Eduard Klein

Země chladu

I

Co svému strakouši dovolil, aby zpomalil krok, cítil zas ten vítr. Ten věčný vítr, který teď pod temným nebem vanul šikmo zepředu, z hor a po šedé rovině, a který mu vháněl prach do tváře. Také jižně od Magalhaesova průlivu provázel člověka stále vítr, na ostrovech ho však před ním chránily hory. Tady ta nekonečná planina proti tomu vyhlížela jako vymetená. Proto také Manuel proklínal tenhle vítr, který den ze dne vanul pustinou, jako by chtěl tomu málu, co tu rostlo, ukázat, kdo je tady pánem, a všechno přitisknout k zemi. Tenhle vytrvalý patagonský vítr, který přicházel odnikud, ztrácel se v nedohlednu a vypovídal o obrovských rozlohách země i o její opuštěnosti!

Strakouš hryzal udidlo a potřásal hlavou, až stříbrné plíšky na jeho uzdě řinčely. Manuel se ohlédl. Rodrigo byl pěkný kus pozadu, teď ho však doháněl, a když jej dostihl, přitáhl svému hnědému valachu uzdu. Dobré zvíře, vysokonohé a silné. Sám dnes ráno vybral Rodrigovi valacha mezi koňmi připravenými na střídání a měl by tedy vlastně strakoušovi stačit. Nijak to však nevadilo, protože Rodrigův ryzák se dosud nezotavil, takže mohli tak jako tak cválat jen krátké úseky.

„Pustá krajina,” řekl Rodrigo. „Žádný dům, žádné stádo. Taky by to musely být už hodně skromné ovce, aby tady našly něco na zub.”

„Pravda,” odpověděl Manuel, „dost pustá.” A zas ucítil ten vítr, který ho řezal do tváře.

„A přece jsme se potkali zrovna tady. Náhoda, co?”

„Pravda, moc komická náhoda,” řekl Manuel. Třebaže nechtěl, vloudil se do jeho hlasu náznak pochybnosti.

Rodrigova tvář neztratila nic ze své vlídnosti. Tajila se v jeho takřka neznatelném úsměvu, a dokonce i v záhybech jeho hladce vyholeného obličeje. Do očí se jí však proniknout nepodařilo.

„Bude to teď takových dvacet let. Tenkrát jsem se já vydal na sever chovat ovce a ty na jih lovit lišky a vydry. Teď jsem se já vydal na jih a ty zase na sever. Museli jsme se tedy potkat někde uprostřed.”

Manuel neodpověděl. Usilovně mhouřil oči, aby je chránil před prachem a oblaky jemného písku, a obzíral pampu. Šedohnědá kamenitá půda, na níž tu a tam rostly trsy trávy a šedé, uschlé keře. Až dosáhnou bezbarvého horizontu, který jako by obepínal tuhle pustinu, rozevře se před nimi stejná samota jako tato, a pak znovu a ještě jednou. Tak bezútěšná a prázdná byla pampa, jako by stačila beze stopy pohltit všechen život světa, aniž by se tím na její samotě cokoliv změnilo. Pouze vítr, ten věčný vítr, dokázal pampu zaplnit, jenže zase nenáviděl všechno živé.

„Když jsem se doslechl, že tady někde vězíš,” řekl Rodrigo, „hned jsem vyrazil. Dvacet let! A pak si uprostřed téhle obrovské nicoty vběhnem rovnou do cesty. Takovou příležitost, řek jsem si, musí člověk využít.”

„Pravda,” odpověděl Manuel a po krátké pomlce dodal: „Taky jsem rád, žes mě našel.”

Slovo našel, maličko zdůraznil. Jen ať si Rodrigo všimne, že úmyslně nemluví o setkání.

Vždyť to taky byla událost, že tady jedou spolu, vedle sebe.

Skoro čtyři roky seděli v jedné školní lavici, spolu se učili jezdit na koni, spolu chytali ryby a zastřelili první guanako. Od té doby Rodrigo, jak se zdálo, ztratil na koni poněkud jistotu. Ať tak, či onak, přesto ho dnes ráno na svém vyčerpaném ryzáku dohonil. Rodrigo se tedy vydal za ním. Tenhle nový, víc než o dvacet let starší Rodrigo, který špatně seděl v sedle a který i přes svůj zaprášený oděv vypadal docela upraveně, od počátku dělal dojem, jako by ho hnal zcela určitý záměr.

„Co ti to vynese,” zeptal se teď, „když ho opravdu přivedeš zpátky, toho… cos říkal, že je to zač?”

„Je to Ona. A nevynese mi to vůbec nic. Dělám to proto, protože mě o to požádal policejní poručík z Remolina a protože toho Onu znám. Jmenuje se Carvajal. Už jsem od něho za ta léta nakoupil fůru kožešin. Poslední dobou ale žádné nepřinášel. To už jenom pil kořalku, a to takovému Onovi škodí ještě víc než nějakému bělochovi.”

Zase vycítil Rodrigův pohled i to, že mu jeho odpověď nestačila.

„Znám ho a on zná mě,” opakoval. „Kdyby se za ním pustil některý z policistů, koukala by z toho nakonec ještě přestřelka.”

„Že zabil krčmáře z Remolina, říkáš?”

„Jenom ho zmlátil a pak s balíkem bankovek a několika flaškami kořalky prásknul do bot.”

„A když ho opravdu najdeš?”

„Najdu ho a pak ho přemluvím, aby ty peníze vyklopil. To pro něho bude to nejlepší. Je to jediná věc, kterou může udělat, jinak ho tak jako tak dřív nebo později lapnou.”

„Stejně po něm kvůli tomu přepadení půjdou i pak.”

„Myslím, že se mi podaří krčmáře z Remolina přemluvit, aby na to zapomněl. Samozřejmě když mu přinesu jeho peníze.”

V Rodrigově tváři, přesněji v jeho očích, opět vyvstala otázka, kterou v nich Manuel, jak se domníval, objevil již několikrát. Opravdu už byl dlouho pryč z ostrovů, z té země velké samoty, jinak by byl pochopil asi rychleji, tenhle Rodrigo. Zřejmě se mu ale nedařilo na severu nijak zle. Každopádně neměl zapotřebí sedět den ze dne od rána až do pozdní noci v sedle. Ani vichry a bouře se do jeho obličeje nijak výrazně nezapsaly. Člověk z něho nebyl právě chytrý. Jednak nepřiznal, že sleduje zcela určitý záměr, jednak jako by ho celou dobu cosi nutilo stále mluvit, a když už tu pusu nemohl udržet, třebaže člověk při každém slově spolykal plnou hrst prachu, pak toho o sobě mohl povědět přece jenom o něco víc, místo aby kladl pořád jenom samé otázky.

Manuel uvažoval, zda mají koně vyměnit, nebo zda na nich mají pokračovat ještě chvíli krokem, a teprve pak se znovu rozjet tryskem. Pravděpodobně se nevyplatilo moc spěchat. Půjde-li všechno tak, jak předpokládal, stejně během zítřka Carvajala nějak doženou.

„Nechápu, jak ho chceš najít, toho svého Onu,” řekl

Rodrigo. „Vždyť nehledáš ani stopy. Jedeš pořád jenom rovně za nosem, kdovíkam do téhle zatracené pampy, která vypadá všude úplně stejně.”

„Carvajal nemá žádné koně na střídání. Nevzal si s sebou taky žádného soumara a nemůže u sebe mít ani moc vody. Tady je široko daleko jenom jedno místo, kde by mohl nějakou najít, takové malé jezírko mezi pahorky.” Manuel ukázal dopředu. „A tam taky jedeme.”

„Má dva dny náskoku.”

„Zato ale jenom jednoho koně. Celou dobu ho nemohl vystřídat. Nevěřím taky, že by se od jezera jen tak brzy hnul. Teď tam asi někde sedí a pije tu svou kořalku. Kořalka, to je pro něho obrovské pokušení. Vsadím se, že ho zítra k polednímu u jezera objevíme.”

Při poslední větě pohlédl Rodrigo na pušku, jejíž pažba vyčnívala z pouzdra u sedla, jako by se chtěl ubezpečit, že tam ještě je.

„Tu tam můžeš nechat. Střílet se nebude. To by byl mohl poručík rovnou poslat některého ze svých policistů.”

Manuel před sebou zase v duchu uviděl Carvajala, jak jej v posledních letech znal, ale také, jaký býval před léty. Jeden z Onů, kterým kdysi patříval ten velikánský ostrov Ohňové země na druhé straně Magalháesova průlivu — odtud to bylo několik dnů v sedle směrem na jih. Lovec, kterému žádné guanako a žádná liška neušly. A dnes kořala, který vypadal jako vlastní přízrak, kterému stékaly slzy po temných tvářích, když mu krčmář odmítl nalít.

Zase jeli několik minut vedle sebe mlčky. Manuel si byl s konečnou platností jist, že má Rodrigo něco na srdci — tak zcela náhodné to jejich setkání být zase nemohlo. Jestli to je ale něco důležitého, pak se s tím vytasí určitě až večer u ohně. To byla totiž chvíle vhodná pro důležité věci.

„Slyšel jsem,” řekl Rodrigo a znělo to, jako by si nebyl jist, zda jej půda, po které se právě pouštěl, unese, „slyšel jsem, že ty sám ses stal taky něčím jako Onou.”

„Jaganem,” opravil ho Manuel. „Přijali mě do svého kmene. Několik let nato, cos zmizel na sever.”

Odmlčel se, ale Rodrigo se už dál nevyptával. Přenechal Manuelovi, zda řekne víc či ne, a to bylo dobře. Vyptával se ostatně už dost dlouho na člověka, který o sobě a svých vlastních záležitostech dokázal tak vytrvale mlčet. Manuel si v tomto okamžiku vzpomněl, že se jako chlapci jednou pořádně porvali. Zarputile a zuřivě, až nakonec už oba nemohli. Jenže si nedokázal vzpomenout proč.

„To bylo v Bamutu,” dodal ještě. „Punta Brava se to hnízdo jmenuje. Ti lidé tam se jmenují vždycky podle místa, kde se narodili. Já například Bamutušentis.”

Mnozí při takových příležitostech utrousí nějakou hloupou poznámku o Jaganech, o jejich zvycích či jazyku. Kdyby to byl Rodrigo udělal také, už by byl o obyvatelích Ohňové země neuslyšel ani slovo. Jenže Rodrigo přenechal zcela na Manuelovi, zda chce vyprávět dál či ne. Kdyby si ale jen mohl vzpomenout, proč se to tenkrát tak strašně servali.

