečinný, ale velmi ho to všechno bavilo.

“Loď, která je rozdělena, nevypluje,” zamumlal si sám pro sebe.

“Cože?” zavrčel na něho Sprague.

“Mluvím sám se sebou - je to taková moje libůstka, odpověděl.

Zaměstnavatel na něho přísně pohlédl a ještě minutu trucoval. Pak se podrobil.

“Vyneste můj ranec, Smoku,” nařídil, “a pomozte s ohněm. Vyplujeme až zítra.”

Druhého dne stále ještě vanul mohutně vichr. Linder manovo jezero nebylo nic jiného než úzká roklina naplněná vodou a vítr, který sem přicházel z hor, byl nepravidelný; chvílemi to byly prudké, zuřivé poryvy, jindy zeslábl jen v čilý vánek.

“Když mně píchnete, myslím, že ji dostanu na vodu,” řekl Kit, jakmile bylo všechno připraveno k vyplutí.

“Co vy o tom víte!” utrhl se na něho Stine.

“Inu, kdož ví,” odvětil Kit a odmlčel se.

Poprvé v životě pracoval za mzdu, ale kázeň si osvojoval velmi rychle. Poslušně a vesele se účastnil různých marných pokusů dostat loď od břehu do hlubších vod .

“Jak byste to tedy chtěl udělat?” konečně na něj napůl zasupěl, napůl zavrněl Sprague.

“Posaďte se a pořádně si odpočiňte, dokud se vitr neztiší, a potom se do toho dáme vší silou.”

Třebaže to byla myšlenka prajednoduchá, přece byl první, kdo na ni přišel; a také hned na poprvé měla úspěch. Potom vztyčili na stěžeň přikrývku a čile ujížděli po jezeře.

Stine a Sprague se ihned rozveselili. Shorty byl vzdor svému chronickému pesimismu vždy veselý a Kit se o všechno příliš zajímal, než aby cítil jinak.

Sprague se namáhal asi čtvrt hodiny u kotrče a pak vzhlédl toužebně ke Kitovi, aby ho vystřídal v kormidlování.

“Paže mám celé zpřerážené námahou,” mumlal na omluvu.

“Patrně jste se nikdy neživil medvědím masem, co?” poznamenal Kit se soucitným zájmem.

“Co tím k čertu myslíte?”

“Ale nic, jen jsem se chtěl zeptat.”

Za zády svého zaměstnavatele si však Smoke povšiml souhlasného ušklíbnutí Shortyho, jenž pochopil význam jeho metafory.

Kit řídil člun po celé délce Lindermanova jezera a projevil takové schopnosti, že oba mladí muži mající mnoho peněz a málo chuti k práci ho jmenovali kormidelníkem. Také Shorty s tím byl neméně spokojen a dobrovolně se nadále věnoval vaření, přenechávaje svému druhovi práci spojenou s řízením lodi.

Mezi Lindermanovým jezerem a jezerem Bennetovým se musel náklad přenést. Člun, nyní jen málo zatížený, plul po nevelkém, ale prudkém toku spojujícím obě jezera, a zde se Kit naučil mnohému o vodě i o lodi. Když však došlo k nošení výstroje a zásob, Stine a Sprague zmizeli a jejich sluhové strávili dva dni vysilující práce, než přenesli celý náklad. To byla historie mnoha krutých dnů cesty - Kit a Shorty pracovali do umdlení, a jejich páni nedělali nic a žádali, aby byli obsluhováni.

Neúprosná arktická zima se rychle blížila, a oni se často beznadějně, zbytečně zdrželi. U Windy Arm přikázal Stine Kitovi, aby ho pustil ke kotrči, a během hodiny rozbil loď o břeh bičovaný větrem a vlnami. Ztratili tak dva dni správkou, a když potom zrána přiš1i, aby se znovu nalodili, bylo na přídi i na zádi velikými písmeny dřevěným uhlím napsáno: CHEKAKO.

Kit se usmál nad přiléhavostí tohoto hanlivého slova. “No ono se to má tak,” řekl Shorty, když ho Stine obvinil, “já teda rozhodně dovedu číst a psát a taky je mi známo. že chekako je tolik co zelenáč. ale mý vzdělání nebylo nikdy tak hluboký, abych doved hláskovat slovo, na kterým bych si moh zlámat jazyk.”

Oba zaměstnavatelé provrtali Kita pohledy ostrými jako dýka, neboť tato urážka se jich hluboce dotkla. Kit však mlčel a ani se nezmínil, že ho předchozího večera Shorty naléhavě žádal, aby mu řekl, jak se píše právě toto slovo.

“Je to skoro takový jako tvá poznámka o medvědím mase,” svěřil se mu Shorty později.

Kit se usmál. Postupně, jak si uvědomoval své vlastní schopnosti, pociťoval vzrůstající nechuť k oběma pánům. Nebylo to jen podráždění - to u něho vzbuzovali vždy, ale přímo odpor. Ochutnal maso, a zachutnalo mu. Oni ho však učili, jak se maso jíst nemá. Ve svém nitru vzdával díky bohu, že nebyl stvořen tak jako oni. Byli mu natolik protivní, že to hraničilo s nenávistí. Ještě víc než nad jejich ulejváctvím a leností se pozastavoval nad jejich neschopností. Kdesi na dně jeho bytosti se probudily vlastnosti starého Izáka Bellewa a všech ostatních tvrdých a odvážných Bellewů.

“Shorty,” řekl jednoho dne, když jako obvykle nevypluli včas, “byl bych málem schopen je praštit veslem po hlavě a pohřbít je v řece.”

“Namouvěru, já taky,” souhlasil Shorty rozvážně. “Te nejsou masožravci. Jsou to rybožrouti a rybinou taky opravdu páchnou.”

Konečně se dostali k slapům Krabicového kaňonu a o několik mil dále byla peřej zvaná Bílý kůň.

Kaňon měl jméno opravdu přiléhavé; byla to skutečně krabice - past. Tomu, kdo se tam již dostal, zbývala jediná cesta: proplout jím. Na obou stranách vystupovaly kolmé skalní stěny. Řeka se tu zúžila na zlomek původní šířky a v divém běhu hučela ztemnělou průrvou se zuřivostí, jež vzdula střed proudu v hřeben o celých osm stop vyšší, než byla voda u skalnatých břehů. Na tomto vzdutí se navíc ještě zdvíhaly mohutné zpěněné vlny, jež se divoce převalovaly, a přece každá vlna zároveň nezměněně setrvávala na svém místě.

Kaňon zcela právem budil obavy, neboť si již vyžádal mnoho obětí na životech putujících zlatokopů.

Kit a jeho společníci připoutali člun ke břehu o něco výše, kde už čekalo asi dvacet jiných lodí, a potom se vydali napřed pěšky, aby si všechno prohlédli. Dolezli až na okraj kaňonu a dívali se dolů na bouřící vlny. Sprague zděšeně ucouvl.

“Můj bože!” zvolal. “Žádný plavec by tam neměl ani nejmenší naději.”

Shorty šťouchl Kita loktem a řekl tlumeně:

“Srágorové. Vsadím sto ku jedný, že nepoplujou.” Kit ho stěží slyšel. Od začátku plavby se učil poznávat nepoddajnou, nepochopitelnou zlobu živlů, a to, co viděl pod sebou, byla pro něho výzva.” “Musíme plout přímo po tom hřebenu, pravil. Jestli nás to strhne ke straně, narazíme na skálu. “

“A nejspíš si ani neuvědomíme, co do nás vrazilo,” usoudil Shorty. ”Umíš plavat?”

“Přál bych si, abych neuměl, kdyby se tam dole něco přihodilo.”

“To je moje řeč,” pravil smutně cizinec, jenž stál vedle a shlížel do kaňonu. “Kéž bych to měl už za sebou.”

“A já bych si zase nedal ujít příležitost, abych tudy proplul,” odvětil Kit.

Mluvil pravdu, třebaže to řekl v úmyslu onoho muže povzbudit. Obrátil se, aby se vydal na zpáteční cestu k lodi.

“Pustíte se tam?” zeptal se cizinec. Kit přikývl.

“Chtěl bych mít vaši odvahu,” přiznával druhý. “Čekám tu už celé hodiny. Čím déle se na to dívám, tím víc se bojím. Nejsem lodník a mám s sebou jen synovce - je to docela malý chlapec - a svou ženu. Jestli šťastně proplujete, sjedete i s mou lodí?”

Kit pohlédl na Shortyho; ten váhal s odpovědí.

“Má s sebou ženu,” připomněl Kit - a ve svém druhovi se nezklamal.

“Vím,” přisvědčil Shorty. “To jsem si chtěl právě trochu promyslet. Pořád se mi totiž zdálo, že je tu nějakej důvod, proč bych to měl udělat.”

Znovu se obrátili, aby se vydali nazpět, ale Sprague a Stine se ani nepohnuli.

“Mnoho štěstí, Smoku!” volal Sprague . “Já budu _ eh … ,” zaváhal. “Já zůstanu tady a budu se na vás dívat.”

“Na lodi potřebujeme tři lidi. Dva u vesel a jednoho u kotrče,” řekl Kit tiše. Sprague pohlédl na Stinea.

“Ať jsem zatracen, jestli tam polezu,” řekl Stine. “Když ty se nebojíš tady stát a jenom se dívat, já se taky nebojím.”

“Kdo se bojí?” zeptal se Sprague podrážděně.

Stine odpověděl stejným způsobem a oba sluhové je opustili uprostřed prudké hádky.

“Obejdeme se bez nich,” řekl Kit Shortymu. “Ty budeš na přídi s pádlem a já budu u kotrče. Stačí, když budeš pomáhat udržet loď v přímém směru. Jak vyjedeme, nebudeš mě slyšet, a tak jen pořád hleď udržovat směr.”

Odpoutali loď a snažili se dostat do středu zrychlujícího se proudu. Z kaňonu sem doléhalo stále hlasitěji zuřivé hučení. Řeka se do ústí kaňonu vlévala mohutným jazykem jako roztavené sklo a zde, jakmile ji sevřely chmurné, ztemnělé stěny, si Shorty ukousl kus žvýkacího tabáku a vnořil do vody pádlo. Loď se vzepjala na prvních zpěněných vlnách hřebenu. Byli zcela ohlušeni jekem divoké vody, jenž se odrážel od skalních stěn úzké průrvy a děsivě se znásoboval. Dusili se stříkající pěnou. Chvílemi Kit jen stěží viděl svého přítele na přídi. Trvalo to jen dvě minuty a za tu dobu propluli hřebenem v délce tři čtvrti míle, vynořili se v bezpečí a poněkud níže v protiproudu upoutali loď ke břehu.

Shorty zbavil ústa tabákové šťávy, kterou zapomněl vyplivovat, a konečně promluvil.

“To bylo medvědí maso, skutečný, nefalšovany medvědí maso!” zajásal. “Povídám, trochu jsme sebou hnuli, co? Přiznám se ti důvěrně, Smoku, že než jsme vyjeli, byl jsem ten nejzatracenější strašpytel na týhle straně Skalistejch hor. Teď jsem ale požírač medvědího masa jaksepatří. Pojď, sjedem to i s tou druhou lodí.”

V polovině zpáteční cesty spatřili své zaměstnavatele. Ti jejich plavbu pozorovali shora.

“Tamhle jdou naši rybožrouti,” podotkl Shorty. Vemem to trochu stranou.”

Když propluli s cizincovou lodí, představil je Breck - tak se cizinec jmenoval - své manželce. Byla to štíhlá žena dívčího vzhledu a její modré oči ted’ zvlhly vděčností.

Breck se snažil vnutit Kitovi padesát dolarů a pak se o to pokoušel u Shortyho.

“Cizinče.” namítl Shor ty, “do týhle země jsem přišel, abych dobejval zlato ze země, ne ze svejch bližních.”

Breck prošťáral člun a vylovil z něj demižón whisky. Shorty po ní vztáhl ruku. ale v polovině cesty se zarazil a zavrtěl hlavou.

“Tamhle dole je ten zatracenej Bílej kůň a povídá se, že je ještě horší než tahle krabice. Počítám, že bych se šňáby neměl ani dotknout.”

O několik mil níže přistáli u břehu a pak si šli i se svými zaměstnavateli prohlédnout další divoký, nebezpečný úsek. Proud řeky, jež byla sledem peřejí, byl zde odchylován skalnatým výběžkem k pravému břehu. Celá obrovská masa vod se šikmo řítila do úzkého průchodu, hrozivě zvyšovala rychlost a vzdouvala se v mohutné, bělavé, vztekle se vzpínající vlny. To byla obávaná Hříva Bílého koně a zde byly ztráty na životech ještě četnější. Na jedné straně Hřívy se převalovaly ohromné točivé vlny vytvářející zde vývrtkovitý válec, jenž všechno stahoval pod hladinu a na druhé straně byl veliký vír. Aby se loď dostala dále, musela proplout přímo Hřívou.

“Kam se na tohle hrabe Krabice!” usoudil Shorty. Když se dívali, vplouvala právě do peřejí poněkud výše proti proudu loď. Byla velká, plných třicet stop dlouhá, naložená několika tunami výstroje a zásob, a řídilo ji šest mužů. Než se dostala k Hřívě, vzpínala se a klesala, takže se někdy úplně ztrácela v pěně a vodní tříšti.

Shorty pohlédl rozvážně stranou na Kita a řekl:

“Jede si to dobře. ale ještě se nedostala do nejhoršího. - Teď vytáhli vesla. - Už je v tom! - Proboha, je s ní konec! - Ne, je tamhle!”

Třebaže loď byla veliká, přece se jim ztratila z dohledu a zcela zmizela v poletující vodní tříšti mezi napěněnými hřebeny vln. V příštím okamžiku. právě uprostřed Hřívy, se vzepjala na vlně a zase se objevila - a Kit k svému překvapení spatřil celý dlouhý obrys jejího dna. Loď se na zlomek vteřiny octla úplně ve vzduchu a její posádka seděla nečinně na svých místech, kromě jednoho muže, jenž stál na zádi u kormidla. Pak lod’ sklesla do prohlubně a zmizela podruhé.

Třikrát se loď vzepjala a opět zmizela a pak diváci na břehu zpozorovali. že se přídí dostala do viru a sjela z Hřívy. Kormidelník se vší silou opřel do kormidla, aby tomu zabránil, a když se mu to nepodařilo, nechal loď unášet vírem a napomáhal jí, aby se mohla otočit.

Třikrát se zatočila a pokaždé tak blízko skály, na níž stáli Kit a Shorty, že by byli mohli na ni skočit. Kormidelník, rudovousý muž s nedávno vzrostlou bradkou, jim pokynul rukou.

Z víru se mohli dostat jenom Hřívou a loď na ni při své třetí otočce najela trochu zešikma. Snad ze strachu, aby loď nebyla znovu stržena vírem, se kormidelník nesnažil dost rychle uvést ji do přímého směru. Když se o to pokusil, bylo již pozdě. Loď, vyskakujíc střídavě do vzduchu a opět se noříc do hlubiny, projela šikmo Hřívou, najela na protější straně řeky na dmoucí se, vzkypělý vývrtkovitý válec a byla vtažena do jeho vln. Sto stop níže začaly pak již plavat bedny a rance. Potom se objevilo dno lodi a roztroušené hlavy šesti mužů. Dvěma se podařilo dostat se ke břehu níže v protiproudu, ostatní byli staženi pod hladinu a vrak lodi, hnán rychlým proudem, zmizel z dohledu v ohybu řeky.

Dlouho nikdo nepromluvil. Konečně se ozval Shorty. “Pojď, dáme se do toho, ať už to máme z krku,” řekl.

“Jestli budem čekat ještě chvíli, nastydnou mi nohy.”

“Pojedem, až se za námi bude kouřit,” usmál se Kit. “Aspoň si pořádně zasloužíš svý jméno,” zněla odpověď. Shorty se obrátil k zaměstnavatelům:

“Jdete s náma?”

Možná že pro strašlivý řev vody jeho pozvání nezaslechli.

Shorty a Kit se vrstvou sněhu vysokou jednu stopu probrodili nazpět až k začátku peřeje a odpoutali loď. Kita zaujaly dvě věci: jednak na něj hluboce zapůsobily schopnosti a povaha jeho druha, což ho pobízelo jako ostruha, jednak si uvědomoval - a to ho také povzbuzovalo -, že starý Izák Bellew a všichni ostatní Bellewové dokázali podobné věci při své cestě na Západ. A co dokázali oni, dokáže i on. Bylo to maso, silné maso, a uvědomoval si - jako nikdy předtím -, že je mohou jíst jen silní lidé.

“Musíš se držet pořád nahoře na hřebenu!” hulákal na něho Shorty, a když loď začala zrychlovat svůj běh ve stále prudším proudu a vplouvala do peřejí, vložil si do úst kus žvýkacího tabáku.

Kit přikývl, opatrně se zkusmo opřel o kotrč a pak usměrnil loď do středu svažujícího se jazyka řítících se vod, aby najela na první vzdutou vlnu peřeje.

O několik minut později, když loď, zpola zatopená, již přistála v protiproudu pod Bílým koněm, vyplivl Shorty plná ústa tabákové šťávy a potřásl Kitovi rukou.

“Maso! Maso!” hlaholil Shorty. “Jíme je syrový! Jíme je zaživa!”

Nahoře na břehu potkali Brecka. Opodál stála jeho žena. Kit zavrtěl hlavou.

“Obávám se, že vaše loď tím nedokáže proplout. Je menší než naše a tak trochu jankovitá.”

Muž vytáhl svazek bankovek.

“Dám vám každému stovku, jestli s ní proplujete.”

Kit pohlédl na vzpínající se Hřívu Bílého koně. Pomalu se snášel šedý, zachmuřený soumrak, bylo stále chladněji a zdálo se, že krajina nabývá pustého, mrazivého, nepřátelského vzhledu.

,,O to nejde,” podotkl Shorťy. “Nechceme vaše peníze. Ani bysme se jich nedotkli. Ale kamarád se v lodích vyzná, a když říká, že vaše loď není bezpečná, myslím že ví, o čem mluví.”

Kit přikývl na souhlas a náhodou pohlédl na paní Breckovou. Dívala se na něj a on věděl, že jestli kdy viděl v očích ženy prosbu, viděl ji nyní. Shorty sledoval jeho pohled a spatřil totéž. V rozpacích na sebe pohlédli a nikdo z nich nepromluvil. Pak, podníceni stejným popudem na sebe kývli a vrátili se na cestu, která vedla k počátku peřeje. Neušli ještě ani sto yardů, když potkali Stinea a Spraguea, jak sestupují k řece.

“Kam jdete?” ptal se Sprague.

“Proplout s tou druhou lodí,” odpověděl Shorty.

“Nikam nepoplujete. Už se stmívá. Půjdete postavit stan.”

Kit byl natolik znechucen, že ani nepromluvil. “Má s sebou ženu,” řekl Shorty.

“To je jeho věc,” mínil Stine.

“A Smokova a moje,” odpověděl Shorty.

“Zakazuji vám to,” pravil Sprague přísně. “Smoku, uděláte-li ještě krok, propustím vás.”

“A já vás také, Shorty,” dodal Stine.

“A budete v troubě,” prohlásil Shorty. “Když nás propustíte, jak dostanete tu svou zatracenou lodičku do Dawsonu? Kdo vám bude podávat kávu do peřin a šlechtit vaše nehty? - Pojď, Smoku. Neodvážej se nás propustit. Ostatně máme svý smlouvy. Když nás vykopnou, musej se s náma rozdělit o potraviny, aby nám vydržely přes zimu.”

Sotvaže odstrčili Breckův člun od břehu a dostali se do prvních divočejších vod, začaly se vlny přelévat přes palubu. Byly malé, ale byly předzvěstí toho, co přijde. Shorty se tázavě ohlédl na Kita, žvýkaje svůj nerozlučný žvanec tabáku, a Kit pocítil v srdci záchvěv vřelých sympatií k tomuto muži, jenž neuměl plavat, a přece nedovedl odmítnout.

Peřeje se stávaly divočejšími a kolem létala vodní tříšť.

V houstnoucím šeru pohlédl Kit na Hřívu i proud, jenž se k ní stáčel, a pocítil hřejivé uspokojení, když loď na ni najela přesně uprostřed. Potom, v mračnu vodní tříště, zatímco se člun vzpínal a potápěl, uvědomoval si jasně jen to, že plnou silou naléhá na kotrč a že si přeje, aby tu byl jeho strýc a viděl ho.

Vynořili se bez dechu, úplně promáčeni, a loď byla zatopena skoro až k lubu. Lehčí kusy zavazadel a výstroje plavaly uvnitř. Několika pečlivými záběry usměrnil Shorty loď do protiproudu a ten již vykonal všechno ostatní, takže člun přistál měkce u břehu. Shora se dívala paní Brecková. Její prosba byla vyslyšena a tváře jí smáčely slzy.

“Chlapci, vy prostě musíte přijmout ty peníze!” volal na ně dolů Breck.

Shorty povstal, uklouzl, posadil se do vody a loď se dostala jedním lubem pod hladinu a opět se napřímila.

“Čert vzal peníze!” zvolal Shorty. “Přineste whisky! Teď když to máme za sebou, začínaj mě zábst kolena a nakonec si tady uženu ještě regma.”

Ráno byli jako obvykle mezi posledními, kdo se vydali na cestu. Breck, třebaže se v plavbě moc nevyznal a za posádku měl jen ženu a synovce, složil stan, naložil zavazadla a vyplul za prvního rozbřesku. Stine a Sprague se však nedali přimět ke spěchu. Zdálo se, že nechápou, že voda může každou chvíli zamrznout. Ulejvali se, překáželi, zdržovali a přidělávaIi práci Kitovi a Shortymu.

Namouduši že ztrácím ouctu k pánubohu, když vidím, že rnoh stvořit tyhle dvě chyby v lidský podobě,” vyjádřil Shorty rouhavě svůj odpor.

“Zato ty seš chlap jaksepatří,” usmál se na něho Kit. “Čím víc na tebe hledím, tím víc moje úcta k pánubohu stoupá.”

“Dal si záležet, co?” řekl Shorty ve snaze překonat rozpaky nad touto poklonou.

Cesta vedla přes jezero Lebarge. Neby1 zde rychlý proud, ale klidný čtyřicetimílový úsek, kde se muselo veslovat, nevál-li ovšem příznivý vítr. Období příznivého větru však již minulo a tváře jim bičoval prudký, mrazivý severák. Ten měnil jezero v rozbouřené moře, proti jehož vlnám bylo takřka nemožné plout.

Jejich nesnáze zvyšoval i šlehající sníh. Kromě toho na veslech neustále zamrzala voda, takže bylo třeba, aby z nich jeden muž pořád osekával sekyrkou led. Když byli Sprague a Stine donuceni střídat se se Smokem a Shortym u vesel, aspoň se při veslování s pozoruhodnou vytrvalostí loudali. Kit se již naučil, jak se opřít o veslo plnou silou, ale všiml si, že jeho zaměstnavatelé jen předstírají, že usilovně zabírají, zatím však jen vesla namáčejí v klamavém, podvodnickém úhlu.

Když uplynuly tři hodiny, Sprague vytáhl veslo z vody a se vší rozhodností prohlásil, že se vrátí do bezpečí do ústí řeky. Stine mu přizvukoval, a tak ztratili těch několík mil, jež předtím s takovou námahou získali. Druhý a třetí den učinili stejně neplodný pokus. Lodi, jež neustále připlouvaly od Bílého koně již tvořily v ústí řeky flotilu s více než dvěma sty plavidly. Každý den jich připlulo čtyřicet či padesát a jen dvě nebo tři dospěly k severovýchodnímu břehu a nevrátily se. Led se nyní vytvářel i v protiproudech a místy je kolem pobřežních výběžků spojoval navzájem tenkými paprsky. Hrozilo nebezpečí, že jezero každou chvíli zamrzne.

“Mohli bychom to dokázat, kdyby ti dva měli aspoň tolik odvahy a rozhodnosti jako škeble,” řekl Kit Shortymu, když večer třetího dne sušili u ohně své mokasíny. “Mohli jsme to dokázat už dnes, kdyby se nebyli vrátili. Stačila hodina práce, a byli bychom u západního břehu. Jsou to - jsou to úplné děti. Jsou jako Jeníček a Mařenka, když zabloudili v lese.”

“Máš pravdu,” souhlasil Shorty. Obrátil mokasín k plameni a chvíli uvažoval. “Podívej se, Smoku, do Dawsonu je to několik set mil. Jestli tu nechceme zamrznout, musíme v tom něco udělat. Co tomu říkáš?”

Kit na něho pohlédl a vyčkával.

“Máme nad těma děckama nehoráznou vejhodu,” vysvětloval Shorty. “Dovedou rozkazovat a rozhazovat peníze, ale jak jsi povídal, nejsou nic jinýho než děti. A jestli se chcem vůbec kdy dostat do Dawsonu, musíme se o tuhle vejpravu postarat sami.” Pohlédli na sebe.

“Dobrá,” řekl Kit a podal mu na znamení souhlasu ruku.

Ráno, ještě dlouho před svítáním, začal Shorty halasit.

“Vzhůru!” hulákal. “Vstávejte, vy spáči! Tady máte kávu. Dejte se do toho. Za chvíli vyplujeme.”

Bručíce a reptajíce, museli se Stine a Sprague vydat na cestu nejméně o dvě hodiny dříve než obvykle. Vichr dul nyní, možno-li, ještě prudčeji a zakrátko měli všichni tváře ztuhlé mrazem, zatímco vesla ztěžkla ledem.

Zápolili již tři hodiny, pak čtyři, přičernž jeden kormidloval, druhý osekával led a zbývající dva se namáhali u vesel. V této práci se střídali. Severozápadní břeh se rýsoval stále zřetelněji. Ale vichřice ještě zesilovala a nakonec Spraque vytáhl veslo na znamení, že se vzdává. Shorty přiskočil, přestože teprve nedávno střídal.

“Osekávejte led,” řekl a podával Spragueovi sekyrku. Ale k čemu je to dobré?” naříkal Sprague. Nedokážeme to. Radši se vrátíme.”

“Poplujem dál,” trval na svém Shorty. “Osekávejte led. A až se budete cítit líp, můžete mě vystřídat.”

Byla to zničující dřina, ale přece jen dosáhli břehu. Zjistili však, že jej tvoři jen skály a útesy bičované příbojem, takže nebylo kde přistát.

“Vždyť jsem vám to říkal, ” vrněl Sprague.

“Ani jste nehlesl,” odsekl Shorty.

“Vrátíme se.”

Nikdo nepromluvil a Kit zamířil lodí na jezero a pak pomalu obeplouvali nehostinné břehy. Někdy nezískali jediným záběrem vesel více než stopu a byly chvíle, kdy dva nebo tři záběry jim jenom umožnily, aby se udrželi na témže místě. Kit se snažil, jak jen mohl, aby oba slabochy povzbudil. Poukazoval na to, že lodi, které se dostaly až k tomuto břehu, se už nikdy nevrátily. Proto, dokazoval, vhodné místo k přistání jistě našly někde dále.

Pracovali další hodinu a potom ještě jednu.

“Kdybyste vložili do těch vesel jen trochu toho kafe, co vypijete ráno v pokrývkách, dokázali bysme to,” povzbuzoval je Shorty. “Jenom hejbete rukama, ale nedáváte do toho ani kapku síly.”

O několik minut později Sprague znovu vytáhl veslo.

“Jsem hotov,” řekl a v jeho hlase se chvěly slzy.

“To jsme všichni, přesto však poplujem dál,” odpověděl Kit a v tom okamžiku byl s to sám se rozplakat anebo spáchat vraždu - tak veliké bylo jeho vyčerpání.

“Vrátíme se. Obraťte loď!”

“Shorty, jestli nechce veslovat, vystřídej ho.” řekl Kit.

“Samozřejmě,” zněla odpověď. “Může sekat led.”

Ale Sprague odmítl vydat veslo. Stine přestal také veslovat a lod’ byla unášena nazpět.

“Obraťte, Smoku!” nařizoval Sprague.

A Kit, který jakživ nikomu nespílal, udivil sám sebe. “Dřív vás pošlu do pekla!” zamručel. “Chopte se vesla a veslujte!”

Stává se ve chvílích vrcholného vyčerpání, že lidé ztrácejí všechny zábrany civilizace - a taková chvíle přišla nyní.

Každý z nich byl na pokraji zhroucení.

Sprague strhl rukavici, vytáhl revolver a zamířil na kormidelníka. Pro Kíta to byl zcela nový zážitek. V životě na něj nikdo nemířil revolverem a nyní ho překvapilo, že to pro něho neznamená zhola nic. Jako by to byla nejpřirozenější věc na světě.

“Nepřestanete-li na mě mířit, vezmu vám ten revolver a omlátím vám ho o kotníky.”

“Jestli neobrátíte loď, zastřelím vás,” vyhrožoval Sprague.

Potom se do toho vložil Shorty. Přestal osekávat led a vztyčil se za Spraguem.

“Jen střelte!” řekl a zamával sekyrkou. “Zrovna hořím, abych vám moh vyrazit mozek. Tak začněte teda s těma radovánkama.

“To je vzpoura!” zasáhl Stine. “Najali jsme vás, abyste poslouchali naše rozkazy.”

Shorty se k němu obrátil:

“Však ty dostaneš taky svůj díl, jen co se vypořádám s tvým parťákem, ty křepčící paškvaro!”

“Spragueu,” řekl Kit. “Dávám vám třicet vteřin, abyste odložil revolver a chopil se vesla.”

Sprague zaváhal, pak vyrazil krátký hysterický smích, zastrčil revolver a sklonil se k práci.

Po celé další dvě hodiny se palec za palcem probojovávali podél okraje zapěněných skal, až se Kit už začal obávat, že se přece jen zmýlil. A pak, když už sám byl málem rozhodnut, že bude lepší se vrátit, připluli k úžině ani ne dvacet stop široké, která vedla do zálivu, v němž i ty nejdivočejší poryvy větru sotva rozčeřily hladinu. Bylo to vytoužené útočiště, kterého dosáhla plavidla z předešlých dnů. Přistáli u povlovného břehu, a zatímco jejich zaměstnavatelé leželi v lodi zhrouceni vyčerpáním, Kit a Shorty postavili stan, rozdělali oheň a dali se do vaření.

“Co je to křepčící paškvara, Shorty?” zeptal se Kit.

“To kdybych věděl. Ale on tím v každým případě je.”

Vichřice rychle ustávala a za soumraku se ztišila úplně.

Vyjasnilo se a mráz zesílil. Koflík kávy, jejž dali stranou, aby vychladl, a na který zapomněli, se v několika minutách potáhl půlpalcovou vrstvou ledu. V osm hodin, když Sprague a Stine, zabaleni v pokrývky, dávno již spali, vrátil se Kit z obhlídky lodi.

“Už je to tady, Shorty. Zamrzáváme,” ohlásil. “Už teď je ledový povlak po celém zálivu.”

“Co si počnem?”

“Můžeme udělat jen jedno. Jezero samozřejmě zamrzne první. Řeku však může její rychlý proud udržet splavnou ještě po celé dny. Ale každá loď, kterou zítra touhle dobou zastihne mráz ještě na jezeře, zůstane tu až do příštího roku.”

“Myslíš teda, abysme vypluli ještě dneska v nocí ? Teď?”

Kit přikývl.

“Vylezte, vy spáči!” zařval Shorty v odpověď hromovým hlasem a ihned začal také odpoutávat upínací lanka stanu.

Zaměstnavatelé se probudili, sténajíce bolestí, jež mučila jejich ztuhlé údy, i utrpením, jaké prožívá vyčerpaný člověk, když je náhle probuzen z hlubokého spánku.

“Kolik je hodin?” tázal se Stine.

“Půl deváté.”

“Vždyť je ještě tma,” namítal.

Shorty vytrhl několik upínacích lanek a stan začal kolísat.

“Není ráno,” řekl. “Je večer. Hoďte sebou. Jezero začíná zamrzat. Musíme se přes něj dostat včas.”

Stine se posadil s trpkým, hněvivým výrazem ve tváři.

“Pro mě za mě ať si zamrzne. Ani se nehnem.”

“Dobře,” řekl Shorty. “My ale poplujem dál.”

“Najmuli jsme vás … “

“Abysme dopravili vaši výstroj do Dawsonu,” přerušil ho Shorty. “A to přece děláme, ne?” A svou otázku dovršil tím, že na ně strhl půlku stanu.

Probili se tenkou ledovou vrstvou pokrývající jejich malou zátoku a vypluli na jezero, kde voda, těžká a sklovitá, zamrzávala na veslech při každém záběru. Z vody se brzy stala břečka, která ztěžovala veslování a mrzla ve vzduchu, jak kapala z vesel. Později se na hladině začal vytvářet souvislý ledový škraloup a loď plula pomaleji a pomaleji.

V pozdější době, když se Kit snažil upamatovat se na události oné noci a vyvstávaly před ním jen přízračné vidiny tohoto utrpení, často si říkal, kolik asi museli vytrpět Stine a Sprague. Jeho vlastní dojem byl, že se při nesnesitelném vypětí sil probojovával řezavým, spalujícím mrazem asi tak tisíc let.

Když nastalo ráno, nemohli se pohnout z místa. Stine si stěžoval na zmrzlé prsty, Sprague naříkal nad omrzlým nosem a bolest ve tvářích a v nose Kitovi připomněla, že také on je již postižen.

Čím víc se rozednívalo, tím dále viděli, a kam až dohlédli, byla hladina zamrzlá. Jezerní voda zmizela. Asi sto yardů od nich byl břeh severního cípu jezera a Shorty trval na tom, že tam je počátek řeky a že vidí vodu. Ale jenom on a Kit byli ještě schopni práce. A tak začali vesly, rozrážet led a pracně se s lodí prodírali kupředu. Konečně s posledním vypětím sil se prodrali až k místu, kde se již projevoval savý účinek rychlého říčního proudu. Když pohlédli zpátky, spatřili několik lodí, jež zápolily celou noc a nyní beznadějně zamrzly na jezeře. A pak již vpluli do ohybu řeky, hnáni proudem ubíhajícím rychlostí šesti mil za hodinu.

Den za dnem se plavili po bystré řece a den za dnem se led šířil od břehu stále blíže k jejímu středu. Když se zvečera utábořili, vysekali v ledu prostor pro loď a nesli táborovou výstroj několik set stop, aby se dostali na břeh. Ráno vysekali loď ze sevření nově vytvořeného ledu a vpluli zase do proudu.

Shorty postavil v lodi železná kamínka a nad nimi Stine a Sprague netečně vysedávali po celé dlouhé hodiny. Kapitulovali, nedávali již rozkazy a jen si přáli dostat se do Dawsonu. Shorty, pesimistický, neúnavný a veselý, s přestávkami vyřvával tři řádky prvního čtyřverší písně, kterou již dávno zapomněl. Čím bylo mrazivěji, tím častěji zpíval:

“A jako starověkej Argus

z dnešního Řecka na cestu se dáme,

tramtará ramta ramta rarnta,

a zlatý rouno celý ostříháme.”

Když míjeli ústí Hootalinquy a Velké a Malé lososí řeky, viděli, že tyto přítoky nepřetržitě vnášejí do širokého Yukonu ledovou tříšť. Ta se hromadila kolem lodi a přichycovala se k ní, takže večer museli loď vysekávat, aby ji dostali z proudu. Ráno ji pak vysekávali znovu, aby se dostali zase zpátky do proudu.

Poslední noc na břehu strávili mezi ústím Bílé řeky a ústím řeky Stewartovy. Když se rozednilo, zjistili, že Yukon, v těchto místech půl míle široký, teče po celé šířce mezi oběma břehy, vroubenými ledem, bíle. Shorty proklínal svět méně duchaplně než obvykle a pohlédl tázavě na Kita.

“Budeme zřejmě poslední lod’, která se letos dostane do Dawsonu,” řekl Kit.

“Ale vždyť tu není žádná voda, Smoku.”

“Tak poplujeme s ledem. Pojď.”

Přes své protesty byli Sprague a Stine naloženi na palubu a Kit a Shorty pak zápolili půl hodiny sekyrami, aby vytvořili průchod do rychlého, a přece pevného proudu.

Když se jim konečně podařilo dostat se z příbřežního ledu, hnaly je plovoucí zledovatělé spousty ještě asi sto yardů kolem jeho okraje a od trhly část lubu, takže se z lodi stal poloviční vrak. Na konci ohybu řeky se konečně dostali do proudu, jenž směřoval dále od břehu, a usilovně se snažili proniknout ke středu řeky. Proud již netvořila jen ledová tříšť, ale kompaktní, tvrdé kry. Tříšť byla nyní jen mezi krami a měnila se v pevný, souvislý led přímo před jejich očima.