„To bylo, když jsem si vzal Carolu,” pokračoval. „Byla to Jaganka a tohle jméno dostala, protože vyrostla u jednoho misionáře. Angličana. Kdesi na ostrově Hoste.”

„Tos ale,” řekl ted Rodrigo přece, „tos ale musel být na křtěňátko už pěkně velký.”

„Oni totiž věří, že opravdovým člověkem, je pouze ten, kdo žije jako Jagan a s nimi. Pro ně jsem se znovu nebo ještě jednou narodil. Někdy si myslím, že na tom, v co veřej, dokonce něco je.”

„Ale Carola,” řekl Rodrigo, „ta se přece s tebou přesto vrátila do Remolina, Nebo jsi snad zůstal u Jaganů?”

„Ano, vrátila se se mnou. A několik let nato zemřela. Tyhle indiánské ženy totiž umírají skoro vždycky mladé, když odejdou se svými bílými muži. Já o tom ale nechtěl nic vědět. Co platí pro ostatní, to ještě dávno nemusí platit pro nás, myslel jsem si. Jenže ony se cítí osamělé, když nejsou mezi svými lidmi. Samota se v nich zahnízdí a užírá je. Já sám jsem na ostrovech samotu prožil. Samota je vůbec to nejhorší tam dole v té zemi. Ani mlha, ani sníh, ba ani ty bouře: Nejhorší je krátce právě ta samota.” Manuel hleděl přímo před sebe. V tom širokém půlkruhu před ním se ani teď nepohnulo nic než vítr. Šedivá pampa pod šedivým nebem se před nimi rozkládala prázdná a opuštěná.

„A od té doby,” řekl Rodrigo, „tedy žiješ sám se svým synem.”

Manuel pootočil hlavu. Rodrigo se už zase smál celým obličejem vyjma očí. Zdá se, že se nějak podrobně informoval, než nastražil tohle „náhodné” setkání. Kdyby si jen tak mohl vzpomenout, „proč se to tenkrát s Rodrigem vlastně popral.

„Pravda,” řekl Manuel, „od té doby žiju s Tomášem. Ne - moc daleko od Remolina. Kupujeme kožešiny od Jaganů a sami taky lovíme.”

Sám slyšel, jakým už značně odmítavým tónem to vyslovil. Vždyť Rodrigo nepotřeboval bezpodmínečně a hned vědět, že už nějakou dobu vězí v pěkné bryndě. Jaganů bylo stále méně — a také vyder, tuleňů a lišek ubývalo. Čím víc chovatelů ovcí přicházelo do Ohňové země, tím obtížnějším se stával lov. Asi budou muset přesedlat, budou se muset přizpůsobit a plout s proudem.

„Musí to tam pro mladého chlapce být dost nudné, ne?” podotkl Rodrigo. „Copak jste nikdy nepomysleli na to, odejít? Prostě někam, kde by se vám žilo snadněji, někam mezi lidi?”

„Jsme v Remolinu doma.” A třebaže by byl sám nedokázal říct proč, dodal ještě: „Tomášovi bude teď už sedmnáct.”

Podstatu věci to ovšem nevystihlo. Už proto, že Většinu času vůbec s Tomášem v Remolinu netrávili. Pohybovali se totiž věčně někde mezi těmi tisíci ostrovy na jih od Magalháesova průlivu, v tom velkém tichu a záludných bouřích mezi úžinami. Co však Rodrigo věděl o životě lovců!

A právě v tuto chvíli si vzpomněl. Oba se tehdy vždycky o všechno dělili. On sám byl například už tenkrát mistr v objevování lovišť, a také je všechny Rodrigovi ukázal. Rodrigo ale jednoho dne vymyslel úplně novou návnadu, takovou zvláštní hmotu z uhněteného těsta, kterou navěsil na háček a na kterou se ryby vrhaly doslova jako mouchy na cukr. Jenomže si svoje tajemství nechal pro sebe. A dokonce se mu vysmál, protože na místech, která objevil Manuel, pak nalovil dvojnásobek. A proto se tehdy také nakonec do sebe pustili a porvali, Ovšem donutit Rodriga, aby prozradil, na co ty ryby vlastně láká, to se mu tehdy nepovedlo.

Klukovská rvačka jaksepatří. Skoro se mu ulevilo, když si na její důvod opět vzpomněl. Úž tomu bylo dvacet let, a teď, když tak klusal vedle Rodriga, se najednou vynořil. A onen poněkud nepříjemný pocit, který se ho zmocňoval, kdykoliv po onom důvodu začal v hlubinách své paměti pátrat, byl najednou pryč. Málem by se byl Rodrigovi ušklíbl přímo do tváře. V každém případě teď už zdaleka nevypadal na to, že by se v návnadách a podobných věcech ještě nějak zvlášť vyznal.

Rodrigo si zřejmě Manuelův výraz nedovedl vysvětlit.

„A tak ses tedy stal,” řekl změněným tónem, „něčím jako zetěm jednoho anglického misionáře.”

Manuel se už zase díval přímo před sebe. „Jaganové ho rok nato zabili.” Po chvíli dodal: „Námořníci jedné velrybářské lodi přepadli tábor Jaganů ve chvíli, kdy v chatrčích byly jenom ženy a děti. U Jaganů je tomu ale tak, že každý zodpovídá za všechny. Čeho se dopustí jednotlivec, jako by se toho dopustili všichni, a naopak. Proto byl v jejich očích vinen také misionář, a tak ho tedy zabili. Podle nich o tom musil vědět.”

Rodrigo svůj úsměv z tváře zase stáhl. „Zatraceně pustá země, jen co je pravda.” Trochu se ve třmenech nadzvedl, jako by chtěl získat větší přehled, a rozhlédl se. Pak se otřásl a spustil se znovu do sedla.

„Měli bychom přidat,” řekl Manuel. „Musíme dnes urazit ještě pořádný kus cesty, jestli toho našeho Carvajata chceme zítra dohnat.”

II

Začalo se smrákat, déle než půl hodiny už stejně nemohli pokračovat v jízdě, když to Manuel zpozoroval poprvé. Prozatím to byl jen nepatrný pohyb daleko vpředu kdesi na obzoru. Něco se tam prostě pohnulo, aniž se mu podařilo rozeznat, co to bylo. Dovolili koňům, aby zpomalili krok, protože nechtěli oblakem prachu předčasně prozradit svou přítomnost, a drželi se, kde to jen bylo možné, v úkrytu řídkého křoví.

Pak poznal Manuel, že to byla káňata mrchožravá. Něco je lákalo, ale ještě se k tomu neodvažovala. Jejich kořist, ať už to bylo cokoliv, se dosud bránila. Jako nějaký temný mrak se celé hejno vždycky znovu vzneslo, setrvalo několik metrů nad zemí a pak se zase spustilo. Už to ale nemohlo dlouho trvat, kdy svou oběť napadnou.

Když pak chybělo jen několik set metrů, Manuel a Rodrigo seskočili z koní a pokračovali v cestě pěšky. Nikoliv příliš opatrně, protože tam někde před nimi ležel zřejmě pouze zdechlý kůň, který sem nějakým způsobem zbloudil. Každopádně to musilo být něco velkého, jinak by to bylo tolik káňat nepřilákalo.

Pak tam vpředu ale najednou zazněl, sice slabounce, avšak přece jenom zřetelně, výstřel. Praštili sebou a každý teď ležel jak dlouhý tak široký za nejbližším keřem, který se jim namanul.

„Já myslel, že tenhle Carvajal střílet nebude,” šeptl Rodrigo.

Hejno prudce vzlétlo a kroužilo teď těsně nad nízkým svahem asi třicet čtyřicet metrů od nich.

„Po nás nikdo nestřílel.”

„A po kom tedy?”

Manuel pokrčil rameny.

Vstali a přikrčeni pokračovali v cestě, využívajíce sebemenšího úkrytu. Jako by se byli domluvili, udržovali teď mezi sebou jistý odstup. Koutkem očí si Manuel všiml, že Rodrigo nezůstával pozadu. Zbabělec se z něho tam nahoře na severu každopádně nestal. Když se však přiblížili na okraj svahu, viděli, že už žádné opatrnosti není třeba.

Dole leželi těsně vedle sebe mrtvý kůň a muž. Carvajal. Vypadalo to, že se střelou, kterou před chvílí zaslechli, sám usmrtil. Každopádně se po celou dobu široko daleko nic nepohnulo, a Carvajal třímal revolver dosud v ruce. Vedle něho ležela prázdná láhev od kořalky.

Hejno opět vzlétlo a pak dosedlo v širokém oblouku kolem koňské zdechliny. Zdálo se neuvěřitelné, že by jediný mrtvý kůň mohl v této pustině přilákat tolik mrchožravých ptáků. Setrvávali tu v naprosté jistotě, že kořist připadne nakonec stejně jenom jim.

Manuel obešel dvakrát tábořiště. Nikde neshledal ani známky toho, že by se tu byl v posledních dnech přeci jenom ještě někdo objevil. Narazil pouze na prapodivnou stopu směřující k místu, kde teď ležel Carvajal. Vypadala, jako by se byl tudy Carvajal připlazil.

Carvajal se střelil do spánku a ležel na zádech. Jeho temné oči, které už ztratily svůj lesk, civěly do Šedivého nebe, v němž dohasínaly poslední paprsky tohoto posledního dne. Byl to kdysi dobrý lovec a také dobrý přítel. Teď tu však ležel s prázdnou lahví od kořalky vedle sebe, a kolem dokola čekali mrchožrouti.

Pak si Manuel najednou všiml, že Carvajalova pravá noha je nějak nepřirozeně zkroucena. Musil si ji zlomit. Kůň už byl nejméně celý den mrtev. Carvajal ho asi zastřelil.

Pokud mu to houstnoucí soumrak dovoloval, vydal se Manuel zpátky po stopě, kterou Carvajal zanechal. Chvílemi ji ztrácel a pak zase znovu objevil, až se mu nakonec podařilo vyčíst ze země, co se tu vlastně odehrálo.

Carvajal neodolal kořalce ani na tak dlouho, než se dostal k jezeru. Včera, pravděpodobně kolem poledne, když tu odpočíval, sáhl po láhvi. Zprvu si chtěl dát patrně jenom doušek. Jenže z toho byly doušky dva, tři a pak následovaly další. Když se pak chtěl konečně „vyhoupnout do sedla, počínal si přitom tak nemotorně, že se mu kůň vzepnul a shodil ho. Přitom si Carvajal zlomil nohu.

To bylo pro jezdce uprostřed této pustiny zlé, a to i tehdy, kdyby se právě nenacházel na útěku před zákonem, protože čekat na to, až tudy někdo náhodou pojede, bylo prakticky beznadějné. Docela malá, pranepatrná naděje však přeci jenom zůstala i Carvajalovi, a to za předpokladu, že by se mu podařilo dostat se do sedla. Pak by se mu snad bylo podařilo uniknout do hor, do některého ze skrytých údolí, kde sídlili Indiáni Tehuelčénové, u nichž by si pak mohl vyléčit zraněnou nohu.

Šance to byla zoufale nepatrná, Carvajalovi to musilo být jasné i v tom jeho alkoholickém opojení. Proto se v jeho paži uhnízdil strach, když se pokoušel znovu chytit svého koně. Možná také, že si v důsledku kořalky a krutých bolestí počínal opět nemotorně. Každopádně zlomil zvířeti boleadorou zadní nohu. Řemen se třemi kůží obalenými koulemi byl ještě ovinut kolem nohou jeho koně.

A to znamenalo konec. Teď byli oba neschopni dostat se z místa. Carvajal i kůň. Náhoda. Jedna z oněch shod neočekávaných okolností, k nimž dochází v jednom z tisíců případů. Tady venku ovšem byly takové náhody smrtelné, zejména v Carvajalově situaci.

Tomu se však přesto nějak podařilo rozdělat oheň. A po celou dobu, co tady lezl po zemi, nepustil z ruky tu svou láhev. Teprve když zastřelil zraněného koně, vypil ji do posledního doušku. Přitom zřejmě musel co chvíli odhánět mrchožrouty, kteří se tu, vábeni zdechlinou koně, slétávali ve stále větším houfu.

Byl to pravděpodobně tenhle neustálý boj s útočícími ptáky, který jej nakonec úplně zmohl. Věděl totiž velmi dobře, že nečekají jenom na jeho koně, nýbrž že se pustí, a to dřív, než sám zemře, i od něho.

Co však, kdyby byl zahlédl či zaslechl Rodriga a jeho? Možná že by to byl spáchal i pak, možná ale, že ne. Ať tak, či onak, velký rozdíl by to pro něho stejně nebyl, Carvajal už byl u konce i bez zlomené nohy, a proto možná celý ten nápad pustit se za ním a pokusit se ho přemluvit neměl od počátku valný smysl, i když to býval zručný lovec a dobrý přítel.

„Byla to ta samota,” řekl Manuel. „Ta už v něm vězela dávno a hluboko. A ta ho také sžírala.”

Rodrigo pozoroval hladové ptáky, z nichž někteří se už blížili ke koni, a ušklíbl se. „Já myslel, že to bylo tou kořalkou?”

„Kořalka způsobila, že takhle osaměl. Dokud žil mezi svými lidmi, byl to zdatný chlapík. Potom ale přešel k bílým, a u těch poznal kořalku. Brzy pak už neznal nic jiného. Jeho synové i dcery ho opustili, jeho žena zemřela, prý hlady, a Carvajal zůstal sám. Jako každý muž, jehož jediným přítelem je flaška.”

Rodrigo se od mrtvého odvrátil.

„Zdá se, že s Indiány vycházíš dobře. Myslím se všemi.“

Bylo to uznání, co z tohoto konstatování zaznívalo. Vlastně se ani nezdál tak zlý, tenhle Rodrigo. Každopádně mu život tam nahoře na severu nezatemnil zrak natolik, aby neviděl, co je důležité.

„Pravda,” odpověděl Manuel, „dobře s nimi vycházím.”

Pohřbili Carvajala dostatečně hluboko, aby ho zabezpečili nejen před mrchožravými káněmi, nýbrž také před-liškami, a pak odcválali k nejbližší kotlině, kde rozbili tábor. I tak museli zítra k jezeru. Zásoba vody by jim na zpáteční cestu už nestačila.

Byla to chladná noc. Vítr značně zesílil. Za soumraku se pampa zdála ještě rozlehlejší a pustší, a všechny zvuky, i ty, jež působil vítr, sílily.

Ale byli tu alespoň trochu chráněni před zvířeným pískem a prachem. Rozdělali pěkný, i když nevelký oheň, a upekli si několik pruhů sušeného masa. Kotel s vodou v žáru tiše pobrukoval a oni si čas

od času z něho naplnili kalebasy — nádobky zhotovené z tykví —, do nichž pak nasypali listy maté. Přese všechno jim bylo skoro příjemně, když mohli takhle sedět na zemi zády proti větru, zahaleni do svého ponča jako do nějakého spacího pytle, ze kterého vykukovala jenom hlava, a přitom popíjet vřelé maté. Ze tmy se tu a tam ozvalo jenom tiché zafrkání a podupávání koní. Dostali sice svou dávku sena, ale teď se potulovali okolím, pokud jim to jejich spoutané přední nohy dovolovaly, a okusovali keře.

Byla to hodina před usínáním, v níž lze říci všechno, k čemu během dne nebyla příležitost. Když Manuel otočil hlavu, viděl Rodrigův profil, po němž se v odlesku plamenů míhalo světlo a stín. Rodrigo si posunul klobouk do týla a ohříval”” si dlaně o horkou kalebasu, ze které sál tenkou trubičkou čaj.

„Nepotkali jsme se ostatně,” řekl, „tak zcela náhodou. Hledal jsem tě. Celou tu dlouhou cestu z Trinidadu jsem urazil především proto, abych” si s tebou promluvil.”

Odmlčel se na chvíli, aby Manuelovi poskytl čas připravit se na rozhovor. Bylo dobře, že Rodrigo vyčkal pravé chvíle. Přece jenom se neodnaučil všechno,” co je třeba vědět. Onen nepatrný náznak odporu, který proti němu Manuel cítil, zmizel ve chvíli, kdy si vzpomněl, o co vlastně v tom jejich starém sporu šlo.

„Před několika týdny,” řekl Rodrigo, „projížděl u nás kdosi z Remolina a vyprávěl o tobě, že znáš ostrovy dole na jihu a všechny cesty mezi nimi jako žádný jiný a že si taky rozumíš s Indiány, a to prý tak dobře, že tě udělali jedním ze svých. A tak mě napadlo, že bychom se mohli spojit a na jednom z těch ostrovů společně něco podniknout. Chov ovcí, možná taky dobytka. Prý je tam pořád ještě dost půdy s dobrou pastvou, kde prý pro začátek není třeba ani moc mýtit. A taky si myslím, že tam dole člověk nemá prozatím ještě v patách tyhlencty zloděje pozemků.”

Byla to poměrně dlouhá řeč, kterou tu Rodrigo pronesl. Měřeno však jejím obsahem, byla krátká. Vězelo v ní mnoho, co muselo být ještě prohovořeno, a především promyšleno.

Také Rodrigo, jak se zdálo, hledal nějaký nový začátek, i když prozatím nebylo ještě jasné proč.

Co takto uvažoval, napadlo Manuela, že tenhle návrh mohl být právě onou příležitostí, kterou potřeboval.

„Myslel jsem si, že už tam máš velkou ovčí farmu s kdovíkolika tisíci kusy dobytka,” řekl. „K čemu tedy potřebuješ nějaký bohem zapomenutý ostrov Ohňové země?”

„Měl jsem farmu, jenže nám, totiž mně a mým sousedům, všechnu půdu sebrali. Nějaká akciová společnost s cizím jménem a tučným bankovním kontem. Na ty jsme byli krátký, a tak nás vyřídili. Nejdřív, že naše práva a papíry nejsou prý v pořádku a že půdu, kterou jsme za ta léta ohradili a obsadili dobytkem, musíme dodatečně zaplatit. A Společnost samozřejmě zuřivě přihazovala a vyháněla tak ceny nahoru. Až na dvoj i trojnásobek. My ale museli držet spolu, protože kdopak by chtěl ztratit půdu, do níž deset i víc let pořád jenom vrážel. Drželi jsme spolu, až to vypadalo, že to Společnost užuž vzdá. A tak jsme si mysleli, že máme vyhráno. Pak ale došlo na placení, a tu nikdo z nás neměl dost hotových peněz. Banky najednou nechtěly půjčovat, a v té chvíli se na scéně objevila ta Společnost znovu. Kdekoliv se vydražovala půda některého z nás, byla to ona, která ji skoupila. Za třetinu či čtvrtinu toho, co jsme měli zaplatit. A tak mi přes noc nezbylo nic než tenhle kůň, jedna košile a kalhoty.”

Rodrigovi se povedlo vyprávět to všechno docela klidně, skoro jako by se sám divil, co že se mu to vlastně přihodilo. Po jeho tváři se v záři plamenů stále ještě mihotaly světla a stíny. Tak tedy vypadala ve skutečnosti příčina, která je znovu svedla dohromady. Ostatně co na tom — “Řodrigův návrh stál konečně za to, aby se nad ním člověk zamyslel. Vždyť bylo celkem jisté, že Rodrigo bude muset vydržet až do konce,’ pokud se do toho jednou pustí, protože vrátit by se už nemohl. A to byl zase jeden z bodů, v němž na tom byli oba stejně.

„Divná věc, taková akciová společnost,” řekl Rodrigo. „Protože měla od samého počátku hromadu peněz, pořád jí přibývaly. Stačilo, aby čekala, až nám dojde dech, a pak dostala za babku všechno, co mít chtěla. Stačilo prostě, aby čekala, rozumíš? Nestálo ji to ani kapku potu.”

„A jak sis vlastně představoval, že se my dva dáme dohromady?” zeptal se Manuel.

„Teď už mám zase kapitál pěti tisíc ovcí a taky něco na hotovosti. Pro první rok. V ovcích se trochu vyznám a mám k ruce taky čtyři lidi. Čtyři z těch nejlepších ovčáků, co jich znám. Ti by ale nepracovali jenom pro mě, provozovali bychom ten chov ovcí společně. Každý s pevným podílem. Dobrých pastevců je málo a člověk je sežene tíž než plemenný dobytek. Pastevci jsou v tomhle obchodě to nejdůležitější. A tak si je taky nejlíp udržíme. I ty, samozřejmě kdyby ses k nám. přidal, bys měl svůj pevný podíl. A dobrý, protože potřebujeme někoho, kdo se tam dole opravdu vyzná.”