Odráželi se od ker vesly a chvílemi vylézali na led, aby účinněji popohnali loď kupředu. Tak se jim po hodině podařilo dostat se do středu řeky. Za pět minut poté, co přestali pracovat, loď již opět zamrzla. Celá řeka tuhla a spájela se, jak tekla. Kra přimrzala ke kře až nakonec byla jejich loď středem ledovce o průměru pěti stop. Chvílemi pluli napřed bokem, chvílemi zádí a třebaže vlastní váha nahromaděných ker občas přervala pouta, jimiž byly ledy navzájem spojeny, přece mráz vytvářel nové okovy ještě rychleji.

Zatímco hodiny míjely, přikládal Shorty do kamínek, pěl svou válečnou píseň a vařil.

Snesla se noc a po mnohých marných pokusech se konečně vzdali úmyslu přistát a bezmocně pluli temnotou dále.

“A co když Dawson mineme?” zeptal se Shorty.

“V tom případě půjdeme nazpátek pěšky,” odpověděl Kit, “ovšem za předpokladu, že nás nerozdrtí ledová zácpa.”

Noční obloha byla čistá a ve studeném světle hvězd a létavic občas zahlédli po obou stranách řeky, nejasné obrysy hor.

V jedenáct hodin náhle zaslechli zdola mdlý, bortivý hřmot. Jejich rychlost se zmenšovala a ledové kry nahromaděné kolem nich se vztyčovaly, drtily a praskaly. Řeka se ucpávala. Jedna z ker, vyražená vzhůru, sklouzla po kře přimrzlé k lodi a odtrhla lodní bok. Loď se však nepotopila, protože ji dosud nesla její vlastní kra, a1e ve víru, jenž se vytvořil, přece ve vzdálenosti jedné stopy na okamžik zahlédli temnou vodu. Pak se veškerý pohyb zastavil. Za půl hodiny se řeka opět vzdula a dala se do pohybu. Tak proudila celou hodinu a potom ji opět zadržela ledová bariéra. Ještě jednou se hnula a proudila rychle a divoce za obrovského tření ker. Pak uviděli na břehu světla, a když se přiblížili, ustal všechen pohyb, gravitace i Yukon přestaly vzdorovat, řeka zamrzla a na šest měsíců znehybněla.

A zvědavci, kteří se na dawsonském břehu shromáždili, aby pozorovali zamrzání řeky, uslyšeli válečný chorál Shortyho ozývající se z temnot:

“A jako starověkej Argus

z dnešního Řecka na cestu se dáme,

tramtará ramta ramta rarnta,

a zlatý rouno celý ostříháme.”

Po tři dny odnášeli Kit se Shortym půldruhé tuny výstroje a zásob z prostředka řeky do srubu, který Stine a Sprague zakoupili na kopci tyčícím se nad Dawsonem. Když práce skončila, pokynul za soumraku ve vytopené chatě Sprague Kitovi, aby k němu přistoupil. Venku ukazoval teploměr šedesát pět stupňů pod nulou.

“Váš měsíc sice ještě nevypršel, Smoku,” řekl Sprague, “ale tady máte celou mzdu. Přeju vám mnoho úspěchu.”

“A co smlouva?” zeptal se Kit. “Víte přece, že je tu hlad, a i v dolech může člověk dostat práci jen tehdy, když má vlastní potraviny. Ujednali jsme … “

“Není mi nic známo o nějakém takovém ujednání,” přerušil ho Sprague. “Ty o něm něco víš, Stine? Najali jsme vás na měsíc. Tady je vaše mzda. Potvrďte mi příjem.”

Kit zatal pěsti a na okamžik viděl rudě. Oba muži od něho poděšeně odskočili. Kit ještě jakživ ve zlosti nikoho neudeřil a byl si tak jist, že by snadno dokázal Spraguea spráskat, že se teď k tomu nedovedl odhodlat.

Shorty zpozoroval jeho rozpaky a zakročil:

“Poslyš, Srnoku, ani já nepudu dál s takovou sprostou, všivou bandou. Zrovna teďka to tady s nima skoncuju. My dva budem držet spolu. Souhlasíš? Vem si svý pokrývky a uháněj si to k Losímu parohu. Tam na mě počkej, já to tady už vyřídím. Nafasuju, co nám patří, a dám jim, co jim patří. Na vodě sice za moc nestojím, ale teď mám pod nohama pevnou půdu, a tak to tady trochu rozfofruju”

Asi za půl hodiny přišel Shorty k Losímu parohu. Podle krvácejících kotníků a odřené tváře bylo zřejmé, že dal Stineovi a Spragueovi, co jim patřilo.

“Měl bys vidět tu chatu!” pochechtával se, když stáli u nálevního pultu. “Kůlnička na dříví je pro to slabý slovo. Vsadil bych sto ku jedný, že ani jeden z nich nevyleze tejden na ulici. - A teď, co se nás dvou tejká, mám to už všechno sesumírovaný. Potraviny stojej půldruhýho dolaru libra. Přitom tě nikdo nepřijme na práci, když nemáš vlastní baštu. Losí maso se prodává za dva dolary libra, ale není k mání. Máme dost peněz na jídlo na měsíc a taky na střelivo, a tak se vydáme po Klondiku trochu hloubějc do vnitrozemí. Jestli tam losi nejsou, budeme žít s Indiány. Ale jestli odedneška za šest tejdnů nebudeme mít pět tisíc liber masa, pak se namouduši vrátím a omluvím se našim šéfům. Platí?”

Potřásli si rukama. Kit však náhle zapochyboval. “Po pravdě řečeno, v lovu se vůbec nevyznám,” pravil.

Shorty pozvedl sklenku. “Ale seš bezesporu řádnej masožravec a já tě zaučím.”

III

TAŽENÍ K POTOKU SQUAW

Dva měsíce poté, co se Smoke Bellew a Shorty vydali na lov losů, seděli opět ve výčepu u Losího parohu. Lov skončil. Maso přivezli do Dawsonu a prodali ho za půltřetího dolaru libru. Dohromady měli tři tísíce dolarů ve zlatém prachu a dobré psí spřežení.

Štěstí jim přálo. Třebaže zlatokopové zaplašili honbou za zlatem zvěř na sto mil daleko do hor nebo ještě dále, přece se oběma přátelům podařilo v polovině této vzdálenosti ulovit v úzkém kaňonu čtyři losy.

Záhada zatoulaných zvířat byla stejně velká jako štěstí lovců, neboť téhož dne vedle nich tábořily čtyři vyhladovělé indiánské rodiny, které tvrdily, že ve vzdálenosti tří dnů cesty do vnitrozemí není po zvěři ani stopy. Smoke a Shorty vyměnili maso za hladovějící psy, a když je týden vykrmovali, zapřáhli je a počali dopravovat maso na dawsonský trh.

Teď stáli oba muži před problémem, jak proměnít zlatý prach v potraviny. Běžná cena mouky a fazolí byla půldruhého dolaru za libru, ale nebylo snadné najít prodávájicího. Dawson se potácel v nejhorším hladu. Stovky lidí, kteří měli peníze, ale byli bez potravin, musely kraj opustit. Mnoho jich odplulo po řece s poslední vodou těsně před zamrznutím. Ještě mnohem více se jich však vydalo po ledě pěšky - s potravinami, jež jim sotva stačily na cestu, do Dyeje, šest set mil dlouhou.

Smoke se setkal se Shortyrn v teplém výčepu a zjistil, že jeho přítel je ve výborné náladě.

“Život nestojí za moc bez whisky a cukru,” pozdravil ho Shorty, zatímco si odtrhával kusy ledu z tajícího vousu a hlučně jimi mrskal o zem. “A já jsem zrovna sehnal osumnáct liber takovýho sladidla. Chlap za to chtěl jen tři dolary za libru. A co ty, měls nějaký štěstí?”

“Já jsem taky nezahálel,” odpověděl pyšně Smoke.“Koupil jsem padesát liber mouky. A u Adamova potok je člověk, který mi slíbil dalších padesát liber zítra.”

“Skvělý! To už jistě vydržíme, než řeka rozmrzne. “ Poslyš, Smoku, ty naši haranti maj ale úroveň! Obchodník se psy mi nabíd dvě stovky za kus a chtěl jich koupit všech pět. Řek jsem mu, že z toho nic nebude. Zlepšili se o třídu - jen co je pravda -, když jsme je začali krmit masem. Ale jde mi to zatraceně proti srsti, krmit ty psí hovada masem za půltřetího dolaru za libru. Pojď, napijeme se. Prostě musím nějak oslavit těch osumnáct liber cukru.

O několik minut později, když odvažoval zlatý prach, aby zaplatil náboje, se náhle rozpomenul:

“Hrome! Úplně jsem zapomněl na toho chlápka, co jsem se s ním mě1 setkat v Tivoli. Má trochu zkažený slaniny a prodá ji za půldruhýho dolaru za libru. Mohli bysme s ní krmit psy a ušetřit tak u každýho psa dolar denně na stravě. Na shledanou.”

“Na shledanou,” odpověděl Smoke. “Jdu domů a spát.”

Sotvaže Shorty odešel, vstoupil dvojitými dveřmi muž oděný v kožešiny. Když uviděl Smoka, obličej se mu rozzářil. Smoke poznal, že je to Breck, onen muž, s jehož lodí sjeli obávané peřeje Krabicového kaňonu a Bílého koně.

“Slyšel jsem, že jste ve městě,” řekl mu Breck spěšně, když si potřásli rukama. “Hledám vás už půl hodiny Pojďte na chvilku ven, chtěl bych s vámi mluvit.”

Smoke pohlédl s lítostí na hučící, do ruda rozpálená kamna. “Nemohli bychom si promluvit tady?” zeptal se.

“Ne. Je to důležité. Pojďte radši ven.”

Když vyšli, Smoke si stáhl rukavici, rozškrtl zápalku a pohlédl na teploměr, jenž visel vedle dveří. Hned si však rukavici zase natáhl, jako by mu byl ruku sežehl mráz.

Vysoko nad nimi se klenula žhoucí polární záře - truchlivé vytí tisíců psů stoupalo k obloze ze všech částí Dawsonu.

“Kolik ukazuje?” zeptal se Breck se zájmem.

“Šedesát pod nulou.”

Kit na zkoušku plivl a rychle umrzající sliny zapraskaly ve vzduchu.

“A teploměr skutečně pracuje, jen co je pravda,” dodal, “pořád ještě klesá. Před hodinou by to jen dvaapadesát. Neříkejte, že jde o nějakou výpravu.”

“Ano, jedná se o výpravu,” ‘šeptal opatrně Breck a úzkostlivě se rozhlížel kolem, aby ho snad někdo nezaslechl.

“Víte přece, že na druhé straně řeky, se třicet mil proti proudu vlévá do Yukonu potok Squaw ? “

“Tam nic není, ” mínil Smoke. “To už všechno prošťárali před lety.”

“Právě tak jako prošťárali i jiné bohaté potoky. Věřte mi, je to prostě skvělé. Pouhých osm až dvacet stop k podkladové hornině ložiska - a není tam místa, které by nemělo cenu půl miliónu. Ale je to velmi přísné tajemství. Prozradili mně to dva nebo tři mí nejdůvěrnější přátelé. Hned jsem říkal ženě, že vás musím vyhledat. dříve než vyrazím. Tak tedy na shledanou. Ranec jsem si už schoval na břehu. Po pravdě, když mně o tom řekli, musel jsem slíbit, že nevyrazím, dokud v Dawsonu nebude všechno spát. Víte přece, co to znamená, když vás někdo uvidí s pochodovou výstrojí. - Vemte s sebou svého společníka. Měli byste získat asi tak čtvrtý nebo pátý zábor od místa prvního objevu, či jak se tornu tady říká, od Nálezu. Nezapomeňte - Squaw. Je to třetí potok, jakmile přejdete Švédský potok.”

Když Smoke vstoupil do malého srubu na úbočí za Dawsonem, uslyšel povědomé hluboké oddychování.

“Ale jdi spát, ” brumlal Shorty, když ho Smoke popadl za rameno a zatřásl jím. “Nemám noční šichtu,” podotkl, když burcující ruka se stala energičtějši. “Řekni svý starosti barmanovi.”

“Skoč do šatů,” řekl mu Smoke, “musíme si vykolíkovat pár záborů.”

Shorty se posadil a chtěl vybuchnout, ale Smoke mu zakryl rukou ústa.

“Tiše!” varoval ho. “Je to bohatý nález. Neprobud’ sousedy, Dawson spí.”

“Che, to bys mně musel teprve dokázat. Tohle všechno náramně dobře znám. Nikdo neřekne nikomu o nálezu zhola nic, to se rozumí, že ne. Ale není to trochu divný, že si to pak stejně každej hrne po tý správný cestě? Jak jen to ty lidi najdou?”

“Potok Squav,” šeptal Smoke. “A je to všechno úplně v pořádku. Tenhle tip mi dal Breck. Ložiska jsou při povrchu. Zlato je tam od kořínků trávy dolů. Tak hni sebou. Uděláme si dva rance a vyrazíme.”

Shortyho oči se zavřely, jak ho znovu přemáhal spánek, ale v okamžiku s něho Smoke strhl pokrývky.

“Jestli ty o to nestojíš, tak já ano,” řekl.

Shorty následoval pokrývky a začal se oblékat.

“Vemem s sebou psy?” zeptal se.

“Radši ne. Cesta k potoku bude jistě neprošlapaná a půjdeme rychleji bez nich.”

“Hodím jim teda nějaký žrádlo a to jim musí vystačit, než se vrátíme. A nezapomeň s sebou vzít březovou kůru a svíčku.”

Shorty otevřel dveře, ucítil řezavý mráz a rychle ucouvl, aby si přetáhl přes uši chránítka své ušanky a navlékl si rukavice. Za pět minut se vrátil a třel si energicky nos.

“Smoku, jsem vážně proti tomu, abysme se vydali na tuhle vejpravu. Je větší zima než u bran pekelnejch tisíc let před tím, než čerti rozdělali první oheň. Kromě toho je pátek a třináctýho a čekaj nás nepříjemnosti tak jistě, jakože jiskry lítaj nahoru.”

S malými pochodovými ranci na zádech vyšli, zavřeli za sebou dveře a vyrazili dolů po úbočí. Nádhera severní záře již zmizela. V obrovském mraze zářily jen hvězdy a při jejich nejistém, mihotavém světle byla cesta plná nástrah pro nohy. Když se stezka náhle zatáčela, sešel z ní Shorty do hlubokého sněhu a začal hlasitě proklínat den, měsíc i rok, kdy se vydali na tuto výpravu.

“Nemůžeš být zticha?” utrhl se na něho Smoke. “Nech ten kalendář na pokoji. Vzbudíš celý Dawson a ten se pak požene za námi.”

“Pche! Vidíš světlo v támhletý chatě? A v týhle? A neslyšíš náhodou, jako by někdo práskal dveřrna? No celej Dawson spí, to je jasný. A ty světla? To jen pohřbívaj nebožtíky. Kdepak, nikdo se nehrne za zlatem, na to vsadím krk.”

Když sešli s kopce a byli skoro již v samém Dawsonu, vyskakovala světla ve srubech, bouchaly dveře a vzadu slyšeli dupání mnoha bot na -zdusaném sněhu. Shorty se znovu rozhovořil:

“Teda je to až kupodivu, kolik je těch truchlících pozůstalejch. “

Přešli kolem muže, který stál u cesty a úzkostlivě volal tlumeným hlasem:

“Tak Charley, pohni sebou přece!”

“Vidíš, jakej má na zádech ranec, Smoku? Ten hřbitov musí bejt ale hezky daleko, když truchlící s sebou musí tahat deku.”

Konečně se dostali na hlavní ulici - to se již za nimi vytvořil zástup asi jednoho sta lidí; a když v klamavém světle hvězd hledali stezku svažující se dolů k řece, slyšeli, jak přicházejí stále další a další.

Shorty se smekl a zřítil se po třicet stop dlouhé skluzavce do měkkého, hlubokého sněhu. Smoke ho následoval, a právě když Shorty vstával, podrazil ho a porazil znovu.

“Je to moje, já to našel první!” brumlal, snímaje si rukavice, aby vyklepal sníh z jejich manžet. Vzápětí se již divoce snažili z toho místa uniknout, aby se vyhnuli lavině těl zlatokopů, kteří kráčeli za nimi a nyní se na ně shora řítili.

V době, kdy řeka zamrzala, vytvořila se zde ledová bariéra a vznikla tu zmatená směsice vzpříčených, nahromaděných ledových ker zasypaných sněhem. Po několika tvrdých pádech vyňal Srnoke svíčku a rozžehl ji. Ti, kteří šli za nimi, to uvítali s pochvalou. V bezvětří planula svíčka klidně a Smoke mohl nyní jít rychleji.

“Zdá se, že je to přece jen vejprava za zlatem,” usoudil Shorty. “Nebo že by to byli samí náměsíčníci? “

“Tak jako tak jsme v čele celého toho průvodu,” odvětil Smoke.

“No nevím. Je ovšem možný, že tam vpředu je to svatojánská muška. Možná že jsou to všecko svatojánský mušky - tamta i támhleta. - Dej na mě, před náma se táhne celá řada takovejch procesí.”

Přes nahromaděné kry to byla k západnímu břehu Yukonu míle a svíčky blikaly po celé délce této klikaté cesty. A za nimi, po celém břehu nahoru, odkud sestoupili, bylo vidět další plamínky.

“Poslyš, Smoku, tohle nejni žádná vejprava za zlatem. To je stěhování Židů z Egypta. Musí bejt asi tak tisíc lidí před náma a deset tisíc za náma. Říkám ti, poslechni rady svýho moudrýho strejčka. Moje ponaučení jsou správný, a když mám nějaký tušení, vždycky se vyplní. Neděláme dobře, že jdeme na tuhle vejpravu. Pojď, vrátíme se, ať urvem ještě trochu spánku.”

“Kdyby sis radši šetřil dech, abys stačil těm ostatním. “ utrhl se na něj Smoke nevrle.

“Pche! Mý nohy jsou sice krátký, ale zatím si nijak nenamáhárn kolena a svaly prakticky vůbec nevobtěžuju. Vůbec nepochybuju, že bych tady na ledě doved předběhnout každýho šviháka, co jde před náma.”

A Smoke věděl, že Shorty mluví pravdu, neboť se již dávno přesvědčil o fenomenálních chodeckých schopnostech svého společníka.

“Schválně jdu pomalu, abys mi stačil,” posmíval se mu. “A já abych ti pořád šlapal na paty. Jestli tohle je všechno, na co se zmůžeš, tak mě pusť dopředu, abych udával tempo já.”

Smoke zrychlil krok a brzy dostihli zadní voj nejbližší skupiny putujících zlatokopů.

“Tak pohni sebou, Smoku!” naléhal Shorty. “Projdi mezi těma nepohřbenejma mrtvolama. Tohle není pohřeb, člověče. Šlápni do toho přece, jako když někam opravdu pospícháš.”

V této skupině napočítal Smoke osm mužů a dvě ženy, a dříve než se dostali přes nakupené ledy, minuli další, dvacetičlenný zástup zlatokopů.

Několik stop od západního břehu se cesta stáčela k jihu, opouštěla změť navršených ledových ker a vedla dále po hladkém ledu. Led byl však pokryt několik stop hlubokou vrstvou jemného prašanu. Tudy saně vyjezdily úzkou stezku, zdusaný pruh sotva dvě stopy široký. Po obou stranách se lidé bořili do kyprého sněhu až po kolena nebo ještě hlouběji. Zlatokopově, kteří šli před nimi, nebyli vždy ochotni uhnout jim z cesty, a tak Smoke a Shorty museli často odbočit do hlubokého sněhu a s největší námahou je obcházet.

Shorty byl nezdolný, třebaže pořád pesimistický. Když se někomu nelíbilo, že ho předbíhají, odpovídal mu laskavě.

“Kam tak spěcháte?” ptal se jeden z nich.

A karnpak spěcháte vy?” odvětil. “Od Indiánský řeky vyšla vejprava už včera odpoledne a dávno vás předběhla. Je to marný - už není co zabírat.”

“Jestli je tomu skutečně tak, pak se vás ptám znovu: Kam tolik spěcháte?”

“Kdo? Já? Já nejsem zlatokop a nepatřím k týhle vejpravě. Pracuju pro vládu a jsem tady v ouřední záležitosti. Jen se tady tak pomalu šourám, abych proved u potoka Squaw sčítání lidu.”

A jinému, jenž na něj volal: “Kam se ženeš prckú? Snad si skutečně nemyslíš, že se ti podaří udělat zábor?” odpověděl dobromyslně:

“Já? Já jsem přece objevitel zlata na potoce Squaw. Právě jsem si byl dát zaregistrovat kutací právo a teď se vracím, aby mně žádnej mizernej, zatraeenej chekako nezačal neoprávněně těžit na mým pozemku.”

Průměrná rychlost, s jakou účastníci výpravy postupovali po schůdné cestě, byla třiapůl míle za hodinu. Smoke a Shorty urazili za hodinu čtyříapůl míle a někdy i chvilku běželi, takže jejich rychlost pak ještě stoupla.

“Připravím tě o nohy, Shorty!” vyhrožoval Smoke, “Hm, moh bych jít třeba na pahejlech, a přece bych tě připravil o podpatky tvejch bot. Ale není to k ničemu. Právě jsem to počítal. Jeden zábor u potoka je pět set stop. Dejme tomu, že jich je deset na míli. A před námi je asi tak tisíc lidí. Ale ten potok přece není sto mil dlouhej. Někdo tady utře hubu a už se mně to tak rejsuje, že to asi budem my dva.”

Dříve než odpověděl, Smoke neočekávaně zrychlil krok, takže Shorty zůstal o několik stop pozadu.

“Kdyby sis šetřil dech a držel se při mně, mohli bychom z toho tisíce několik odečíst,” peskoval ho.

“Kdo? Já? Jen mi jdi z cesty a ukážu ti, co je tempo.”

Smoke se zasmál a znovu zrychlil.

“Shorty, utahám tě k smrti. Od té doby, co jsem se dostal na břeh v Dyeji, obnovil jsem si každou buňku v těle. Svaly mám pevné, ohebné a houževnaté jako šňůry biče a tvrdé a hbité jako kousnutí chřestýše. Ještě před několika měsíci bych se byl poklepal pochvalně po rameně, kdybych byl napsal tato slova, ale tenkrát jsem to nedokázal. Musel jsem je nejdřív prožít, a teď, když je prožívám, je už zbytečné je psát. Jsem pravý, nefalšovaný chlap jak houžev a žádný horalský pidimužík se na mě nebude vytahovat, abych mu to nevrátil i s úroky. A teď jdi napřed a půl hodiny udávej tempo. Dej do toho všechno, co umíš, a až tě to úplně utahá, půjdu dopředu a ukážu ti všechno, co dokážu já.”

“Pche!” ušklíbl se Shorty bodře. “A tohle je ten neopeřenej zelenáč, kterej má ještě mokro za ušima. Z cesty chlapečku, z cesty - a nech tatínka, ať ti ukáže, jak se má pořádně capat!”

Každé půl hodiny se střídali v udávání tempa. Mnoho nemluvili. Námaha je zahřívala: třebaže dech jim zamrzal na obličeji od úst až k bradě. Mráz byl tak pronikavý, že si takřka neustále třeli nosy a tváře rukavicemi. Jestliže na několik minut přestali, tkáň jim znecitlivěla a bylo zapotřebí silného, intenzívního tření, aby pocítili palčivé bodání, jež bylo známkou obnoveného krevního oběhu.

Nejednou si již mysleli, že se dostali do čela výpravy, ale potom opět předběhli další skupinu zlatokopů, kteří se na cestu vydali dříve. Občas se několik mužů zařadilo za ně a snažilo se udržet s nimi krok; jedna nebo dvě míle pochodu je však odradily a nakonec zmizeli v šeru noci.

“Byli jsme na cestě celou zimu,” podotkl Shorty, ” tyhle padavkové, změkčilí válením po srubech, si troufaj myslet, že můžou vydržet naše tempo. Jó bejt to takhle místní starousedlíci, to by bylo jiný kale. Protože jestli takovej severskej chlap něco umí, tak umí chodit.”

Jednou rozškrtl Smoke zápalku a podíval se na hodinky. Nikdy to již neopakoval, neboť mráz tak rychle sežehl jeho obnažené ruce, že uplynulo půl hodiny, než byly zase úplně v pořádku.

“Čtyři hodiny,” řekl, když si navlékl rukavice, “a již jsme jich předhonili tři sta.”

“Tři sta osmatřicet,” opravil ho Shorty. “Počítal jsem dobře a nevynechal jsem ani jednoho. “Z cesty, cizinče! Nechte jít toho, kdo skutečně umí chodit.”

Poznámka byla určena muži zřejmě již vyčerpanému, jenž překážel v cestě a už jen klopýtal.

Tento muž a pak ještě jeden byli jediní vyčerpaní lidé, s nimiž se cestou setkali, neboť se již velmi přiblížili čelu průvodu. Teprve později se dověděli o hrůzách této noci. Vyčerpaní muži usedli při cestě, aby si odpočinuli, a nikdy už nevstali. Sedm jich mrazem zahynulo a těm, kteří to přežili, byly v desítkách případů amputovány v dawsonských nemocnicích prsty na rukou i nohou i nohy až ke kotníkům. Neboť pochod k potoku Squaw se konal v nejmrazivější noci roku. Před rozedněním ukazovaly v Dawsonu lihové teploměry sedmdesát stupňů pod nulou.

O několik minut později nalezli druhého člověka, který byl zřejmě úplně vyčerpaný. Seděl na kusu ledu vedle cesty.

“Jen dál, starej brachu!” pozdravil ho Shorty vesele.

“Pohyb, pohyb! Jestli tady zůstanete sedět, zmrznete na preclík.”

Muž neodpovídal, a tak se zastavili, aby zjistili, co s ním je.

“Ztuhlej jak pohrabáč,” usoudil Shorty. “Kdybys ho překulil, zlomil by se.”

“Podívej se, jestli dýchá,” řekl Smoke a stáhl si rukavici, aby mu pod kožešinami a vlněným prádlem ohledal srdce.

Shorty nadzvedl cíp čepice a sehnul se k zledovatělým ústům.

“Nedejchá,” oznamoval.

“Srdce mu taky netluče,” dodal Smoke. Navlékl si rukavici a minutu plácal promrzlými prsty, dříve než ruku opět obnažil, aby v mraze rozškrtl zápalku.

Byl to starý muž, zcela určitě mrtvý. Při světle zápalky viděli jeho dlouhý šedý vous, zledovatělý až k nosu, tváře, bělavé mrazem, a řasy, sroubené jinovatkou a přimrzlé k sobě navzájem. Pak zápalka uhasla.

“Pojďme,” řekl konečně Shorty a třel si ucho. “Pro toho staříka už nemůžem nic udělat. A mně jistě omrzlo ucho. Teď se všechna ta zpropadená kůže sloupe a bude bolavý celej tejden.”

O několik minut později, když plamenná stuha rozlila po nebesích pulsující oheň, uzřeli na ledě asi čvrt míle před sebou dvě postavy. Před nimi se široko daleko již nic nehýbalo.

“Ty dva zřejmě vedou celé to procesí,” poznamenal Smoke, když se zase ztemnilo. “Pojd’, dohoníme je.”

Za půl hodiny, když je stále ještě nedostihli, dal se Shorty do běhu.

“I když je dohoníme, nikdy se nám nepodaří je předběhnout,” supěl. “Hrome, ty to ale natahujou. Sto ku jedný, že to nejsou žádný zelenáči. To jsou pravý seveřani, na to můžeš dát krk.”

Smoke kráčel v čele, když je dostihli, a byl rád, že může konečně zvolnit krok a jít za nimi. Takřka ihned se mu zazdálo, že postava, jež jde blíže něho, je žena. Jak k tomu dojmu přišel, nevěděl. V kapuci a zahalena celá v kožešiny vypadala jako každá jiná postava na této výpravě. A přece měl naléhavý, vtíravý pocit, že by ji měl znát. Čekal na další záblesk polární záře a při jejím svitu zjistil, že nohy postavy, obuté v mokasíny, jsou velmi malé. Ale povšiml si ještě něčeho - její chůze. A poznal, že je to táž nezaměnitelná chůze, na niž, jak si kdysi předsevzal, nechtěl nikdy zapomenout.

“Je to ale chodec,” podotkl Shorty chraptivě. “Vsaď se, že je to Indián.”

“Dobrý den, slečno Gastellová,” oslovil ji Smoke .

“Dobrý den,” odpověděla mu na oplátku, otočila se a rychle naň pohlédla. “Je příliš tma, než abych vás znala. Kdo jste ?”

“Smoke.”

Zasmála se v mrazivém vzduchu a Smoke byl přesvědčen, že to byl nejhezčí smích, jaký kdy slyšel.

“A už jste se oženil a pořídil si všechny ty děti, o nichž jste mluvil?” Ale dříve než mohl odpovědět, pokračovala:

“Kolik je za námi těch chekaků?”

“Myslím, že několik tisíc. Předběhli jsme jich více než tři sta.”

“Je to pořád stejná historie,” řekla hořce. “Nováčci získají naleziště na bohatých potocích, a starousedlíci, kteří se toho tolik odvážili, tolik toho vytrpěli a učinili z této země to, čím je, nezískají nic. Byli to přece starousedlíci, kteří našli zlato u potoka Squaw - jak se to mohlo prozradit, je záhada -, a ti pak vzkázali všem starousedlíkům u Lvouna, aby si zajistili kutací práva. Ale ta osada je deset mil od Dawsonu, a až přijdou, najdou potok zakolíkovaný až k obzoru dawsonskými zelenáči. To není správné, není to spravedlivé, takové zvrácené štěstí.”

“Je to špatné,” řekl Kit s účastí, “ale ať visím, jestli vím, co v tom můžete udělat. Kdo dřív přijde, ten dřív mele, jak je vám jistě známo.”

“Přála bych si, abych v tom mohla něco udělat,” odsekla mu živě. “Byla bych ráda, kdyby všichni cestou pomrzli nebo kdyby je potkaly všechny možné nepříjemnosti, jen aby výprava od Lvouna přišla k potoku první.”

“Máte na nás ale spadeno!” smál se.

“Tak to není,” řekla spěšně. “Ale znám dobře lidi od Lvouna - každého z nich - a jsou to praví muži. Hladověli v dřívějších dobách a pracovali jako obři, aby tuto zemi zvelebili. Jsou to hrdinové a zaslouží si nějakou odměnu. A přece tisíce změkčilých nováčků, kteří si nevysloužili právo na nic, jsou míle a míle před nimi. A nyní, jestli mi odpustíte mou tirádu, budu si radši šetřit dech, protože nevím, kdy vy a ti ostatní se pokusíte předběhhout tatínka a mě.”

Potom spolu Joy a Smoke asi hodinu nepromluvili.

Smoke si však povšiml, že děvče chvíli hovořilo se svým otcem.

“Znám je,” řekl Shorty Smokovi, “Je to starej Louis Castell. Tohle musí bejt jeho dcerka. Přišel do týhle země tak dávno, že to už nikdo ani nepamatuje, a přived to děvče s sebou, když byla ještě ouplný mrně. On a Beetles byli obchodní společníci a jezdili s prvním, docela pěkným malým parníčkem po Koyukuku.”

“Nemyslím, že bychom se měli snažit je předhonit,” podotkl Smoke. “Koneckonců jsme v čele celého průvodu a jsme jen čtyři.”

Shorty souhlasil a pak následovala druhá hodina mlčení, během níž všichni vytrvale kráčeli vpřed. V sedm hodin poslední záblesk polární záře protrhl temnotu a na západě osvítil mezi zasněženými horami široké údolí.

“Potok Squaw!” zvolala Joy.

“To jsme to teda pěkně natáhli,” řekl Shorty s uspokojením. “Podle mejch vejpočtů jsme tam neměli bejt přinejmenším ještě ani za půl hodiny. To jsem ale musel zatra natahovat nohy.”

Na tomto místě se před ledovou bariérou dyejská stezka náhle stáčela přes Yukon k východnímu břehu. A zde také museli opustit hlavní, udusanou cestu, vyšplhat se na nakupené kry a pokračovat po nevýrazné, jen nepatrně vyšlapané stezce při pravém břehu řeky.

Louis Gastell, jenž kráčel v čele, náhle v temnotě uklouzl na nerovném ledě a upadl. Vzápětí usedl, ale oběma rukama si držel kotník. S námahou se postavil na nohy a šel dále, ale pomaleji a se zřetelným kulháním. Po chvíli stanul.

“Je to marné,” řekl dceři, “natáhl jsem si šlachu. Jdi napřed a vykolíkuj zábor taky za mě.”

“Můžeme vám nějak pomoci?” zeptal se Smoke starostlivě.

Louis Gastell zavrtěl hlavou.

“Dcera může vyznačit dva zábory právě tak jako jeden. Doškobrtám se na břeh, rozdělám oheň a ovážu si kotník. Budu docela v pořádku. Jen jdi, Joy. Vykolíkuj náš zábor nad Nálezem. Jsou tam bohatší ložiska.”

“Tady máte trochu březové kůry,” řekl Smoke a rozdělil svou zásobu na dva stejné díly. “Dáme na vaši dceru pozor.”

Louís Gastell se drsně zasmál. “No, děkuju vám tak jako tak, ale ta se dovede o sebe postarat už sama. Jen klidně jděte za ní.”

“Nemáte nic proti tomu, když půjdu vpředu?” zepta se Smoka, jakmile vykročila. “Znám tady krajinu lépe než vy.”

“Jen nás veďte,” odpověděl Smoke galantně. “Docela s vámi souhlasím, že je to zatracená hanba, že my, chekakově, předhoníme tu výpravu od Lvouna. Nemohli bychom se těch zelenáčů nějak střepat?”

Zavrtěla hlavou.

“Nemůžeme skrýt svou stopu, a chekakové za námi půjdou jako ovce.”

Když ušli asi čtvrt míle, zabočila Joy ostře k západu. Smoke viděl, že se nyní brodí neprošlapaným sněhem ale ani on, ani Shorty si nepovšimli, že úzká, špatně zřetelná stezka, po níž až dosud šli, vede dále k jihu.

Kdyby byli spatřili, jaké kousky potom prováděl Louis Gastell, dějiny této klondické výpravy by se psaly jinak. Byli by totiž viděli, že milý Louis již nekulhá, ale jako ohař s nosem na stopě křepce běží za nimi. Spatřili by také, jak čile vyšlapává, udupává a ještě více rozšiřuje zatáčku, kudy odbočili na západ. A konečně by byli viděli, že kráčí dál po staré, málo zřetelné stezce k jihu.

Vzhůru korytem potoka vedla sice stezka, ale tak neurčitá, že ji v temnotě pořád ztráceli. Asi za čtvrt hodiny byla Joy Gastellová ochotna přejíz dozadu a ponechat oběma mužům, aby se střídali v prošlapávání cesty. Jejich pomalá chůze umožnila zástupu, který šel za nimi, aby je dohonil a když se v devět hodin rozednilo, spatřili za sebou, kam až dohlédli, nepřetržitou řadu lidí. Při tomto pohledu Joiny oči zajiskřily.

“Jak je to dlouho, co jsme se vydali vzhůru po potoce ?” zeptala se.

“Již plné dvě hodiny,” odpověděl Smoke.

“A dvě hodiny zpátky, to jsou celkem čtyři hodiny,” zasmála se. “Výprava od Lvouna je zachráněna!”

Smokovi náhle blesklo hlavou nejasné, slabé podezření.

Stanul a zastoupil jí cestu. Pak na ni upřeně pohlédl.

“Nerozumím vám,” řekl,

“Ne? Tak vám to vysvětlím. Toto je Norský Potok. Potok Squaw je příští potok dále na jih.”

Smoke na okamžik oněměl.

“Udělala jste to schválně?” naléhal Shorty.

“Udělala jsem to, aby dostali příležitost starousedlíci.” Smála se výsměšně, třebaže i trochu nejistě.

Oba muži na sebe chvíli ohromeně civěli a .hloupě se šklebili a pak se začali smát s ní.

“Kdyby v týhle zemi nebyly ženský vzácný jako šafrán, přehnul bych vás přes koleno a důkladně bych vám napráskal,” ujistil ji Shorty.

“Váš otec si tedy nenatáhl šlachu, ale čekal, až zmizíme z dohledu, a potom šel dál?” ptal se Smoke.

Přikývla.

“A vy jste byla návnada?”

Opět přikývla a tentokráte zněl Smokův smích jasně a upřímně. Byl to spontánní, nezadržitelný, nenucený smích muže upřimně doznávajícího porážku.

“Proč se na mě nezlobíte?” zeptala se kajícně. “Nebo proč mi nenapráskáte?”

“No, tak abysme se snad pomalu zase dali na cestu zpátky,” naléhal Shorty. “Začínaj mě už zábst nohy, jak tu pořád stojíme.”

Smoke zavrtěl hlavou.