Manuel se předklonil a přisunul do ohně trochu čerstvého dřeva. To, co právě vyslechl, znělo docela rozumně, a přeci měl najednou pocit, že by bylo lépe, kdyby osedlal koně a vydal se ještě téže noci do Remolina. Na Ohňové zemi existovaly močálové jámy — turbales se jim říkalo —, z nichž nikdo, jakmile v nich jednou uvízl, už nevybředl. A jaká to vůbec byla půda, na kterou ho chtěl Rodrigo zavést?

V poslední době se občas cítil osamělý. Tamhle kdesi ve tmě se nacházel hrob Ony Carvajala, kterého samota zabila. Bylo to možná jenom jiné slovo pro to, že se člověk už nevyznal v životě. Tolik bylo jisté, že starý život lovce; který klade pasti, se chýlil ke konci. Nejen — a snad ani ne především — proto, že už tolik nevynášel. Prostě se již nehodil do téhle nové doby. Tomáš neměl pro tohle ještě cit, ten se dostavoval teprve později, nikoli v šestnácti či v sedmnácti letech. Bylo by však dobře, velmi dobře, kdyby toho ten chlapec mohl být vůbec ušetřen. A pro tohle by se jistě vyplatilo odvážit se na neznámou půdu.

Manuel se opět narovnal a dolil do kalebasy vodu. Měla tu správnou teplotu. Ještě se nevařila, ale kotel tiše bzučel. Těch několik pohybů se hodilo, mohl při nich rozmýšlet.

„Jakpak má vypadat, ten ovčí ostrov, který hledáš?”

Rodrigo se přisunul trochu blíž ‘a začal horlivě vykládat.

„Tentokrát bychom se přidržovali přísně zákona. Aby se někdo, až bychom měli pozemky ohražené a domy postavené, zase nakonec neobjevil a všechno nám nevyfouk. V Trinidadu, tam jsme zabrali až moc půdy, víc, než kolik komukoliv z nás příslušelo. Nebyla to ostatně nijak zvlášť dobrá půda, a my potřebovali letní i zimní pastvu. Proto taky mohli dodatečně požadovat, abychom zaplatili. Tentokrát bychom si zabrali jen těch osm čtverečních mil, na které má každý právo. S tebou a s tvým Tomášem by nás bylo sedm, to je šestapadesát mil, a jedna míle uživí takovou tisícovku zvířat, pokud půda ovšem stojí alespoň trochu za něco. Stádo o šestapadesáti tisících kusů — takové mít, tak jsme zase nahoře.”

Rodrigo se na chvilku odmlčel, tázavě pohlédl na Manuela a dodal: „A všechno by bylo společné. Nikdo by nebyl pánem a nikdo pacholkem. Měl bys řádný podíl, kdyby ses vydal s námi.”

„A ty si myslíš, že by se dalo žít z chovu ovcí, i kdyby se všechno dělilo na sedm dílů?”

„Žít? Jakmile bychom jednou měli stádo pohromadě, hned by nám patřil svět!” A Rodrigo začal, zatímco horlivě mluvil, kreslit dřívkem číslice do prachu, jako by se tak i pro něj stala jeho slova přesvědčivějšími. Kolem Manuelových uší poletovaly výrazy jako provozní náklady, bankovní úroky, základní kapitál. Co však Manuel slyšel především, byl tón, jímž to všechno Rodrigo vyslovoval. Bylo dobře, když chlap tomu, co zamýšlel, také věřil. Byl to předpoklad úspěchu.

„Mám dobré stádo, A taky plemenné berany. Můžeš klidně počítat pět kilo vlny na jedno rouno, a každé kilo vynese dobré peso. A každé dva roky se stádo zdvojnásobí, i kdybychom občas nějakou tu tisícovku kusů prodali, protože peníze jenom za vlnu by nestačily.

Rodrigo se znovu na chvíli odmlčel. A když se pak zase rozpovídal, mluvil už opět zcela střízlivě. „Nejdříve ze všeho ale musíme najít kus země, jakou potřebujeme, s dostatkem pastvy pro začátek, než to vyklučíme, a lesy samozřejmě budeme muset klučit. Prý tam má být hrozné vlhko, jak jsem slyšel, deště a mlhy, takže se stromy někdy nedají ani vypálit. Taky tam nesmí být moc škodné a v zimě ne tolik sněhu, aby “ovce nenašly dlouho krmení. Čtyři nebo pět dní, to sem tam vydrží, ale víc ne.”

Zašklebil se, jako by si dělal legraci sám ze sebe. „Vidíš tedy, že tě opravdu potřebujeme. Člověka, který dovede najít správné místo a který se vůbec dobře vyzná. Jak se například proplést mezi ostrovy, abychom tam to naše stádo vůbec dostali, a později zase odtamtud vlnu do Magallanesu.”

Všechno měl dokonale promyšleno, tenhle Rodrigo. V každém případě viděl přes veškeré své nadšení i všechna co a kdyby. Bylo také dobře, když se chlap do něčeho nevrhal slepě a střemhlav jenom proto, že tam dole ještě nikdy nebyl a představoval si, že ho na druhém břehu snad očekává nějaký ráj.

„Ostrovů,” řekl Manuel, „těch je dost. Velké a malé, s hodně či s málo lesy a taky s pastvinami. Myslím, že by se nám mohlo podařit nějaký pro tvé stádo najít.”

Zatímco mluvil, viděl před sebou celý ten ostrovní svět. Strmé břehy, z nichž se valila oblaka sněhu hnaného prudkými nápory větru, měníce tak spleť úzkých průlivů v rejdiště zdivočelých čarodějnic. Mělčiny, které se skrývaly v mlze, a otevřené zátoky, v nichž moře útočilo proti skalnatému pobřeží a kde vládl ledový jihozápadní vítr, který se dokázal přihnat s takovou zuřivostí, že podťal i stěžeň velké lodi, jako by to byla pouhá špejlička. Každý úsek pobřeží byl v jeho paměti zafixován podle své přístupnosti a každý ostrov podle toho, jakou žeň, jaký výnos z kožešin mohl poskytnut a co bylo třeba, aby na něm lovec přežil.

Ted však najednou neměl vidět ostrovy očima lovce, nýbrž chovatele ovcí. Co vlastně bylo pro ovce dobré a co špatné? Věděl o nich jenom to, že to byla jaksi směšná zvířata, která v přírodě hynula, pokud je člověk nechránil. Houf guanak, který prchal po otevřeném hřebeni pahorku, to bylo něco nádherného, ale koho by těšil pohled na plemenné berany?

Bylo třeba najít ostrov položený nepříliš na západ, kde prší a sněží, jak je rok dlouhý, a kde byl les doslova neporazitelný, nesměl se ale nacházet zase příliš daleko na východě, tam bývá totiž velmi brzy sucho a v důsledku toho řídká tráva. Kromě toho tam tři sta šedesát pět dní v roce burácí divoký vichr. Nikoliv, ten jejich ostrov musel být položen někde uprostřed, asi tak na hranici mezi lesy přinášejícími déšť a travnatou stepí. Takové ostrovy ovšem také existovaly.

„Ještě něco je důležité,” řekl Manuel. „Bylo by dobré, kdyby tam nežili žádní Jaganové. Alespoň pro první dobu. Dříve nebo později s nimi budeš mít tak jako tak co dělat. Najednou tu prostě jsou, jako by byli i se svými čluny spadli rovnou z nebe. Lépe ale později než dříve.”

„Právě proto jsem taky rád, že tyhle Jagany tak dobře znáš.” Rodrigo se už zase šklebil. „Nechci prostě nic jiného než ostrov šitý na míru.”

„Myslím, že se nám podaří najít, co potřebujeme,” Teprve když to vyslovil, uvědomil si Manuel, že poprvé promluvil v první osobě množného čísla. I v tom nejasném, mihotavém světle ohně si všiml, že Rodrigo porozuměl.

„Pustíš se do toho tedy s námi?”

„Ještě se na to vyspím, A pak si musím samozřejmě promluvit s Tomášem.”

„Přirozeně,” řekl Rodrigo ochotně, a ani přitom neskrýval, jak se mu ulevilo. „To samozřejmě musíš. Já na tebe spoléhám.”

Tentokrát to byl on, který sáhl po kotýlku, aby dolil kalebasy. Celou dobu přitom pokračoval v rozhovoru, jako by teď, když to hlavní už bylo vyjasněno, muselo ven i všechno ostatní.

„Zatraceně hloupá věc, když tu najednou přes noc stojíš s prázdnýma rukama, rozumíš? Po skoro dvaceti letech. To je něco docela jiného, než když začínáš úplně poprvé, jako mladý chlap. To ti ještě je, jako by ti patřil všechen čas světa. Teď ale cítíš, že se každý rok už počítá a že sebou musíš hodit. Potřebuješ pocit, žes něco udělal. Ze sebe a z toho kousku země, na kterém žiješ. A taky se cítíš sice ještě dost mladým na to, abys to dokázal, ale mrhat časem, to si už dovolit nemůžeš.”

Rodrigo i on měli přibližně stejné pocity, vždyť byli také stejně staří. V letech, kdy člověk potřebuje s konečnou platností vědět, co chce od života. A kdy jim dosud zbývá dost sil na to, aby mohli začít ještě jednou. V tom všem si on i Rodrigo byli rovni. V mnohém se však také lišili. Byli to právě lidé jako Rodrigo, kteří způsobovali, že se časy změnily. S nimi přicházel do Ohňové země nový život, a byl to zřejmě život lepší. Proto bylo dobré včas přesedlat, už kvůli Tomášovi, ten měl ještě všechno před sebou.

„Tys celá ta léta zůstal v Trinidadu sám?” zeptal se Manuel.

Rodrigo pokrčil rameny.

„Zakládat ovčí farmy, to je něco pro chlapy.” Už se zase smál: „Jakmile budeme mít takový ostrov plný ovcí, ale tak plný, že už pod nimi neuvidíš stéblo trávy, jenom to, jak od rána do večera nasazují na vlnu a maso, aby nám plnily měšce, pak si přivedu to nejkrásnější děvče z celé Ohňové země. To budeš mrkat — copak nejsem pořád ještě fešák k pohledání?”

Znovu se na sebe zašklebili.

„Jen to neříkej moc nahlas. Nebo se to rozkřikne, a těch pár děvčat, která tu ještě zbyla na ocet, nám vezme roha — takovej seš fešák.”