“To by byla ztráta čtyř hodin. Ušli jsme zatím podle tohoto potoka asi osm mil, a jak vidím, stáčí se tamhle vpředu dlouhým obloukem k jihu. Prostě půjdeme podél Norského potoka dál, nějak překročíme předěl a dostaneme se k potoku Squaw někde nad Nálezem.”

Pohlédl na Joy. “Půjdete s námi? Slíbil jsem vašemu otci, že na vás dáme pozor.”

“Já … .” zaváhala. “Šla bych, kdybyste mě vzali s sebou.” Hleděla mu zpříma do očí a v jejím obličeji nebyl ani vzdor, ani výsměch.

“Opravdu, pane Smoku, nutíte mě, abych teď skoro litovala toho, co jsem udělala, ale někdo musel starousedlíky zachránit.”

“Zdá se mně, že tyhle výpravy za zlatem jsou víceméně jakýmsi sportem.”

“A mně se zdá, že vy dva to všechno přijímáte velmi statečně a hezky.” A pak s nádechem povzdechu dodala:

“Škoda že nejste starousedlíci.”

Po dvě další hodiny šli korytem zamrzlého Norského potoka a pak zabočili do úzké, rozeklané průrvy přítoku, jenž přicházel od jihu. V poledne začali zlézat vlastní předěl. Když pohlédli za sebe dolů, spatřili, že dlouhá šňůra účastníků výpravy se pomalu rozpadá, a tu a tam tenké sloupce kouře prozrazovaly, kde se někteří zlatokopové utábořili.

Pochod byl nyní tvrdý a namahavý. Brodili se sněhem až po pás a vždy po několika yardech museli stanout, aby se vydýchali. Shorty byl první, kdo navrhl přestávku.

“Už jsme přes dvanáct hodin na cestě,” řek1, “a jsem docela ochotnej přiznat, Smoku, že jsem stahanej jak pes. A ty taky. Ale taky říkám, že pořád ještě dokážu pokračovat v tomhle kvapíku a držet se týhle cesty jako hladovej Indián žvance medvědího masa. Ale tohle nebohý děvče nemůže pořád bez přestání šlapat, když nedostane něco teplýho do žaludku. Rozděláme tady oheň. Co říkáš?”

Dočasné tábořiště přichystali tak rychle, obratně a cílevědomě, že Joy, sledující je žárlivýma očima, si musela přiznat, že zkušení starousedlíci by to nedokázali lépe. Smrkové větve přikryté pokrývkou vytvořily podušku, na níž bylo možno odpočívat i konat přípravy k vaření.

Ale teprve když si chvíli nemilosrdně třeli nosy a tváře, odvážili se přiblížit k žáru ohně.

Smoke plivl do vzduchu a praskot, který se přitom ozval, byl tak okamžitý a hlasitý, že jen zavrtěl hlavou. “Vzdávám se,” řekl. “Nikdy jsem ještě nezažil takovou zimu. “

“Jednou bylo na Koyukuku osmdesát šest pod nulou,” podotkla Joy. “Teď je aspoň sedmdesát nebo pětasedmdesát a jsem si jista, že mně namrzly tváře - pálí mě jak oheň.”

Na příkrém svahu předělu nebyl led, a tak do rýžovací misky tak dlouho sypali jemný, tvrdý, zrnitý sníh podobný pískovému cukru, až ho roztálo dostatečné množství, aby měli vodu k přípravě kávy. Smoke osmažil slaninu a rozpekl suchary. Shorty doplňoval zásobu dřeva a staral se o oheň a Joy “prostřela na stůl” dva talíře, dva koflíky, dvě lžíce, plechovku soli smíchané s pepřem a plechovku cukru. Když se dali do jídla, dělila se se Smokem o jeden příbor. Jedli z téhož talíře a pili z téhož koflíku.

Byly takřka dvě hodiny odpoledne, když překročili hřeben předělu a začali sestupovat podél přítoku potoka Squaw. Na počátku zimy tu nějaký lovec losů vyšlapal kaňonem cestu - to je při putování vzhůru a dolů stoupal vždy do svých dřívějších šlépějí. Tak se v měkkém, kyprém sněhu vytvořila řada nepravidelných hrbolů, které později zapadly sněhem. Jestliže noha minula hrbol, probořil se člověk kyprým, poddajným sněhem a obvykle upadl, A navíc byl lovec losů mimořádně dlouhonohý chlapík.

Joy si nyní velmi přála, aby oba muži získali kutací právo, a zároveň se bála, že zvolnili krok proto, že vidí, jak je unavena; trvala proto na tom, že půjde vpředu. Rychlost a obratnost, s nimiž zdolávala nebezpečný, obtížný úsek cesty, vyvolaly bezvýhradnou pochvalu Shortyho.

“Jen se na ni podívej!” volal. “To je přece holka jaksepatří. Koukej, jak se jí kmitají mokasíny. Nenosí žádný vysoký podpatky. Užívá nohy, jak je pánbůh stvořil. To by byla správná squaw pro Lovce medvědů!”

Ohlédla se s vděčným pousmáním, jež patřilo i Srnokovi. Zachytil v něm záchvěv kamarádství, třebaže si zároveň intenzívně uvědomoval, že je to žena, která ho tímto přátelským’ úsměvem objala.

Když došli ke břehu potoka Squaw a pohlédli nazpět; uviděli nepravidelnou řadu účastníků výpravy, kteří namáhavě sestupovali po úbočí předělu.

Sklouzli po břehu ke korytu potoka. Tok, zmrzlý na kámen až ke dnu, byl dvacet až třicet stop široký a táhl se mezi hliněnými, naplavenými břehy vysokými šest až osm stop. Na sněhu pokrývajícím led nebyly žádné lidské šlépěje z poslední doby, a tak věděli, že jsou kdesi nad Nálezem i nad posledními díly zabranými výpravou ze Lvouna.

“Dejte pozor na prameny!” varovala Joy, když Smoke vykročil v čele korytem potoka. “Při sedmdesáti pod nulou ztratíte nohu, jestli se proboříte.”

Tyto prameny, vyskytující se u většiny klondikeských potoků zcela běžně, nikdy nepřestávají prýštit, a to ani za sebenižších teplot. Voda vyvěrá z břehů a rozlévá se v kaluže. Na nich se později vytvoří ledový škraloup, který zapadne sněhem, takže jsou chráněny před mrazem. A tak když člověk vstoupí na suchý sníh, může se probořit tenkou, půl palcovou vrstvou ledu a octnout se až po kolena ve vodě. Pak, jestliže se mu nepodaří do pěti minut sundat botu a promočené šatstvo, přijde o nohu.

Třebaže byly teprve tři hodiny odpoledne, již se snášel dlouhý, šedý, melancholický arktický soumrak. Neustále teď vyhlíželi, zda na některém z břehů uvidí strom se zásekem, určující, kde je střední tyčka posledního záboru. Joy jej našla první. Předběhla Smoka a volala;

“Někdo tu už byl! Vidíte ten sníh? Hledejte zásek! Tamhle je. Vidíte ten smrk?”

Náhle se propadla až po pás do sněhu.

“No to jsem to vyvedla,” řekla lítostivě a hned nato zvolala: “Nepřibližujte se ke mně, vyjdu sama!”

Krok za krokem, každým došlápnutím znovu prorážejíc tenkou vrstvu ledu zavátou suchým sněhem, se prodrala k pevné zemi.

Smoke nečekal, ale skočil na břeh, kde suché, vyzrálé větve a klacky nanesené do podrostu jarními záplavami čekaly na zápalku. Když k němu Joy došla, zaplápolaly již první plameny a plamínky rozdělaného ohně.

“Posaďte se,” přikázal jí.

Poslušně usedla do sněhu. Shodil s ramen svůj ranec a rozprostřel jí pod nohy pokrývku.

Shora se ozývaly hlasy blížících se účastníků výpravy, kteří šli za nimi.

“Ať jde Shorty kolíkovat,” naléhala.

“Jdi, Shorty,” řekl Smoke, když zaútočil na její mokasíny, nyní již úplně ztuhlé ledem. “Odkrokuj tisíc stop a zaraž střední tyčky. Rohové tyčky můžeme zarazit později.”

Smoke prořezal nožem šněrovadla a kůži mokasínů.

Byly tak ztvrdlé mrazem, že pod každým bodnutím a říznutím nože pukaly a praskaly. Z ponožek a vlněných punčoch se staly ledové pochvy - jako by Joiny kotníky, chodidla i lýtka byly obtočeny plechem.

“Jak se daří nohám?” zeptal se, zatímco pracoval.

“Jsou skoro bez citu. Prsty necítím vůbec a nemohu jimi pohnout. Ale to se všechno spraví. Oheň hoří nádherně. Dejte pozor, aby vám neomrz ly ruce. Jistě je už také ani necítíte, podle toho, jak nesnadno pohybujete prsty.”

Navlékl si rukavice a skoro minutu se zuřivě plácal dlaněmi do boků. Když pocítil bodání obnoveného krevního oběhu, opět rukavice sejmul a trhal, škubal, řezal a sekal zmrzlý oděv.

Potom se konečně objevila bílá kůže jedné nohy, pak druhé - vystavena řezavému mrazu sedmdesáti stupňů pod nulou, což se rovná sto dvěma stupňům pod bodem mrazu.

Pak následovalo intenzívní tření sněhem, jež Smok prováděl s nemilosrdnou divokostí tak dlouho, až Joy začala kroutit a pohybovat prsty a radostně si stěžoval na bolest.

Zpola ji odnesl - zpola se nadzvedávala sama - blíž k ohni a nohy jí uložil nedaleko záchranných plamenů na pokrývku.

“Teď o ně musíte chvilku pečovat sama,” řekl.

Nyní už mohla bez nebezpečí sejmout rukavice a ošetřovat si nohy. S moudrostí zkušeného člověka dávala pozor, aby teplo ohně vstřebávala jen pomalu.

Mezitím zaútočil Smoke na své ruce. Sníh neroztál an nezvlhl. Jeho lehké krystalky byly jako písek. Pozvolna se však do promrzlé tkáně vracelo píchání a škubání, jak se krev ve Smokových rukách opět rozproudila.

Potom Smoke přiložil na oheň, sňal dívce se zad jej lehký ranec a vyňal z něho kompletní náhradní obutí.

Shorty se vrátil korytem potoka a vyšplhal se k nin na břeh.

“No tak jsem to teda vykolíkoval na těch plnejch tisíc stop,” pravil. “Je to číslo dvacet sedum a dvacet osum, ale když jsem zrovna zatlouk tyčku u sedumadvacítky, objevil se tam první frajer z tý skupiny za náma a bez dlouhejch okolků prohlásil, že už nesmím vykolíkovat osumadvacítku. Upřímnej člověk. Jenže já mu řek … “

“Ano, ano,” zvolala Joy vzrušeně, “co jste mu řekl?”

“Inu, řek jsem mu rovnou, že jestli hned neustoupí o zatracenejch pět set stop, udělám mu z jeho zmrzlýho nosu malinovou zmrzlinu. Ustoupil, a tak jsem zarazil střední tyčky u dvou poctivejch pět set stop dlouhejch dílů. On si to vykolíkoval vedle a touhle dobou je už počítám těma lidma obsazenej celej potok Squaw odshora až dolů. Náš nárok je docela bezpečnej. Teď už je tma, ale ráno můžem zarazit rohový tyčky.”

Když se probudili, zjistili, že v noci nastala změna Natolik se oteplilo, že Shorty a Smoke, dosud ve svýcl pokrývkách, odhadovali teplotu na ne více než dvacet stupňů pod nulou. Studená vlna se zlomila. Na jejich přikrývkách ležela vrstva mrazivých krystalů.

“Dobré jitro, jak se daří vašim nohám?” pozdravil Smoke přes popel vyhaslého ohně Joy Gastellovou, když pečlivě setřásla sníh a posadila se ve svých nočních kožešinách.

Shorty rozdělal oheň a nasekal led z potoka a Srnoke vařil snídani. Když dojedli, rozednilo se.

“Jdi a zaraž ty rohový tyčky, Smoku,” řekl Shorty “Tam, kde jsem sekal led na kafe, je štěrk, a tak si rozehřeju trochu vody a properu si pánev toho štěrku jen tak pro štěstí.”

Srnoke se vydal se sekyrou v ruce, aby dokončil vykolíkování záborů. Počal od střední tyčky čísla dvacet sedm zaražené níže po proudu a odtud směřoval pravoúhle k okraji úzkého. údolí. Postupoval metodicky, takřka automaticky, neboť jeho mysl oživovaly vzpomínky na minulou noc. Zdálo se mu, že něžné linie a pevné, pružné svaly oněch nohou a kotníků, jež třel sněhem, se nějakým způsobem staly jeho výhradním panstvím a že se jeho právo vztahuje i na všechno ostatní, co tvoří tuto ženu, tak odpovídající jeho typu. Jakýmsi nejasným, a přece vřelým způsobem ho bytostně ovládl pocit vlastnictví. Zdálo se mu, že by stačilo, aby k Joy Gastellové přišel, vzal ji za ruku a řekl: “Pojď!”

V této náladě učinil objev, pro který zapomněl na svá vlastnická práva k bílým dívčím nohám.

Na okraji údolí nezarazil žádnou rohovou tyčku. Nedošel totiž na okraj údolí, ale místo toho narazil na nějaký jiný potok. Potom - aby se mohl později lépe orientovat - si vyhlédl přeraženou vrbu a vysoký, snadno rozeznatelný smrk, které byly přibližně v jedné linii. Pak se vrátil k potoku, kde byly střední tyčky, načež šel korytem, vytvářejícím zde podkovovitý zákrut vinoucí se okolní plošinou, a přitom zjistil, že ony dva potoky jsou vlastně potok jediný. Potom se dvakrát brodil sněhem od jednoho okraje údolí ke druhému, a to tak, že nejdříve šel po čáře od dolní střední tyčky záboru číslo dvacet sedm a pak od horní střední tyčky záboru číslo dvacet osm - a shledal, že horní tyčka čísla dvacet osm je níže než dolní tyčka předešlého záboru. V šedém soumraku a za poloviční tmy vyznačil Shorty oba zábory na této veliké podkově.

Smoke se vrátil k jejich malému táboru a Shorty, jenž právě dokončoval vypírání, při jeho příchodu radostně vybuchl.

“To je to pravý!” zvolal a ukazoval na rýžovací misku. “Jen se podívej na tu zatracenou spoustu zlata. Je toho dobře za dvě stovky. Náramně bohatý ložisko už od samý horní vrstvy štěrku. Už jsem rejžoval na různejch placerech, ale nikde jsem nenarazil na nic lepšího, než co je v týhle míse.”

Smoke lhostejně pohlédl na kousky hrubého zlata, nalil si u ohně koflík kávy a usedl. Joy tušila, že se něco stalo, a tázavě na něj hleděla znepokojenýma, starostlivýma očima. Ale Shortyho zřejmě velice zklamalo, že se Smoke z nálezu patřičně neraduje .

“Proč neskáčeš a netancuješ radostí a celej vzrušenej neděláš kotrmelce?” tázal se “Už i takhle je to balík, ledaže bys ohrnoval nos nad dvoustovkovejma mísama.”

Ďříve než odpověděl, napil se Smoke kávy .

“Shorty, proč jsou naše dva zábory jako Panamský průplav?”

“Tomu nerozumím - dám se poddat.”

“No, východní vstup do Panamského průplavu je na západ od západního vstupu, to je všechno.”

“Pokračuj,” vyzval ho. Shorty, “pořád ještě nevidím, v čem je ten vtip.”

“Zkrátka, Shorty, vykolíkovals oba zábory na velkém podkovovitém ohybu.”

Shorty položil rýžovací misku do sněhu, vzpřímil se a opakoval:

“Pokračuj.”

“Horní tyčka osmadvacítky je deset stop pod dolní tyčkou sedmadvacítky.”

“Chceš tím říct, že teda nemáme vůbec nic, Smoku?”

“Ještě hůře - máme o deset stop méně než nic.”

Shorty odběhl dolů po břehu. Za pět minut se vrátil.

V odpověď na Join pohled přikývl. Mlčky došel ke kmeni vyvráceného stromu, usedl a upřeně se zahleděl na sníh před svými mokasíny.

“No tak už bychom skoro mohli zrušit tábor a vyrazit nazpátek do Dawsonu,” podotkl Smoke a začal skládat pokrývky.

“Je mi to líto, Smoku,” řekla Joy. “Všechno jsem zavinila já.”

“To je v pořádku,” odpověděl. “Všechno se má dělat za dne.”

“Ale zavinila jsem to já, jenom já,” trvala na svém.“Táta pro mě vykolíkoval zábor dole u Nálezu, vím to. Dám vám ho.”

Zavrtěl hlavou.

“Shorty … ,” řekla prosebně.

Shorty rovněž zavrtěl hlavou a pak se rozesmál. Byl to kolosální smích. Jeho první, nesmělé, potlačované náznaky se posléze změnily v hromový chechtot.

“To není hysterie,” vysvětloval. “Někdy se náramně bavím - a taková chvíle přišla právě teď.”

Náhodou pohlédl na rýžovací misku. Přistoupil k ní a s vážnou tváří ji nakopl, takže se zrna zlata rozletěla po sněhu.

“Není naše,” prohlásil. “Patří tomu frajerovi, kterýho jsem včera v noci zatlačil o pět set stop dozadu. A co mě teda sejmulo nejvíc, je, že čtyry sta devadesát stop je k dobru - k jeho dobru. Pojď, Smoku, vyrazíme nazpátek do Dawsonu. Ovšem jestli snad bažíš po tom, abys mě nejdřív zabil, nezvednu proti tomu ani prst.”

IV

SHORTY SNÍ

“Podivný, že nehraješ,” řekl Shorty Smokovi jednou večer u Losího parohu. “Copak to nemáš v krvi?”

“Mám,” odpověděl Srnoke, “jenže v hlavě mám zase statistiku. A za své peníze chci dostat stejnou šancí.”

Ve veliké nálevně se všude ozývalo chřestění, pleskání a šumot nejrůznějších her, při nichž muži oblečeni v kožešinách a obuti v mokasínech zkoušeli své štěstí.

Smoke se rozpřáhl širokým gestem, jež obsáhlo všechny hráče kolem:

“Jen se na ně dobře podívej. Střízlivá, strohá matematika námpraví, že tito lidé dnes večer prohrají více, než vyhrají, a že valná část jich prohrává už teď.”

“No, na počty ty seš bezesporu machr,” mumlal Shorfy s obdivem, “a v podstatě máš asi pravdu.” Ale na druhý straně existuje něco jako fakta. A jeden takovej fakt jsou náhlý chvíle velikýho štěstí. Přijdou chvíle, kdy ten, kdo hraje, pořád vyhrává, což vím ze zkušenosti, protože jsem byl nejednou při takovejch hrách a viděl jsem prasknout nejeden bank. Jedinej způsob, jak vyhrát v hazardní hře, je počkat, až máš tušení, nebo jak já tomu říkám, vnuknutí, že je tady tvá chvíle velikýho štěstí, a pak ji využít až do stropu.”

“Vypadá to dost jednoduše, “ kritizoval Smoke, “tak jednoduše, že ani nechápu, jak vůbec někdo může prohrát.”

“Nesnáz je v tom,” připustil Shorty, “že většina lidí se dá napálit falešným vnuknutím. Někdy se dám napálit i já. Je prostě třeba to zkusit a přesvědčit se.”

Smoke zavrtěl hlavou. “Na to jsou taky statistiky, Shorty. Ukazujou, že většina lidí má falešná vnuknutí.”

“Ale copak nikdy nernáš takovej podivnej pocit, že akorát musíš vsadit prachy a shrábneš výhru?”

Smoke se zasmál.

“Příliš se bojím počtu pravděpodobnosti, který je proti mně. Ale řeknu ti, Shorty, co udělám. Hned teď vsadím na nějakou kartu a uvidíme, jestli nám to vynese aspoň na napiti.”

Srnoke se prodíral ke stolku, kde se hrálo faro, když tu ho Shorty chytil za rameno:

“Počkej, mám zrovna jedno takový vnuknutí. Vsaď ten dolar do rulety.”

Šli k ruletě poblíž výčepního pultu. “Počkej, až ti řeknu, ” radil Shorty.

“Jaké číslo mám vsadit?” zeptal se Smoke. “Vyber si ho sám. Ale čekej, až ti řeknu.”

“Snad nemyslíš, že u tohoto stolu mám vyrovnanou šanci?” podotkl Smoke.

“Právě takovou jako ty druhý hráči”

“Ale ne tak dobrou jako bank.”

“Počkej a uvidíš,” naléhal Shorty. “Teď! Vsad’!”’

Croupier právě vyslal kuličku ze slonoviny na oběžnou dráhu po hladké ploše nad otáčejícím se kolem s mnoha drobnými žlábky. Smoke, stojící na opačné straně stolu, se nahnul přes jednoho hráče a naslepo vrhl dolar. Peníz sklouzl po hladkém zeleném sukně a stanul takřka ve středu čísla 34. Kulička se zastavila a croupier oznámil:

“Třicet čtyři vyhrává.”

Shrábl se stolu sázky a vedle Smokova dolaru položil třicet pět dolarů. Smoke si vzal peníze a Shorty ho poklepal po rameně .

“No tak tohle bylo teda to pravý vnuknutí, Smoku. Jak jsem to mohl vědět? Nemůžu říct. Prostě jsem věděl, že vyhraješ. Kdyby byl tvůj dolar pad na kterýkoliv jiný číslo, by1 bys vyhrál zrovna tak. Když je vnuknutí správný, musíš vyhrát, i kdyby ses rozkrájel”

“Co kdyby byla vyšla dvojitá nula?” zeptal se Smoke, když kráčeli k nálevnímu pultu.

“Tak by tvůj dolar byl na dvojitý nule,” odpověděl Shorty. “Proti tomu se prostě nedá nic dělat. Vnuknutí je vnuknutí. Už ho mám zase. Vraťme se ke stolu. Teď mám vnuknutí, že když jsem za výherce vybral tebe, můžu si teď zase vybrat a vsadit několik dobrejch čísel sám.

“Hraješ podle nějakého systému?” zeptal se po deseti minutách Smoke, když se jeho společník chystal vsadit sto dolarů v žetonech.

Shorty rozložil žetony v blízkosti čísel 3, 11 a 17 a pak zavrtěl nevrle hlavou.

“Peklo je plný chlapíků, který hráli podle systému,” pravil, když croupier shrábl sázky.

Smoke přihlížel zpočátku jen nedbale, ale ponenáhlu ho hra velmi zaujala a celý fascinovaný sledoval podrobně její průběh od roztočení kuličky až k sázení a vybírání výher. Sám však nehrál a spokojil se jen přihlížením. Nicméně jeho zájem byl tak veliký, že když Shorty konečně prohlásil, že už toho má dost, jen stěží se mu podařilo odtáhnout Smoka od stolu.

Shorty dostal od croupiera nazpět váček se zlatým prachem, který u něho uložil jako záruku na hraní, a spolu s ním obdržel i útržek papíru, na němž bylo načmáráno Vybrat $ 350. Váček i útržek odnesl na druhý konec místnosti muži, jenž seděl za velikými váhami na zlato. Muž odvážil ze Shortyho váčku tři sta padesát dolarů ve zlatě a vsypal je do podnikové pokladny.

“To tvoje tušení bylo zas jen jedním případem ze statistiky,” dobíral si ho Smoke.

“Musel jsem přece hrát, abych se přesvědčil, že jo!“ bránil se Shorty. “Počítám, že jsem to ale přece jen a trochu přehnal, ale udělal jsem to jenom proto, abych tě přesvědčil, že takový věci jako vnuknutí existujou.”

“Nic si z toho nedělej, Shorty,” usmál se Smoke. “Zrovna teď mám taky takové vnuknutí … “

Shortyho oči zajiskřily a zvolal naléhavě:

“Cože? Tak tu nestůj a jdi honem hrát!”

“Není to tohle vnuknutí, Shorty. Mám vnuknutí, že jednoho dne vypracuju systém, který položí na lopatky všechny ty barvy a čísla na tom stole.”

“Systém!” zasténal Shorty a pak si prohlížel svého druha s velikým politováním. “Smoku, poslechni své lepší já a nech systém na pokoji. Systémy znamenají jistou prohru. Říkám ti, chlapče, v systému nejsou žádný vnuknutí.”

“Právě proto se mi zamlouvají,” odvětil Smeke, “Systém je něco statistického. Máš-li správný systém, nemůžeš prohrát, a to je právě rozdíl mezi systémem a vnuknutím. Nikdy nernůžeš říct, kdy se správné vnuknutí zhatí v nesprávné.”

“Já ale znám fůru systémů, který se zhatily a přestaly fungovat, a po pravdě jsem nikdy neviděl, že by nějaký systém vyhrál.” Shorty se odmlčel a povzdychl: “Poslyš Smoku, jestli ses zbláznil do systémů, tak tohle místo není pro tebe a je načase, abysme se hnuli a táhli zas dál.”

Po několik příštích týdnů se oba společníci snažili uskutečnit protichůdné záměry. Smoke by nejraději byl trávil většinu svého času pozorováním rulety u Losího parohu, zatímco Shorty by byl nejradši vyrazil na cestu. Nakonec, když Shorty navrhoval, aby se vydali na výpravu dvě stě mil dolů po Yukonu, Smoke se vzepřel.

“Podívej se, Shorty, “ řekl, “já nepůjdu. Ta cesta zabere deset dní a doufám, že do té doby už budu mít svůj systém patřičně propracovaný. Už teď bych s ním mohl skoro soustavně vyhrávat. Ostatně, proč mě vůbec chceš takhle prohánět, sem a tam po krajině?”

“Smoku , musím o tebe pečovat,” odpověděl Shorty. “Začínáš cvokařit. Odtáh bych tě na vejpravu do Jericha nebo na severní točnu, jen kdybych tě moh dostat od toho stolu.”

“No dobře, Shorty. Pamatuj si však, že už jsem dospělý masožravý chlap, A potáhneš domů jen zlatý prach, který vyhraju tím svým systémem - a budeš si na to asi muset vzít psí potah.”

Jedinou Shortyho odpovědí byl povzdech.

“A nechci, abys hrál na svou vlastní pěst,” pokračoval Smoke. “O výhry se rozdělíme, ale do začátku potřebuju všechny naše peníze. Systém je ještě mladý a nejspíš udělám pár kotrmelců, než se pořádně zaběhne.”

Konečně po dlouhých hodinách a dnech strávených pozorováním u hráčského stolu nadešel večer, kdy Smoke prohlásil, že je připraven, a Shorty, zachmuřený a pesimistický, s výrazem truchlícího pozůstalého, doprovodil svého společníka k Losímu parohu. Smoke si koupil sloupek žetonů a postavil se ke stolu nedaleko croupiera. Znovu a znovu se kulička rozbíhala a jiní hráči vyhrávali a prohrávali, ale Smoke nevsadil ani žeton. Shorty byl už netrpělivý.

“Tak už k čertu vsaď!” naléhal. “Ať už máme ten funus za sebou. Co je s tebou? Třesou se ti kolena?”

Smoke zavrtěl hlavou a čekal. Uběhlo opět několik her, a tu náhle umístil deset jednodolarových žetonů na šestadvacítku. Číslo vyhrálo a croupier vyplatil Smokovi tři sta padesát dolarů v žetonech. Hra pokračovala. Desetkrát, dvacetkrát, třicetkrát se kulička rozběhla a zastavila a pak umístil Smoke deset dolarů na číslo 32. Znovu obdržel žetony za tři sta padesát dolarů.

“Je to vnuknutí!” šeptal mu Shorty důrazně do ucha. “Drž se ho! Drž se ho!”

Pak uplynula půlhodina, po kterou se Smoke hry neúčastnil. Potom umístil deset dolarů na číslo 34 a vyhrál.

“Vnuknutí,” šeptal Shorty.

“Nic takového,” odvětil Smoke tlumeně. “Je to systém. Nepracuje krásně?”

“To mi neříkej. Vnuknutí přicházej různejma podivnejma způsobama. Třeba si myslíš, že je to systém, ale není. Systémy jsou nemožný. Nemůžou prostě bejt. Je to jistá věc, že hraješ podle vnuknutí.”

Smoke nyní změnil způsob hry. Sázel častěji, ale jen jednotlivými žetony, které rozmísťoval tu i onde, a více prohrával, než vyhrával.

“Nech toho,” radil mu Shorty. “Vyber si prachy a pojď. Už ses trefil třikrát do černýho a máš náskok tisíc dolarů. Nemůžeš si to udržet.”

Právě v té chvíli začala kulička kroužit a Smoke umístil deset žetonů na číslo šestadvacet. Kulička zaběhla do žlábku šestadvacítky a croupier opět vyplatil Smokovi tři sta padesát dolarů.

“Když už tě to takhle celýho posedlo a máš takový nesmrtelný vnuknutí, vsaď limit,” radil Shorty. “Vsaď pětadvacet dolarů.”

Uplynulo čtvrt hodiny, během níž Smoke vyhrával i prohrával na malé porůznu umístěné částky. Pak s náhlostí, kterou se vyznačovaly jeho velké sázky, umístil dvacet pět dolarů na dvojnulu a croupier mu vyplatil osm set sedmdesát pět dolarů.

“Vzbuď mě, Smoku, mám sen,” úpěl Shorty.

Smoke se usmál, podíval se do svého zápisníku a pohroužil se ve výpočty. Během hry soustavně vytahoval zápisník z kapsy a čas od času si zaznamenával čísla.

Kolem stolu se postupně shromáždil hustý shluk zvědavců a hráči se snažili sázet na táž čísla, která si vybíral Smoke. V té chvíli Smoke opět změnil způsob hry.

Desetkrát po sobě umístil deset dolarů na osmnáctku a prohrál. Pak ho opustili i ti nejtvrdošíjnější z tvrdohlavých. Změnil číslo a ihned vyhrál dalších tři sta padesát dolarů. Okamžitě se hráči k němu zase přidali, ale když několikrát po sobě prohrál, opět ho opustili.

“Nech toho, Smoku. Přestaň už,” radil mu Shorty. “I nejdelší řada vnuknutí má svůj konec a tvoje už skončila. Do černýho se už netrefíš. “

“No, napálím to tam ještě jednou, Shorty, a pak si dám proplatit výhry,” odvětil Smoke.

Několik minut hrál se střídavým štěstím žetony, které porůznu rozmísťoval po celém stole, a potom vsadil pětadvacet dolarů na dvojnulu.

“Vezmu si výkaz,” řekl croupierovi, když vyhrál.

“Ne, nemusíš mi ho ukazovat,” povídal Shorty, zatímco se ubírali k váhám. “Sledoval jsem to dobře. Máš takovejch tři tisíce šest set dolarů k dobru. Strefil jsem se?”

“Tři tisíce šest set šedesát,” odpověděl Smoke. “A teď ten zlatý prach odneseš domů. Tak jsme si to ujednali.”

“Nepokoušej svý štěstí,” naléhal Shorty na Smoka příštího večera, když viděl, že se Smoke opět chystá vyrazit k Losímu parohu. “Měls pořádně dlouhou řadu vnuknutí, ale už jsi ji vyčerpal. Jestli tam pudeš dneska, jistě tam necháš zase všechno, cos vyhrál.”

“Ale dej si říct, Shorty, to nejsou vnuknutí. Je to statistika. Systém. Nemůžu prohrát.”

“Čerta starýho systém. Níc takovýho jako systém neexistuje. Jednou jsem ve hře v kostky sedmnáctkrát po sobě hodil samý šestky. Byl to systém? Ani zdání. Byla to šťastná náhoda a měl jsem prostě víc štěstí než rozumu. Jenomže se mně roztřásly kolena a neměl jsem odvahu ji využít až do konce. Kdybych byl nechal pokaždý výhru ležet, namísto abych se po třetím hodu stáhnul, byl bych za svý původní dva dolary vyhrál přes třicet tisíc.”

“I tak je to skutečný systém, Shorty.”

“Ech, to mně musíš nejdřív dokázat.” .

“Dokázal jsem ti to. Pojď se mnou a dokážu ti to znova.”

Když vstoupili k Losímu parohu, upřely se všechny zraky na Smoka a u stolu, kde hrál včera, mu ustoupili, aby mohl zaujmout své staré místo poblíž croupiera. Jeho dnešní hra se nijak nepodobala jeho hře z minulého večera. Za půldruhé hodiny vsadil jenom čtyřikrát, pokaždé však dvacet pět dolarů a pokaždé také vyhrál. Vyplatili mu tři tisíce pět set dolarů a Shorty odnesl zlatý prach do srubu.

“Teď je už načase zanechat hry:” radil mu Shorty, jenž seděl na okraji svého lůžka a sundával si mokasíny. “Máš náskok nějakejch sedm tisíc dolarů a jen blázen by dál pokoušel štěstí.”

“Shorty, člověk by musel být vyložený blábolivý šílenec, kdyby se nedržel takového vyhrávajícího systému, jako je můj.”

“Smoku, ty seš bezesporu bystrej chlapec. Seš vzdělanej, vyučenej na universitě a pochopíš v jedný minutě to, co já bych nepochopil za čtyřicet tisíc let. Ale stejně seš úplně vedle a nernáš ani za mák pravdu, když svýmu štěstí říkáš systém. Někde už jsem byl a něco už jsem viděl a říkám ti rovnou, důvěrně a se zárukou, že systém, kterej by převez hazardní hru založenou na náhodě, je nemožnej.

“Ale vždyť ti ho ukazuju. Je to přece docela zřejmé.”

“Ne, Smoku, neukazuješ. Je to zřejmej sen. Spím. Chrápu. A za chvilku se probudím, rozdělám oheň a budu dělat snídani.”

“Tož tedy, můj nevěřící příteli, tady je zlatý prach. Potěžkej ho.” A při těch slovech Smoke hodil pytlík naditý zlatem na kolena svého společníka. Pytlík vážil pětatřicet liber a Shorty velmi silně pocítil, že mu dopadl na nohy.

“Je skutečný,” zdůraznil Smoke své hledisko.

“Eh, měl jsem už různý náramně živý sny ve svým životě. Ve snu není nic nemožnýho. Ale ve skutečným životě systém možnej není. Teda nikdy jsem nechodil na uníversitu, ale přesto mám právo považovat tyhle naše hráčský orgie za nespornej sen.”

“Hamiltonova teorie agnosticismu, “zasmál se Smoke.

“Nikdy jsem o tom chlápkovi neslyšel, ale jeho tvrzení musej bejt bezesporu zatraceně správný. Mám sen, Srnoku, a ty se v něm pořád jen potloukáš, vynořuješ tuhle a támhle a mučíš mě a otravuješ se svým systémem. Jestli mě máš rád, jestli mě máš opravdu rád, tak prostě zavoláš: »Shorty, vstávej!« - a já se probudím a začnu dělat snídani.”

Třetího dne hry, když Smoke vsadil poprvé, croupier mu vrátil patnáct dolarů.

“Můžete vsadit jen deset,” podotkl, “Snížili jsme limit.”

“Máte nahnáno, co?” utrousil Shorty posměšně.

“Kdo nechce, nernusí u tohodle stolu hrát,” odsekl croupier. “A když už o tom mluvíme, říkám vám docela otevřeně, že bysme byli radši, kdyby váš pardner u našeho stolu nehrál.”

“Bojíte se jeho systému, co?” řekl Shorty vyzývavě, když croupier vyplatil Smokovi v žetonech tři sta padesát dolarů.

“Nikdy jsem neřek, že věřím v nějaký systém, protože v něj nevěřím. Nikdy nebyl žádný systém, který by překonal ruletu nebo jakoukoliv hru založenou na počtu pravděpodobnosti. Nicméně jsem viděl různý podivný řady šťastných náhod a nenechám tenhle bank prasknout, když tomu můžu zabránit.”

“Strašpytle, třesou se vám kolena, to je jasný, “dráždil ho Shorty.

“Hra je obchod jako každý jiný, příteli. Nejsme filantropové.”

Večer co večer Smoke vyhrával, ale neustále měnil způsob hry. Znalci si v tlačenici kolem stolu jeden za druhým zaznamenávali jeho sázky a čísla v marné snaze přijít na kloub jeho systému. Stěžovali si, že nemohou přijít na počáteční stopu, na základ, z něhož by vyšli a pokračovali dále, a zapřísahali se, že to všechno je jen pouhopouhé, čisté, vyložené štěstí, i když nejkolosálnější, nejpodivuhodnější řada šťastných náhod, jakou kdy viděli.

Byla to Smokova stále se měnící hra, která je mátla.

Někdy, když nahlížel do svého zápisníku nebo byl pohroužen v dlouhé výpočty, uplynula celá hodina, a on nevsadil ani žeton. Jindy vsadil třikrát za sebou nejvyšší částku, a v pěti nebo deseti minutách vyhrál tisíc dolarů, nepočítaje v to drobné. Pak zase zvoli1 taktiku, že marnotratně a překvapivě roztrousil jednotivé žetony po stole, což dělat deset až třicet minut, a hned nato, když kulička kroužila několika posledními otočkami, vsadil limit na sloupec, barvu i číslo a vyhrál všechno.

Jednou, aby dovršil zmatek těch, kdo se snažili rozluštit jeho tajemství, prohrál čtyřicetkrát po sobě maximální sázku. Ale každý večer, ať už hrál Smoke jakkoli rozmanitě, Shorty odnášel domů tři tisíce pět set dolarů.

“Není to žádnej systém,” rozvíjel Shorty svůj názor při jedné z diskusí, jež vedli před spaním. “Pořád a pořád tě pozoruju, ale je to na starou bačkoru. Prostě nic se z toho nedá vykoumat. Nikdy nehraješ dvakrát stejně. Akorát když chceš, vybereš si čísla, který vyhrajou a když nechceš vyhrát, schválně si je nevybereš.”

“Možná, že jsi blíže pravdě, než si myslíš, Shorty. Skutečně si někdy musím schválně vybrat čísla, co prohrajou. Je to část mého systému.”

“Čerta starýho systěmu ! Mluvil jsem s kdejakým hráčem ve městě a všichni se shodujou v tom, že žádnej systém neexistuje.”

“A přece jim jeden takový systém neustále předvádím.”

“Podívej se, Smoku,” řekl Shorty a ustrnul nad svíčkou, kterou se právě chystal sfouknout. “Jsem už skutečně znepokojenej. Možná si myslíš, že tohle je svíčka. Ba ne! Žádná svíčka! Ani zdání! A tohle nejsem já. Jsem někde na cestě a ležím na zádech ve svejch přikrývkách s očima zavřenejma a s otevřenou hubou a všechno tohle se mi jen zdá. A ty se mnou nemluvíš, tak jako tahle svíčka není žádná svíčka.”

“To je tedy nadmíru podivné, že já sním zároveň s tebou,” trval na svém Smoke.

“Ne, není. Ty seš část mýho snu, to je všechno. Už jsem ve snu slyšel mluvit různý lidi. Řeknu ti jednu věc Smoku. Leze mi to na mozek a začínám cvokařit. Jestli tenhle sen potrvá o moc dýl, prokousnu si žíly a začnu výt.”

Šestého dne Smokovy hry u Losího parohu oznámik croupier, že se limit snižuje na pět dolarů.

“Nic nevadí,” ujistil Smoke croupiera. “Také dnes musím vyhrát své obvyklé třiapůl tisíce a donutíte mě jen k tomu, abych hrál déle. Prostě musím vsadit dvakrát tolik tutovek, to je všechno. “

“Proč nejdete hrát k jinýmu stolu? “ ptal se croupier nevraživě.

“Protože se mi tenhle líbí.” Potom Smoke pohlédl na hučící kamna, která stála jen o několik stop dále, a dodal: “Kromě toho tady netáhne a je tu teplo a příjemně.”

Devátý večer Shorty jako obvykle odnesl zlatý prach domů. Pak dostal záchvat.

“Vzdávám se, Smoku, prostě se vzdávám,” začal. “Vím, kdy mám dost. Není to žádnej sen. ‘Nespím. Jsem docela vzhůru. Systém nemůže bejt, ale ty ho stejně máš. Trojčlenka je nesmysl, astronomickej kalendář je jasně vedle. Svět je rozbitej na cimprcampr a splácnutej na placku. Nejsou žádný pravidla, nic není jednotný. Násobilka se zbláznila. Dvě je osum, devet je jedenáct a dvakrát dvě je osum set čtyřicet šest - a - a půl. Cokoliv je všecko a nic je všecko a dvakrát všecko je bílý chladivý krém, mlíčnej koktejl a čtyry páry bílejch koní. Ty máš systém. Čísla vyvracej vejpočet. Co není, je, a co je, nemůže bejt. Slunce vychází na západě, měsíc je zlatá žíla, hvězdy jsou nakládaný hovězí v konzervě, kurděje jsou boží požehnání, nebožtík vstane a žije dál, kameny plavou, voda je plyn, já nejsem já, ty ses někdo jinej, a možná, že jsme dvojčata, jestli náhodou nejsme bramborová kaše smažená na měděnce. Probudte mě někdo! Proboha, probuďte mě!”

Příštího rána přišel do srubu návštěvník. Smoke ho znal. Byl to Harvey Moran, provozovatel všech hazardních her v Tivoli. V jeho hlubokém, drsném hlase byl nádech prosby, když se pustil do vyjednávání.

“Věc se má tak, Smoku,” začal. “Všem jste nám tady zamotal hlavu. Jsem tu za sebe a devět ostatních provozovatelů her ze všech podniků ve městě. Prostě tomu nerozumíme. Víme, že proti ruletě nikdy žádný systém nefungoval. Všichni koumáci na matematiku z vysokých škol řekli nám, profesionálním hráčům, to samý. Říkají, že ruleta sama je systém, systém sám o sobě, a proto na ni žádný jiný systém neplatí, jinak by se celá aritmetika zbláznila a mohla jít k čertu.”

V té chvíli Shorty energeticky přikývl.

“Jestliže jeden systém může potřít druhý, pak nic takového jako systém neexistuje,” pokračoval hráč. “To by pak bylo možný všechno - jedna věc by mohla být zároveň na dvou místech najednou nebo dvě věci by mohly být najednou na témže místě, které by bylo dost velký jenom pro jednu věc.”

“Inu, viděli jste mě přece hrát, “ odpověděl vzdorně. “A jestliže si myslíte, že je to jen řada šťastných náhod, tak proč si dělat starosti?”

“V tom je právě to čertovo kopýtko. Musíme si dělat starosti. Vy skutečně máte systém, ale zároveň všichni víme, že ho mít nemůžete. Pozoruju vás už pět večerů, a přišel jsem jedině na to, že dáváte přednost určitým číslům a pořád vyhráváte. - No, a tak se nás deset majitelů heren sešlo a chtěli bychom vám udělat nabídku. Do zadní místnosti u Losího parohu dáme ruletu, společně proti vám vytvoříme bank a vy proti nám budete hrát. Provedeme všechno v tichosti a úplně privátně. Jenom vy, Shorty a my. Co tomu říkáte?”

“Myslím, že by to mělo být opačně,” odpověděl Smoke. “Je na vás, abyste přišli za mnou a dívali se. Dnes večer budu u Losího parohu jako obvykle. Můžete mě pozorovat právě tak dobře tam.”

Když Smoke zaujal večer své obvyklé místo, croupier ukončil hru a oznámil:

“Konec hry, pánové - z příkazu šéfa.”

Ale majitelé heren, kteří se tu shromáždili, se nedali odbýt. V několika minutách se složili na společný bank, do něhož každý vložil tisíc dolarů, a převzali stůl.

“Tak si to s náma rozdejte,” vyzval Harvey Moran Smoka, když croupier poprvé vyslal kuličku na dráhu.

“Limit bude dvacet pět dolarů?” navrhl Srnoke.

“Samozřejmě, dejte se do toho.”

Smoke okamžitě umístil dvacet pět jednodolarových žetonů na dvojnulu a vyhrál.

Moran si setřel pot s čela. “Pokračujte,” vyzval ho. “Máme v banku deset tisíc.”

Za půldruhě hodiny patřilo těch deset tisíc Smokovi. “Bank je rozbit!” oznámil croupier slavnostně.

“Stačí vám to?” zeptal se Smoke:

Majitelé heren vyjeveně zírali jeden na druhého. Byli ochromeni a vyděšeni. Oni, ti přetučnělí chráněnci zákonů náhody, byli poraženi. Střetli se s někým, kdo měl důvěrnější znalost těchto zákonitostí nebo kdo vyznával a zvládl vyšší, dosud netušené zákony.

“Vzdáváme se,” řekl Moran, “není-liž pravda, Burku?”

Veliký Burke, majetník herny v lokále M. & G., přikývl na souhlas.

“Zřejmě se uskutečnilo nemožné,” podotkl. “Tenhle Smoke má skutečně systém, jen co je pravda, a necháme-li ho, aby hrál dál, všichni zkrachujeme. Vidím jedinou možnost, jak bychom naše stoly mohli udržet v chodu, a to je snížit limit na dolar nebo na deset centů. nebo třebas i na cent. S takovými sázkami toho za večer moc nevyhraje.”

Pohlédli na Smoka, ten však pokrčil rameny:

“V takovém případě, pánové, si budu muset najmout skupinu lidí, aby hráli u všech vašich stolů. Dám jim deset dolarů za čtyřhodinovou směnu a vydělám si pěkné peníze.”

“Pak to prostě zavřeme,” odvětil Veliký Burke. “Ledaže -,” zaváhal a přelétl zrakem své společníky, aby se přesvědčil, zda s ním souhlasí, “ledaže byste byl ochoten projednat to obchodně. Kolik byste chtěl za ten systém? Za kolik byste nám ho prodal?”

“Za třicet tisíc dolarů,” odpověděl Smoke. “Stálo by vás to každého pouhé tři tisíce.”

Chvílí spolu rozmlouvali a pak přikývli.

“A vy nám za tu sumu svůj systém prozradíte?”

“Jistěže.”

“A slíbíte, že v Dawsonu nebudete ruletu už nikdy hrát?”

“Nikoliv, pánové, to neslíbím,” řekl Smoke rozhodně. “Slíbím, že nebudu hrát podle tohoto systému.”

“Proboha!” vybuchl Moran. “Snad nemáte v záloze ještě nějaký jiný systémy, nebo jo?”

“Počkejte!” vzkřikl Shorty. “Chci si promluvit se svým pardnerem. Pojď, půjdem trochu stranou, Smoku.”

Smoke ho následoval do tichého, opuštěného kouta místnosti, kam se za nimi upřelo na sta zvědavých očí.

“Poslyš. Smoku,” šeptal mu Shorty chraptivě, “možná že to přece jen není sen. A v tom případě to prodáváš zatraceně lacino. Namouduši že držíš svět vzadu za kalhoty. Vždyť jsou v tom, člověče, milióny! Hleď z toho přece něco vytřískat.”

“A co když je to přece jen sen?” zeptal se Smoke měkce.

“Pak už jenom kvůli tomu snu vem pro všechny svatý ty profíky pořádně u huby a vymáčkni z nich co nejvíc. K čemu by vlastně byl takovej sen, kdybys ho nemoh prosnít až do ouplnýho nejzazšího sladkýho konce?”

“Naštěstí to není sen, Shorty.”

“V tom případě, jestli uděláš vejprodej za pouhejch třicet hadrů, nikdy ti to neodpustím.”

“Když to prodám za třicet tisíc, padneš mi kolem krku a probudíš se, jen abys zjistil, že jsi vůbec nesnil. Není to sen, Shorty. V takových dvou minutách zjistíš, žes byl po celou tu dobu úplně vzhůru. Ale ujišťuji tě když prodávám, je to proto, že prodat musím.”

Vrátili se ke stolu a Smoke sdělil majitelům herny, že jeho nabídka dosud platí. Nabídli mu potvrzení, že mu každý vyplatí tři tisíce dolarů.

“Žádej zlatej prach,” nabádal ho Shorty.

“Chtěl jsem vám právě dát na srozuměnou, že peníze chci vyvážené ve zlatě.”

Vlastník Losího parohu proplatil jejich potvrzení a Shorty převzal zlatý prach.

“Teď už se teda nechci probudit,” usmíval se Shorty vítězně, když potěžkával váčky. “Dohromady je to sedumdesátitisícovej sen a bylo by zatraceně nákladný otevřít oči, vysoukat se z pokrývek a jít dělat snídani.”

“Jaký je váš systém?” dožadoval se Veliký Burke. “Zaplatili jsme, a tak ho chceme.”

Smoke je odvedl k hráčskému stolu.

“Nuže, pánové, mějte chvilku strpení. Není to žádný obyčejný systém a stěží ho lze nazvat regulérním. Jeho velkou předností však je, že funguje. Mám sice jistá podezření, ale nerad bych se o nich podrobněji šířil. Dívejte se. Pane croupiere, připravte si kuličku a počkejte, až vám řeknu. Vyberu si šestadvacítku. Předpokládejme, že jsem na ni vsadil. Tak tedy, připravte se, pane croupiere. Teď!”

Kulička se rozběhla.

“Všimněte si,” pokračoval Smoke, “že přímo naproti byla devítka.”

Kulička skončila na šestadvacítce.

Veliký Burke drsně zaklel a všichni vyčkávali, co bude dál.

“Aby vyšla dvojnula, musí být naproti jedenáctka. Vyzkoušejte si to a přesvědčte se sami.”

“Ale systém?” dožadoval se Moran netrpělivě. “Víme že si umíte vybrat čísla, který vyhrávají, a taky víme který čísla to jsou, ale jak to děláte?”

“Podle odpozorovaných souvislostí. Náhodou jsem si dvakrát povšiml, že když se kulička dala do pohybu, byla u devítky. Pokaždé vyhrálo číslo šestadvacet. Pak jsem uviděl, že k tomu došlo opět. Začal jsem tedy hledat souvislosti a našel jsem je. Když je kulička u dvojnuly, vyjde číslo třicet dva, a je-li u jedenáctky, vyjde dvojnula. Nestane se to vždy, ale stane se to obvykle. Všimněte si, říkám »obvykle«. Jak jsem se již zmínil, mám jistá podezření, ale nerad bych se o nich šířil.”

Veliký Burke v náhlém záblesku pochopení vztáhl ruku, zastavil kolo a pozorně je zkoumal. Hlavy ostatních devíti majitelů heren se sklonily a zúčastnily se prohlídky. Potom se Veliký Burke náhle napřímil a pohlédl na blízká kamna.

“K čertu,” pravil, “vždyť to nebyl vůbec žádný systém. Stůl stojí příliš blízko u kamen a to zatracený kolo se zbortilo. A my jsme se div nezfamfrnili. Žádný div, že měl rád právě tenhle stůl. U jiných stolů by nevyhrál ani floka.”

Harvey Moran si zhluboka oddychl úlevou a otřel si čelo.

“No koneckonců, za to, že jsme se dověděli, že to není žádný systém, je to ještě dost laciný,” řekl. Potom mu ve tváři zacukalo, načež propukl v halasný smích a bodře plácl Smoka po zádech. “Smoku, musím přiznat, že jste nás na chvíli pořádně vyplašil. A my jsme se poklepávali po rameně a gratulovali si, že jste nechával naše stoly na pokoji. Poslouchejte,” dodal pak, obraceje se i k ostatním, “mám skutečně bezvadnou šňábu a otevřu ji, jestli mě všichni doprovodíte do Tivoli.”

Později ve srubu Shorty mlčky prohlížel a potěžkával rozličné váčky a pytlíky nadité zlatem. Konečně je naskládal na stůl, posadil se na okraj svého lůžka a začal si sundávat mokasíny.

“Sedumdesát tisíc,” počítal. “To znamená, že to váží nějakých tři sta padesát liber. A to všechno kvůli zborcenýmu kolu a bystrejm očím. Nic se nedá dělat, Smoku, požíráš to syrový, požíráš to zaživa a rochníš se v tom pod vodou i nad vodou, ale nahnals mně taky pořádně husí kůži, a stejně vím, že je to sen. Jenom ve snu se člověku dobrý věci splňujou. A já si zatraceně nepřeju, abych se probudil. Doufám, že se z toho neprobudím nikdy.”

“Upokoj a rozvesel se, starý brachu,” odvětil Smoke. “Neprobudíš se. Ostatně je spousta filosofických koumáků, kteří soudí, že lidé jsou náměsíčníci. Takže jsi v dobré společnosti.”

Shorty povstal, došel ke stolu, vybral si nejtěžší pytlík a vzal ho do náruče, jako by to bylo dítě.

“Možná že jsem náměsíčník,” pravil, “ale jak říkáš, rozhodně jsem v moc dobrý společnosti.”

V

MUŽ NA DRUHÉM BŘEHU

Stalo se to ještě před tím, než Smoke Bellew zakoupil pozemky pro novou městskou čtvrť Tralala, podnikl historickou spekulaci s vejci a zúčastnil se závodu psích spřežení o milión dolarů. Tenkrát se on a Shorty rozešli na horním Klondiku. Shorty měl za úkol vrátit se dolů po řece do Dawsonu a dát zaregistrovat několik záborů, jež si vykolíkovali.

Smoke se obrátil se spřežením psů k jihu, aby se pokusil najít Jezero překvapeni a mytické Dvě chaty. Chtěl překročit zdrojnice Indiánské řeky a neprozkoumanou horskou oblastí dojít k řece Stewartově. A kdesi v těchto divokých, nehostinných končinách bylo - podle pověstí, jež se tvrdošíjně udržovaly - Jezero překvapení, obklopené horami a ledovci, se dnem vydlážděným zlatem. Zlatokopové, jejichž jména upadla ponenáhlu v zapomenutí v mrazivých zimách předešlých let, se prý kdysi potápěli do ledových vod jezera a vynášeli odtud plné hrsti kusového zlata. V různých dobách pronikly skupiny sprospektorů odstrašující pustinou, aby prozkoumaly zlaté jezerní dno. Ale voda byla příliš studená. Někteří zahynuli již ve vodě a vytáhli je mrtvé, jiní zemřeli později na souchotiny. A jeden z nich se již nikdy nedostal na hladinu. Ti, kteří to přežili, se chtěli vrátit a jezero odvodnit, a přece se nikdo z nich nevrátil. Vždy je skosilo nějaké neštěstí. Jeden se zřítil u Čtyřicetimílové řeky do větrného okna, jiného zabili a sežrali jeho vlastní psi a třetího rozdrtil padající strom. A tak to šlo pořád dál. Jezero překvapení přinášelo neštěstí. Nikdo již nevěděl, kde vlastně leží. A zlato dosud dláždilo jeho neodvodněné dno.

Kde jsou neméně mytické Dvě chaty, se vědělo již přesněji. “Pět spánků” daleko od Stewartovy řeky po řece McQuestonově stály dva prastaré sruby. Byly tak staré, že musely být postaveny ještě dříve, než první známý zlatokop vkročil do Yukonské pánve. Potulní lovci losů, s/nimiž se setkal a s kterými rozmlouval dokonce i Smoke, tvrdili, že kdysi oba sruby našli, ale že marně hledali důl, kde oni dávní dobrodruzi nejspíše těžili.

“Přál bych si, aby ses vrátil se mnou,” řekl přernítavě Shorty, když se rozcházeli. “Jen proto, že ti něco straší v palici, nernusíš ještě lézt do neštěstí. Je to šílenej, nebezpečnej kraj, kam se chystáš. Podle toho, co jsme všecko o něm slyšeli, nemůže bejt pochyb o tom, že ten kraj je prokletej a poznamenanej smůlou od prvního kroku až do konce.”

“Žádné obavy, Shorty,” uklidňoval ho Smoke. “Udělám jen malou okružní jízdu a za šest týdnů jsem zpátky v Dawsonu. Yukonská cesta je vyježděná a asi tak prvních sto mil u Stewartovy řeky by mělo být taky vyježděno. Starousedlíci z Hendersonu mně řekli, že na podzim se po zamrznutí vydalo vzhůru několik skupin. Až se dostanu na jejich stopu, měl bych po ní urazit takových čtyřicet padesát mil denně. Nejspíš budu nazpátek nejpozději za měsíc, jen co se mně podaří přejít hory.”

“Jo, jen co se ti podaří přejít hory. Ale právě tohle přejití mně dělá starosti… No, na shledanou, Smoku. Měj oči otevřený, pokud se tejká tý smůly, to je všechno, co ti můžu radit. A nestyd’ se vrátit, když neuchvátíš žádný maso.”

Za týden byl Smoke mezi propletenými horskými pásmy jižně od Indiánské řeky. Na předělu nad Klondikem upustil saně a náklad naložil na psy. Každý ze šesti velkých huskiů nesl padesát liber. Smoke měl na zádech stejné břemeno. Razil cestu měkkým, kyprým sněhem sešlapávaje jej svými sněžnicemi, a za ním v jedné řadě běželi psi.

Miloval tento život, hlubokou arktickou zimu, tichou divočinu, nekonečná sněžná pole netknutá lidskou nohou. Nad ním se tyčily zledovatělé, bezejmenné horské vrcholky, dosud nikdy nezaznamenané na mapě. Nikdy nezahlédl v nehybném mrazivém údolním vzduchu kouř stoupající z tábora osamělého lovce. On jediný kráčel zasněným, zádumčivým tichem širé panenské pustiny.

Samota ho neskličovala. Miloval to všechno - každodenní námahu, hašteřivé psy, zřizování tábora za dlouhého arktického soumraku, jasné, zářivé hvězdy nad hlavou i ohnivou nádherou polární záře.

Zejména měl rád svůj tábor na sklonku dne. Byl to obraz, který povždy toužil namalovat a o němž věděl, že mu nikdy nevymizí z paměti: udusané místo ve sněhu, kde hořel táborový oheň; lůžko - dvě pokrývky z králičích koží rozprostřené přes čerstvě nasekané smrkové větve; jeho přístřeší - kus plachtoviny zavěšený tak, aby zachycoval i odrážel teplo sálajícího ohně; začouzená konvice na kávu a pánev, jež stály na poleně: mokasíny navlečené na tyčích, aby uschly: sněžnice zabodnuté do sněhu; na druhé straně ohně psi choulící se blíže k plarnenům, aby se zahřáli, hloubaví i dychtiví, chundelatí a ojínění, s hustými, nádhernými ocasy, ochranlivě stočenými kolem běhů. A všude kolem, jen trochu zatlačena do pozadí, všeobklopující stěna tmy.

V takových chvílích San Francisco, Vlna i O’Hara byli daleko, ztraceni v dávné, zašlé minulosti, pouhé stíny snů, jež nikdy nebyly skutečností. Jen stěží mohl uvěřil že kdy znal nějaký jiný život než život v divočině, a ještě těžší bylo pro něho smířit se se skutečností, že kdysi zmarnil a prolelkoval čas v bohémském vření městského života. Nyní, když byl sám a neměl s kým hovořit, mnoho přemýšlel, hluboce a prostě. Děsila ho marnost let strávených ve městě, laciná malichernost - jak se mu zdálo - školských, knižních filosofií, obratného cynismu ateliérů ci redakčních místností, pokryteckého svatouškovství obchodníků v klubech. Nevěděli, co je to jídlo, spánek nebo zdraví. Nemohli nikdy poznat, co je sžíravý pocit opravdové chuti k jídlu, nádherná bolest z únavy příval divoké, silné krve, jež při práci žhnula v celén těle jako víno.

A přece po celou tu dobu tu byl tento skvělý, moudrý spartanský širý Sever, a on o tom nevěděl. Nemohl všal pochopit, že se svými vlohami nikdy nepocítíl ani sebemenší nutkání, žádný nabádavý šepot, aby se vydal na cestu a hledal. Ale i to časem vyřešil.

“Pohled, Žluťáku. To je přece jasné.”

Pes, kterého takto oslovil, zvedl rychlými, konejšivým pohyby nejdříve jednu tlapu a pak druhou - pak je znovu obtočil huňatou oháňkou a přes oheň se na Smoka usmál.

“Herbertu Spencerovi bylo skoro čtyřicet, než si ujasnil, k čemu má největší schopnost a náklonnost. Já nejsem tak pomalý. Nemusel jsem čekat ani do třiceti, abych to objevil. Všechny mé schopnosti a náklonnosti se upínají k tomuto kraji. Skoro bych si přál, Žluťáku, abych se byl narodil jako vlče a byl po všechny své dny tvým bratrem i bratrem tvého plemene.”

Celé dny putoval bludištěm kaňonů a předělů, jež neodpovídaly žádnému racionálnímu topografickému plánu. Jako kdyby je tam byl nazdařbůh mrštil nějaký kosmický šprýmař. Marně hledal potok nebo zdrojnici, jež by skutečně tekly na jih k McQuestonově řece a k řece Stewartově.

Potom přišla horská bouře, jež hnala blizard přes změť vysokých i nízkých předělů, Nad horní lesní hranicí se bez ohně po dva dny slepě namáhal, aby se dostal do nižších poloh. Druhého dne stanul na okraji obrovské palisády. Sníh padal tak hustě, že Smoke nedohlédl k úpatí stěny a bál se sestoupit. V sněhové závěji se zabalil do pokrývek, obklopil se svými psy, ale spát se neodvážil.

Ráno, když se vichřice již vybila a ustala, vyhrabal se ze závěje, aby prozkoumal okolí. Asi čtvrt míle pod ním leželo - o tom nebylo pochyb - zasněžené jezero. Všude kolem se vypínaly rozeklané, klikaté pahorky. Odpovídalo to popisu. Poslepu našel Jezero překvapení.

“Skutečně vhodné jméno,” mumlal si o hodinu později, když sestoupil k jeho okraji. Skupina prastarých smrků tvořila jediný les, který tu rostl. Když se k nim blížil, přišel na tři zasněžené hroby označené ručně tesanými náhrobními deskami s nečitelnými nápisy. Na pokraji lesa stál malý zchátralý srub. Smoke zatáhl za petlici a vešel.

V rohu, na něčem, co kdysi bývalo lůžkem ze smrkových větví, ležela kostra dosud zahalená ve špinavé, ošumělé vypelichané kožešiny, jež zetlely v cáry.

“Poslední návštěvník jezera Překvapení,” usoudil Smoke a zvedl z podlahy hroudu zlata velkou jako dvě pěsti. Hned vedle stála plechovka od pepře naplněná nuggety s drsným neomletým povrchem, velikými jako vlašské ořechy.

Všechno se shodovalo s pověstí a Smoke bezvýhradně uvěřil, že toto zlato pochází z jezerního dna. To však bylo pod příkrovem mnoha stop ledu a zcela nedostupné. Zde se zatím nedalo nic dělat, a tak se v poledne Smoke z okraje palisády ohlédl, aby se rozloučil se svým nálezem.

“No dobře, jezero.” promluvil. “Jen si tam zůstaň a klidně odpočívej. Ale věř, že se vrátím a potom tě odvodním - ovšem jestli nepropadnu onomu prokletí a nedostane mě ona příslovečná smůla. Nevím sice, jak jsem se sem dostal, ale poznám to podle toho, jak se dostanu odtud.”

V malém údolí u zamrzlého potoka, pod útěšnými, štědrými smrky rozdělal Smoke o čtyři dny později oheň. Kdesi v bílém bludišti hor, jež nechal za sebou, leželo Jezero překvapení. Kde, to nevěděl, neboť sto hodin vysilujícího zápolení se sněhem v divoké oslepující vánici mu skrylo cestu a on si neuvědomoval, kde je “vzadu”.

Bylo to, jako by se byl právě probudil z děsivého snu. Nevěděl, zda uplynuly čtyři dny, nebo týden. Spal se psy, prodíral se přes bůhvíkolik nevysokých předělů a putoval zákruty tajemných kaňonů, jež neústily nikam. Dvakrát se mu podařilo rozdělat oheň a rozpéci zmrzlé losí maso. Ale nyní byl zde, sytý a na dobrém tábořišti. Vichřice se přehnala, vyjasnilo se, ale i ochladilo. Uspořádání krajiny bylo opět racionální. Potok, u něhož tábořil, vypadal přirozeně a směřoval, jak také měl, k jihozápadu. Jezero překvapení však bylo pro něho ztraceno - jako pro všechny, kdo je hledali v minulosti.

Půldenní cesta dolů po potoce ho přivedla k jiném většímu potoku, o němž usoudil, že je to řeka McQuestonova. Zde se mu podařilo zastřelit losa a opět jednou nesl každý jeho pes plný padesátiliberní náklad masa. A když se stočil po řece dolů, narazil na cestu vyježděnou saněmi. Poslední vánice ji překryla sněhem, ale pod ním byla vyježděná do pevna. Domníval se, že na McQuestonově řece vznikly dva tábory a toto že je spojovací cesta mezi nimi. Dvě chaty byly zřejmě již objeveny a u nich asi vznikl dolní tábor; Smoke se tedy pustil dolů po proudu.

Když se večer utábořil, bylo čtyřicet pod nulou a usínal s myšlenkou, jací asi jsou to lidé, kteří znovunalezli Dvě chaty, a jestli se mu příští den podaří tam dorazit. Za prvního rozbřesku byl Smoke již na cestě a snadno sledoval zpola ztracenou stezku a sešlapával sněžnicemi napadaný sníh, aby se psi do něho nebořili.

A pak to přišlo - náh1e a neočekávaně, a přepadlo ho to právě v ohybu řeky.

Zdálo se mu, že to zaslechl a ucítil současně. Zprava zazněl výstřel z pušky a střela, jež mu ve výši ramene prorazila eskymácký plášť - parku - i vlněný kabát, ho prudkostí nárazu napolo otočila. S nohama zkroucenýma ve sněžnicích zakolísal a učinil nemotorný, klopýtavý krok, aby udržel rovnováhu. Hned nato uslyšel další třesknutí pušky; tentokrát ho však střela minula. Dá již nečekal. Vrhl se kupředu a snažil se po sněhu doběhnout pod ochranu pobřežních stromů, které byly sto yardů daleko. Znovu a znovu se ozývaly výstřely a Smoke si nepříjemně uvědomoval, že mu po zádech stéká teplá stružka krve.

Vyšplhal se na břeh - psi se namáhavě, neohrabaně vydrápali za ním - zakličkoval mezi stromy, vyklouzl ze sněžnic a vrhl se k zemi. Pak se pomalu připlížil k okraji podrostu a opatrně vyhlédl ven. Nikoho však nespatřil. Ten, kdo na něho střílel, ležel tiše mezi stromy na protějším břehu.

“Jestli se něco nestane hodně brzy,” zamručel, když uplynulo již asi půl hodiny, “budu se muset odplížit rozdělal oheň, jinak mně zmrznou nohy. Copak bys dělal ty, Žluťáku, kdybys ležel v takovém mraze a krevní oběh by ti ponenáhlu slábl a nějaký chlapík by tě chtěl prostřílet jako řešeto?”

Zalezl několik yardů nazpět, udusal sníh a chvíli poskakoval, dokud se mu v nohách nerozproudila krev. Tak se mu podařilo přečkat další půlhodinu. Potom uslyšel nepochybný cinkot rolniček psího spřežení jedoucího vzhůru po řece. Vyhlédl a v ohybu řeky uzřel saně. Doprovázel je jediný muž, jenž se lopotil u řídicí tyče a vytrvale pobízel psy kupředu. Pro Smoka to byl takřka otřes, neboť to byla první lidská bytost, kterou spatřil od chvíle, kdy se před třemi týdny rozešel se Shortym.

Hned nato si však uvědomil, že na druhém břehučíhá potenciální vrah.

Aniž se ukázal, varovně zahvídl. Muž ho však neslyšel a vytrvale se blížil. Smoke zahvízdal znovu, tentokrát hlasitěji. Muž zakřičel na psy, zastavil a pootočil se k Smokovi. A právě v té chvíli zazněl výstřel. V příštím okamžiku vypálil Smoke do lesa, ve směru, odkud třeskla rána. Člověk na řece býl však zasažen. Náraz vysokorychlostní střely jim otřásl. Podivně klopýtl k saním a zpola upadl. Ještě se mu podařilo vytrhnout pušku zpod popruhů, jimiž byl upevněn náklad, ale když se pokusil zalícit, zlomil se v pase, pomalu se zhroutil a těžce dosedl na saně. Nemířená rána vyšla nazdařbůh a on sklesl nazad a převalil se přes roh nákladu, takže Smoke mohl vidět jen jeho nohy a břicho.

Zezdola se ozvaly další rolničky. Muž se již nehýbal.

Ohybem řeky se blížily troje saně doprovázené asi půltuctem psovodů. Smoke varovně vykřikl. ale to už si muži povšimli saní před sebou a tryskem k nim uháněli. Z druhého břehu se však již neozvaly žádné výstřely. Smoke pobídl psy, aby šli za ním, a vyšel na volné prostranství. Muži vykřikli. Dva z nich strhli rychle s pravé ruky rukavice a zamířili na něj pušky.

“Tak pojď, ty mizernej vrahu!”, rozkázal Smokovi jeden z nich, vysoký chlapik s černým vousem. “A hezky odhoď tu bouchačku do sněhu.”

Smoke zaváhal, pak pustil ručnici a přiblížil se k nim.

“Prošacuj ho, Louísi, a vem mu zbraně!” nařídil černovous.

Smoke usoudil, že Louis je, jako většina z nich, kanadský Francouz, který dříve než se stal zlatokopem. se nejspíš zabýval výkupem a přepravou kožešin.

Při prohlídce našli jěn lovecký nůž a ten Smokovi odebrali.

“A teďka, co můžeš říct na svou obranu, cizinče, dřív než tě odprásknu?” zeptal se vousáč.

“Že se mýlíte, když si myslíte, že jsem toho muže zabil,” odpověděl Smoke.

Jeden z mužů vykřikl. Při své obchůzce vzhůru po řece našel stopy, kde Smoke opustil cestu, aby se schoval na břehu, a teď sděloval ostatním, co nalezl.

“Proč jsi zabil Joea Kinada ? ” zeptal se vousáč .

“Říkám vám, že jsem ho nezabil,” začal Smoke.

“Nač se o tom bavit. Chytili jsme vás při činu. Tamhle jste opustil cestu, když jste ho slyšel přijíždět. Leh jste si mezi stromy a zastřelil jste ho ze zálohy. Střílel jste na krátkou vzdálenost. Nemoh jste ho minout. - Pierre, jdi a přines pušku, kterou odhodil.”

“Myslím, že byste mě měli nechat, abych vám vysvětlil, co se skutečně stalo.” bránil se Smoke.

“Drž hubu!” zavrčel na něj muž s černým vousem.

“Počítám, že nám to řekne ta puška dost dobře sama.”

Všichni bedlivě prohlíželi Smokovu ručnici. Vyňali náboje a přepočítali je a pak zkoumali ústí hlavně a závěr.

“Jediná rána,” usoudil vousáč.

Pierre, jehož nozdry se chvěly a roztahovaly jako nozdry losa, přičichl k dolní části hlavně. Docela čerstvej výstřel,” poznamenal.

“Dostal ránu do zad,” řekl Smoke. “Když byl zasažen, díval se směrem ke mně. Musíte z toho přece vidět, že ho střelil někdo z druhého břehu.”

Vousáč chvilku uvažoval, ale pak zavrtěl hlavou. “Ne, tohle nesedí. Obraťte ho, aby byl obličejem k druhýmu břehu. Ano, tak je to. Takhle jste ho střelil zad. - Chlapci, jděte se některej z vás podívat nahoru a dolů po cestě, jestli tam snad přece jenom najdete nějaký stopy, který odbočujou k druhýmu břehu.”

Ale na té straně byl sníh netknutý.

Vousáč se sklonil nad mrtvým tělem, a když se napřímil, držel v ruce -vlnitý, chundelatý kožešinový chuchvalec. Rozcupoval ho a uvnitř nalezl střelu, která proletěla tělem zavražděného. Hrot měla rozpláclý do velikosti půldolaru, její zadní část, opatřená ocelovým pláštěm, však poškozena nebyla. Vousáč srovnal střelu s náboji ve Smokově opasku .

“Tohle je tak jasnej důkaz, že by přesvědčil i sleoýho, cizinče. Má měkkou špičku a ocelovej plášť - vaše má měkkou špičku a ocelovej plášť. Je to třiatřicítka – vaše je třiatřicítka. Vyrobila ji firma J. & T. Arms Company - vaši vyrobila firma J. & T. Arms Company. A teď pudem na břeh a podíváme se, jak jste to vlastně proved.”

“I na mě někdo střílel ze zálohy,” namítal Smoke, “Podívejte se, jakou mám díru v kožichu!”

Zatímco si ji černovous prohlížel, jeden z mužů otevřel závěr pušky mrtvého. Všem bylo zřejmé, že z ní bylo jednou vystřeleno. V komoře byla stále ještě prázdná nábojnice.

“Je to zatracená škoda, že tě nebohej Joe nedostal,” pravil černovous trpce. “Ale na to, že měl v sobě takovou díru, to udělal ještě až moc dobře. Pojďte … - vy … “

“Prohledejte nejdřív druhý břeh, ” naléhal Smoke .

“Ty drž hubu a koukej sebou pohnout a nech mluvit fakta.”

Opustili cestu na témž místě, kde dříve odbočil Srnoke, vylezli na břeh a vešli mezi stromy .

“Tady tancoval, aby si zahřál nohy,” ukazoval Louis. Tudle lez po břiše a támhle se opřel o loket, když střílel. “

“A tady máte prázdnej náboj, kterým to udělal,” podotkl vousáč, když našel nábojnici. “Chlapci, teď už zbejvá jen jediná věc, kterou musíme udělat.”