Shrnuli žhavý popel na hromádku, aby jim vydržel až do rána, a pak se těsně u ohniště zabalili do dek. Jako většinou v noci, i tentokrát se mračna potrhala, a Manuel, který ležel na zádech se sedlem pod hlavou, viděl nad sebou tu spoustu světelných bodů, jako by to byly pouze jiné, nekonečně vzdálené táborové ohně v černých hlubinách nebe. Vítr hvízdal nízkým křovím, kdesi, poměrně daleko odtud, štěkla liška, která se pravděpodobně vydala na lov hrabošů. Její pronikavý hlas připomínal Manuelovi chraptivé kvílení chaluh, které se nechaly unášet vichrem kolem útesů skalnatého pobřeží. Hlasy větru a noci, moře a stepi. Slyšel Rodrigův pravidelný dech, ale věděl, že ani on ještě nespí.

„Ostatně,” řekl, „jakpak jsi to dokázal, že ses dostal tak rychle k novému stádu a k penězům? Já myslel, žes před několika měsíci, měl na těle jen tu košili.”

Rodrigo se pohnul, on sám však zůstal ležet na zádech a hleděl dál do té tmy nad sebou, která jako by byla tím hlubší, čím déle do ní člověk hleděl.

Najednou se Rodrigo rozesmál.

„Hraje se u vás taba?”

Manuel minutku počkal. „Ano,” odpověděl pak.

Samozřejmě že znal tabu. Dostala se do Ohňové země s pastevci. Kost z kloubu chodidla nějakého dobytčete se musela hodit tak, aby malý hrbolek, kterému se říkalo „štěstí”, směřoval po dopadu vzhůru. Spodní straně, prohlubni, se zase říkalo „zadnice” a znamenala ztrátu. Obě zbývající strany byly neutrální, a pokud jedna z nich směřovala nahoru, mohl se vrh opakovat.

Byla to hra stejně jednoduchá jako nudná, napínavou se stávala jenom výší vkladu. Jak se však touhle hrou mohlo vyhrát celé stádo a navrch ještě slušný obnos peněz? Říkalo se, že jsou lidé, kteří si takovou kost dovedli upravit tak, aby jim padla, jak si přáli.

„Je v tom trik,” řekl Rodrigo. „Stačí, aby na něj člověk přišel, a pak už jde všechno jako po drátku. Ne, v tom, co si myslíš ty, v tom to není. Hrál jsem s každou kostí, kterou mi dali. Úplně poctivě, fakt. Pro začátek potřebuješ jenom dost peněz. Musíš mít delší výdrž, na tom hlavně záleží, a pak můžeš sázku po každém vrhu zdvojnásobit. Nejdřív pět, pak deset, pak dvacet, pak čtyřicet pesos. Až nakonec vyhraješ. To pak máš v kapse vždycky jak to, co jsi prohrál, tak první vklad. A pak začneš znovu. Peníze se ti sice zrovna nehrnou, ale vždycky něco kápne.”

Manuel se opřel o loket a pohlédl na Rodriga. Oheň už skomíral, takže rozeznal jen jakýsi neurčitý stín. „A opravdu to vždycky vyjde?” zapochyboval. „Copak dělali ostatní?”

„Byl jsem vyhlášený mistr téhle hry v celém kraji. Každý to chtěl se mnou alespoň jednou zkusit,, mohl jsem hrát pokaždé s někým jiným. Co se týká počítání, tak v tom nejsou chlapi zrovna kovaní, a já skončil vždycky dřív, než se jim podařilo trik prokouknout. Ale jak říkám, je to poctivá hra. Kdo chce, taky to svede.”

„Teď bys ale raději choval ovce?”

„Člověk nemá štěstí moc pokoušet,” řekl Rodrigo. Opět se zasmál. Byl to smích trochu rozpačitý a bylo v něm i trochu údivu nad tím, co že se mu to, aniž věděl jak, vlastně poštěstilo.

Manuel se znovu natáhl.

„Je to docela jednoduché,” řekl Rodrigo ještě jednou, „stačí trochu trpělivosti a tolik peněz, aby ti nedošel dech. To není moc, stačí pár papírů.”

Manuel už neodpověděl. Jistě, chlap má právo využít možnosti, která se mu nabízí, a Rodrigo hrál, podle toho, jak věc líčil, s odkrytými kartami. Přesto to bylo přinejmenším podivné. Manuel o takové možnosti, jak se dostat k penězům, nikdy předtím neslyšel. Stačilo, aby člověk vydržel déle s dechem, a pak už jen vyčkával, až ten druhý prohraje nebo hru vzdá. A předtím Rodrigo řekl, že má kapitál pěti tisíc ovcí, a k tomu ještě něco na hotovosti. Jeho samotného by bylo nikdy nenapadlo mluvit takhle o obsahu své peněženky, kterou doma opatroval ve spáře mezi dvěma trámy.

V duchu už zase viděl, jak Rodrigo kreslí dřívkem číslice do prachu. Pro něho nebyly nikdy ničím živoucím. Manuel si zkřížil ruce pod hlavou. Ty drobné, světle ohnivé body vysoko nad ním se třpytily a blýskaly, jako by se pokoušely sdělit nějakou zvěst, jejímuž smyslu nerozuměl.

„Jakmile jsi už jednou peníze měl,” řekl Rodrigo polohlasně kdesi poblíž něho, „pak už se ti bez nich nechce žít. Dají ti sílu, takovou sílu, jako by ti patřil svět. S penězi doletíš výš než ten pták.”

Tak jako Rodrigo nemluvil s Manuelem ještě nikdo. Vypadalo to, jako by tohle setkání pro něho znamenalo šanci. Nechybí mnoho, a Tomáš bude dospělý. Před čtyřmi, ne, před pěti měsíci s ním byl v Magallanesu. Zase jednou po mnoha letech. Ty jeho udivené oči, jakými hltal všechny ty divy města, kočáry, světla, tu spoustu věcí, které bylo možno za peníze získat, které jim však ale zůstanou už navždy nedostupné, jako by žili na nějaké docela jiné hvězdě. Promluví si s Tomášem tak důkladně, jak jen možno. Třeba i on jednou vzlétne výš než ten pták.

Manuel se otočil na bok. Ještě než úplně usnul, vzpomněl si, že Rodrigo dnes už jednou vyprávěl něco podobného jako o té hře, když totiž mluvil o tom, jak ta společnost s tím dlouhým cizím jménem a tučným bankovním kontem obelstila jeho a ty ostatní o jejich půdu. A to se jí mohlo podařit jenom proto, že měla delší dech; proto také stačilo, aby vyčkala, až se ti drobní chovatelé počnou jeden po druhém vzdávat. I tohle by pak ovšem, podle Rodrigových vlastních pravidel znamenalo poctivou hru. Jak je vidět, chystal život mnohá nebezpečí, a ne každé číhalo v lese či na moři.

Příštího dne vyrazili časně zrána. Přesto už mrchožravci pokračovali ve svých hodech na Carvajalově koni, z nichž je vytrhl soumrak. Několik jich vzlétlo, ostatní se jen líně odkolébali opodál, když kolem nich Manuel s Rodrigem projížděli. Po Carvajalově hrobě už nebylo takřka ani stopy. Vítr jej srovnal se zemí.

K polednímu dorazili k jezeru. Pohoří na západě se značně přiblížilo. Nebe bylo od časného rána opět potaženo šedí a jako skoro pořád i teď vanul vítr, že jim prach, a písek skřípaly mezi zuby. Jako nějaké velké, načechrané koule se po zemi válely vyvrácené keře. Jakýsi vtipálek kdysi tvrdil, ze chce-li člověk poznat cizí země,, pak jimi musí projet na koni, v Patagonii že však stačí někam se postavit a počkat, až ji kolem něho vítr celou přežene.

Šedivé jezero spočívalo mezi šedohnědými svahy, dokonce i husté rákosí na jeho břehu bylo ještě hnědé, jen tam, kde se stýkalo s vodou, prosvítal náznak zeleně. Na jedno nekryté místo dosedlo hejno plameňáků. Někteří z nich se dlouhými kroky brodili mělkou vodou, jiní postávali nehybně na jedné noze. Jejich růžové peří se zrcadlilo v klidné vodní hladině. Tahle zářivá ohnivá skvrna uprostřed jednotvárné šedi a hnědi působila jako výkřik v tichu. Přitáhli koním uzdy a pohlíželi na tento obraz, na to barevné hejno ptáků uprostřed bezútěšnosti. Oba rezervní koně, připravení na střídání, větřili vodu a klusali dolů ke břehu. Plameňáci zvedli neklidně hlavy a vzápětí vzlétli. Jasně červený, zářivý oblak, který se náhle vznášel na nebi jako příslib slunce a krásných dnu, pod nímž se i jezero zbarvilo dorůžova, jako by přijalo poselství a předávalo je dále, Na minutu se zdálo, že opuštěnost krajiny pominula. Pak hejno zmizelo v rákosí nedaleké zátoky, a opět zavládlo pusté ticho.

Manuel stále ještě hleděl tam, kde až dosud stáli plameňáci a kde teď koně svými kopyty čeřili vodu, než se pustili do pití. Náhle se ho zmocnil pocit, že se za tím hejnem musí pustit, že musí dostihnout tenhle příslib lepších časů, jinak že bude navždy ztracen. Kdo to ale dokáže — zadržet hejno ptáků?

„Přemýšlel jsem o všem,” řekl, a jeho hlas zněl trochu drsně, „a věděl bych o ostrově, který je přesně takový, jaký bychom potřebovali. Můžeš se pustit se mnou do Remolina, a jakmile si promluvím s Tomášem, můžeš se rovnou vydat pro to své stádo, jen co je pak dopravíme na ostrov, budou mít čerstvé pastvy dost. Jaro je tu přes noc.”

„Správně,” odpověděl rychle Rodrigo, „nač také ztrácet zbytečně čas.”

III

„Potřebujeme tě,” řekl Figueres. „Bylo by opravdu lépe, kdyby ses vydal s námi. Tebe Jaganové znají a také někteří z Onů. Budeš-li při tom, spíš uvěří, že nemáme za lubem nic špatného.”