“Mohli byste se mě aspoň zeptat, proč jsem vlastně vystřelil. “

“A já bych ti moh vrazit zuby do držky, jestli se ještě jednou budeš do toho plést a budeš vyrušovat svejma návrhama. Na otázky budeš odpovídat až potom. - Tak teda, chlapci. Jsme slušný lidi, který ctěj zákon, a musíme tuhle záležitost vyřídit správně a obvyklým regulérním způsobem. Jak daleko myslíš, že jsme už ujeli, Pierre?”

“Takovejch dvacet mil, to už jistě.”

“Dobrá. Zahrabeme tu náklad a vrátíme se s tímhle chlapem a s ubohým Joem zpátky ke Dvěma chatám. Počítám, že jsme toho viděli už dost a že toho můžem dosvědčit tolik, aby se svatosvatě houpal”

Byly tři hodiny po setmění, když nebožtík, Smoke a ti, kdo ho zajali, dospěli do tábora u Dvou chat. Za svitu hvězd se Smokoví zjevil asi tak tucet nedávno postavených srubů. Choulily se kolem, většfho, staršího srubu stojícího na rovince na břehu řeky. Smoka vstrčili do této veliké, starší chaty. Obýval ji mladý obr s manželkou a slepým starcem. Žena - její muž ji nazýval Lucie - byla hranatá, hromotlucká bytost, s jakou je možno se často setkat na pomezí civi1izace. Stařec býval dlouhá léta traperem na Stewartově řece, ale minulé zimy oslepl. Tábor u Dvou chat - jak se Smoke později dověděl - vznikl loni na podzim, kdy sem na šesti lodích naložených výstroji a zásobami a poháněných bidlováním připlulo asi dvanáct mužů. Zde, na místě, kde stávaly Dvě chaty, našli starého trapera a kolem jeho srubu si zbudovali svá obydlí. Pak přibyli další - ti sem dorazili se psími spřeženími po zasněžené, zamrzlé řece -, a tak se počet zdejších obyvatel ztrojnásobil. V táboře bylo dost masa a našli i zlatonosný písek - třebaže ne příliš výnosný -, z něhož těžili zlato.

V pěti minutách po jejich příjezdu se ve srubu shromáždili všichni obyvatelé tábora. Smoka strčili do kouta a pak ho bud’ ignorovali, nebo se na něho zlověstně mračili; ruce i nohy měl svázané řemeny z losí kůže, a tak jen nečinně přihlížel. Napočítal v místnosti třicet osm mužů, divokých, drsných chlapíků, vesměs z pomezí Spojených států nebo ze severní Kanady.

Muži, kteří ho zajali, museli vypravovat znovu a znovu celý příběh, každý ve středu rozčilené a nepřátelsky se tvářící skupinky. Již se začaly ozývat i hrozivé hlasy:

“Lynčujme ho. Proč by se mělo ještě čekat?” a v jednu chvíli se několika mužům podařilo jen s velkým usilím strhnout zpátky obrovitého Ira, jenž se chtěl vrhnout na bezbranného zajatce a zbít ho.

Když. Smoke počítal muže v místnosti, náhle si povšiml známé tváře. Nebyl to nikdo jiný než Breck, onen muž, s jehož lodí Smoke projel peřejemi Krabicového kaňonu a Bílého koně. Divil se, že k němu Breck nepřišel a nepromluvil s ním; sám však nedal najevo, že ho zná. Později když Breck na něj nenápadně zamrkal, Smoke pochopil.

Vousáč - zde ho nazývali Eli Harding - konečně rázně ukončil diskusi o tom, zda má být zajatec okamžitě lynčován, či nikoliv.

“Tak počkat!” zařval. “Jen hezky klidně a žádný rozčilování. Ten člověk patří mně! Chytil jsem ho já a já jsem ho sem taky přived. Myslíte si, že jsem se s ním táhmul celou tu cestu jen proto, abyste ho lynčovali? Na to můžete vsadit krk, že ne. To jsem moh udělat sám, když jsem ho dopad. Přived jsem ho, aby byl spravedlivě a nestranně souzenej, a přísámbohu spravedlivě a nestranně souzenej taky bude. Je bezpečně a důkladné svázanej. Hoďte ho tady na lůžko, ať tu zůstane do rána a tady ho zejtra taky budem soudit.”

Smoke se probudil. Jak ležel obrácen ke stěně, do ramen se mu zařezával průvan, ostrý a mrazivý jako rampouch. Když ho přivázali k lůžku, žádný takový průvan tam nebyl. Nyní však studený venkovní vzduch, ženoucí se do vytopeného srubu pod tlakem padesáti stupňů pod nulou, byl dostatečným svědectvím, že někdo zvenčí odstranil ucpávku z mechu, která utěsňovala klády. Zkroutil se, pokud mu to pouta dovolovala, a natáhl krk až se mu podařilo k mezeře přitisknout rty.

“Kdo je tam?” zašeptal.

“Breck,” zněla tichá, takřka nezřetelná odpověď. “Prostrčím vám nůž.”

“To není nic platné,” odvětil Smoke. “Nemohu ho použít. Mám ruce svázané na zádech a připoutané k noze lůžka. Kromě toho tou škvírou byste nůž asi neprostrčil. Ale něco se musí stát. Ti chlapíci mají tisíc chutí, aby mě oběsili, a jistě víte, že jsem toho muže nezabil.”

“O tom jste se nemusel vůbec zmiňovat, Smoku. A jestli jste ho zabil, jistě jste měl pro to důvod. Ale o to se teď vůbec nejedná. Chci, abyste se z toho nějak dostal. Je to drsná, neurvalá cháska. Však jste je viděl. Jsou odříznuti od světa a dělají si a prosazují své vlastní zákony - ve shromážděních zlatokopů, víte? Už se vypořádali se dvěma chlapy - oba byli zloději potravin. Jednoho vyhnali z tábora pěšky bez jediné unce jídla a bez zápalek. Urazil asi čtyřicet mil a vydržel dva dny, než zmrzl. Před čtrnácti dny vyhnali druhého. Dali mu na vybranou: buď žádné jídlo, nebo deset šlehů za každý jednodenní příděl. Vydržel čtyřicet ran a pak omdlel. A teď mají vás a každý z nich je přesvědčen, že jste Kinada zabil.”

“Člověk, který zabil Kinada, střílel také na mě. Střela mi sedřela kůži na rameně. Přimějte je, aby odložili soud, dokud někdo neprohledá břeh, kde se ukrýval vrah.”

“To by bylo marné. Uvěřili důkazům, které jim předložil Harding a těch pět Francouzů, kteří s ním byli. Kromě toho ještě nikoho neoběsili a jsou do toho celí diví. Víte, už to tady začalo být trochu jednotvárné. Žádný z nich nenašel nic skutečně velkého a hledat pořád Jezero překvapení je už omrzelo. Na počátku zimy podnikli několik výprav, ale to už je teď všechno pryč. Taky se u nich začínají objevovat kurděje. Prostě jsou zralí pro nějaké to vzrušení.”

“A jak to vypadá, já jim ho asi poskytnu. Poslouchejte, Brecku, jak jste se vlastně dostal mezi takové despatáty? “

“Když jsem získal zábor na potoce Squaw a sehnal několik lidí, aby mi tam pracovali, pustil jsem se sem po Stewartově řece, abych našel Dvě chaty. Oni mě však předběhli, a tak jsem se vydal po řece trochu výše. Vrátil jsem se právě včera, poněvadž mně došlo jídlo.”

“Našel jste něco?”

“Nic zvláštního. Ale zabývám se projektem na hydraulickou těžbu, který by se tu dal skvěle uplatnit, až bude tenhle kraj zpřístupněn. Mám na mysli buď to, nebo rypadlo na rýžování zlata.”

“Počkejte,” přerušil ho Smoke. “Mějte jenom minutku strpení, musím si něco promyslet.”

Zatímco začal rozvíjet nápad, který mu bleskl hlavou, intenzívně si uvědomoval oddychování a chrápání spáčů.

“Poslyšte, Brecku, rozdělali rance s masem, které jsem naložil na psy?” zeptal se.

“Asi tak dva. Díval jsem se, když je rozbalovali. Dali je do Hardingova krechtu.”

“Našli něco?”

“Jenom maso.”

“Výborně. Musíte se dostat do rance z režného plátna, na kterém jsou záplaty z losí kůže. Najdete tam několik liber kusového zlata. Nikdo v tomhle kraji takové zlato ještě neviděl. A teď co máte udělat. Poslouchejte … “

Asi za čtvrt hodiny Breck, ted’ již dokonale poučený, odešel. Při loučení si jen naříkal, že mu mrznou prsty u nohou. Srnoke, jehož vlastní nos a tvář v blízkosti škvíry silně prochladly, si je třel asi půl hodiny o přikrývky, dříve než ho pálení a bodání obnovujícího krevního oběhu přesvědčily, že tkáň je již mimo nebezpečí.

“Mně už nemusí nikdo nic vykládat. Je přece jasný, že Kinada zabil on. Všecko jsme slyšeli už včera večer. Jakou to má cenu, probírat to všecko ještě jednou? Já hlasuju: vinen!”

Tak začalo soudní přelíčení se Smokem. Muže, který takto promluvil, pohyblivého, pružného chlapíka z Colorada, zřejmě velmi podráždilo a silně znechutilo, že Harding jeho návrh na rychlé řešení odmítl a žádal, aby se přelíčení konalo řádně, a že jmenoval jistého Wilsona soudcem, jenž měl celému shromáždění předsedat. Porotou bylo obyvatelstvo osady Dvou chat, třebaže po krátké debatě bylo Lucii jakožto ženě upřeno právo, aby hlasovala o Smokově vině a nevině.

Zatímco se všechno tohle odehrávalo, Smoke, vklíněný do rohu lůžka, vyslechl rozhovor mezi Breckem a jakýmsi zlatokopem .

“Neprodal byste padesát liber mouky?” vyptával se Breck.

“Nemáte tolik zlatýho prachu, abyste moh zaplatit, co za ni chci,” odpověděl.

“Dám vám dvě stovky.”

Muž zavrtěl hlavou.

“Tři sta. - Tři sta padesát.”

Při čtyřech stech muž konečně přikývl. Pojďte do mýho srubu, odvážíme tam zlato.”

Protlačili se ke dveřím a vyklouzli ven.

Po několika minutách se Breck vrátil sám.

Právě vypovídal Harding, když Smoke zpozoroval, že se dveře pootevřely a objevila se v nich tvář muže, který prodal Breckovi mouku. Muž dělal zuřivé grimasy a důrazně kýval na někoho uvnitř. Od kamen vstal jakýsi chlapík a začal se prodírat ke dveřím.

“Kam jdeš, Same?” zeptal se Shunk Wilson.

“Jsem hned zpátky,” vysvětloval Sam. “Musím si jen na chvilku odskočit.”

Pak Smokovi dovolili, aby kladl otázky svědkům. Právě vyslýchal Hardinga, když se zvenčí ozvalo kňučení zapřažených psů a svištění a vrzání sanic.

Kdosi u dveří vyhlédl ven.

“Je to Sam se svým pardnerem a se spřežením psů; ženou si to jak ďábli ke Stewartově řece,” oznamoval.

Dlouho nikdo nepromluvíl, jenom na sebe všichni významně pohlíželi, ale v nacpané místnosti zavládl všeobecný neklid. Koutkem oka Smoke zahlédl, jak si spolu šeptají Breck, Lucie a její manžel.

“Heleďte,” pravil Shunk Wilson Smokovi nevrle, “zkraťte to vyptávání. Víme, co se snažíte dokázat - že druhej břeh nebyl prozkoumanej. Svědek to přiznává. My to přiznáváme. Nebylo to zapotřebí. K tomu břehu nevedly žádný stopy. Sníh tam byl neporušenej.”

“Ale přesto někdo na tom protějším břehu byl,” trval na svém Smoke.

“Tohle nemůže obstát, mladíku. Není nás právě moc tady na McQuestonově řece a o každým dobře víme.”

“A kdo byl ten muž, kterého jste vyhnali z tábora před dvěma týdny?” dožadoval se Smoke.

“Alonzo Miramar. Mexikánec. Ale co s tím má společnýho tenhle zloděj potravin?”

“Nic, jenom to, že nevíte o něm, pane soudce.”

“Šel dolů po řece, ne vzhůru.”

“Jak můžete vědět, kam vlastně šel?”

“Viděl jsem ho odcházet.”

“A to je všechno, co víte o jeho dalším osudu?”

“Ne, to není všechno, mladej muži. Vím - a víme to všichni - že měl jídlo akorát na čtyry dny a žádnou pušku, aby si moh nalovit zvěř. Jestli se mu nepodařílo dojít do osady na Yukonu, pak už dávno natáh bačkory.”

“Předpokládám, že taky dobře víte o každé pušce v této krajině.” podotkl se zřejmým záměrem Smoke.

Shunk Wilson se rozzlobil: “Člověk by si pomalu myslel, že já jsem obžalovanej, jak po mně házíte otázkama. Vemem dalšího svědka. Kde je Francouzskej Louis?”

Zatímco se Louis prodíral kupředu, Lucie otevřela dveře .

“Kam jdete?” zakřičel Shunk Wilson.

“Nevím, proč bych tu musela bejt,” řekla vzdorně. “Nesmím hlasovat, a navíc můj srub je tak narvanej, že se tu nedá dejchat.”

Za několik minut ji následoval její manžel. Soudce byl na to upozorněn teprve zvukem zavíraných dveří.

“Kdo to zas odešel?” přerušil Pierrovu výpověď.

“Bill Peabody. Říkal, že se chce na něco zeptat ženy, ale že bude hned zpátky,” odpověděl kdosi.

Místo Billa se však vrátila Lucie, svlékla si kožich a zaujala své staré místo poblíž kamen .

“Počítám, že nemusíme vyslejchat další svědky,” rozhodl Shunk Wilson, když Pierre skončil. “Víme, že můžou dosvědčit jen to, co jsme tady už slyšeli. Poslyš, Sorensene, jdi a přiveď zpátky Billa Peabodybo. Brzy budem h1asovat o rozsudku. - Tak, cizinče, teď můžete povstat a říct nám, jak se to teda podle vás stalo. A zatím, abysme se zbytečně nezdržovali, dám kolovat obě ručnice, náboje a kulku, kterou byla provedena ta vražda.”

Když byl Smoke uprostřed vyprávění, jak se vlastně dostal do tohoto kraje, a právě ve chvíli, kdy líčil, jak byl sám přepaden ze zálohy a jak utekl na břeh, rozzlobený Shunk Wilson ho přerušil:

“Heleďte se, mladíku, jakej to má smysl, svědčit takovým způsobem? Jenom tím maříte drahocennej čas. Samozřejmě že máte právo lhát, abyste si zachránil krk, ale my nestrpíme takový nesmysly. Puška, náboje a kulka, která zabila Joea Kinada, jsou proti vám. - K čertu, co je to zase? Otevřte, někdo dveře!”

Dovnitř se nahrnul mráz a ztvárnil se a zhutněl v teple místnosti, zatímco otevřenými dveřmi bylo slyšet kňučení psů, které rychle zaniklo v dálce.

“Je to Sorensen a Peabody,” zvolal kdosi. Práskaj do psů bičem a hrnou si to dolů po řece, jak nejrychlejc můžou.”

“Kruci, co to má zna … ?” Shunk Wilson se zarazil, čelist mu poklesla a zadíval se na Lucii. “Počítám, že byste to mohla vysvětlit vy, paní Peabodyová. “

Paní Peabodyová pohodila hlavou a vzdorně semkla rty. Zlobný, podezíravý pohled Shunka Wilsona se srneknul na Brecka a ulpěl na něm.

“Počítám, že teda tenhle novej příchozí. se kterým jste si špitala, by nám to moh vysvětlit, kdyby chtěl.”

Breck - celý nesvůj - zjistil, že jsou na něho upřen všechny zraky.

“Sam se s ním taky zakecal, dřív než odsud vypad,” podotkl jeden z mužů.

“Koukněte se, pane Breck,” pokračoval Shunk Wilson “rušil jste vážným způsobem soudní přelíčení a musíte vysvětlit, co to má znamenat. O čem jste si tam šeptali?”

Breck si bojácně odkašlal a odpověděl:

“Jenom jsem si chtěl koupit nějaké potraviny.”

“Za co?”.

“Samozřejmě za zlatý prach.”

“Odkud ho máte?”

Breck neodpověděl.

“Motal se a čenichal nahoře na Stewartově řece,” prohodil jeden z mužů. “Narazil jsem na jeho tábor před tejdnem, když jsem byl na lovu. A musím říct, že se tvářil náramně tajnůstkářsky.”

“Ten zlatý prach není odtamtud,” bránil se Breck. “Tam je jenom nevýnosný písek k hydraulickému těžení”

“Přineste sem svůj váček, ať se na ten váš prach podíváme.”

“Říkám vám přece, že není odtamtud.”

“No podíváme se na něj tak jako tak, jen ho přineste.”

Breck se zatvářil, jako by chtěl odmítnout, ale všude kolem sebe viděl výhružné obličeje. Váhavě se hrabal v kapsách kabátu. Jak vytahoval a nesl plechovku od pepře, zarachotilo v ní něco pevného.

“Vyndejte to všechno!” zahřměl Shunk Wilson.

A pak se objevil obrovský nugget veliký jako dvě pěsti, žlutší než všechno zlato, které kdokoliv z přihlížejících kdy spatřil. Shunk Wilson zalapal po dechu. Asi půl tuctu mužů, sotvaže zlato zhlédli, se vrhlo ke dveřím. Dostihli je zároveň, s klením a strkáním se srazili, ucpali je a pak se vyhrnuli ven. Soudce vysypal obsal plechovkv od pepře na stůl a pohled na hrubé, kusové zlato způsobil, že se ke dveřím vrhl další půltucet mužů.

“Kam jdeš?” zeptal se Eli Harding, když Shunk vyskočil, aby je následoval.

“Samozřejmě pro psy.”

“Copak ho neoběsíte?”

“To by teď zabralo moc času. Však on vydrží, než se vrátíme, a tak mám takovej dojem, že přelíčeni je nejspíš odročený. Teď není čas na nějaký zdržovačky.”

Harding ještě vábal. Zuřivě pohlédl na Smoka, uviděl Pierra, jak kývá ode dveří na Louise, naposled se ještě podíval na kusové zlato ležící na stole a pak se rozhodl.

“Nemělo by žádnou cenu, kdyby ses pokoušel utýct, zavrčel přes rameno na Smoka. “Kromě toho si vypůjčím tvý psy.”

“Co se tu děje? Zase nějaká ta jejich blbá vejprava?” zeptal se starý traper podivnou nedůtklivou fistulí, kdy do ztichlé místností pronikly výkřiky mužů, štěkot a kňučení psů a svištění saní.

“To víte, že jo,” odpověděla Lucie. “A nikdy jsem ještě neviděla takový zlato. Jen si ho ohmatejte, dědo.”

Dala mu veliký nugget do ruky, ale jeho to zajímalo jen málo.

“Bejval to náramně dobrej kraj na kožešiny - náramně dobrej, dokud sem nepřtšli ty zatracený zlatokopové a nezaplašili zvěř bůhvíjak daleko,” stěžoval si.

Otevřely se dveře a vstoupil Breck.

“No tak my čtyři jsme jediní, kdo tady v táboře zůstali,” řekl. “Ke Stewartově řece je to zkratkou, kterou jsem šel já, čtyřicet mil, a ani nejrychlejší z nich nemůže tu okružní jízdu urazit dřív než za takových pět nebo šest dní. Ale i tak je načase, Smoku, abyste vyrazil.”

Breck přeřízl svým loveckým nožem Smokova pouta a pohlédl na ženu.

“Doufám, že proti tomu nic nenamítáte,” řekl s významnou zdvořilostí.

“Ale jen si dělejte co chcete a na mě nedbejte. Když nejsem dost dobrá, abych člověka pověsila, nejsem ani dost dobrá, abych ho zadržela.”

Smoke povstal a třel si zápěstí tam, kde řemeny překážely volnému průchodu krve .

“Už jsem pro vás přichystal ranec,” oznamoval Breck. Zásobu jídla na deset dní, pokrývky, zápalky, tabák, sekyru a pušku.”

“Dejte se na cestu,” povzbuzovala ho Lucie. “Držte se spíš při vrcholcích, cizinče, a utíkejte tak rychle, jak jen vám to pánbůh dovolí.”

“Dřív než vyrazím, pořádně se najím,” řekl Smoke. “A až vyrazím, půjdu po McQuestonově řece vzhůru, ne dolů. Prohledám druhý břeh a poohlédnu se po tom člověku, který se dopustil té vraždy.”

“Jestli dáte na mou radu, pustíte se dolů po Stewartově řece a pak po Yukonu,” namítal Breck. “Až se ta banda vrátí, budou vidět rudě.”

Smoke se zasmál a zavrtěl hlavou.

“Nemůžu utéct z tohoto kraje, Brecku. Mám tady jisté zájmy. Našel jsem totiž Jezero překvapení. Odtamtud pochází tohle zlato. Kromě toho si vzali mé psy a musím tu počkat, až mně je vrátí. A také vím, na čem jsem. Tam na břehu byl skutečně ukrytý nějaký člověk a skoro se mu podařilo vystřílet na mě celý svůj zásobník.”

Asi za půl hodiny, když měl před sebou na talíři veliký řízek losího masa a u úst objemný hrnek kávy, Smoke se náhle napolo vztyčil ze židle, neboť byl první, kdo zaslechl ty zvuky. Hned potom Lucie otevřela dveře.

“Buď zdráv, Spikeu, dobrý den, Methody!” vítala dva ojíněné muže, kteří se skláněli nad břemenem na saních.

“Právě jsme přijeli z Horního tábora,” řekl jeden z nich, když vklopýtali do místnosti s předmětem zabaleným v kožešiny, “ a tohle jsme našli cestou. Myslím, že je s ním konec.”

“Položte ho na zadní lůžko,” řekla Lucie. Pak se sklonila a odhrnula kožešiny. Zjevil se obličej, který tvořily především veliké tmavé strnule hledící oči a snědá kůže, strupatá od několikerého omrznuti a těsně lnoucí k lícním kostem.

“Ale vždyť je to Alonzo!” zvolala. “Ach ty nebohý, vyhladovělý chudáčku.”

“To je ten muž z druhého břehu,” řekl Smoke Breckovi tlumeně.

“Našli jsme ho, jak drancuje krecht, kterej si udělal Harding,” vysvětloval jeden z mužů. “Jedl syrovou mouku a zmrzlou slaninu, a když jsme ho našli, brečel a kňučel jako děcko. Jen se na něj podívejte. Je polomrtvej hladem a z větší části zmrzlej. Každou chvíli s ním musí bejt konec.”

Za půl hodiny, když přetáhli kožešiny přes obličej nehybné postavy na lůžku, oslovil Smoke Lucii:

“Kdybyste se nezlobila, paní Peabodyová, poprosil vás ještě o jeden řízek. A jestli by mohl být tlustý a raději ne tak propečený. Jsem totiž tak trochu masožravec, víte?”

VI

ZÁVOD O ČÍSLO TŘI

“Che! Tak ty ses teda navlík do svátečního.” Shorty si prohlížel svého přítele s předstíranou bostí a Smoke, který se marně snažil vyhladit záhyby na pomačkaných kalhotách, byl trochu podrážděný.

“No koneckonců na to, žes ty hadry koupil z druhé ruky, ti padnou ještě dost dobře,” pokračoval “Kolik tě stály ?”

“Sto padesát za celý oblek,” odvětil Smoke. “Ten chlapík měl skoro stejnou figuru jako já. Myslel jsem, že je to docela rozumná cena. Co se ti vlastně na nich nelíbí?”

“Komu? Mně? Co by se mně nelíbilo? Jen jsem si tak myslel, že na požírače masa, kterej dojel do Dawsonu v ledový skrumáži s veškerým jídlem žádným, s jediným prádlem, s prašivejma, vypelichanejma mokasínama a v pracovních hadrech, který jako by byly přestály ztroskotání škuneru Hesperu, je to náramnej pokrok. Cosi náramně nóbl, pardnere. Poslyš … “

“No copak bys chtěl vědět?” zeptal se Smoke nedůtklivě.

“Jak se jmenuje ta holka?”

“Tady nejde o žádnou holku, příteli. Když už to musíš vědět, tak jdu na dinner k plukovníku Bowiemu. Kámen úrazu je v tom, Shorty, že mně závidíš, protože já si jdu do vyšší společnosti, a tebe nepozvalí.”

“Nepřijdeš trochu pozdě?” vyptával se Shorty se zájmem.

“Jak to myslíš?”

“Inu, na ten dinner. Než se tam přihrneš, budou už večeřet.”

Smoke se právě chystal podat mu vysvětlení plné důmyslného sarkasmu, ale pak si povšiml veselého zamžikání v očích svého společníka a mlčel. Oblékal se dále a prsty, jež pozbyly někdejší obratnosti, se snažil uvázat si na své měkké bavlněné košili motýlka.

“Škoda že sem poslal všechny svý škrobený košile do prádelny,” mumlal účastně Shorty. “Byl bych ti moh nějakou poskytnout.”

V té chvíli Smoke již zápolil s párem polobotek. Tlusté vlněné ponožky se však do nich nevešly. Prosebně vzhlédl k Shortymu, ten však zavrtěl hlavou.

“Kdepak. I kdybych nějaký tenký měl, nepůjčil bych ti je. Jen se vrať k mokasínům, pardnere. V takovejchhle tenkostěnnejch módních šlupičkách ti omrznou prsty u nohou jedna dvě.”

“Zaplatil jsem za ně patnáct dolarů, a to jsem je koupil z druhé ruky,” bědoval Smoke.

“Myslím, že žádnej chlap tam nebude bez mokasínů,” utěšoval ho Shorty.

“Ale mají tam být i ženy. Představ si, že budu sedět se skutečnými, živými, opravdovými ženami - s paní Bowieovou a ještě s několika dalšími, jak mi řekl plukovník.”

“No, mám za to, že jim tvý mokasíny chuť k jídlu nepokazej, “ poznamenal Shorty. “Rád bych věděl, co na tobě plukovník vlastně chce.”

“To nevím, ledaže by se byl doslechl, že jsem našel Jezero překvapení. Bude třeba celého jmění k tomu, aby se odvodnilo, a Guggenheimové hledají možnosti, kam investovat peníze.”

“Jo, to by myslím mohlo bejt ono. - - - No tak je to správný, pardnere, jen se hezky drž mokasínů. - No hrome! To sako máš ale pořádně zmačkaný a řek bych, že na tobě trochu šponuje. Tak trochu tě to stahuje v pase. No, nedá se nic dělat, ale jestli se moc nadlábneš, určitě ti praskne. A hlavně dej pozor, kdyby některá z těch dam upustila kapesník, abys ho nezvedal. Klidně ho nech ležet. Nevšímej si toho a nic nesbírej, to ti důtklivě kladu na srdce. Prostě ať už budeš dělat cokoliv, tohle nedělej.”

Jak se slušelo na skvěle placeného experta a představitele bankovního domu Guggenheimů, plukovník Bowie bydlel v jednom z nejnádhernějších srubů v Dawsonu. A zde se Smoke setkal s místní společenskou smetánkou - nikoliv s pouhými obyčejnými milionáři, ale se skutečnou elitou zlatokopeckého města, jehož obyvatelé pocházeli z nejrůznějších částí světa - s muži, jako byl Wartburton Jones, badatel, cestovatel a spisovatel, kapitán Consadine od Jízdní policie, Haskell, komisař pro těžbu v Severozápadní oblasti, a baron von Schroeder, císařův oblíbenec s mezinárodní pověstí duelanta. A zde se setkal i s Joy Gastellovou, oslnivě krásnou ve večerních šatech. Až dosud ji viděl jen na cestě, zahalenou v kožešiny a s mokasíny na nohou. Při večeři seděli vedle sebe.

“Cítím se jako ryba na suchu,” přiznal se. “Všichni tady vypadáte tak náramně vznešeně. Kromě toho jsem nikdy ani nesnil o tom, že by v Klondiku existovala taková orientální nádhera. Jen se podívejte na von Schroedera. Namouduši má smoking - a tamhle Consadine má bezesporu košili s tvrdou náprsenkou. Nicméně jsem si všiml, že i on má mokasíny. A jak se vám líbí můj oblek?”

Pohyboval porůznu rameny a nakrucoval se, jako by se předváděl, aby ho Joy pochválila.

“No, nejspíš jste asi trochu přibral od té doby, co jste přešel průsmyk,” zasmála se.

“Neuhodla jste. Hádejte znovu.”

“Patří tedy někomu jinému.”

“Správně. Koupil jsem ho za pěkné peníze od jednoho úředníka společnosti A. C.”

“Je to až hanba, jak mají ti úředníci úzká ramena,” pravila s pochopením. “Ale ještě jste mi neřekl, co soudíte o mých šatech.”

“To nemohu. Dočista mi to vyrazilo dech. Příliš dlouho jsem se toulal v divočině a úplně mě to vyvedlo z míry. Docela jsem zapomněl, že ženy mají také ramena a paže. Jako můj přítel Shorty se zítra ráno probudím a nejspíš poznám, že to všechno byl jen pouhý sen. Naposled, když jsem vás viděl u potoka Squaw … “

“Byla jsem jenom squaw,” vpadla mu do řeči.

“To jsem nechtěl říci, ale vzpomněl jsem si, že u toho potoka jsem vlastně objevil, že máte nohy.”

“A já nikdy nezapomenu, že jste mi je tenkrát zachránil,” řekla. “Od té doby jsem se pořád chtěla s vámi setkat, abych vám poděkovala … ” Odmítavě pokrčil rameny. ” … A proto tu také dnes večer jste.”

“Požádala jste plukovníka, aby mě pozval?”

“Jeho ne, ale paní Bowieovou. A poprosila jsem, jestli bychom mohli vedle sebe sedět u stolu. A teď mám konečně příležitost se vám s něčím svěřit, protože všichni kolem jsou zabráni do hovoru. Tak poslouchejte. Znáte potok Mono?”

“Ano.”

“Ukázalo se, že je bohatý - velice bohatý. Pod odhadu má každý zábor cenu nejmíň milión dolarů, možná ještě více. Přišlo se na to teprve nedávno.”

“Pamatuju se na tu výpravu.”

“No a celý potok samozřejmě zakolíkovali až k onzoru a všechny jeho zdrojnice taky. A přece zrovna na hlavním potoce je Číslo tři pod Nálezem nezaregistrované. Je to tak daleko od Dawsonu, že komisař povolil lhůtu šedesáti dnů k zaregistrování kutacích práv. Každý zábor je už zaregistrován kromě Čísla tři. Vykolíkoval si ho jakýsi Cyrus Johnson. A tím to skončilo. Cyrus Johnson zmizel a v šesti dnech lhůta pro registraci vyprší. Proto ten, kdo zábor nově vyznačí a první se dostane do Davsonu a dá si ho zaregistrovat, ho také dostane.”

“Milión dolarů,” mumlal Smoke přemítavě .

“Gilchrist, který má zábor vedle, získal z jediné pánve šest set dolarů. A zábory na druhé straně jsou ještě bohatší. Vím to.”

“Ale proč o tom všem vlastně neví každý?” zeptal se Smoke skepticky.

“Už se o tom začíná povídat. Dlouho to drželi v tajnosti, ale teď to už pomalu vychází najevo. Za čtyřiavacet hodin bude dobré psí spřežení znamenat jmění. No a vy, až teď bude po večeři, musíte odtud odejít, jak nejdřív to slušně půjde. Všechno jsem už zařídila. Přijde sem pro vás Indián se vzkazem. Přečtete si ho, zatváříte se, jako že jste vážně znepokojen, a pak se omluvíte a půjdete.”

“Já - eh - jaksi tomu nerozumím.”

“Blázínku!” zvolala pološeptem. “Musíte přece ještě teď večer shánět psí spřežení. Vím o dvou. Je tu Hansonova smečka sedmi nádherných hudsonských hafanů - za každého chce Hanson čtyři sta dolarů. Dnes je to ješ nejvyšší cena, ale zítra již nebude. A Sitka Charley má osm malarnutů, za které chce tři tisíce pět set. Zítra se už vysměje každému, kdo mu nabídne pět tisíc. Pak má i své vlastní spřežení. Ale to všechno nestačí. Musíte jich koupit ještě několik. To je váš úkol pro dnešek. Kupte jen ty nejlepší. Ten závod vyhrají nejen lidé, ale i psi. Je to sto deset mil a bude třeba, abyste střídal potah tak často, jak to jen bude možné.”

“Ach tak, vy chcete, abych se toho zúčastnil,” protáhl Smoke.

“Jestli nemáte peníze na psy, já …” Zajikla se, ale dříve než mohla pokračovat, promluvil Smoke:

“Což o to, psy koupit mohu, ale nebojíte se, že je to tak trochu hazard?”

“Po vašich hrdinských činech u rulety u Losího parohu nemám vůbec strach, že byste se bál. Je to prostě věc sportu, jestli tím myslíte toto. Závod o milión dolaru, a to proti několika nejhouževnatějším, nejtvrdším psovodům v tomto kraji. Ještě se nepřihlásili, ale zítra touhle dobou již přjhlášeni budou a psi budou stát tolik, kolik zaplatí ten nejzámožnější. Velký Olaf je ve městě. Přišel minulý měsíc z Circle City. Je to jeden z nejschopnějších psovodů v kraji, a jestli se přihlásí, bude vaším nejnebezpečnějším soupeřem. Další je Arizona Bill. Už léta je profesionálním přepravcem a poštovním kurýrem. A jestli se přihlásí i on, zájem se soustředí na něho a na Velkého Olafa.”

“A vy byste chtěla, abych byl jakýmsi černým koněm? “

“Přesně tak. A bude to mít své výhody. Nikdo si o vás nebude myslet, že máte nějakou šanci. Koneckonců vás ještě pořád považují za chekaka. Ještě jste tu neprožil ani čtyři roční období. Nikdo si vás nepovšimne, dokud nestanete v čele v cílové rovince.”

“A v cílové rovince má černý kůň dokázat, že je ve vynikající formě, co?”

Přikývla a pak vážně a se zaujetím pokračovala:

“Jestli nevyhrajete zábor u potoka Mono, nikdy si neodpustím ten kousek, který jsem vám vyvedla při výpravě k potoku Squaw. A jestli někdo může ten závod proti starousedlíkům vyhrát, pak jste to vy.”

Řekla to způsobem, který vlil žár do jeho srdce a zaplavit teplem celou jeho bytost. Bezděčně na ni rychle pohlédl, zkoumavě a vážně, a zdálo se mu, že když se jejich zraky na okamžik setkaly, spatřil v jejích očích, dříve než je v rozpacích sklopila, něco mnohem důležitějšího, než byl zábor, který si Cyrus Johnson nedal zaregistrovat.

“Udělám to,” řekl rozhodně. “A vyhraju.”

Šťastná světla v jejích očích jako by slibovala větší a krásnější odměnu než všechno zlato záboru číslo tři na potoce Mono. Zpozoroval, že její ruka, kterou měla položenu v klíně, se pohnula. Pod ochranou ubrusu vztáhl svou ruku a ucítil pevné sevření dívčích prstů, jež ho znovu zaplavilo hřejivou vlnou.

“Co tomu asi řekne Shorty?’” blesklo mu podivně hlavou a stáhl ruku zpět. Takřka žárlivě pohlédl na von Schroederův a Jonesův obličej a uvažoval, zda tito dva muži tuší, jak výjimečná a půvabná je žena, která sedí vedle něho.

Ze zadumání jej posléze vytrhl její hlas a Smoke si uvědomil, že již nějakou dobu mluví.

“A tak vidíte, že Arizona Bill je pravý bílý Indián,” říkala právě. “A Velký O1af je medvědobijce, král sněžných plání, mocný, mohutný divoch, který na výpravě předběhne i Indiána a předčí ho i ve vytrvalosti. Nikdy nepoznal nic jiného než život v divočině a v mraze.”

“Kdože?” zeptal se přes stůl kapitán Consadine.

“Velký Olaf,” odpověděla. “Právě jsem říkala panu Bellewovi, jaký je to cestovatel.”

“Máte docela pravdu,” hlaholil kapitánův hlas. “Velký Olaf je bezesporu nejvytrvalejší chlapík v Yukonu. Když jde o jízdu po sněhu nebo po ledě, vsadil bych na něj i proti samému ďáblu. V roce 1895 přinesl vládní depeše - a dokázal to poté, když dva vládní kurýři zmrzli na Chilkootu a třetí se utopil v Třicetimílové řece.”

Smoke zvolna postupoval k potoku Mono. Před velkým závodem nechtěl psy unavit. Seznamoval se také s každou mílí cesty a určil, kde na něj budou čekat psí spřežení. Do závodu se přihlásilo tolik mužů, že celá stodesetimílová cesta byla takřka jediná vesnice. Všude byly samé tábory s psími potahy na střídání.

Von Schroeder, jenž se přihlásil čistě jen ze sportu, měl neméně než jedenáct psích spřežení - na každých deset mil cesty vždy jedno čerstvé. Arizona Bill se musel spokojit s osmi. Velký Olaf jich měl sedm a tolik jich měl i Smoke. Kromě těchto mužů se do závodu přihlásilo ještě asi čtyřicet dalších lidí. Ani na zlatém severu se každý den nepořádal závod psích spřežení, v němž bylo možno vyhrát milión dolarů. Psi takřka zmizeli z trhu a při této divoké spekulaci jejich cena stoupla dvojnásobně a později i čtyřnásobně.

Zábor číslo tři pod Nálezem byl asi deset mil daleko od ústí potoka Mono. Zbývajících sto mil bylo nutno urazit po zamrzlé hrudi Yukonu. U samého Čísla tři bylo na padesát stanů a více než tři sta psů.

Staré tyčky, zaražené a označené před šedesáti dny Cyrusern Johnsonem, dosud stály a každý, kdo se chtěl závodu účastnit, znovu a znovu obhlížel hranice záboru, neboť závodu psích spřežení měl předcházet překážkový závod v běhu. Všichni totiž museli vyznačit zábor znovu, a to znamenalo zarazit dvě střední tyčky a čtyři tyčky rohové a dvakrát přejít potok. Teprve potom mohli vyrazit s psími spřeženími k Dawsonu.

Neměl se také trpět žádný “předstih”; teprve v pátek úderem půlnoci se zábor uvolňoval k novému vyznačení a až do půlnoci nesměl nikdo zarazit tyčku. Takové bylo rozhodnutí důlního komisaře v Dawsonu a kapitán Consadíne vyslal vzhůru po řece oddíl jízdní policie. aby zajistil, že se rozhodnutí dodrží. Došlo i k diskusi-o rozdílu mezí slunečním a policejním časem, ale Consadine vydal jasný příkaz, že platí policejní čas a navíc, že to musí být čas podle hodinek poručíka Pollocka.

Cesta plochým korytem potoka Mono byla jen dvě stopy široká a mezi stěnami sněhu, napadaného za řadu měsíců, vypadala jak rýha. A tak každý uvažoval, jak asi začne závod čtyřiceti saní a tří set psů po tak úzké dráze.

“Eh,” pravil Shorty, “bude to ta nejzatracenější rnotanice, jakou kdy viděl svět. Nevím, jak tomu uniknout. Tady bude platit jen prachobyčejná síla, dřina a snaha provorat se násilím kupředu. I kdyby celej ten potok byl jediný kluziště, přece by tu nebylo místo ani pro půltucet spřežení vedle sebe. Už teď mám takový tušení, že to bude velká tahanice a samá rvačka, dřív než se ty spřežení trochu roztáhnou. A jestli se náhodou dostanem do nějaký šlamastyky a dojde na facky, tak si pamatuj, že všecko mlácení a rvaní tady obstarávám jen já.”

Smoke napřímil ramena a nezávazně se zasmál.

“Tak to teda ne, pardnere!” vykřikl Shorty znepokojeně. “Říkám ti, že ať se stane cokoliv, ty do toho jít nesmíš. S natlučenejma kotníkama nedokážeš řídit psy po celejch sto mil. A že si je natlučeš, je jistý, když dáš někomu pod bradu.”

Smoke přikývl: “Máš pravdu, Shorty. To nemůžu riskovat.”

“Pamatuj si,” pokračoval Shorty, “že prvních deset mil všecko strkání a rvaní obstarávám já a ty si pojedeš pokud možná pěkně pohodlně. Neboj se, k Yukonu tě už nějak dostanu. Pak už je to ovšem na tobě a na psech. Rád bych věděl, co asi zamejšlí tenhle Schroeder. Svý první spřežení má čtvrt míle daleko dolů po potoce. Pozná to podle zelený lucerny. No, dáme si na něj pozor. Co se mě tejká, jsem pro červený světlo.”

Den byl jasný a mrazivý. Pak se však obloha zatáhla a noc byla vlahá a temná a schylovalo se k vánici. Teploměr ukazoval patnáct stupňů pod nulou, což se v Klondiku považuje v zimě za teplé počasí.

Několik minut před půlnocí se Smoke připojil k závodníkům u Čísla tři. Shortyho se psy nechal asi pět set yardů níže na potoce. Na start za tisícem tisíců dolarů, které Cyrus Johnson nechal ležet ve zmrzlém zlatonosném štěrku, tu čekalo čtyřicet pět mužů.

Každý měl šest tyček a těžkou dřevěnou palici a všichni byli oblečeni v košilovité parky z těžké bavlněné činovatiny.

Poručík Pollock, zahalený v mohutný medvědí kožich, hleděl v záři ohně na hodinky. Do půlnoci chyběla ještě minuta.

“Připravte se,” řekl, v pravé ruce pozvedl revolver a pozorně sledoval poskakující vteřinovou ručičku.

Čtyřicet pět kapucí eskymáckých plášťů se sesmeklo s hlav, čtyřicet pět párů rukou opustilo rukavice a čtyřicet pět párů mokasínů se pevněji opřelo o udusaný sníh. A pak se čtyřicet pět tyček zabodlo do sněhu a týž počet dřevěných palic se pozvedl do vzduchu.

Zazněl výstřel a palice dopadly. Právo Cyruse Johnsona na milión dolarů zaniklo.

Smoke zarazil tyčku a běžel dál asi s tuctem mužů, kteří byli v čele. U všech rohů záboru hořely ohně a u každého ohně stál policista se seznamem v ruce, aby kontroloval jména závodníků. Každý muž musel udat své jméno a ukázat obličej. Mělo se zabránit tomu, aby tyčky zaráželi pomocnici, zatímco pravý závodník by si to už uháněl dolů potokem.

U prvého rohu zarazil svou tyčku hned vedle Smoka i von Schroeder. Jejich palice dopadly zároveň. Jak tyčky zatloukali, přiběhli další muži. Vrhli se sem s takovou zuřivou nedočkavostí, že si navzájem překáželi a divoce do sebe strkali.

Smoke se protlačil davem a zařval na policistu své jméno. Vtom uviděl, že se von Schroeder srazil s jakýmsi neurvale se ženoucím chlapíkem a sletěl střemhlav do sněhu. Smoke však nečekal. Před ním bylo stále ještě několik závodníků. Byl si jist, že v záři dohasínajícího ohně spatřil obrovitá záda Velkého Olafa, a u jihozápadního rohu zatloukali již tyčky vedle sebe.

Nebyla to lehká práce, tento předběžný překážkový závod. Hranice vyznačovaného pozemku byly takřka míli dlouhé a táhly se nerovnou, zasněženou planinou plnou hrbolů. Všude kolem Smoka lidé klopýtali a padali a několikrát i on sám přeletěl střemhlav kupředu a se žuchnutím dopadl na ruce i kolena. Jednou Velký Olaf upadl tak těsně před ním, že Smoke o něho klopýtl a převalil se na něj.

Horní střední tyčky zatloukli závodníci při okraji břehu. Pak se vrhli dolů k potoku, přeběhli zamrzlé koryto a drápali se vzhůru na protější břeh.

Jak se Smoke pracně šplhal nahoru, někdo ho chytil za kotník a strhl zpět. V blikavém světle vzdáleného ohně neviděl, kdo mu ten nepěkný kousek vyvedl. Ale Arizona Bill, kterého postihlo totéž, se vztyčil a uhodil provinilce pěstí do obličeje, až to zapraštělo.

To všechno se odehrálo v okamžiku, kdy se Smoke snažil postavit se na nohy, ale dříve než mohl znovu zaútočit na břeh, srazila ho něčí pěst do sněhu a zpola omráčila. Namáhavě povstal, rozpřáhl se na útočníka, aby ho uhodil do čelisti, avšak v polovině rány se zarazil, neboť si vzpomněl na Shortyho varování. V příštím okamžiku cítil pod koleny náraz zřítivšího se těla a upadl znovu.

Byla to ukázka, k čemu dojde, až se muži dostanou k saním.

Závodníci se hrnuli po břehu dolů a vrhali se do skrumáže, Druhý břeh brali útokem v celých skupinách a ve skupinách je také strhávali nazpět jejich netrpěliví druzi. Padaly další rány a z hrdel těch, kteří měli ještě dechu nazbyt, se řinuly kletby. A Smoke, před nímž v té chvíli vyvstala vidina Joy Gastellové, jenom doufal, že nedojde na dřevěné palice.

Povalen a pošlapán, tápal ve sněhu a šmátral po ztracených tyčkách a nakonec se mu přece jen podařilo dostat se ze změti těl a zaútočit na břeh o něco dále. Jiní učinili totéž a měl štěstí. že když běžel k severozápadnímu rohu, mnoho mužů ho již předběhlo.

Pak se dostal ke čtvrtému rohu, ale zde střemhlav upadl, a jak letěl, ztratil poslední tyčku. Pět minut tápal ve tmě, než ji nalezl, a za tu dobu ho předstihlo mnoho dalších supějících, zhluboka oddychujících mužů. Cestou od posledního rohu k potoku však zase on předběhl mnoho mužů, pro něž byl jednomílový běh příliš mnoho.

Na potoce samém se rozpoutal blázinec. Asi tucet převržených saní tu leželo v jednom chumlu nakupeno na sebe a na sto psů se tu potýkalo v zuřivé rvačce. Mezi nimi zápolili muži, kteří se snažili zvířata odtrhnout nebo je bili holemi, aby je dostali od sebe.

Smoke obešel ucpaný úsek, seskočil z břehu a dostal se na vyježděnou cestu, takže nyní mohl postupovat rychleji. Zde, na udusaných stanovištích vytvořených ve sněhu vedle úzké stezky, muži se saněmi čekali na běžce, kteří sem ještě nedorazili.

Náhle se odzadu ozvalo kňučení rychle běžících psů. Smoke měl sotva čas uskočit stranou do vysokého srěhu, a již se kolem něho přehnaly saně se zuřivě pokřikujícím klečícím mužem. Vzápětí se však saně s třeskotem zastavily a zároveň se ozval hřmot rvačky. Podráždění zdivočelí psi čekajících saní, rozezlení na zvířata běžící kolem, se vymkli z moci svých pánů a vrhli se na projíždějící spřežení.

Smoke je obešel a konečně uviděl zelenou lucernu von Schroederovu a o kousek níže červenou záři tam, kde bylo jeho vlastní spřežení. Baronovy psy hlídali dva muži s krátkými holemi, kteří stáli mezi zvířaty a cestou.

“Haló, Smoku! Smoku!” slyšel, jak Shorty volá ustaraným hlasem.

“Už jdu!” zasípal v odpověď.

Při rudém světle lucerny spatřil, že sníh je tu podupán a poválen, a podle toho, jak jeho přítel těžce oddychoval, si domyslil, že zde došlo ke rvačce.

Doklopýtal k saním a v okamžiku, kdy na ně těžce dopadl, zapráskal bič a ozval se Shortyho hlas:

“Maš! Maš! Vpřed, vy čerti! Maš!”

Psi se vrhli kupředu a saně prudce vyrazily. Byla to veliká zvířata. Hansonovo spřežení hudsonských hafanů. Smoke si je zvolil pro první úsek cesty - pro deset mil dolů po potoce Mono, pro těžký terén u jeho ústí a pro prvních deset mil po Yukonu.

“Kolik je jich přede mnou?” zeptal se .

“Nemluv a šetři si dech,” odpověděl Shorty. “Vpřed, vpřed, bestie! Máš, maš!”

Běžel za saněmi, přidržuje se krátkého lana. Smoke ho neviděl a nerozeznal ani saně, na nichž ležel úplně natažen. Ohně zmizely vzadu a nyní pronikali stěnou tmy tak rychle, jak jen psi dokázali běžet. Tma byla takřka lepkavá, natolik připomínala hutnou, hmatatelnou hmotu.

Když projížděli neviditelnou zatáčkou, Smoke cítil, jak se jedna sanice nadzvedla a hned nato se zpředu ozval štěkot a vrčení psů a klení a nadávky mužů. Později se o tom mluvilo jako o Barnesově a Slocumově skrumáži, neboť se tu srazila jejich spřežení. Do nich pak plnou rychlostí najelo sedm Smokových velikých rváčů.

Psi, takřka jen poloochočení vlci, byli tak zdivočelí nočním rozruchem na potoce Mono, že se ihned zuřivě pustili do rvačky.

Klondikeští psi nemají opratě a lze je ovládat jen hlasem, a tak nebylo možno zabránit této bitce, jež vzkypěla a narůstala v těsném prostoru mezi oběma břehy potoka. Do tohoto zmatku a vřavy najížděly odzadu další a další saně; a muži, kteří svá spřežení již takřka vyprostili, byli znovu zaplavováni a ochromováni novou lavinou psů, zvířaty, jež byla dobře živená, odpočatá a a právě zralá pro rvačku.

“Tady se nedá dělat nic jinýho než mlátit, tahat a prorvat se skrz!” zakřičel Shorty svému druhovi do ucha. “A dej si pozor na kotníky! Ty se starej o psy a rvačku přenech mně.”

Na události další půlhodiny se Smoke nikdy nedovedl jasně upamatovat. Konečně se vyčerpán vynořil a těžce lapal po dechu. Čelist měl naraženou čísi pěstí, rameno ho bolelo od rány holí a z nohy mu tekla krev tam, kde mu ji natrhly psí tesáky. Rukávy parky měl roztrhané na cáry.

Zatímco bitva vzadu stále ještě zuřila, pomáhal jako ve snu Shortymu přepřáhnout psy. Jednoho, který umíral, odřízli z postraňků a v temnotě se tápavě snažili opravit poškozený postroj.

“A teď si lehni a snaž se, abys popadl dech,” přikázal mu Shorty.

S neztenčenou silou uháněli psi temnotou, dolů korytem potoka Mono a pak dlouhým ohybem dále k Yukonu. Zde, v místě, kde se stezka napojovala na hlavní cestu po řece, kdosi rozdělal oheň a tady se také Shorty se Smokern rozloučil.

A v záři ohně, jak saně svištěly za uhánějícími psy, zahlédl Smoke další nezapomenutelný obraz Severu: potácejícího se Shortyho, jak znaveně, ochable klesá do sněhu a volá na něho poslední pozdrav a povzbuzení, Shortyho, s jedním okem zamodralým a zavřeným, s odřenými, otlučenými kotníky a s rozdrásanou a tesáky potrhanou paží, z níž se bez ustání řine stružka krve.

“Kolik je jich přede mnou?” zeptal se Smoke, když v táboře, kde na něj čekala první čerstvá přípřež, opustil své znavené hudsonské hafany a přeskočil na čekající saně.

“Napočítal jsem jich jedenáct,” zvolal za ním muž spěšně, neboť v tu chvíli byl Smoke již pryč, na cestě se svým uhánějícím spřežením.

Tito psi ho měli dopravit patnáct mil k další přípřeži, jež na něho čekala u ústí Bílé řeky. Bylo jich devět a bylo to Smokovo nejslabší spřežení.

Ležel natažen na saních, obličejem dolů, a přidržoval se oběma rukama. Kdykoliv psi polevili v největší rychlosti. vztyčil se na kolena, hlasitě je pobízel a drže se saní riskantně jednou rukou, práskl mezi ne bičem.

Třebaže Smokovo spřežení bylo slabé, přece dříve než dospěl k Bílé řece, předjel dvoje saně. V těchto místech se při zamrzávání řeky vytvořila ledová bariéra a pod ní zůstal volný, asi půlmílový pruh vody, který pak hladce zamrzl. Tato hladká zasněžená plošina umožňovala závodníkům měnit saně za jízdy, a proto pod zátarasem rozmístili svou přípřež po celé délce tohoto úseku.

Jakmile se Smoke dostal přes bariéru a vjel na hladkou pláň, hlasitě zvolal: “Billy! Billy!”

Billy ho uslyšel a odpověděl a Smoke v záři četných ohňů plápolajících na ledě uzřel, že se k němu z boku blíží saně. Jejich psi byli svěží a odpočatí a snadno ho dohonili. Když se saně přiblížily těsně k sobě, Smoke přeskočil a Billy se ihned skulil dolů.

“Co Olaf?” zařval ještě Smoke.

“Vede!” ozval se Billyho hlas a pak se ohně ztratily vzadu a Smoke znovu letěl hutnou, neprůhlednou stěnou tmy.

V chaosu zátarasů, tam, kde cesta vedla přes změť vzpříčených ledových ker a kde Smoke seskočil ze saní a s vlečným lanem v ruce se plahočil za zadním psem, předhonil tři spřežení.

Docházelo k nehodám a Smoke slyšel, jak muži odřezávají psy a spravují poškozené postroje.

V ledové zácpě dalšího, krátkého úseku, táhnoucího se k Šedesátimílové řece, předjel dvoje saně. A aby si dobře uvědomil, co je postihlo, jeden z jeho vlastních psů si vymkl nohu v kyčelním kloubu, nestačil ostatním a byl vlečen v postroji. Jeho rozzuření druzi se na něho vrhli tesáky a Smoke musel použit těžké násady biče, aby je od něho odehnal.

Když zraněné zvíře odřezával, uslyšel za sebou kňucení a poštěkávání psů a hlas, který mu byl povědomý.

Byl to von Schroeder.

Smoke varovně vykřikl, aby zabránil srážce. Baron zakřičel na své psy, nalehl na řídicí tyč a projet kolem ve vzdálenosti pouhých asi dvanácti stop. Ale tak neproniknutelná byla vůkolní temnota, že i když ho Smoke slyšel míjet, přece ho vůbec neviděl.

Na hladkém, rovném ledě, poblíž obchodní stanice u Šedesátimílové řeky předjel Smoke další dvoje saně. On i jeho dva protivníci právě střídali a po celých pět minut se všichni drželi bok po boku; muži klečeli a vytrvale vysílali svůj bič i hlas mezi rozvášněné psy.

Smoke se již dříve dobře seznámil s tímto úsekem cesty a ted’ si povšiml vysoké, borovice, která se slabě rýsovala v záři četných táborových ohňů, Pod touto borovicí však nebyla jen tma. ale končil tam náhle i hladký, rovný úsek cesty. Zde, jak věděl, se cesta zužovala na šířku jediných saní.

Smoke se nahnul kupředu, uchopil tažné lano a přitáhl vzpínající se saně ke svému zadákovi. Pak chytil zvíře za zadní nohy a převrátil je. Se vzteklým zavrčením se pes snažil zasáhnout Smoka tesáky, ale spřežení ho táhlo dále. Jeho tělo však bylo účinnou brzdou a saně Smokových protivníků, stále ještě se ženoucí těsně vedle sebe, projely kolem a hnaly se temnotou k úzké průrvě.

Jakmile Smoke uslyšel náraz a hřmot srážky, pustil zadního psa, vrhl se k řídicí tyči a zabočil se spřežením doprava, kde se psi namáhavě brodili až po krk ve vysokém sněhu. Byla to vyčerpávající dřina, podařilo se mu však projet kolem zaklíněných, zamotaných spřežení a o kus dál se dostat na pevně uježděnou cestu.

Na místě střídání u Šedesátimílové řeky převzal Smoke své druhé nejslabší spřežení, a třebaže cesta byla dobrá, chtěj s ním jet jen krátkých patnáct mil. Další dvě spřežení ho pak již dovezou do Dawsonu k registrační kanceláři a pro tyto dva úseky si Smoke vybral svá nejlepší zvířata.

Sám Sitka Charley na něho čekal s osmi malamuty, kteří ho přenesou o celých dvacet mil kupředu, a pro finiš - pro patnáctimílový úsek před Dawsonem - bude mít své vlastní psy, spřežení, jež s ním bylo po celou zimu a jež ho doprovázelo, když hledal Jezero překvapení.

Muži, kteří se srazili u Šedesátimílové řeky, ho již nepředjeli, jeho spřežení však také nepředhonilo žádného z těch tří, co byli ještě v čele. Zvířata se snažila, a i když nebyla dost rychlá ani neměla dosti sil, přece ze sebe vydávala všechno, čeho byla schopna, a tak je Smoke nemusel ani moc pohánět. Neměl teď nic jiného na práci než ležet obličejem dolů a držet se saní.

Tu a tam se vynořil ze tmy do kruhu světla vycházejícího od plápolajícího ohně a zahlédl muže zahalené v kožešiny, jak stojí a čekají u zapřažených psů, a pak se znovu ponořil do tmy. Míli za mílí, jen se svištěním, skřípěním a chřupáním sanic v uších, uháněl dál. Takřka automaticky se držel na saních, když se otřásaly, kymácely nebo se nakláněly a zpola nadzvedávaly ve zhoupnutích a zákrutech zatáček.

Nadcházel šedý úsvit arktického rána, když vyměnil své unavené spřežení za osm svěžích rnalamutů. Byla to lehčí zvířata než hudsonští hafani, jež měl na začátku, schopná vyvinout větší rychlost, a běžela s pružnou neúnavností vlků.

Sitka Charley na něj zavolal pořadí saní, jež byly vpředu. V čele byl Velký Olaf, Arizona Bill byl druhý a von Schroeder třetí. Byli to tři nejschopnější muži v kraji. A po pravdě řečeno, když Smoke opouštěl Dawson, většina sázejících se klonila právě k tomuto pořadí. Neboť zatímco tito muži závodili o milión; jiní lidé si vsadili aspoň půl miliónu dolarů na výsledek závodu. Nikdo však nesázel na Smoka, neboť vzdor několika jeho všeobecně známým úspěchům byl dosud považován za zelenáče, který se musí ještě hodně učit.

Jak denní světlo sílilo, Smoke uviděl před sebou saně a za půl hodiny již jeho přední pes běžel u jejich zadního konce. Ale teprve když se muž otočil, aby se Smokem vyměnil pozdrav, poznal, že je to Arizona Bill. Von Schroeder ho zřejmě již předstihl. Cesta, udusaná v kyprém sněhu do tvrda, byla zde příliš úzká a Smoke musel po další půlhodinu zůstat vzadu. Pak se přehoupli přes ledový zátaras a dostali se na hladkou plošinu, kde bylo několik tábořišť s přípřeží a kde sníh byl udusán do větší šířky. Na kolenou, mávaje bičem a hlasitě povzbuzuje psy, dostal se Smoke po bok Arizona Billovi a pak ho předjel.

Bill zaostával jen velmi pomalu, ale když se v dálce objevilo poslední místo, kde Smoke chtěl měnit spřežení, zůstal již o půl míle vzadu.

Vpředu, v jediném chumlu, viděl Smoke Velkého Olafa a von Schroedera. Znovu se vztyčil na kolena a vybičoval svá unavená, utrmácená zvířata k takové rychlosti, jak to dokáže jen člověk, jenž má instinkt a přirozené nadání k řízení psů. Dostal se až těsně k von Schroederovým saním a v tomto pořadí vjeli na hladkou plošinu pod ledovou bariérou, kde čekalo mnoho lidí a mnoho psů. Do Dawsonu bylo již pouhých patnáct mil.

Obávaný baron, jenž střídal psy vždy po deseti mílích, měnil spřežení právě před pěti mílemi a hodlal střídat o pět mil dále. Proto svá zvířata udržoval stále v největší rychlosti.

Velký Olaf a Smoke měnili spřežení za jízdy a jejich svěží psi opět nahnali vše, o co se saně jejich pánů opozdily proti baronovi. Velký Olaf se dostal zase do čela a Smoke se vřítil na úzkou stezku těsně za ním.

“Dost dobré, ale ne příliš dobré,” parafrázoval Smoke Spencera.

Von Schroeder, jenž byl nyní vzadu, mu nedělal již starosti, ale před ním se hnal kupředu nejskvělejší psovod v zemi. Zdálo se, že je nemožné ho předjet. Znovu a znovu - již mnohokrát - vyštval Smoke svého vůdčího psa až k samé zadní části saní svého protivníka, ale Velký Olaf pokaždé zrychlil a zase unikl. Smoke se musel spokojit tím, že s ním držel krok. Závod se však neprohraje, dokud ho někdo nevyhraje, a v patnácti mílích se mohlo ještě stát ledacos.

A tři míle od Dawsonu se skutečně něco stalo. K Srnokovu překvapení se Velký Olaf vztyčil a kletbami a bičem donutil svá zvířata, aby ze sebe vydala i poslední unci sil. Byl to let, jaký si měl nechat až na posledních sto yardů, a ne s ním začít tři míle před cílem.

Třebaže to bylo vyslovené ubíjení psů, Srnoke ho následoval. Jeho vlastní spřežení bylo skvělé. Žádní psi v celém Yukonu neprošli tvrdší školou a nebyli v lepší kondici. A navíc s nimi Smoke sám pracoval, jedl, ba i spal a každého psa znal jako individuum, bytost, a věděl, jak proniknout do hlubin jeho psí duše a vyzískat z ní i poslední krůpěj ochoty, dobré vůle a snahy.

Najeli na nízkou bariéru a vyrazili na plošinu pod ní. Velký Olaf byl stěží padesát stop vpředu. Náhle z boku vyrazily saně a rychle se k němu blížily. Teď teprve Smoke pochopil strašlivý, vražedný Olafův spurt. Snažil se získat náskok pro výměnu psů. Toto svěží spřežení, které ho mělo dopravit do Dawsonu, bylo soukromým překvapením Velkého Olafa a zřejmě o něm nevěděli ani ti, kdo mu pomáhali k vítězství.

Smoke se zoufale snažil, aby ho předjel, až bude měnit saně. Vyštval psy k ještě větší rychlosti a kus po kuse polykal vzdálenost padesáti stop, která je dělila. Výkřiky a bičem se mu podařilo vehnat spřežení až k Olafovým saním a pak dál, až jeho čelní pes běžel bok po boku s Olafovým zadákem. Na druhé straně se hnaly saně s čerstvým spřežením. Při rychlosti, jakou letěl, se Olaf neodvážil skočit. Kdyby minul saně a spadl, Smoke by se dostal do čela a Olaf by závod prohrál.

Velký Olaf se snažil dostat se kupředu a skvěle povzbudil psy k ještě většímu výkonu, ale Smokův vůdce přece neustále běžel vedle Olafova zadáka. Po celé půl míle troje saně letěly a kymácely se vedle sebe. Hladká plošina již skoro končila, když se Olaf konečně rozhodl. Ve chvíli, kdy se saně nachý1ily k sobě, skočil a v okamžiku, kdy dopadl, byl již na kolenou a bičem i pokřlkem povzbuzoval své nové spřežení. Plošina přecházela v úzkou stezku a Olaf popohnal psy a dostal se na ni sotva jediný yard před Smokem.

“Nikdo neprohrál, dokud neprohrál skutečně, “ usoudil Smoke, a ať se Velký Olaf snažil sebevíc, přece Smoka nesetřásl a měl ho neustále v patách.

Žádné spřežení, s kterým Smoke té noci jel, nemohlo vydržet tak vražedné tempo a udržet krok se svěžími, odpočatými psy - žádné spřežení kromě tohoto. Nícméně tato divoká rychlost psy skutečně ubíjela, a když se zatáčeli kolem ostrohu u Klondike City, cítil, jak zvířatům zřetelně ubývá sil. Takřka neznatelně se opožďovali a Olaf se stopu za stopou dostával před ně, až konečně vedl asi o dvacet yardů.

Obyvatelé Klondike City, kteří se shromáždili na ledě, je nadšeně vítali. V těchto místech se Klondike vlévá do Yukonu a o půl míle dále za řekou Klondikem stojí na severním břehu Dawson.

Náhle se ozval ještě divočejší jásot a Smoke zahlédl, jak k němu letí saně, a poznal i skvělé psy, kteří je táhli. Patřili Joy Gastellové. A Joy Gastellová je řídila.

Kapuce parky zhotovené z veverčích kožek jí sklouzla dozadu a odhalila její oválný, kamejový obličej, vroubený záplavou vlajících vlasů. Bez rukavic, holýma rukama třímala bič a přidržovala se saní.

“Přeskočte!” zvolala, když její vůdčí pes zavrčel na Smokova vůdce.

Smoke dopadl na saně těsně za ni. Pod nárazem jeho těla se divoce zakymácely, ale ona, vztyčena na kolenou, mávala bičem a bez ustání poháněla psy.

“Vpřed! Maš! Maš! Čúk, čúk!” volala a psi dychtivě kňučeli a poštěkávali, snažíce se Velkého Olafa předhonit.

A potom, když se Join vůdčí pes dostal k Olafovým saním a yard za yardem se dral kupředu, až běžel vedle Olafova spřežení, obrovský zástup na dawsonském břehu začal šílet. Byl to skutečně obrovský zástup, neboť na všech potocích muži přestali pracovat, opustili své nářadí a přišli se podívat, jak závod dopadne. A teď, když na konci stodesetimílové cesty byl výsledek zatím nerozhodný, ospravedlňovalo to jakýkoliv výbuch bláznivého nadšení.

“Až budeme vpředu, seskočím!” zvolala Joy přes rameno na Smoka.

Smoke se snažil pro testovat.

“A dejte pozor na ten sklon v zatáčce asi v polovině svahu!”

Bok po boku, pes vedle psa, oddělena jen mezerou několika málo stop letěla obě spřežení vedle sebe. Velký Olaf, pobízeje psy bičem i hlasem, držel se sousedními saněmi asi minutu krok, ale pak se Join vůdčí pes začal dostávat pozvolna kupředu.

“Připravte se!” zvolala Joy na Smoka. “Za chvilku seskočím. Vemte si bič.”

Jak vztáhl ruku, aby uchopil bič, uslyšel varovné zařvání Velkého Olafa, ale bylo již pozdě.

Olafův vůdčí pes, podrážděný tím, že ho někdo předbíhá, zaútočil na předního psa Joina a zaťal mu tesáky do boku. V okamžiku se obě soupeřící spřežení na sebe zuřivě vrhla. Saně předjely rvoucí se zvířata a převrhly se.

Smoke se postavil na nohy a chtěl pozvednout Joy, ale ta ho odstrčila a zvolala: “Utíkejte!”

Asi padesát stop před ním se již hnal Velký Olaf, zřejmě s úmyslem přece jen závod vyhrát.

Smoke uposlechl Joy, a když se oba muži přiblížili k úpatí dawsonského břehu, byl již Olafovi v patách. Ale Velký Olaf rozpumpoval své obrovité tělo tak mocně, že se opět dostal o několik stop dopředu.

Registrační kancelář byla na hlavní dawsonské třídě asi pět bloků daleko. Ulice byla nacpaná lidmi, jako by se měla konat slavnostní přehlídka. Teď už Smoke nedostihl svého protivníka tak snadno, a když se mu to nakonec podařilo, nedokázal ho předběhnout.

Bok po boku běželi úzkou uličkou mezi pevnými stěnami jásajícího davu. Občas se některému z nich podařilo náhlým křečovitým úsilím předběhnout druhého o palec nebo o dva, avšak jen aby svůj náskok ihned zase ztratil.

Jestliže rychlost, kterou se řítili předtím, ubíjela jejich psy, nynější tempo bylo nernéně vražedné. Ale závodili o milión dolarů a největší poctu v Yukonu. Smokovi zůstal z tohoto posledního, šíleného úseku cesty jediný zřetelný dojem - údiv nad tím, že v Klondíku je tolik lidí. Nikdy předtím je neviděl pohromadě.

Mimoděk trochu zaváhal, opozdil se a Velký Olaf se dostal o celý krok před něho. Smokovi se zdálo, že mu pukne srdce, a nohy si přestal vůbec uvědomovat. Věděl že pod ním kmitají, ale nevěděl již jak je vlastně uvádí v pohyb a jakým způsobem je silou vůle nakonec přece jen přinutil, aby znovu dohnaly jeho obrovitého protivníka.

Konečně se před nimi zjevily otevřené dveře registrační kanceláře. Oba muži se odhodlali k poslednímu, zoufalému spurtu. Žádnému z nich se však nepodařřlo odtrhnout se od druhého, oba doběhli ke dveřím zároveň, divoce se v nich, srazili, střemhlav vletěli dovnitř a upadli na podlahu kanceláře.

Posadili se, ale byli příliš vyčerpáni, než aby mohli povstat. Velký Olaf, z něhož se řinul pot proudem, zhluboka, sípavě, bolestivě oddychoval, pak zalapal po vzduchu a bezúspěšně se pokusil promluvit. Potom vztáh ruku způsobem, o jehož významu se nedalo pochybovat. Smoke napřáhl pravici a potřásli si rukama .

“Závod dopadl nerozhodně,” slyšel Smoke promluvit registračního úředníka, ale bylo to jako ve snu a hlas zněl slabě, a jako by přicházel z veliké dálky. “Mohu vám říct jedině to, že jste vyhráli oba. O zábor se musíte rozdělit. Jste společníky.”

Zuřivě si potřásli rukama na souhlas s tímto rozhodnutím. Velký Olaf důrazně zakýval hlavou a cosi zmateně, blábolivě zamumlal. Konečně to ze sebe přece jen vypravil:

“Ty zatracenej chekako!” zamručel, ale v jeho slovech byl obdiv. Nevím sice, jaks to dokázal, ale jistý je žes to dokázal.”

Venku se shromáždil veliký hlučný dav a kancelář se začala plnit lidmi. Smoke a Velký Olaf se pokusili vstát podpírajíce se navzájem. Smoke zjistil, že má slabé nohy. Třásla se mu kolena a opile vrávoral. Velký Olaf se k němu dopotácel:

“Je mi líto, že mí psi skočili na vaše.”

“Tomu se nedalo zabránit,” zasípal Smoke. “Slyšel jsem, jak jste volal.”

“Poslouchejte.” pokračoval Velký Olaf se zářícíma očima, “ta holka - to je ale zatraceně skvělý děvče co?”

“Máte pravdu,” souhlasil Smoke. “Je to zatraceně skvělý děvče.”

K O N E C

VLADIMÍR HENZL

VRAH ZE SCILLY ISLANDS

“Připevněte se, prosím,” pilot letadla otočil hlavu, aniž hnul trupem. “Za chvíli přistaneme,” řekl jakoby pro sebe, podíval se na palubní desku a pak něco zabručel.

“Jdeme moc rychle dolů, Jacku,” ozval se za ním pískavý navigátorův hlas.

V letadle byli čtyři cestující: kapitán britského válečného loďstva, který se bez hnutí díval před sebe, muž v občanském obleku, se špičatě zastřihnutou ryšavou bradou, protkanou stříbrnými nitkami, a zcela vzadu seděli vedle sebe mladá důstojnice v stejnokroji WREN, britské ženské vojenské služby, a major s červeným nápisem Czechoslovakia na obou ramenech.

“Co říkal?” zeptal se major.

“Abychom se připoutali.” Anglická důstojnice ukázala ta volně ležící popruhy .. “Ty taky, miláčku.”

“Remember, you are British. Control yourself - Pamatujte, že jste Brity, buďte ukáznění,” zarecitoval major heslo, které se objevovalo na plakátech anglických kin před začátkem každého představení, a připoutal se.

Muž s ryšavou bradou se bezúspěšně mořil s popruhy, kterými se měl připoutat; nakonec polohlasně zaklel a zůstal nepřipoután.

Kapitán válečného loďstva zíral dál do neznáma.

“Mohla bych vám pomoci?” Žena v stejnokroji WREN se sklonila nad mužem s ryšavou bradkou.

“Buď je to pokažené, nebo s tím nedovedu zacházet”.

Nejspíš to druhé,” chrčivě se zasmál.

Ucítila závan dechu prosyceného whisky.

“Tak. A je to,” řekla, když se ozval kovový zvuk oznamující, že zámek na popruzích zaklapl.

“Manny thanks, mnohokrát děkuju. Taky jsem na to mohl přijít sám, ale já často nelítám,” usmál se.

Teprve teď si všimla, že má kolena zakryta vlněnou pokrývkou. Byl srpen a toho roku - byl to čtvrtý rok druhé světové války - bylo i na britských ostrovech teplo. Její pohled utkvěl na kostkované pokrývce.

“Není mi zima,” řekl omluvně. “To je jenom památka na tamtu válku,” odhrnul kostkovaný pléd a povytáhl nohavici kalhot.

Spatřila protézu barvy kůže nebo tmavšího dřeva; přesně to v té polotmě, která panovala v letadle, nemohla neznat.

“Všechno je nové, včetně bot.” Jeho hlas zněl žertovně . . “Musel jsem pro to až do Londýna.” Pomalu, jako by jí chtěl popřát času, aby si prohlédla jeho náhražku nohy, se začal přikrývat. Pak kývl obřadně hlavou a řekl:

“Doktor Lindsay. Kurýruju lidi na Scilly Islands.”

“Mary Padget - Berková.”

“What a funny name. Nezvyklé jméno. Angličanka?” Zvědavě si ji prohlížel.

“Ano, můj manžel je Čech. Nechala jsem si své dívčí jméno.”