Figueres seděl ve své modré uniformě s širokým zlatým pruhem na rukávě za stolem uprostřed místnosti, oči v hnědém zbrázděném obličeji upřeny na Manuela. Manuel měl Figuera rád. Znali se už pěknou řádku let a celou tu dobu se vždycky znovu potkávali, když se s Tomášem před západním výjezdem z Magalhaesova průlivu vydávali na lov. Vždycky spolu dobře vycházeli. Figueres a jeho loď Valdivia patřili k Magalhaesovu průlivu stejně jako výstražné ohně mezi ostrovy Evangelistů a Barbařinou úžinou, kterou se pravidelně plavil, aby ji udržoval v provozu. Tahle minolovka už pomohla nejednomu lovci vyder, a také větším lodím, z bryndy. Na Figuera byl spoleh. A Manuel zase často pomohl Figuerovi, když se někdy z nějakého důvodu odklonil víc k jihu do méně známých vod ve změti ostrovů, coby lodivod. Figuera viděl vždycky rád. Tentokrát si ale musel Figueres najít někoho jiného. Vysvětlil mu to. Prostě nemohl.

„Jak to Onové?” zeptal se už trochu netrpělivě. „Kdepak se ti vlastně vzali tak hluboko na jihu?”

Když pohlédl na Tomáše, viděl oknem za ním mys — zvedal se tam hrozivě a příkře do výšky. Remolinos. Celému ostrohu včetně malého hnízda na něm propůjčil jméno: mys Vírů. Za ním začínal onen velký průliv z východu na západ, z Atlantiku do Pacifiku. Vysoká, strmá skála vystupovala černě a temně z moře, hlídač, který jako by chtěl zabránit vstupu všem bez výjimky. Figuera však zadržet nemohl, i když dnes nepřišel právě vhod.

Chlapec seděl na své židli trochu nedbale a zdálo se, že pozorně poslouchá, nic ale neříkal. Už o celé věci přemýšlel právě čtyřiadvacet hodin a zrovna, když se ho chtěl Manuel zeptat na jeho mínění, přišel Figueres.

„Došlo k pořádnému maléru“ odpověděl teď Figueres, a Manuel si vzpomněl, že to říkal hned zpočátku. „Už před několika měsíci na argentinské půdě, u Ria del Fuega. Mezi chovateli ovcí a Ony. Ti prý kradli dobytek — aspoň se tak tvrdí. Většinu jich prý ale pochytali.”

Figueres se odmlčel.

Oba se narodili v téhle zemi, oba zde vyrostli a věděli tedy, co se skrývá za takovými obraty a jak se asi s Ony zatočilo.

„Někteří,” dodal Figueres, „prý uprchli na ostrovy. K Jaganům.”

„A pročpak bys je měl hledat právě ty? Tady přece není Argentina.”

Zdálo se, jako by mu to Figueres zazlíval, že s ním nejede, a vlastně k tomu měl i jisté právo, protože sám určitě ještě nikdy nikoho nenechal na holičkách. Jenže Figueres by měl zase chápat jeho — Manuela. Chtějí-li odejít s Rodrigem, pak to musí být brzy. Znovu se zadíval na Tomáše. A protože se na něho díval proti světlu, mohl jeho tvář rozeznat jen velmi nezřetelně. Ostatně, vždycky se z ní dalo vyčíst jen těžko, co si myslí. Jakpak se asi rozhodl tentokrát?

„Nejde jenom o Ony z Ria del Fuega,” řekl Figueres. Zdálo se, jako by stále ještě doufal, že ho přemluví. „Jde o Indiány na jih od Magallanesu vůbec. A taky o Jagany — tvoje lidi. Zdá se, že se v hlavním městě konečně probudili. Chtějí jaganům pomoct. Něco tam prostě vymysleli. Nejdřív ale mám se svou Valdivií objet ostrovy a zjistit, kde všude se nacházejí tábory Jaganů a kolik jich tam vůbec žije. Jenže mě k sobě nepustí příliš blízko, abych je mohl spočítat.”

Figueres se na něho znovu pozorně zadíval, jako by chtěl odhadnout účinek svých slov, a Manuel už teď věděl zcela bezpečně, že jeho zdráhání nemůže pochopit.

„Byl bych opravdu raději,” dodal ještě Figueres, „kdybys jako lodivod a tlumočník jel se mnou ty, a ne někdo jiný.”

Tohle nebylo od Figuera fér. Nemohl si přece myslet, že celý svět čeká pořád jenom na nějaké rozkazy. Že lidi nemají vlastní plány. A vůbec se už neměl tvářit, že kdovíjak záleží na tom, kdo s ním pojede jako tlumočník. Ten přece do řeči Jaganů překládá jenom to, co mají dělat, ten to přece neurčuje.

„Jaganové táboří dnes tady a zítra tam. Jednou na tomhle ostrově, jindy zase na jiném. Nejlíp jim člověk pomůže, když je nechá na pokoji.” Manuel si uvědomil, že mluví trochu moc nahlas.

„Ty prostě nechceš,” konstatoval Figueres.

Manuel pokrčil rameny. Byl ochoten dokonce přiznat, že na Figuerově místě by mu to nyní už také začal zazlívat. Jenže prostě jinak nemohl.

Celé držení chlapcova těla tam pod tím oknem teď prozrazovalo napětí. Tomáš na první pohled připomínal skoro čistokrevného Indiána, jenže od počátku žil jako běloch. V tomto okamžiku tu seděl tak, jako sedávala jeho matka, bez hnutí, a přitom jen jen vyskočit.

„Škoda.” Figueres vstal. „Nakonec půjde přece jenom asi o trochu víc, než jen o to, spočítat Jagany. Přesnější rozkazy teprve dostanu.” I on pokrčil rameny. Bylo to, jako by mu oplácel gesto, jímž prve s konečnou platností odmítl.

„Opravdu to nejde,” řekl Manuel. I on teď vstal. „Rád bych ti byl pomohl.”

Figueres ještě okamžik zaváhal, než si nasadil čepici, na jejímž štítku se skvělo hnedle tolik zlata jako na rukávu uniformy. Jako by navzdory všemu přece jenom doufal, že si to Manuel snad ještě rozmyslí.

Pak pod jeho nízkými námořnickými botami zapraskala prkna podlahy, ještě jednou se objevil ve výřezu okna, skřípání jeho bot na zahradní cestičce sláblo, a pak už byl s konečnou platností pryč. Zvenčí sem zaznívalo už pouze vytrvalé skučení větru.

„Přemýšlels o tom?” zeptal se Manuel.

Tomáš byl jeho syn, oba žili vždycky spolu. Přesto měl asi chvilinku nesmyslný dojem, že by pro toho chlapce mohla být Figuerova záležitost důležitější. Nebyly to jenom ty jeho modročerné vlasy a temná pleť, které ho činily tak podobným Carole. Byl to spíš výraz jeho očí, ten klid v nich a ta jeho pohotovost.

„Přece jsi Rodrigovi už řekl, že s ním půjdeme na ostrovy.” Bylo to spíš konstatování než odpověď v podobě otázky. Vždyť chlapec byl při tom, když Manuel poslal Figuera pryč.

„Chci udělat to, co je správné pro nás pro oba,” odpověděl Manuel důrazně.

„Proč bychom to neměli s těmi ovcemi zkusit.”

V jádru se zdálo, že na to Tomáš ani skutečný názor nemá. A třeba ani nechápal, o co tu šlo. Že tím oba na dlouhou dobu, možná navždy, někde pevně zakotví.

Manuel hledal správná slova. „Plahočíme se mezi těmi ostrovy stále dýl, ale kožešin si přivážíme domů pořád míň. A za každou kožešinu dostáváme taky čím dál míň peněz. Ovce znamenají jistotu. Všude je teď pěstují. A nebyli bychom tam dole sami. Už pro začátek přivede Rodrigo čtyři ovčáky. A později jich bude ještě víc.”

Málem by byl dodal, že s penězi vzlétne člověk výš a doletí dál než ten pták. Jenže z vlastních úst by mu to bylo přece jenom znělo poněkud hloupě.

„Samozřejmě že pojedu taky,” řekl Tomáš ještě jednou. „Jenže ovcím vůbec nerozumím.”

Tomáš nebyl jenom jeho synem, byl také jeho přítelem. Několik let už spolu proplouvali mořské úžiny, sdíleli spolu dni i noci, slunce i bouře. Byl to dobrý pocit vědět, že jeho syn s ním půjde kamkoliv. Jenže dnes to nestačilo. Jeho syn to totiž měl sám také chtít. Zároveň se Manuela jaksi dotklo, že v Tomášových úvahách zřejmě nehrálo žádnou úlohu ani Remolino, ani příchylnost k rodišti.

„My dva nemusíme ovcím vůbec rozumět. Od toho je tady Rodrigo a jeho pastevci. My dva musíme vybrat vhodný ostrov, dopravit na něj ovce a vymýtit les. Už bychom se pořád netloukli světem,” pokoušel se věc vysvětlit. „A tu a tam se bude muset taky někdo vydat do Magallanesu, prodat vlnu popřípadě nějaká zvířata a přivézt, co bude třeba. Já ale půjdu jenom tehdy, když budeme chtít oba dva.”

„A tenhle Rodrigo,” zeptal se Tomáš, „jaký to je vlastně člověk?” Přitom pohodil hlavou směrem ven, jako by už nezáleželo na “tom, jestli vůbec odejdou, nýbrž jenom na tom, jak na to půjdou.

Jistě, Remolino pozůstávalo pouze z pěti doširoka roztroušených domů, z nichž tři byly ještě k tomu většinu roku neobydleny, protože patřily lovcům. Bylo to ale místo, kde se chlapec narodil, kde vyrostl, byl to jeho domov, to jediné, co skutečně poznal, a tak by mu přece jenom mělo být alespoň trošku zatěžko odtud odejít.

„Znám ho dobře a dlouho. Jsme přátelé. Co mě se týká, půjdu s ním rád. Tam dole spolu můžeme něco dokázat.”

Sám se divil, co to tady z Rodriga vlastně dělá. A už si zase všiml onoho nádechu napětí v chlapcových očích. Kterýpak sedmnáctiletý kluk by nevzplanul pro takové dobrodružství — smět začít něco nového.

„Myslil jsem na ostrovy severozápadně od Hoste,” řekl Manuel. „Přístupy k nim jsou skoro po celé délce dobře chráněny. A pastvin je tam vlastně všude dost.”

„To je ale pěkně daleko,” odpověděl Tomáš. „Odtamtud do Magallanesu je pořádný lán světa.”

Vypadalo to, jako by se byl chlapec už zcela zaměřil na ten jejich nový život. Se vším, co je třeba na samotě ostrovů vědět, už Manuel Tomáše seznámil. Například jak vyrobit kánoi ze stromové kůry a ovládnout ji na rozbouřeném moři. Nebo jak najít lasturové mělčiny. Či rozdělat oheň sám a postavit chatu z větví pouhýma rukama. I kdyby ho bouře vyhodila samotného na nějaký ostrov, Tomáš by přežil.