Letadlo se zakymácelo, anglická důstojnice se zachytila opěradla prázdného sedadla. Taktak že neupadla. Doktor Lindsay, neohlížeje se na přítomnost dámy, zaklel. Pilot se tentokrát obrátil k cestujícím celou půlí těla a zakřičel: “Připoutejte se, prosím, madam!”

V oknech letadla, jen o něco většich než lidská dlaň, zamalovaných krémovou barvou, aby z nich nebylo vidět, se setmělo. Dostali se do mraků.

Kapitán válečného loďstva se ani nepohnul, ani teď se nepřipoutal. Major s červeným nápisem Czechoslovakia na rameni se podíval na hodinky. Bylo za čtyři minuty sedm. Už by měli přistát. Když nastupovali do letadla na vojenském letišti někde v Cornwallu, označeném krycím jménem Knightbridge, řekl mu kapitán britské výzvědné služby Burton, že přistanou na ostrově sv. Marie v souostroví Scilly Islands, ležícím 35 mil na jihozápad od Penzance, v sedm hodin.

“Do hotelu to nemáte z letiště daleko. Na ostrově je jediný hotel U žáby a raka. Docela dobrý. A jak jsem říkal, v osm hodin sejdete do jídelny na večeři. Tam uvidíte dva muže, poznáte je lehce. Jeden starší, s čepicí. jakou nosí jachtaři, má nápadně rovný nos. Čepici nikdy neodkládá, ani v místnosti. Ten druhý, mladší, má knírek pod nosem. Nemůžete se zmýlit. Jeden z nich se pokusí dát se s vámi do řeči. O rozhovor neprojevíte zvláštní zájem, nebudete však odmítavý. Jedete na dovolenou, oba jste unaveni, vaše paní i vy, hledáte klid, nemáte zájem o nic jiného než zapomenout, že existuje nějaká válka.”

Angličan ztlumil hlas, jako by se bál, že ho uslyší někdo nepovolaný, ačkoliv na letišti nebylo člověka. Asi sto yardů od místa, kde stáli, zkoušela posádka letadla motory.

Major Berka se chvíli díval na prudce se roztáčející vrtule, pak znovu upřel zrak na vyzáblou tvář důstojníka britské výzvědné služby. Pořád ještě nevěděl, proč ho posílají na Scilly Islands. V Londýně mu velitel československé zpravodajské služby, plukovník Hrabal, řekl:

“Páni z Intelligence Service jsou už zase v koncích, a tak si vzpomněli na nás. Víš, kde jsou Scilly Islands?” zeptal se, a aniž vyčkal na odpověď, ukázal na mapě, která visela za ním na stěně, na skupinu ostrůvků na jihozápad od jižního cípu Britských ostrovů. “Jen dva z nich stojí za řeč - ostrov sv. Marie a ostrov sv. Anny; na jednom z nich je tajná vysílačka. Angličani, jak mi říkal plukovník Hudson, po ní už delší dobu marně pátrají.” A Hrabal se zasmál tím svým mlaskavým smíchem, jako by měl radost, že se pánům z IS zase něco nepodařilo. “Jsou prostě v koncích, prosili, abychom jim pomohli. Proto tam pojedeš.”

Berka znal Hrabalovo nadměrné sebevědomí, věděl, že plukovník často přehání, a tak trpělivě čekal, až mu řekne, co vlastně od něho chce. Plukovník však mluvil dál o neúspěších britské výzvědné služby, co by měla zlepšit, o tom, na co Berka čekal, se ale stále nezmiňoval.

“Je ti to jasné?” zeptal se najednou Hrabal.

“Musím přiznat, že mi to jasné není.” Berka vydržel pronikavý pohled svého představeného. “Rád bych znal podrobnosti. “

“Podrobnosti?” Plukovník předstíral údiv. “Kdyby Angličani znali podrobnosti, nepřišli by za námi. Vím jenom, že se máš zítra v deset nula nula hlásit v Penzance, Highstreet number six, u podplukovníka Birda. Ten ti možná řekne víc, než ti můžu říct já … Mary vezmeš s sebou. To už je zařízeno. Angličani si to výslovně přejí.”

Hrabal podával překvapenému Berkovi ruku. “Ještě něco,” řekl jako by si teprve teď vzpomněl. “Jestli na něco přijdeš, neutíkej s tím hned k Angličanům. Jseš náš člověk, a ne jejich. Do you understand?” zeptal se anglicky. Tak to dělal vždy, když byl v dobré náladě. a když chtěl ukázat, že Shakespearova rodná řeč mu není tak cizí, jak si to mysleli někteří jeho podřízení.

Tak skončil 11. srpna 1943 rozhovor plukovníka Hrabala s majorem Berkou.

Příštího dne řekl plukovník Bird Berkovi v Penzance:

“Požádali jsme plukovníka Hrabala, aby vás uvolnil pro úkol, který, upřímně řečeno, budeme moci vyřešit lépe s vaší pomocí, než sami. Pro svou nápadnost budete na Scilly Islands méně nápadný než naši lidé. Jsem totiž přesvědčen, že ostrovy dosud nenavštívilo mnoho československých důstojníků. Budete asi první. Jakmile se tam objeví náš člověk, všichni o něm hned vědí, a určitě o něm ví i ten, koho bychom rádi poznali zblízka. V kostce řečeno jde o toto: dvě kanadské lodi zachytily v rozpětí osmi dnů ve vzdálenosti dvanácti respektive osmnácti mil od Scilly Islands vysílání neznámé vysílačky. Obsah vysílání byl vždycky stejný: označoval přesný kurs obou lodí. Brzy po tom byly obě lodi napadeny německými ponorkami. Na věci je zajímavé, že vysílání bylo in claris, tedy nikoliv v šifře, a že obě zachycená vysílání končila českou větou: »Ema má ráda Emíla«.”

Plukovník Bird se podíval na československého důstojníka, a když ten neřekl ani slovo, ba ani nejevil žádné větší překvapení, pokračoval:

“Radistovi lodi George III. se podařilo část vysíláni zachytit na magnetofonový pásek.” Anglický důstojník stiskl knoflík magnetofonu. Ozvalo se nepříliš zřetelné anglické hlášení: zeměpisná šířka, délka, dvakrát opakované jméno lodi George the Third a nakonec česká věta: »Ema má ráda Emíla«. A znovu to prázdné šumění.

Zazvonil telefon.

“Ano, ano, ano,” opakoval britský důstojník, “budu u vás během několika minut,” a zavěsil.

“Musíte mne omluvit, majore,” řekl. “Podrobnosti, o kterých jsem s vámi chtěl hovořit, vám poví kapitán Burton. Ten vás a vaši paní také doprovodí na letiště.”

Kapitán Burton byl až přehnaně zdvořilý, několikrát opakoval to, co bylo samozřejmé, a zřejmě, si dával záležet na tom, aby se přesvědčil, že mu major Berka dobře rozumí.

“Nevím, jestli se vám podplukovník Bird zmínil o tom, jak si vysvětlujeme to, co se na Scilly Islands děje?” zeptal se, když je auto odváželo z Penzance na letiště Knightbridge.

“Myslím, že ne,” odpověděl Berka.

“Asi půl míle před ostrovem sv. Marie stojí maják.

Jeho strážcem je Emil Krat-ky” - Burton vyslovil jméno hlídače majáku s výrazným anglickým přízvukem. “Váš krajan. Třikrát jsme se pokoušeli, abych tak řekl, o vysvětlující rozhovor s panem Krat-kym. Prohledali jsme každý inč majáku, bohužel, bez výsledku. Ten člověk se s nikým nestýká, odpovídá neochotně, morous, jestli víte, co tím myslím.”

“Jak mluví pan Krátký anglicky?” přerušil britského důstojníka Berka.

“Kupodivu velmi dobře.”

“Porovnávali jste hlas z magnetofonové pásky s hlasem strážce majáku?”

„Jistě, jenže bohužel, jak jste se sám mohl přesvědčit, hlas na pásce je zamlžen, ruší ho příliš hlasité šumění. A pak, je to jen několik slov. Přesto je podobnost obou hlasů - alespoň podle našeho názoru - značná.”

„Bylo bezpečně zjištěno, že hlídač majáku je Čech?” zeptal se Berka.

„Ano, to je nad jakoukoliv pochybnost. Žije tu přes dvacet let. Víme také, proč přišel na britské ostrovy. Ale to v této chvíli podle mého názoru nehraje žádnou úlohu. Možná také, že ten člověk s celou věcí nemá nic společného. Ani to nelze vyloučit,” dodal, jako by se omlouval Angličan. “Chtěli bychom však mít jistotu. Pátrání vedeme ovšem ještě jiným směrem, přesněji řečeno dvěma dalšřmi.”

Kapitán Burton se odmlčel.

“Domníváte se, kapitáne, že také velitelé německých ponorek jsou Češi a proto pan Krátký začíná a končí své vysílání českou větou »Ema má ráda Emila«?” zeptal se s nádechem ironie v hlase Berka.

Burton se zasmál: “Two to nul, dvě nula pro vás, majore. Stejnou námitku jsem vyslovil také já. Ale starý, chci tím říci podplukovník, mne odbyl třemi slovy: Dál sledovat Krátkého. Musím vás však upozornit ještě na jednu věc. Tu noc, kdy byla potopena loď George the Third, po celou dobu operace německých ponorek světlo majáku nesvítilo. Radista zachytil vysílání ve 23.46, útok na Salisbury byl proveden v 1.18. Maják, jak bylo zjištěno, nesvítil od 23.35 do 2.40. Krátký tvrdí, že v té době spal. Při večerní kontrole světel, kterou provedl v 21 hodin, bylo prý všechno v pořádku.”

“Myslel jsem, že teď ve válce majáky nesvítí. Zejména majáky v blízkosti lodních cest,” přerušil Angličana Berka.

“Nesvítí nepřetržitě, v tom máte pravdu, hlídač je však smí zhasnout na delší dobu jen na rozkaz pobřežního velitelství. A to v tomto případě takový rozkaz nevydalo.”

Burton vyňal pouzdro s cigaretami a obrátil se k Mary: “Směl bych vám nabídnout?”

„No, thanks.” odmítla Berkova žena. “Nekouřím.”

“O vás, majore, vím, že nekouříte. Ale že nekouří vaše paní, Angličanka ?!“ Burton se zdvořile usmál. Zapálil si, zhluboka do sebe vtáhl kouř, a pak se zeptal: „Any questions ? - Nechcete se ještě na něco zeptat?”

“Jestli jsem vám rozuměl dobře, ti dva pánové, s niniž se mám setkat v hotelu U žáby a raka, mi mají pomoct nenapádně se dostat na maják.”

„Ano. Mr Matthews, to je muž, který neodkládá svou jachtařskou čepici ani v místnosti, má motorový člun a rád bere na výlety návštěvníky ostrovů. Mr Buckley, muž s knírkem, je učitel, ten je zase ochoten seznámit každého, kdo projeví zájem, s pamětihodnostmi Scilly Islands. Ani jeden, ani druhý neví o vašem poslání. Pro ně jste spojenecký důstojník, který se svou paní přijel na dovolenou.”

Burton pomalu a opatrně odklepal popel cigarety a pak s úsměvem dodal : „Československý důstojník, jehož britká zpravodajská služba podezřívá, že jenom předstírá, že jeho jediným cilem je během dovolené poznat krásy našeho malého souostroví.”

„Doktor Lindsay měl pravdu. Je to ráj na zemi.” Mary, zavěšená do svého manžela, pozorovala s neskrývaným obdivern citronově žlutá pole narcisů, za nimiž se zelenomodrá hladina Atlantského oceánu dotýkala bezmračného nebe. Jako by tu všichni zapomněli, že už čtvrtý rok trvá válka, v níž se lidé vzájemně zabíjejí, na zemi, na moři i ve vzduchu.

Když včera k večeru přistáli na ostrově Svaté Marie, rozloučil se s nimi doktor: „Přeju vám, abyste svou dovolenou užili co nejlépe. Samozřejmě, že počítám s tím, že se na mne přijdete podívat. Dveře mého domu jsou pro vás vždy otevřeny. I malé dítě na těchto ostrovech ví, kde bydlí doktor Lindsay.”

Důstojník britského válečného loďstva, který po celou dobu letu sebou ani nepohnul, kývl jenom na pozdrav hlavou. A pilot řekl: „Sorry, tentokrát to házelo víc než jindy.“

V hotelu U žáby a raka se odehrálo všechno přesně podle scénáře, jak jej vypracovala I.S.

Když několik minut po osmé sešel Berka s Mary ze svého pokoje v prvním poschodí do jídelny, muž v jachtařské čepici se svým mladším společníkem, o nichž mluvil kapitán Burton, byli tak zabráni do hovoru, že si ani nevšimli, že někdo vstoupil.

V jídelně s tmavým, staromódním zařízením byly obsazeny ještě tři další stoly. U jednoho seděla starší paní v černém a četla několik dnů staré Timesy, u druhého se hlasitě bavili čtyři muži, o nichž bylo těžko uhodnout, čím jsou. U dalšího stolu se nudila mladá žena se starším americkým důstojníkem.

Nějakou chvíli potom, co Berka s Mary dojedli very nice mutton chop, což je po anglicku upravený, a tedy pro Středoevropana jen se značným přemáháním stravitelný kus skopového, který jim s prostoduchou upřímností doporučila číšnice, muž v jachtařské čepici vstal, přiblížil se ke stolu, kde seděl Berka se svou ženou, dvěma prsty se dotkl štítku pokrývky hlavy a řekl: “Dovolte, abych vás srdečně uvítal na našich ostrovech. Cze - cho - slovakia,” slabikoval nápis na Berkově rameni. “Nemýlím-li se, jste první československv důstojník, který svou návštěvou poctil Scilly lslands. Rádi bychom vám dokázali, jak si my, obyvatelé těchto ostrovů vážíme spojenců, kteří nám pomáhají vyhrát válku. Uděláme všechno, abyste si od nás odnesli nejkrásnější dojmy. Jmenuju se Matthews.”

Dříve, než mohl Berka odpovědět na uvítání muže v jachtařské čepici, všiml si, jak se mu paní v černém, která přestala číst Times, snaží dát nějaké znamení. Několikrát, způsobem, který pokládala za nenápadný, zamávala rukou ze strany na stranu, pak si ukázala na čelo. Bylo to tak srozumitelné, že této němohře, musel porozumět kdokoliv, v kterékoliv zemi na světě. Paní v černém signalizovala: Pozor, blázen! I Mary si všimla počínání čtenářky nejváženějšího anglického časopisu a dřív, než její manžel mohl pronést jediné slovo, pohotově poděkovala panu Matthewsovi za jeho milou pozornost. Pak sklonila hlavu, znovu ji zvedla a zadívala se upřeně na čtenářku Timesů. To měla být, alespoň podle paní Padget-Berkové, odpověď paní v černém na její varováni.

“Mám motorový člun,” řekl muž v jachtařské čepici, „mohli bychom se projet kolem ostrovů. Kdy vás smím očekávat?”

Paní v černém se poněkud naklonila přes okraj novin a záporně potřásla hlavou.

„Zítra? Jsme tu na dovolené, času máme, dost, záleží na vás,” váhavě odpověděl Berka .

„Excellent, excellent - výborně, to je přímo báječné,” opakoval Angličan. “V devět?”

Berka se podíval na Mary .

„V devět,” řekla. “V devět budeme u vás. Ale kde … ?”

“Můj motorový člun najdete snadno. Kotvi sotva dvě stě yardů odtud. Jmenuje se Golden Bird - Zlatý pták. Domluveno tedy. „Zítra v devět vás budu čekat.” Dotkl se dvěma prsty štítku čepice a vrátil se ke svému společníku.

Za necelé čtvrt hodiny po tomto rozhovoru Berka s Mary vstali a zamířili ke dveřím jídelny. Také paní, která četla Tirnes, se zvedla. Když jí Berka dával na schodech vedoucích do prvního poschodí přednost, zašeptala: “Varuju vás, velmi vážně vás varuju. Nikam s tím člověkem nejezděte.” Pak bez jediného dalšího slova s překvapující svěžestí vyběhla po schodech. Za několik vteřin bylo slyšet, jak se v zámku jejího pokoje otočil klíč.

„Ráj na světě,” opakoval po Mary Berka. „Se vším všudy, i s hadem, který ukazuje německým ponorkám, kde si mají počkat na britské lodě,” dodal ironicky.

Mary mlčky pozorovala vlnící se světle žluté květy narcisů, pak se vymanila z Berkovy paže a zeptala se: „Věříš tomu, co říkal Burton? Jak se jmenuje ten tvůj krajan na majáku?”

„Krátký,” zabručel Berka.

„Co si o tom myslíš?” Zastavila se a čekala, co řekne . „Zatím nic. Rád bych se na maják podíval.”

Kráčeli vedle sebe mlčky až k motorovému člunu, na němž už z dálky bylo vidět zlatá písmena Colden Bird.

Matthews je uvítal ještě srdečněji než včera večer . „Uvařil jsem na vaši počest kávu,” řekl a nabídl jim v poněkud ušpiněných koflicích černý nápoj, kterému se s jistou dávkou odvahy dalo říkat káva. Napřed se jich zeptal, jak se jim líbí na ostrově, a pak navrhl: „Nechtěli byste si zajet na sv. Annu? Je tam přírodní rezervace, ptáci a rostliny. které nikde jinde na britských ostrovech neuvidíte, a taky bychom mohli objet celé souostroví. Nebude to trvat dlouho. Povolení pobřežního velitelství mám, ostatně vy žádné povolení nepotřebujete,” usmál se zdvořile. O návštěvě majáku se však ani slovem nezmínil. „Souhlasíte?”

“Jistě,” řekla Mary .

„Můj přítel pan Buckley, který se mnou včera večer seděl U žáby a raka, bude na nás už čekat.” Matthews ukázal hlavou ve směru, kde ležel ostrov sv. Anny. “Tom Buckley je vynikající znalec přírody, podá vám odborný výklad. Zná každého ptáka, a nevěřili byste, jak ho dovede napodobit.” Matthews cosi zapískal, co pravděoodobně mělo být napodobením ptačího zpěvu, pak však rezignovaně mávl rukou: “Nonsense - nesmysl. Já nedovedu napodobit ani mňoukání kočky. Nemáte-li nic proti tomu, mohli bychom vyrazit.”

Nečekal na odpověď, zapnul motor a příď Zlatého ptáka hlučně rozrazila hladinu, zanechávajíc za sebou do bíla zpěněnou stezku.

Golden Bird nezamířil přímo k sousednímu ostrovu; obejel napřed ostrov sv. Marie, a pak projel kolem majáku .

„Je někdo na majáku?” zeptal se Berka, když míjeli štíhlé, ponuré stavení na skalisku. „Vypadá to, jako by tam nebyla živá duše.” Prohlížel si štíhlou kamennou budovu, čekal, že se, vylákán hlukem motorového člunu, někde objeví strážce té kamenné ponuré věže. Ale živá duše se neukázala.

Matthews jako by Berkovu otázku přeslechl, mlčel.

V deset hodin sedm minut přistál člun Jamese Matthewse, Golden Bird, na ostrově sv. Anny.

Ve vzdálenosti asi stopadesáti yardů od místa, kde člun zakotvil, tísnila se skupina lidí. Někteří se nad čímsi skláněli. Někdo zavolal na Matthewse.

„Co se stalo?” Jachtař přiložil dlaně k ústům, aby přerušil hluk vln dorážejících na skalnatý břeh.

Ze zástupu vyběhl muž a utíkal k místu, kde kotvil Golden Bird. Matthews mu vyšel několik kroků vstříc, a když mu muž cosi vzrušeně řekl, něco, co Mary ani Berka nernohl slyšet, majitel Golden Bird se vrátil ke svým hostům. “Musíme zpátky,” oznamoval. “Tom vám už nepodá odborný výklad o fauně a flóře v ostrovní rezervaci. Právě ho našli těžce zraněného v křoviskách několik kroků od břehu.”

V 10 hodin 36 minut přistál Golden Bird na molu vojenské základny na ostrově sv. Marie.

“Ještě štěstí, že tam byl náhodou náš doktor Lindsay. Je to člověk k nezaplacení. Kdybyste ho zavolali o půlnoci, přijde. A přitom má jenom jednu nohu.” Matthew ukázal, kde doktoru Lindsayovi amputovali nohu. “A pod kolenem,” dodal.

Na zádi člunu vedle nehybně ležícího Toma Buckleye zabaleného do vlněných pokrývek, seděl muž, o něm s takovou chválou hovořil Matthews. Upřeně se díval na tvář nešťastného přírodovědce. Byla voskově žlutá, nehybná, bez známky života.

„Jestli zůstane naživu, může poděkovat jenom doktorovi,” opakoval Matthews. Odmlčel se a pak zamyšlen pokračoval: “Chlapci, co ho našli, říkali, že slyšeli dva výstřely, po nich výkřik, a když doběhli ke křoviskám, ležel tam Tom s prostřelenýma plícema. Je to průstřel plic, viďte, doktore?” zakřičel Matthews, aby přehlušil hluk motoru.

Lindsay přikývl.

Mary se dívala střídavě na doktora, na zsinalou tvář Toma Buckleye, učitele a milovníka přírody, a na Matthewse. Berka s nimi nejel, zůstal na ostrově sv. Anny bylo by jich prý v člunu moc a zraněného je třeba pohodlně uložit. Požádal tedy aspoň, aby se pro něho vrátili, až Buckleye odvezou do nemocnice na vojenské základně. Zatím se projde po ostrově.

“Pojedeš s nimi,” řekl své ženě. “Možná, že se tam setkáš s některým ze známých důstojníků, kteří slouží v Lowestoftu. Jestli se nemýlím, před dvěma měsíci tam přeložili Chambrese.”

Mary udiveně pohlédla na Berku. Nikdy o žádném Chambresovi, který měl sloužit v Lowestoftu, neslyšela.

“Pospíchejte,” řekl Berka.

Sotva uložili zraněného na podlahu motorového člunu a Matthews zapnul motor, Berka zamířil k pěšině vedoucí od břehu ke skupině kamenných stavení uprostřed ostrova.

“Vydrží to, doktore?” zeptal se Matthews, když se Golden Bird přiblížil na doslech k námořní základně.

“Myslím, že je mrtev,” řekl doktor Lindsay tiše a namáhavě vstal, přidržuje se kovového zábradlí člunu. Obě ruce se mu třásly.

Ve 12.05 připlul z ostrova sv. Marie na sousední ostrov sv. Anny konstábl George Donovan. Prohlédl si dobře místo, kde byl nalezen postřelený Buckley, něco si zapsal do zápisníku, udělal náčrt místa činu, jak říkal čmáranicím, v nichž se vyznal jenom on sám, a začal se vyptávat rybáře, který první nalezl v křoví zraněného.

“Tak jak to bylo, Johny?”

“Chystal jsem se nastartovat motor, když jsem uslyšel výstřel. Myslel jsem, že jsou to důstojníci ze základny, jezdí sem někdy na kachny, alespoň to tak říkají. Pak někdo křičel: Help, help - pomoc, pomoc. Myslím, že to byl pan Buckley, ale nemůžu to říct určitě. Pak už bylo ticho, běžel jsem tam a našel ho.”

“Koho?” přerušil rybáře konstábl.

“No… pana Buckleye. Ležel na zádech, košili na prsou měl samou krev a chrčel. Zeptal jsem se: Co se vám stalo, pane Buckleyi? Nejdřív mlčel a pak, jestli jsem dobře rozuměl, řekl přerývaně: “Je to on, poznal jsem ho!“ Myslím, že to říkám správně, ručit za to ale nernůžu, poněvadž učitel už jenom chrčel. Pak přiběhli Horward s panem Harperema řekli, že je na ostrově doktor Lindsay. Horward pro něho běžel a přivedl ho.”

“Kdybyste to tu tak nepodupali,” zabručel konstábl, “Kdo myslíš, Johne, že to udělal?”

“Jak to mám vědět”? Mně je třiašedesát a co žiju na ostrovech, žádná vražda se tu nestala.”

„Byls u toho, když přišel doktor?” chtěl vědět konstábl.

“Byl.”

“Co říkal?”

“Abychom rychle přitáhli člun, že je každá minuta drahá. Utíkali jsme teda k mýmu člunu, poněvadž byl nejblíž, pak ale přijel pan Matthews, jeho člun je rychlejší … “

„Všiml sis něčeho neobvyklého, něčeho zvláštního na panu Buckleyovi nebo kolem něho?” přerušil rybáře konstábl.

John Hollyday zavrtěl hlavou. Pak se ale zarazil.

“Vlastně bylo tam něco zvláštního. Nevím ale, jestli vám to bude něco platný. Když jsem tam přiběhl, ležela vedle pravé ruky pana Buckleye nábojnice. Pak jsem ji už neviděl. Asi si ji někdo vzal na památku.”

Konstábl se podíval na rybáře, klekl si těsně k místu, kde byl nalezen zraněný, a začal hledat nábojnici. Za chvíli vstal, pomalu si očistil kolena a zabručel: “Asi si ji někdo vzal na památku! Ale kdo?”

Major Berka vystoupil na skalní útes na severním konci ostrova, odkud byl úchvatný pohled na zelenou plochu podivně rostlých stromů, jež sem bůhví odkud přivezl zakladatel rezervace sir Michael Foot. Mezi stromy prosvítalo několik karmínově červených střech. Na západ od ostrova se rozprostíralo širé moře, v němž ležel ostrov sv. Marie, hlídaný ponuře šedým mořem.

Berka kráčel pomalu, zastavoval se, aby se pokochal krásou tohoto zapomenutého světa. Z vrcholu útesu se náhle po hladké skalnaté stěně sesulo několik kamínků, pak se ozval rachot valícího se kamení. Někdo je nahoře, pomyslel si Berka. Pozoroval stěnu, po níž se před chvílí sesula kamenná drť, ale tam se ted’ už nic ani nehnulo. Ticho přerušoval jen vysoký hlásek cvrkajícího ptáka.

Berka znovu vykročil; šel tiše, nepřestával však pozorovat vrchol skály.

“My jsme se už viděli,” uslyšel náhle hlas blízko sebe.

Teprve za několik vteřin spatřil na pravé straně útesu, na samém jeho vrcholu sedět kapitána britského válečného loďstva, s nímž se setkal včera v letadle.

„Pane Harper, kolik bylo těch výstřelů?” zeptal se konstábl, když skončil výslech s Horwardern.

Horward se teď zamyšleně díval směrem, kde stál maják, a pak se houpavým krokem vracel ke svému člunu. Po několika krocích, ještě dřív než mohl Harper odpovědět na konstáblovu otázku, Horward se zastavil, obrátil se a zakřičel: „Pane Donovan, už mě nebudete potřebovat?”

“Zatím ne. Kdybych s tebou chtěl mluvit, přijdu si pro tebe. Vím, kde tě mám hledat.”

Konstábl se přiblížil k Harperovi, chvíli si ho prohlížel a pak se znovu zeptal: „Kolikpak výstřelů jste tedy slyšel, pane Harper? Rozvažte si to ale dobře, než odpovíte. Kolik bylo těch výstřelů?”

„Velmi bych se musel mýlit, kdyby nebyly nejmíň dva.” řekl uvážlivě Harper, zástupce správce přírodní rezervace. „Ale nešly po sobě.”

„Co tím chcete říci - nešly po sobě?” zeptal se konstábl a něco si při tom zapisoval.

„Nejdřív byl jeden, pak chvíli nic a pak následoval druhý.”

Donovan nesrozumitelně zabručel. “A kolik času uplynulo mezi prvním a druhým výstřelem? Já vím, pane Harper, že to nemůžete vědět na vteřinu, ale zkuste se rozpomenout. Byla to minuta, dvě, nebo víc?”

Harper přemýšlel a pak řekl tím svým pomalým způsobem: „Víc, pane Donovan, víc než dvě minuty, možná že pět, tak dlouho asi ne, možná že to byly tři minuty.”

Ani konstábl Donovan, ani Harper si nevšimli, že Howardův člun zatím odrazil od břehu a rychle se blížil k majáku, který tu stál mezi oběma ostrovy jako němý svědek nevšední události, jež se přihodila před necelými třemi hodinami.

Ve 12.55 vystoupila z člunu na břeh ostrova sv. Anny Mary Padget-Berková. Počkala, až Matthews přiváže plavidlo ke kamennému pilíři, a pak řekla zklamaně:

“Myslela jsem, že můj muž bude na nás čekat. Musel přece vědět, že tam dlouho nezůstaneme.”

Pobřeží bylo prázdné; rybáři, které před několika hodinami vzrušil nález zraněného člověka blízko břehu, odpluli na širé moře. Na ostrově už zase panovalo ticho, přerušované jen nárazy vln na skalnaté pobřeží a ptačím zpěvem.

“Moc daleko asi nebude,” Matthews přiložil dlaně k ústům a zakřičel: “Haló, majore!”

Když se nikdo neozýval, opakoval své volání. „Damned,” zaklel, “pěkně vám ta dovolená začala, jeden mrtvej a druhej se ztratí.”

Mary se udiveně podívala na zamračeného muže v jachtařské čepici. Ten chvíli mlčel a pak řekl pro sebe:

“Nejde mi do hlavy, co říkají doktoři ze základny. Že to dostal dvakrát: jednou zepředu, podruhé zezadu, a při tom ho našli ležet na zádech. To by vrah musel kolem toho nešťastníka tancovat nebo. ” Matthews se zarazil. „Nebo byli dva, jeden ho střelil zepředu, druhý zezadu,” řekl po chvíli. “

“Myslíte, že už prohledali ostrov?” zeptala se Mary.

“Kdo?“

„Policie.”

“My tu vlastně žádnou policii nemáme. Na sousedním ostrově jsou všehovšudy dva. I to je podle mě moc. Tady se nikdy nic neděje. Níkdy! Teď sem asi přijedou až z Penzance.” Matthews ukázal ve směru, kde ležel jižní cíp Anglie. “Jestli to byl někdo cizí, stejně se odsud nedostane,” pokračoval. “My nejsme tak hloupí, jak by si někdo myslel.” Odmlčel se, jako by se bál. že řekl víc než měl. “Tamhle je,” ukázal na skalní útes, po němž někdo sestupoval.

Mary si zaclonila dlaní pravé ruky oči, aby lépe viděla, ale nebyla si jista, že je to Berka. „Myslíte, že je to on?”

„Určitě. Vidím dobře, někdy až na dno duše,” řekl Matthews tajemně. „Určitě je to major.”

Sotva se Berka přiblížil na doslech, už volal na Matthewse. “Nevzal byste nás na maják?” zeptal se.

“Na maják? Co chcete na majáku?” divil se Matthews. “Rád bych poznal toho svého krajana.”

“Já myslel, že budete pospíchat, abyste se co nejdřív z těchhle ostrovů dostali.” Příliš zdvořilosti v těch slovech nebylo.

“Podívejte se, co jsem našel,” řekl Berka a rozevřel zaťatou pěst.

“Co?” protáhl muž v jachtařské čepici a jeho kosmaté obočí se naježilo.

Na majorově dlani ležela lesklá nábojnice .

„Kde jste to našel?” zeptal se Matthews a upřeně se díval Berkovi do očí.

“V trávě, blízko místa, kde zabili Toma.”

“To teda budete muset odevzdat konstáblovi. Nebo víte co? Dejte to mně, já mu to odevzdám.”

“Dám mu to sám,” řekl Berka. “Zavezete nás k majáku?” zeptal se a aniž počkal na odpověď, vykročil k člunu, na němž se v srpnovém slunci leskl zlatý nápis Golden Bird.

Pes před domem doktora Lindsaye se rozštěkal, vyskakoval na železné tyče plotu a běhal od jednoho konce plotu k druhému jako pominutý.

“Stop it, you silly dog - přestaň, ty blázne,” snažila se psa utišit Mary. “Doktor opravdu nemusí mít strach. že mu někdo ublíží,” řekla, když pes nepřestával štěkat.

Berka si prohlížel břečťanem obrostlé stavení a psa si nevšímal.

Doktorův dům stál na svahu pokrytém ovocnými stromy, mezi nimiž zářily květiny všech barev; byl to krásný pohled. K mořskému břehu bylo sotva tři sta čtyři sta yardů. Nejbližší stavení stálo víc než půl míle za zákrutem cesty, vedoucí ke středu ostrova.

“Žije tu prý sám,” pokračovala ve své samomluvě Mary. “Pan Matthews říkal, že občas k němu chodí nějaká žena poklidit a uvařit. Taky zapřahuje koně, když doktor jede k pacientovi, pokud to doktor neudělá sám.”

“Tady asi moc pacientů mít nebude,” odpověděl Berka, jen aby něco řekl.

Zastavili se před vrátky s tepanými mřížemi.

“Tak už přestaň,“ okřikla Mary psa a obrátila se k svému manželovi: “Možná že není doma”

Bylo pět hodin odpoledne. Přišli skoro na vteřinu přesně, tak, jak to doktorovi po děvčeti z hotelu vzkázali.

“Je doma,” řekl Berka. Záclona za oknem v prvnírr patře se poodhrnula a v pootevřeném okně se objevila zarostlá doktorova tvář.

“Okamžitě přestaň, Conny,” křikl. Pes přestal štěkal a pokorně stáhl ohon.

,,Nezná vás, proto vyvádí jako pominutý,“ omlouval se doktor. „Branka je otevřena, pojďte dál.”

Když vešli do pokoje, v jehož okně se před chvíli objevila Lindsayova tvář, zůstala Mary v údivu stát. Z okna bylo vidět na roztroušené ostrůvky v zelenavém moři nad nímž se klenulo nebe bez mráčků.

“Ráj … “

“Ráj na světě,” doplnil svou ženu Berka. “Tuhle větu opakuje Mary od chvíle, co jsme přistáli na ostrovech.”

“Až na toho mrtvého,” řekl doktor ponuře. “Nelovedu si představit, kdo to mohl udělat. A hlavně mi nejde do hlavy proč? Co si o tom myslíte, majore? Neposadíte se?” ukázal na křesla, na jejichž potazích se červenali papoušci v nadživotní velikosti.

“Neznám zdejší poměry, a tak si těžko mohu udělal názor,” vyhýbavě odpověděl Berka .

„Pokud vím, ten člověk neměl jediného osobního nepřítele. Neškodný fantasta, zamilovaný do ptáčků a zvířátek v rezervaci. Chybí motiv, jak by řekla paní Agatha Christie ústy neornylněho pana Poirota.”

Začali mluvit o počasí, o válce, která snad přece jen jednou skončí, o zemi, v níž se Berka narodil, o Němcích, jež doktor Lindsay - jak říkal - znal z dob, kdv se ještě chovali jako lidé.

Několik minut po půl šesté, když rozhovor byl v nejlepším, někdo zaklepal.

“Okamžik,” doktor těžce vstal a šel ke dveřím, vedoucím do druhého pokoje a pootevřel je. Bylo slyšet šepot, avšak ani Mary ani Berka nemohli rozeznat, zda je to mužský nebo ženský hlas. Po dvou, po třech minutách doktor zavřel dveře a vracel se ke svému křeslu. Než k němu došel, stalo se cosi, co zcela změnilo úsměvnou náladu, jež do té chvíle v pokoji panovala: doktor zakopl o koberec, zapotácel se a upadl. Berka mu spěchal na pomoc, ale Lindsay ho nepříliš zdvořile odmítl: „Nenamáhejte se, sám si pomůžu,” řekl. Jeho hlas zněl tvrdě, až se Mary lekla. “Čert to vzal,” zaklel, a opíraje se rukama o podlahu, namáhavě vstával. “Budete mě muset omluvit,” řekl, “volají mne k pacientovi. Určitě se najde příležitost, ještě než odjedete, abychom se v klidu setkali. Jsem rád, že jsem vás poznal.” Mluvil už pokojněji a vykročil ke dveřím, aby hosty vyprovodil.

“Jak se mu to jenom mohlo stát?” divila se Mary, když vyšli před doktorův dům. “Chodil přece tak svižně, člověk skoro nepoznal, že nemá jednu nohu. Je mi ho strašně líto.”

“To asi ta nová protéza, ještě si na ni nezvykl,” odpověděl Berka.

Mary se zavěsila do svého manžela a začala přemýšlet o tom, proč Berka, který se jindy tak rád bavil, pronesl za celé odpoledne sotva několik souvislých vět.

Když se Mary se svým manželem vrátila do hotelu, našla na stole v pokoji dopis. Na obálce byla adresa:

Českému důstojníkovi a jeho anglické manželce, tč na Scil1y Islands.

Mary roztrhla zalepenou obálku a vyňala z ní arch papíru. Když přelétla zrakem, co na něm bylo napsáno, podala jej manželovi.

“Co tomu říkáš?” zeptala se, sotva Berka dopis přečetl.

“Ani mě to nepřekvapuje,” odpověděl, ovinul paže kolem své ženy a zašeptal: “Viď, že tady počkáš, dokud se nevrátím ? Slib mi to!”