To všechno ale stačilo stále míň. Dnes záleželo na tom, zda člověk ví, jak si naplnit měšec, a to chlapce až dosud naučit nemohl, protože o tom sám nic nevěděl.

„Lovit kolem ostrova Hoste se pořád ještě vyplatí,” řekl, „a to nám zpočátku pomůže.”

Proti svému původnímu záměru mluvit s chlapcem naprosto střízlivě pokoušel se ho nyní — ač to nebylo vůbec třeba — trochu nalákat.

„Z ostrovů kolem Hoste,” odpověděl Tomáš, „vede úžina Beagle do Ushuaie. To je dokonce kratší cesta než do Magallanesu. Kdyby cena vlny v Argentině stoupla, můžeme ji prodat tam.”

Manuel na chlapce udiveně pohlédl. Nechápal, kde se v něm tyhle úvahy vzaly, a také by je byl u něho nikdy ani nepředpokládal.

„Nebudeme se už muset za každého počasí tlouct mezi ostrovy,” řekl Manuel. „A to bude dobře.”

Na Tomášově horním rtu už vyráželo jemné chmýří. Jaganové však byli většinou bezvousí. Nepotrvá dlouho a chlapec si postaví vlastní chatrč. Teď však byla jeho tvář ještě hladká, skoro dětská. Brzy se však do ní zaříznou první rýhy, vítr, život i moře se do ní zapíší.

„A poslední slovo,” zeptal se chlapec, „má mít vždycky tenhle Rodrigo?”

„Ovcím rozumí, ale patronem nebude. Všechno nám bude patřit společně. Žádný z nás nebude pouhým pecnem. Každý bude smět vystoupit nebo prodat svůj podíl.”

Na celém tom plánu zaměstnávala chlapce zřejmě nejvíce Rodrigova osoba. Možná že mu o něm měl hned od začátku víc vyprávět.

„Vyrostli jsme spolu,” řekl Manuel. „V Porveniru.” A už se zase trochu divil, proč vlastně přehání. „Byli Jsme tak staří, jako jsi teď ty. Pak odešel Rodrigo do Trinidadu a stal se z něho chovatel ovcí. A já jsem si potom postavil tuhle chatu tady.”

Všiml si, že Tomáš je už zase napjatý. Jako by to pro syny bylo vždycky novým objevem, že jejich otcové byli také kdysi mladí.

„Rodrigo byl opravdu dobrý kamarád. Těch skopičin, co jsme se spolu navyváděli. Tenkrát jsme měli v Porveniru něco jako vesnického ožralu. Pascual se jmenoval a byl to starý vysloužilý námořník. Nalil se sice jenom jednou týdně, jenže ta jeho pitka zato trvala celých sedm dní. A pak rozmlátil všechno, co mu přišlo pod ruku. Na nás kluky měl zvlášť spadeno, protože jsme za ním běhali a povykovali na něho. Jednou se mu dostala do rukou dokonce stará brokovnice, jenže naštěstí nebyla nabitá.”

Tomáš na něho upíral zvědavý zrak.

„A pak jsme jednou, Rodrigo a já, našli Pascuala za tmy, jak kdesi v koutě chrápe, poslední poloprázdnou flašku pod paží. Mohlo nám tenkrát být tak dvanáct, nejvýš čtrnáct let, víc ne. Honem jsme skočili pro trakař a pak jsme na něj milého Pascuala naložili. Ten si přitom klidně chrápal dál. A potom jsme ho odvezli na hřbitov a šup s ním mezi hroby.

Když se pák probudil, určitě si pomyslel, že si pro něho přišel sám čert, který ho už ale nestihl odnést. Vzal to potom Porvenirem, jako by mu byl sám ďábel v patách. Dokonce i flašku na tom krchově zapomněl. Celé tři dny nikdo neviděl, že by si byl dal třebas jediný doušek.”

Když se chlapec zasmál, byla jeho podoba s Carolou nejnápadnější. Nikdy se nesmál nahlas, spíš jenom do sebe, a v takových okamžicích připomínal skutečně Indiána. Kdo taky kdy slyšel Jagana smát se nahlas.

„Zvlášť v chytání ryb byl Rodrigo mistr,” řekl Manuel. „Jenže si myslím, že toho v Trinidadu asi zase hodně zapomněl.” Nemělo přece smysl, aby teď vyprávěl onu historku s tou návnadou. Stejně to už bylo dávno pryč, a každý kluk provede někdy nějakou hloupost.

„Kdyby nám to na tom ostrově nevyhovovalo, můžeme ho konečně zase opustit,” odpověděl Tomáš. Jako by tím za vším udělal tečku.

Všechno už bylo řečeno a chlapec s nimi půjde z vlastního rozhodnutí. Jenže Manuel by si byl přece jenom přál, aby chlapec alespoň trochu želel odchodu z Remolina.

„Podívám se po Rodrigovi,” řekl. „Bude asi někde na pobřeží.”

Bylo teplo na tuhle roční dobu. V závětří mysu mělo slunce již sílu, když se hbité nízké mraky na chvilku protrhly. V prostoru kolem chaty, který byl proti větru nadto chráněn vysokým plotem z prken, vyrážely první výhonky. Těsně u plotu viděl Manuel drobné žluté puntíky: zdejší druh fialek. Carola je rok co rak v téhle malé zahrádce pěstovala s trochou zeleniny a několika ovocnými keři. Proto také tehdy postavil tenhle plot jako ochranu proti větru. Vždycky měla ráda květiny, potřebovala je jako světlo a chleba. A on se teď snažil, jak uměl, aby všechny ty rostlinky udržel při životě, jenže byl příliš často a příliš dlouho pryč. Ostatně stačilo, aby se vítr jednou obrátil, a skalnatý mys už tuhle malou parcelu ochránit nedokázal. To pak všechno zmizelo pod pískem a prachem. Sotva by dokázal spočítat, kolikrát už ty fialky musel vysazovat

Vítr a moře — to byly živly, které vládly Ohňové zemi. Nízké jihoamerické buky nakláněly do jednoho své koruny k severu. Byla to spleť sukovitých, hluboko k zemi skloněných větví, která výmluvně dotvrzovala, jak těžko se tu život prosazoval.

Carola přesto žila zde pod mysem ráda i když to určitě nebylo to pravé. Zemřela, a nikdo vlastně nedovedl přesně říct proč. Možná proto, že byla příliš často sama. Makamučentis, starý medicinman Jaganů, by byl na tuhle otázku odpověděl: Nepostarala se, aby její duše odešla s ní do Remolina. A Jaganové věřili, že ztratit duši je vůbec to nejhorší, co může člověka stihnout. Čtyři roky prožila Carola jako dítě v misii. A když jí bylo šestnáct, vrátila se z vlastního rozhodnutí zpět ke svým lidem. Přesto si už na život mezi nimi nemohla opravdově zvyknout. Příliš dlouho se nebrodila den co den po boky v ledové vodě, jinak se mušle zachycené na skálách sbírat nedaly. Neovládala také kánoi ze stromové kůry tak zručně, aby lovec na přídi mohl s naprostou jistotou vymrštit harpunu. Navykla si nosit šaty jako běloška, ty se však nehodily do tábora jaganů. Bylo dobře, že ji Manuel odtamtud odvedl. A také spolu dobře žili. Jenže to asi přece jenom zase nebylo to pravé, jinak by nebyla tak brzy zemřela. Stála mezi dvěma životy, a v žádném se necítila doma. Musil tedy i teď udělat to, co bylo dobré pro jeho syna, aby nakonec také on, aniž to vůbec zpozoroval, někde neztratil svou duši.

Chlapec souhlasil velmi rychle. A pokud vůbec zaváhal, tedy zřejmě jenom proto, že se nechtěl podřídit cizímu člověku. Nevěděl dosud, jakou cenu mělo, patřil-li člověk někam opravdu a cele, byl-li někde doma.

Manuel sešel dolů na pobřeží. Kolem vysoké hromady prázdných škeblí, kterou tu zanechal tábor Jaganů — a ten tu byl zřejmě dávno předtím, než se tu usadil první běloch. I zbytky kostry jedné indiánské chýše tu pořád ještě stály, kruh tenkých, do středu přihnutých a svázaných stromových kmínků.

Doléhal sem příliv. Nejdřív vždycky z Atlantiku a chvíli nato také z Pacifiku, a dotírající a ustupující vody tvořily pod mysem víry, v nichž nejednou ztratily směr i značně velké lodi. Dlouhé vlny nahrbily před průlivem zelené hřbety jakoby korunované bílou pěnou a s divokým duněním plýtvaly , bez účinku svou energií, než, zcela zneškodněné, vběhly do zátoky.

Rodrigo stál u člunu. Manuel jej, ještě než před pěti dny na koni odjel, společně s Tomášem vytáhl co nejvýš na břeh.

„V téhle skořápce vyjíždíš na moře?”

Byl to dobrý člun. Dal si ho před sedmi či osmi lety postavit nejlepším výrobcem člunů v Magallanesu, z vybraných bukových prken bez suků. Určitě mu neshnije ani za dalších osm let. Se svým silným stěžněm a dlouhými vesly se dokázal vypořádat se všemi vodami. Na delší plavby s sebou brávali většinou dva Jagany jako veslaře.

„Korové kánoe Indiánů nejsou ani ze čtvrtiny tak velké jako tenhle.”

Manuel musel skoro křičet. Vlny před sebou hnaly s rachotem haldy oblázků po pláži a vzápětí je zase smetávaly zpátky do moře. Moře hartusilo, protože se mu za celou dobu své existence nepodařilo pohltit souš.

Manuel se rozesmál: „Nemusíš se bát. Pro ovce použijeme jeden z těch nových parníků. A pro tebe na něm najdeme taky kousek místa. Aby se těm děvčatům na Ohňové zemi neutopil ženich.”

Pohladil černě natřenou příď. To byl Tomášův nápad. Zdálky vypadala Carola na vodě jako nějaká obrovská labuť černokrká, když pod svou bílou plachtou šplhala vzhůru po hřbetech vln.

Zatímco se jeho dlaň takřka něžně dotýkala dřeva, cítil na sobě Rodrigův pohled. Ten čekal na konečnou odpověď. Jen co se mu jí dostane, vydá se zpátky na sever, aby přivedl své stádo. Manuel tu stál a zíral na krátký, skrovně porostlý svah, na němž se těsně pod skalním mysem krčil jeho mrňavý domek. Pak se jeho pohled stáčel po zahnuté čáře mořského pobřeží, o něž se s duněním tříštily vlny, a on věděl, že tohle všechno bude možná muset jednou provždy opustit.