Nechápavě se na něho podívala . „Trochu se projdu po ostrově.”

“Nemohla bych jít s tebou?” prosebně sepjala ruce. Zakroutil hlavou.

“Tahle procházka není pro ženy.”

Už se na nic neptala. Znala tvrdohlavost svého manžela, a věděla také, že by jí neodpověděl, kdyby žádala vysvětlení jeho podivného rozhodnutí.

Po večeři doprovodil Berka Mary do pokoje, znovu jí důrazně opakoval, aby se zamkla a nikomu, kdyby to byl kdokoliv, neotvírala.

Na stole stále ještě ležela otevřená obálka a vedle ní arch papíru, na němž bylo tiskacími písmeny napsáno:

Nechcete-li si popálit prsty, nepřibližujte se k ohni.

Ani pokojská, ani majitelka hotelu nevěděly, kdo dopis přinesl. Jen číšnice, která slyšela, jak se Mary ptá paní Mac Cartyové, majitelky hotelu, jestli neviděla někoho vstoupit do pokoje č. 8, pošeptala majoru Berkovi, když se vracel od večeře: “Kromě pana Matthewse tu celé odpoledne nikdo nebyl.”

Světlo majáku vyčnívajícího z moře jako výstražný prst mezi oběma ostrovy několikrát zablikalo a pak náhle zhaslo. Fosforeskující ručičky hodinek na zápěstí muže, který ležel nedaleko břehu, ukazovaly 23.46.

Muž nehnutě pozoroval maják, jehož temná silueta se rýsovala na pozadí měsícem ozářeného moře.

Před několika minutami se zvedl vítr, rozehnal mraky, přehnal se přes ostrov, ale ted’ tu už zas bylo ticho, jaké na ostrovech panuje za vlahé srpnové noci. Maják zůstával slepý. Jeho světla se už nerozsvítila.

Dvacet minut po půlnoci se muž ležící blízko břehu začal opatrně plížit k cestě vedoucí k domu dr. Lindsaye. Zastavoval se, naslouchal, a pak znovu pokračoval ve svém podivném putování. Najednou se mu zazdálo, že slyší tiché, pravidelné údery vesel. Snažil se zrakem proniknout tmu; každou chvíli se z ní musel vynořit člun. Ale hladina moře zůstávala prázdná. Neměl dobrý rozhled, po pravé ruce mu bránila skála hluboce se zařezávající do moře, na levé straně byl svah porostlý piniemi. Viděl jen nevelký výsek mořské hladiny. Kdyby mohl vstát nebo se alespoň přikrčit, dohlédl by dál; ale to by ho zase bylo vidět proti nebi. A tak zůstal ležet.

Údery vesel bylo teď slyšet čím dál tím zřetelněji. Nemůže to být nikdo z obyvatelů ostrova, uvažoval. Ti podle rozkazu velitelství vojenské základny nesmějí po setmění na moře.

Ozvalo se zaštěkání; i doktorův pes už zjistil, že je nablízku někdo cizí. Otočil hlavu ve směru doktorova domu. V okně v prvním patře se objevil záblesk světla. Doktor přece ví, že platí přísné nařízení o zatmění, zejména tady na mořském pobřeží!

Chvíli pozoroval okno doktorova domu, ale to zůstávalo temné. Snad se zmýlil, to se snad jen světlo měsíce odrazilo od skla.

Nevěděl, jestli se má dívat na úzký pruh moře, kde by se měl každou chvíli objevit tajemný veslař, nebo zda má pozorovat doktorův dům.

Pes nepřestával štěkat. Pak se však stalo cosi, co mužovu pozornost připoutalo k doktorovu domu. Okno v prvním patře se otevřelo a do noci zazněl Lindsayův tvrdý hlas:

“Okamžitě přestaň, Conny.”

Štěkot ustal, okno se rozevřelo. Za několik minut se otevřela vrata domu a z nich vyjela bryčka tažená koněm. Před vraty se zastavila; seděla v ní temná postava, z dálky však nebylo možno rozeznat, jestli je to doktor.

Muž přitisknutý k zemi uslyšel, jak někdo zavírá vrata, pak se ozval rytmický klus koně, tlumený měkkým podkladem cesty.

Je to doktor? Muž přibitý k zemi by chtěl proniknout očima tmu, chtěl by se přesvědčit, jestli je to opravdu doktor.

Bryčka zmizela v zákrutu cesty. Teprve ted’ si uvědomil, že už neslyší nárazy vesel na vodu.

Rozhodl se, že se připlíží co nejblíž k mořskému břehu, ne tam, odkud před chvílí vyšel. Přeběhne ke svahu pokrytému piniovými stromy; odtud bude mít lepší výhled na moře.

Vztyčil se a rozběhl se ke svahu vzdálenému sotva padesát yardů. Přesto, že běžel po písčité půdě pokryté trsy trávy, zdálo se mu, že dusot jeho nohou musí být slyšet na míli daleko. Zastavil se, znovu se přitiskl k zemi; rozhodl se,že dál už nepoběží. že se k háji doplíží. V té chvíli však ucítil tupou ránu do hlavy. Muž s hodinkami, na nichž fosforeskující ručičky ukazovaly 23 minut po půlnoci, ztratil vědomí.

Mary nemohla dlouho usnout. Nakonec se rozhodla, že nebude spát, dokud se Berka nevrátí. Už podruhé se jí zdálo, že slyší hlas svého muže; jen několik tichých slov, do nichž se vmísil ženský hlas. Asi pokojská nebo číšnice, pomyslela si.

Vstala, přiložila ucho ke dveřím, ale na chodbě bylo ticho. Měla by otevřít, podívat se, jestli to opravdu není Berka. Už sahala po klíči, ale pak si vzpomněla na přísný příkaz svého muže, vrátila se ode dveří a usedla na pelest postele.

Na nočním stolku tikaly hodinky, které před spaním odložila. Bylo několik minut po půl dvanácté. Už by mel být zpátky. Cítila podivné mrazení v zádech, znovu vstala a začala neklidně přecházet po pokoji. Už to nevydržím. Jestli se nevrátí do půlnoci, půjdu ho hledat, i přes ten přísný zákaz. Uvědomila si, že ani neví, kde by ho měla hledat. Řekl jí jenom, že se projde po ostrově, Uplynuly skoro tři hodiny od chvíle, co odešel.

Pak se rozhodla. Vstala, rychle se začala oblékat. Potom potichu odemkla a pootevřela dveře. Na chodbě svítila jediná modrá žárovka.

Po špičkách sestupovala se schodů. Všichni už spali; celý hotel spal, za chvíli bude půlnoc. U žáby a raka se zavírá po půl jedenácté. Vzpomněla si, že hlavní vchod bude zamčený, nedostane se ven. Než se mohla rozhodnout. zda se má vrátit nebo probudit pokojskou, otevřely se dveře vedle do jídelny. “Hledáte něco, madam?” Ve dveřích stála číšnice, která dnes večer pošeptala Berkovi, že toho dne odpoledne kromě pana Matthewse nikdo do hotelu nepřišel. Měla na sobě plášť do deště, zapjatý až ke krku. Mary napadlo, že děvče se právě chystá odejít; možná ale, že už spala, že se probudila, a když uslyšela, že někdo jde po schodech, narychlo si oblékla plášť.

“Mohla bych si zatelefonovat?” zeptala se Mary, jak dovedla nejklidněji.

“Jistě, madam,” řeklo děvče, “telefon je v kanceláři. Počkejte, prosím, chvíli, přinesu klíče.” Zavřela dveře a Mary zůstala na chodbě, v níž svítila jediná, slabá, modrou barvou natřená žárovka. Avšak i ta zhasla ještě dřív, než se děvče vrátilo z kanceláře.

“To je doktorova bryčka.” Muž ve stejnokroji důstojníka britského válečného loďstva posvítil na koně, který stál na okraji cesty vedoucí od domu doktora Lindsaye do středu ostrova. „Není v ní nikdo, je prázdná.”

“Je tu jen brašna,” řekl druhý muž. Kůň zapřažený do doktorovy dvojkolky začal neklidně hrabat nohou.

“Kdyby jel k nemocnému, byli bychom ho potkali,” řekl jeden z mužů.

“Proč tu nechal stát bryčku? Vždyť k prvnímu stavení je skoro tři čtvrti míle cesty.”

To už nemluvil žádný z mužů, ten hlas patřil ženě. “To je opravdu záhada,” řekl důstojník, který se snažil otevřít doktorovu brašnu.

„Zhasněte svítilnu,” řekl jeho společník. “Někdo sem běží.” Uslyšeli kroky, někdo utíkal po svahu k vodě.

Oba důstojníci jako na povel klesli k zemi, jen žena, která stála vedle nich, se o několik vteřin opozdila, ale pak i ona se položila na travnatou zem.

„Here, here they are - tady jsou,” ozvalo se do noci.

Oba důstojníci vyskočili a běželi po svahu za postavou, která utíkala ke skalnímu útesu. Sotva uběhli několik kroků, ozval se výstřel a muž, který už skoro doběhl ke břehu, klesl k zemi.

Teprve teď si všimli, že v zátoce mezi skalami kotví člun. Ale v té chvíli se už ozvaly údery vesel, člun se vzdaloval od břehu.

“Jsou v něm dva, musíme za nimi. Stůj, stůj,” zakřičel neznámý muž, avšak člun nezastavil. Dál se ozývaly duté údery vesel, vzdálenost mezi břehem a člunem se zvětšovala.

Znovu zazněl výstřel. Údery vesel ustaly. Člun se ve vodním víru otočil, viděli, jak veslař pouští vesla a ten druhý, který seděl naproti němu. se jej snaží odtáhnout, aby dosáhl na vesla.

“Zasáhl ho,” řekl jeden z důstojníků. „Kde ale je? Asi se schoval za skálu.”

“Nepokoušejte se ani hnout, doktore Lindsayi, nebo střelím,” ozval se do noci tvrdý hlas.

Důstojnici, revolvery v rukou, se zastavili a čekali, co provede muž, který se právě vynořil na druhé straně skalního útesu.

“To není Angličan,” řekl jeden z nich .

„Není. To je můj muž.” Řekla žena, která celá udýchaná právě přiběhla k oběma důstojníkům.

V prostředí, v němž se sešla, to byla nezvyklá společnost: dva důstojníci ve stejnokrojích válečného lod’stva Jeho Veličenstva krále Jiřího Šestého, jeden z nich strnule rovný, jako by šetřil každým pohybem, druhý s roztěkanýma očima, pečlivě oblečený, jako kdyby šlo o důležitou společenskou událost, a mezi nimi muž s jachtařskou čepicí na hlavě, zabořený do koženého křesla, které už hostilo mnohem vzácnější hosty.” Proti nim s rukama opřenýma o desku pracovního stolu seděl sir Charles Young, velitel vojenské základnv na ostrově sv. Marie, vedle něho se znamením únavy na potemnělých víčcích mladá žena ve stejnokroji ženského námořního pomocného sboru WREN. Na druhém konci světlovlasý major československé armády. A vedle něho človíček schoulený na obyčejné židli, s očima upřenýma k zemi. Občas zvedl hlavu, na níž nebylo nic, co by stálo za povšimnutí, kromě špičaté brady barvy podzimního listí, protkané bílými nitkami.

Nad ostrovy už začalo svítat, a až se z míst, kde se nebe dotýká moře, vyhoupne slunce, ozáří lány světle žlutých narcisů. A až vystoupí na maják mezi oběma ostrovy, smísí se vůně květů s vůní moře, ryb, pinií, starých bárek, prosáklých dehtem, a vytvoří neopakovatelnou atmosféru souostroví Scilly Islands.

Ale sem, do pracovny velitele vojenské základny sira Charlese Younga, z té idyly nikdy nic neproníkne, neboť tato místnost leží hluboko pod zemí. Však také nikdo z těch, kteří tu teď sedí, nemyslí na nádheru přírody, moře a země. I kapitánka WREN Mary Padget-Berková, která se ještě včera nemohla vynadívat na dary, jimiž Bůh obdařil Scilly Islands, už asi zapomněla na ráj na světě.

“Rád bych vás upozornil, že přiznání je polehčující okolnost. Soud k ní musí přihlédnout. Zapírání vám nepomůže. Byl jste přistižen při činu.” Sir Charles Young mluvil tiše, stroze a úsečně. “Chcete vypovídat?” zeptal se.

“Nejste soud ani policie, nemáte právo mne vyslýchat.” odpověděl muž s rezavou bradkou.

“Jak myslíte,” pokrčil rameny velitel vojenské základny. Podíval se na kapitána britského válečného loďstva, jako by se ho chtěl zeptat, co dál. Ten, aniž se pohnul o jediný inch, řekl: “Víme o vás víc, než si myslíte. Víme všechno. Kdo vám pomáhal?”

“Proč se ptáte, když víte všechno?” muž s bradkou se ušklíbl.

“Dobře tedy,” řekl mírně sir Charles. “Nechcete mluvit vy, budeme mluvit my. Prosím.” Pohybem pravé ruky ukázal na důstojníka strnule sedícího v křesle.

“Doktore Lindsayi,” řekl muž ve stejnokroji kapitána válečného loďstva. “my už jsme se viděli. Před třemi dny v letadle. Tehdy jsme ani vy, ani já netušili, že se setkáme za okolností, které by jen člověk beze smyslu pro příčinnou souvislost událostí na prvý pohled na sobě nezávislých, pokládal za náhodu.”

“Zbytečné řeči,” přerušil kapitána doktor.

“Zbytečné je jenom to, co člověk neměl udělat.” Anglický důstojník sebou nepatrně pohnul a pokračoval: „Už delší dobu jsme věděli, že na zdejších ostrovech žije někdo, kdo je přesvědčen, že na něho nemůže padnout ani stín podezření, a že tento člověk podává Němcům zprávy o pohybu našich a spojeneckých lodí plujících blízko pobřeží. Zaměřovací přístroje zaznamenaly vysílání z několika různých míst. Ani jednou nešlo o jedno a totéž místo; všechno nasvědčovalo tomu, že vysílačka nikdy nebyla umístěna v nějakém domě. Záhadou pro nás zůstávalo, jak je možné, že ten, kdo vysílá, se dostává z jednoho místa na druhé, aniž by ho kdokoliv zpozoroval. Vysílačku přece není možno jen tak ukrýt. Obyvatelé ostrovů se navzájem znají a každé počínání některého z nich, které by se vymykalo tradičnímu chování, na něž jsou zvyklí, by vzbudilo podezření.”

“Jak duchaplné a jaká královská angličtina,“ znovu přerušil kapitána doktor.

“Budete mít příležitost říci své, až uslyšíte všechno, co vám chceme říci my,” poznamenal sir Charles. “Zdržte se proto, prosím, poznámek.”

„Naši lidé,” kapitán válečného loďstva se obrátil k Mathewsovi, “nás informovali o všem, co by podle jejich názoru mohlo vést k odhalení člověka, jenž se přičinil, že několik našich lodí zůstalo na dně oceánu. Bohužel i on, stejně jako jeho přítel pan Buckley uvěřil tomu, co jste se snažil lidem namluvit právě vy, že totiž tyto zprávy vysílá strážce majáku. Proto i to české zakončení zpráv Ema má ráda Emila.”

“Věřil jsem tomu jenom napůl,” ozval se muž v jachařské čepici. “Dokud se člověk nepřesvědčí, podezírá každého.”

„Včera ráno,” pokračoval kapitán, “jste odejel na ostrov svaté Anny pod záminkou, že musíte navštívit nemocnou paní Knightovou. Když jste se jí zeptal, jak se jí daří, dal jste jí lahvičku užívání, které ostatně vůbec nepotřebovala, poněvadž stejný lék jste jí předepsal před třemi dny. Syn paní Knightové vás chtěl doprovodit ke člunu. Nabídl se, že vám ponese brašnu, vy jste však velmi rozhodně odmítl. Poručil jste mu, aby se od nemocné nehýbal, byl jste neklidný, a to u vás nebývá zvykem. Chlapec si všiml během návštěvy, která trvala několik minut, že jste se několikrát podíval na hodinky.”

Doktor zvedl hlavu a zlostně si změřil kapitána. “Tuhle pohádku jste slyšel od toho spratka, nebo jste si ji sám vymyslel?”

Kapitán, jako by neslyšel, pokračoval: “Z domu paní Knightové jste zamířil nikoliv nejkratší cestou k pobřeží, ale dal jste se pěšinkou ke křovinám, které jsou od místa, kde kotví čluny, vzdáleny dvě stě až dvě stě padesát yardů.”

“Ještě nikdy se vám nestalo. že jste si musel odskočit do křoví?” posměšně se zeptal doktor.

„Měl jste domluveno s německou ponorkou U 128, že se s ní spojíte pomocí vysílačky v 8.45 a že jí nahlásíte polohu britsko-kanadského konvoje, který měl proplout kolem ostrovů v noci. Proto jste nešel rovnou k člunu, byl jste přesvědčen, že mezi osmou a devátou nebude v křoviskách živá duše. Vysílání nemělo trvat déle než šest minut. Pak jste chtěl nasednout do člunu a odejet. Tentokrát vás však štěstí opustilo, doktore Lindsayi.”

“Když všechno tak přesně víte - skoro bych řekl. že jste jasnovidec , neřekl byste mi, pane, pomocí jakého přístroje bych mohl vysílat, aniž by si toho někdo všiml?” Doktorův hlas zněl stále stejně výsměšně.

Dřív než mohl kapitán válečného loďstva odpovědět, stalo se cosi, co Lindsay neočekával. Důstojník s nápisem Czechoslovakia na ramenou vstal, sklonil se nad doktorovýma nohama a vyhrnul nohavicí, pod níž se skrývala protéza nahrazující amputovanou nohu. “Tady je ta vaše vysílačka,” major ukázal na protézu. Doktor se jej snažil vší silou odstrčit, ale Berka se ani nehnul. Sevřel Lindsaye svými mocnými pažemi takovou silou, že doktor zaúpěl. Druhý britský důstojník, který dosud nepromluvil jediné slovo, protézu uvolnil a položil na stůl.

“Neuvěřitelné,” udiveně kroutil hlavou sir Charles Young. “Odkud to máte?” zeptal se.

Doktor mlčel, seděl tu schoulený do sebe, s hlavou na prsou, unavený prohraným zápasem.

“Konec utkání,” řekl kapitán válečného loďstva. “Teď už snad uznáte, že zapírat opravdu nerná smysl. Bohužel nejste jenom špión, ale i vrah. Zabil jste Toma Buckleye.”

Doktor sebou ani nepohnul.

“Ten nešťastný člověk byl náhodou, opravdu jen náhodou v křoviskách, zavedla jej tam ornitologická vášeň. Chtěl si asi poslechnout ptáčka, jehož hlas není často slyšet ani v přírodní rezervaci. A taky si podle všeho chtěl zkrátit čas, než připluje major,” kapitán pootočil hlavu směrem, kde seděl Berka, „se svou paní a s panem Matthewsem.” Kapitán se odmlčel. “A najednou místo ptáčka objevil vás,” řekl zvýšeným hlasem. “Bylo to, naneštěstí pro vás, právě ve chvíli, když jste začal vysílat. Jednal jste rychle, až příliš rychle. Mířil jste na prsa, a když se Buckley zapotácel, byl jste přesvědčen, že má dost. Udělal jste několik kroků, pro jistotu jste se však ohlédl, a tu jste ke svému zděšení zjistil, ze člověk. kterého jste pokládal za mrtvého, stojí obrácen k vám zády. Chtěl se asi dostat ke břehu, kde kotvily čluny. Vystřelil jste ještě jednou, také tentokrát jste zasáhl”

“Přestaňte,” vykřikl doktor zoufale.

Kapitán neposlechl. „Pak jste se chtěl co nejrychleji vzdálit, běžel jste, ano, běžel jste, přesto, že máte protézu, k rybářským domkům, a ne ke břehu. Pospíchal jste zbytečně. Než se rybáři dostali k těžce zraněnému a než Howard doběhl pro vás k domku paní Knightové, uplynulo - odhaduji-li to přesně - dvanáct až sedmnáct minut. Měl jste tedy dost času pořádně si vydechnout a uklidnit se. S jednou věcí jste však nepočítal.”

Doktor zvedl hlavu a nepřítomně se podíval na kapitána.

“Nepočítal jste s tím, že dvanáctiletý chlapec, o němž jste se před chvílí tak pohrdavě vyjádřil, se bude divit, proč doktor skoro po dvaceti minutách, co opustil jeho nemocnou matku, je tu zas, a proč stojí před domem a prudce oddechuje. Proč jste si něco nevymyslel, proč jste znovu nezašel ke Knightovům, a neřekl třeba, že jste na něco zapomněl?”

“Nejste žádný kapitán válečného loďstva, ale obyčejný fízl Intelligence Service,” vykřikl doktor.

Muž v stejnokroji důstojníka britského válečného loďstva sebou ani nepohnul. Řekl jenom: „Zbytečně se rozčilujete,” a pak se usmál - byl to první úsměv na jeho tváři. “A ještě na něco jste zapomněl, doktore Lindsayi,” jako by vychutnával každé slovo. “Zapomněl jste na nábojnici. Jednu jste sebral po prvním výstřelu, tu druhou našel někdo jiný. A právě na té nábojnici vám velmi záleželo, viďte?”

Anglický důstojník nečekal na odpověď, trochu sebou pohnul, pak se znovu pevně usadil jako by se chtěl připravit k dalšímu útoku. “Dovedu si představit, jak vám bylo, když jste se se zraněným, ale stále živým Buckleyem blížil k vojenské základně. Ulevilo se vám teprve několik minut před přistáním Golden Bird. Tenkrát jste na otázku pana Matthewse: Vydrží to? odpověděl: Myslím, že je mrtev. Od té chvíle jste byl klidný, poněvadž jste byl přesvědčen, že mrtvý už nepromluví. I v tom jste se však zmýlil.”

Všichni se zvědavě podívali na kapitána.

“Mrtvý přece jenom promluvil. Snad to neříkám přesně. Promluvil, dokud ještě žil, ale to jste vy nevěděl, Johnu Hollydayovi, který k němu přiběhl první, řekl: ,Je to on, poznal jsem ho.’ Pan Matthews, který se o posledních slovech zraněného dozvěděl od pana Hollydaye a od konstábla Donovana, byl přesvědčen, že Buckley tím myslel strážce majáku. Proto požádal Howarda, aby zajel na maják podívat se, co dělá pan Krátký.” Kapitán kupodivu vyslovil to cizí jméno správně, bez nejmenšího přízvuku. „Strážce majáku byl doma. Nemohl tedy být vrahem. V té chvíli jsme ještě nevěděli, že špiónem a vrahem jste vy, vážený a ctěný doktor Lindsay, ochotný kdykoliv a komukoliv pomoci.” Kapitánův hlas zněl skoro lítostivě. Odmlčel se na chvíli a pak pokračoval: „Svou nepěknou úlohu jste dohrál dík tomuto pánovi.” Kapitán se obrátil k Berkovi.

“A také dík jeho paní,” opravil kapitána sir Charles. “Promiňte, madam,” omlouval se kapitán, “ale o úloze, kterou jste v tomto případě sehrála, se ihned zmíním. Paní Padget-Berková nás zavolala právě ve chvíli, kdy se doktor Lindsay chystal opustit naše krásné ostrovy.”

Muž s rezavou bradkou udiveně pohlédl na Mary .

„Ale řekněte, majore, jak jste přišel na to, že člověkem, kterého jsme tak dlouho marně hledali, je doktor Lindsay?” obrátil se sir Charles na československého důstojníka .

„Náhodou,” skromně odpověděl Berka. “Od počátku jsem pochyboval - ať už proto, že jsem si nepřál, aby to byl můj krajan, nebo proto, že jsem si nemohl vymyslet důvod, proč by to měl být právě on -, od samého počátku jsem pochyboval, že zprávy o pohybech lodí dává Němcům strážce majáku. Jednal by proti zdravému rozumu; musel přece vědět, že bude nejpodezřelejší osobou na ostrovech nejen proto, že je cizinec, ale také proto, že má - třeba omezenou - možnost manipulovat světly majáku. A pokud vím, zaměřovací přístroje také nikdy neurčily maják za místo, odkud se vysílalo. Snažil jsem se tedy najít člověka, který je vysoce inteligentní, a který má ke zprávám o pohybu lodí lepší přístup než strážce majáku. Podle mne to mohl být jenom někdo, na něhož pro jeho pověst a postavení nemohl padnout ani stín podezření.”

„Hm,” zabručel muž ve stejnokroji kapitána válečného loďstva, „uvažoval jste, majore, podobně jako já.”

„Nedovedu si představit, od koho se mohl doktor Lindsay dozvědět o pohybu lodí.” Sir Charles Young se podíval na Berku; od něho čekal odpověď.

“To by nám mohl vysvětlit nejlépe doktor sám,” řekl Berka.

Do sebe schoulený človíček však mlčel. Zavřel oči a vypadal jako by spal.

Berka si vzpomněl na plukovníka Hrabala. Ten v takových situacích dovedl vychutnat dramatičnost okamžiku a s vysvětlením nepospíchal. “Znal jste se, doktore, dobře s číšnicí, které říkají hosté U žáby a raka Peggy, viďte?” zeptal se.

Doktor unaveně otevřel oči a řekl: “Tu do toho nemíchejte. Ta s tím nemá nic společného.”

„Bohužel má,” trval na svém Berka. „Informovala vás nejen o tom, co slyšela od vojáků, kteří přicházeli do hotelu, ale také o tom, když nikdo z vojenské základny k Žábě a raku nepřišel. Vy jste velmi dobře věděl, co to znamená: že se na moři něco děje, nebo bude dít.”

“Z toho nernohl snad usoudit, kdy a jaký konvoj popluje kolem ostrovů,” zklamaně namítl sir Charles. “Zprávy, které dostávaly německé ponorky, musely obsahovat přesné údaje.”

Berka chvíli šmátral po kapsách, pak beze slova podal veliteli vojenské základny obálku, na níž bylo jméno doktora Lindsaye. “Tady je klíč k přesným údajům. o nichž jste mluvil,” řekl.

Sir Charles přečetl dopis dvakrát. Pak začal číst potřetí, polohlasně: “S odvoláním na naši předcházející korespondenci sdělujeme, že jsme dnes dali příkaz, aby vám byla vyplacena pojistka, kterou uzavřela vaše zemřelá paní George-Richardová, ve výši 2.700 dolarů. Barelys Bank L. T. D. Plymouth Nairobi road 72 připíše tuto částku - podle našeho očekávání - nejpozději do 27. května t. r. na váš účet. Jsme rádi, že jsme vám mohli podat tuto zprávu a zůstáváme s projevem úcty.”

Sir Charles dočetl a zamyšleně si přejel dlaní pravé ruky bradu . .,Musím se bohužel přiznat, že nevím, co má tento dopis americké banky společného s případem dr. Lindsaye. “

“To není banka, to je pojišťovna,” kapitán válečného loďstva položil důraz na slovo pojišťovna.

“Ach tak. Ale ani v tom případě,” sir Charles se marně snažil vyčíst z dopisu newyorské pojišťovny Star Insurance Company spojení mezi činností doktora Lindsaye a tímto na první pohled nevinným sdělením.

“Vzpomínáte si, sire, jak se jmenovaly obě lodi konvoje, které byly potopeny německými ponorkami 26. května?” snažil se veliteli vojenské základny pomoci kapitán…

„George the Third a Richard the Conquerer.” Tvář sira Charlese se rozjasnila. “Vaše neteř se opravdu jmenovala George-Richardová?” obrátil se na doktora.

Ten ani nevzhlédl.

“Konec utkání,” poznamenal kapitán. “Doktor Lindsay s největší pravděpodobností nemá žádnou neteř. A jestliže nějakou má, pak se určitě nejmenuje jako obě lodi, které byly blízko ostrovů potopeny 26. května. Má však v pojišťovně Star Insurance Company společníka, který mu tímto způsobem oznamoval jména lodí odplouvajících ze Spojených států do některého jihoanglického přístavu, zejména do Plymouthu, a které tedy musely plout v blízkosti Scilly Islands.”

“Ale jak mohl ten člověk vědět, kdy odplují ze Spojených států a kdy poplují kolem Scilly Islands ?” divil se sir Charles.

“Kanadské lodě se dávají pojistit buď u svých, kanadských pojištoven, nebo - a to bývá dost často - u pojištoven amerických. Pojišťovny znají den, kdy lodě odplují z Ameriky. Stačilo tedy napsat jméno lodi a datum, pochopitelně kamuflovaně. Všimněte si data uvedeného v dopise: 27. května. To bylo krajní datum, dokdy měly obě lodě připlout k ostrovům. Jak víme, byly potopeny o den dříve - 26. května.”

“How, interesting,” řekl pro sebe sir Charles a pak dodal hlasitěji: “Zařídili jste, aby ten člověk v New Yorku … ?” podíval se na kapitána. A když ten řekl: “Yes, sir, a také to, že americké pojišťovny už nebudou znát den odplutí kanadských lodí,” zeptal se sir Charles: „Vy jste o tom dopise věděl?”

Kapitán jako by chvíli váhal, pak se usmál. “Věděl. My jsme totiž s majorem od nějaké doby pracovali spoečně.”

“Scoundrels - darebáci,” sykl doktor.

“Rád bych se vás na něco zeptal, majore.” sir Charles vstal. I Berka vstal.

“Zůstaňte sedět,” řekl velitel vojenské základny. “Kdy jste začal poprvé podezřívat doktora Lindsaye?”

„Při návštěvě v jeho domě. Nešťastnou náhodou tehdy zakopl o koberec, upadl, při tom se mu vyhrnula nohavice, zakrývajíci protézu a já jsem uviděl toto.”

Berka ukázal na výstupek na protéze : “Nedovedl jsem si představit, k čemu má ta věc podobná knoflíku sloužit. Dnes to vím.” Berka zmáčkl knoflík a z protézy se vysunula miniaturní vysílačka.

Naklonili se nad vysílačku a sir Charles znovu udiveně opakoval: “How interesting.”

“A ještě něco mě zaujalo,” řekl Berka po chvíli. “Tento dopis. Doktor jej zapomněl na stole. Přečetl jsem si jej, když mé ženě přizvukoval při pohledu z okna svého dornu, že je to tu u vás ráj na světě.”

“Zloději!” vykřikl doktor. “Lhář a zloděj jste, sprostý zloděj.”

Berka si doktorových nadávek nevšímal. “Na první poled nebylo v tom dopise nic zvláštního,” pokračoval. Nic mě v něm nezaujalo Kromě jména George-Richardová. To jméno jako by mě udeřilo do hlavy. A pak to datum 27. května. Rozhodl jsem se, že dopis nenápadně strčím do kapsy, a až si jej v klidu přečtu, že jej doktorovi zase nenápadně vrátím.”

„Lhář,” zapištěl doktor. Zuřivě se díval z anglického důstojníka na Berku a naopak. “Fízlové.” zasyčel.

„Směl bych celou tu historii dopovědět?” zeptal se kapitán. „Venku je už den, za chvilku vyjedou rybáři na moře. Měli bychom doktora co nejdřív odvézt na letiště, není třeba, aby kdekdo věděl, že jejich dobrodinec se už zde nikdy neobjeví.”

Sir Charles pokynul na souhlas hlavou.

„Pokládám za svou povinnost vyslovit svůj hluboký obdiv paní Padget-Berkové,“ kapitán opustil svůj strnulý postoj a uklonil se. “Madam nám včera před půlnocí telefonicky oznámíla, že se její manžel ještě nevrátil. Byla to také ona, kdo nás upozorriíl, že číšnice Peggy jí sice slíbila, že otevře kancelář, aby paní Berková mohla telefonovat, pak však zhasla světlo a zmizela. Teprve majitelka hotelu paní Berkové pomohla. Přes toto malé zdržení jsme přišli včas.”

Doktor Lindsay se díval nepřítomnýma očima na podlahu. To tedy byl konec, konec všeho. Ta hloupá, ubohá číšnice, která věřila, že se jednoho dne stane paní doktorovou, mě běžela varovat. Byla by pro mě udělala všechno, i to, co nikdy dělat neměla. Co ji to jenom napadlo napsat těm dvěma anonymní dopis? Byla přesvědčena, že se polekají a odjedou. Blázen, ubohý blázen. Doktor otevřel oči; měl by požádat o sklenici vody, v ústech má vyprahlo, jazyk se mu lepí na patro. Jako z dálky slyšel hlas člověka v stejnokroji kapitána válečného loďstva, který není žádným kapitánem: “Přišli jsme s majorem Dohertym a s madam právě včas. Musel své německé přátele přivolat pomocí své vysílačky, nebo možná že byli smluveni už dřív, major ho však uviděl. Skryl se před Lindsayovým domem a viděl, jak z vrat doktorova domu vyjíždí bryčka. Za chvíli se však bryčka zastavila, doktor vystoupil a pospíchal k zátoce mezi skalami, kam pro něho Němci poslali člun. Ten tam byl dřív než doktor; byli v něm dva, a když nenašli toho, s kým se měli setkat, jeden z nich se odvážil pro doktora dojít. Člun s veslařem poslal blíž k doktorovu domu, aby se Lindsay nemusel tolik namáhat. Tím se stalo … .” kapitán se odmlčel.

“Jen to dopovězte,” doktor slyší hlas člověka, kterého se nepodařilo potichu zabít, rána se asi svezla po té jeho široké tváři. Kdyby ho byl ten Němec udeřil hranou dlaně, bylo by všechno dopadlo jinak. Cítil nenávist, bezmocnou nenávist k tomu světlovlasému cizinci.

“Byla tma, neviděl jsem dobře sna břeh, uniklo mi, že jeden z nich už vystoupil z člunu,” major mluví klidně, jako by mu tenkrát nešlo o život. “Ta rána nebyla tak hrozná, brzo jsem se vzpamatoval.”

„Štěstí bylo, že Němec nečekal, že se snažil co nejdřív se dostat k člunu.” Doktor znovu slyší oxfordskou angličtinu muže, který předstírá, že je kapitánem válečného loďstva. Dostali ho, v poslední chvíli ho dostali. Jsou přesvědčeni, že je sprostý zločinec, že je špión, že riskoval život jenom pro peníze, Nikdo se ho nezeptá, proč to dělal. Má vyschlo v krku, kdyby chtěl promluvit, asi by mu selhal hlas. Pak se rozhodl. Sbírá síly, co mu po té bídné noci zbyly, pokouší se vstát, drží se oběma rukama opěradla židle a najednou slyší svůj k nepoznání změněný hlas:

Svou drahou vlast a barvu zelenou

měl tolik rád

a za ně bez strachu a pyšně jde umírat

Roddy Mc Corley …

Nemůže dál. Teď už vědí, proč to udělal.

Nikdo ho nepřerušil; až když dozněly verše irských rebelů a doktor se opět schoulil do své židle, poznamenal muž ve stejnokroji kapitána britského válečného loďstva: “Nevěděl jsem, že jste Ir. Podle jména … “

“Vy také nejste tím, za co se vydáváte. Nejmenuji se Lindsay,” zachroptěl. “Jsem Roddy Mc Corley,” dodal tiše.

„Mc Corley zernřel, když se Irové vzbouřili, to je ale už dávno.“ přerušil doktora sir Charles. “Ať se jmenujete, jak chcete, jisté je, že jste dodával nepříteli zprávy a že jste zabil.”

Na stole velitele vojenské základny sira Charlese Yourga zazvonil telefon; chraplavě a tiše, jako by nechtěl rušit.

“Yes,” řekl sir Charles. Chvíli mlčky poslouchal, pak pomalu odložil sluchátko. “Právě jsem se dozvěděl, že ponorka U-128 dostala před několika minutami při leteckém náletu přímý zásah,” poznamenal suše. “A my tu sedíme hluboko pod zemí a skoro ani nevíme, že venku nastal obyčejný, všední den.”

Druhý den pozval velitel československé zpravodajské skupiny plukovník Hrabal nejbližší spolupracovníky do své pracovny. Když jim zcela výjimečně nabídl gin and lime, pravil: “Pánové, zase jednou se ukázalo, že jsem měl pravdu. Poslal jsem majora Berku na ScilIy Islands, vyslovuju to přesně?” plukovník se obrátil ke svému pobočníkovi majoru Skálovi, a když ten odpověděl: “Zcela přesně, pane plukovníku,” Hrabal pokračoval: “A jako vždy i tentokrát jsme vytřeli Angličanům zrak. Hoši z I. S. se s tím párali tři měsíce, a my jsme s tím byli hotovi za tři dny.”

V té chvíli se major Skála nenápadně dotkl nohy podplukovníka Černého, ten však svou nohu se stejnou nenápadností odtáhl, zvedl skleničku s tekutinou. na kterou si za celou dobu svého pobytu na britských ostrovech nemohl zvyknout, a pravil: “Na vaše další úspěchy a na vaše zdraví, pane plukovníku.”

Ostatní se přidali.