V této jediné chvíli cítil přesně, že by to byla pouhá iluze domnívat se, že by se snad mohli kdykoliv zase vrátit. Veškerou svou vůli a sílu by totiž vložili do ostrova, a určitě by tam také postupně zapustili kořeny. Ale bude to pak nová, úplně jiná půda, s docela jinými, novými vzpomínkami, zatímco staré, spjaté s tímto koutem, by pomalu bledly. Každé loučení je i kousek umírání.

Proto tu teď stál a hladil černou příď svého člunu. Celou minutu trvalo, než dokázal říct: „Tomáš souhlasí.”

I on se teď zadíval na Rodriga. Skoro dvacet let vedl jeho někdejší druh docela jiný život, a teď chtěl ten svůj cizí život spolu se svým ovčím stádem přesadit sem. Budou se muset naučit chodit po cizích cestách, budou si muset osvojit nové zvyky. Bude to těžké pro něho i pro Tomáše.

Rodrigo vytáhl z kapsy malou černou knížku. „Do té všechno zapíšeme.” Pak zápisníkem mávl. „Jaký podíl na každého připadne, co odpracuje a kolik má dostat. I tvůj Tomáš bude spokojený, uvidíš.”

Manuel sledoval pohledem pohyb Rodrigovy ruky. „Nemusíš hned odjet,” řekl. „Mohli bychom se zítra projet krajem. Třeba by se nám podařilo zastřelit i guanako. Abys to tady trochu’ poznal.”

Viděl, že Rodrigo zaváhal.

„Máš pravdu,” řekl pak, „na jednom dni nezáleží.”

Manuel si vydechl. Třebaže se všechno rozhodlo tak, jak si sám přál, bylo dobře, že dosáhl ještě alespoň krátkého odkladu.

Ráno se zprvu vydali kousek po pobřeží. Vypadalo to na to, že bude chladný den, od jihu vál neustále vítr. Tu a tam se protrhly mraky, pak se před nimi objevily hory ostrovů na druhé straně průlivu. Strmé a hustě zalesněné, hřebeny zahaleny sněhovým a ledovým pancířem, z něhož se napřahovaly temnou spletí stromů až někam dolů k moři dlouhé bílé paže, jako by se žíznivě sápaly po zelené vodě.

Obraz se neustále měnil. Táhnoucí kupy mraků zahalovaly hned tu, hned onu část, a tam, kde pobřeží ustupovalo, mizelo v mlze — první představa o labyrintu ostrovů, který se táhl na jih až k mysu Horn.

Cválali za sebou. Když Manuel otočil hlavu, viděl, že se Rodrigo po celou dobu dívá tam na druhou stranu, k zemi, o niž mu šlo, kterou ale tak dlouho neviděl, že o ní už takřka nic nevěděl.

Neustále museli překračovat potoky, z nichž některé byly tak široké, že raději seskočili a vedli koně za uzdu. Jednou dokonce narazili na celou kolonii skalních tučňáků. Všichni ti malí černobílí fešáci se právě koupali, nořili se do průzračné, ledově studené sladké vody, nastavovali ve strmém korytě potoka hlavy a hřbety valícímu se vodnímu proudu a neustále se oklepávali jako lidé pod sprchami. Nakonec se dali unášet proudem do moře, co chvíli vyskakujíce z vody, a pak se vraceli zpátky do své koupelny. Zatímco Rodrigo a Manuel vedli své koně po kolena hlubokou vodou, přibatolil se k nim jeden z tučňáků nemotorným houpavým krokem, a pak za nimi vystoupil na břeh. Půda byla v širokém okolí pokryta růžovým guánem.

„Tak se mi zdá, že chtěl, abychom se s ním vykoupali,” řekl Rodrigo. Posadili se na kameny a znovu se obuli.

Tučňák se k nim přiblížil ještě víc. Vrtěl zakrnělými křídly a zdálo se, že se mu hlavou honí hlubokomyslné úvahy o povaze těchto cizinců.

Manuel objevil v dáli, tam, kde moře bylo již splavně, malý, zavalitý parník. Hustá oblaka kouře, valící se z komína, stlačoval vítr dolů k hladině a pak je rozmetával na všechny strany. Dobře tu loď znal, byla to Valdivia. Figueres se tedy už vydal na cestu, aby spočítal Jagany na ostrovech, a třeba se mezitím také dozvěděl, jaký to bude mít smysl. Oba minutku poseděli a hleděli tím směrem. Manuel si znovu jasně uvědomil, že Figuerese tentokrát nechal bez pomoci.

Pak se otočili zády k pobřeží a pustili se směrem do vnitrozemí. Od západu k východu se táhly řady pahorků s širokými úvaly a za každým hřebenem se objevil další. Horské hřbety byly vymeteny dohola, chráněná údolí byla zarostlá spletí keřů a nízkých buků. Všude tam, kde se nahromadilo dost vlhkosti, rostla místy až metr vysoká tráva tussok. Kdysi tu bývala znamenitá loviště. Guanakům skýtala hojnost potravy, a s nimi přicházely i lišky. Jenže se údolí táhla příliš blízko Remolina, lovilo se tu odjakživa, a tak se to lovcům z povolání už nevyplácelo.

„Dobrá pastva,” řekl Rodrigo. „Uživilo by se tu určitě víc než tisíc ovcí na míli.”

„Tady v širokém okolí dávno není žádná volná půda. Každý kousek si už někdo zabral. Nevyužívají ji sice, ale drží si ji. Nezbývá nám nic jiného než pustit se hlouběji na jih.”

Rodrigo se podíval přes rameno. Kupy temných mraků visely nízko nad obzorem. Vypadalo to na pořádné přívaly deště, jenže až sem sotva proniknou, za jižního větru se většinou vyčerpají už nad ostrovy.

„Tahle tráva je znamenité krmivo,” řekl Rodrigo. „Jenom zjara je v ní málo síly. Ten les a křoví v těch úžlabinách by musely zmizet.”

Nebyla to ostatně jejich země, tady ovce pěstovat nebudou. Přesto měl Manuel pocit, že by ji měl hájit. Rodrigo jako by chtěl všechno už svou přítomností měnit. Všude, kam takoví chlapi jako on se svými ovčími stády přišli, tam se starým životem dokonale skoncovali.

„Jenže guanaka by zase odtáhla, kdyby už nenašla žádný úkryt. A to křoví tam dole, to je přesně to, co potřebují.”

„Guanaka,” řekl Rodrigo. „Stejně mají většinou prašivinu. A to se pak musí tak jako tak odstřelit. Jinak by se od nich nakazila ovčí stáda.”

Jako kdyby každý z nich viděl krajinu jinýma očima.

Teď se před nimi otevřela malá rovina. A třebaže ji vroubily pahorky, nerostlo tu nic jiného než hustá tráva. Na některých místech byla zbarvena tmavě, skoro do hněda. A právě takovým místům se opatrně vyhýbali.

„Turbales, ” řekl Manuel. „Močálové jámy, a tak hluboké, že by v nich klidně zmizel jezdec i s koněm.”

Za dalším řetězcem pahorků nedávno narazil na stopy dvou guanačích stád. Tam se možná dostanou k ráně. Musí jet ale ještě kus s větrem v zádech.

„Někteří lovci,” vysvětloval Manuel Rodrigovi, „honí guanaka pomocí svých psů v době, kdy mají mladé. Mláďata totiž neudrží se starými dlouho krok, a tak je smečka snadno dostihne. Já si ale vybírám přece jenom raději starší kusy, a to jde lip puškou.”

Rodrigo zřejmě nepochopil, že Manuel považoval tenhle způsob lovu za čestnější. Poskytoval totiž zvěři šanci.

„Guanaka postupují při pastvě vždycky proti větru. Musíme se k nim přiblížit od severu, jestliže je chceme dostat na mušku. Mají znamenitý čich a sluch, a jsou taky rychlá.”

„Rychlejší než kůň?”

„Na koni to raději ani nebudeme zkoušet. Je tu spousta děr po hraboších. Dokud pojedeme krokem, koně je včas postřehnou, jakmile to vezmem tryskem, propadnou se, a ty pak políbíš zem. Ne, musíme se k nim přiblížit pěšky.” Manuel svraštil čelo, když viděl, že se Rodrigo směje.

„Mluvíš o nich, jako bys je zrovna miloval. A přitom je střílíš.”

„Jsou to dobrá zvířata.” Manuel to řekl skoro zhurta — sám to slyšel. „Poskytují maso, poskytují kožešinu, poskytují vlnu. Onové by se bez guanak vůbec neobešli.”

Po krátkém poledním odpočinku se vydali na zpáteční cestu. A teprve teď začal vlastní hon. Postupovali kupředu už jenom velmi pomalu. Pod hřebenem každé vyvýšeniny vždycky seskočili, poslední úsek vystoupili pěšky, a než znova nasedli, propátrali údolí důkladně zrakem. Až při pátém či šestém pokusu měli teprve úspěch. Guanaka se pásla na protější stráni v protáhlém řetězu, jehož boky chránili staří samci. Barva jejich srsti byla tak dokonale přizpůsobena půdě, že by je byl Rodrigo vůbec nepostřehl.

Několik minut leželi v trávě a pozorovali zvířata, která se pohybovala krok za krokem vzhůru po svahu. Jeden z beranů měl přitom vždy hlavu vysoko zdviženou a střežil tak celý houf. Bylo jich celkem osm, ne, devět kusů. Středně silné stádo. Teď mizelo za nejbližším hřebenem,

„Ty zprava, já zleva,” řekl Manuel. „Zvol si zvíře, které není příliš staré, ale ani příliš mladé.

Běželi ke svým koňům. Manuela napadlo, že měl Rodrigovi vlastně ještě jednou připomenout, aby se pohyboval potichu. Teď už ale bylo pozdě, hnal se již dolů do údolí a širokým obloukem vzhůru po protějším svahu. On sám se pak pustil druhou stranou. Dělilo je teď několik set metrů. Poslední kroky se prodírali trávou.

Stádo se páslo na dostřel. Zdálo se, že jeden ze starých kusů zneklidněl. Stál jako vytesaný z kamene, svaly napjaty, a větřil nozdrami vzhůru k nim. Zkušený a nedůvěřivý chlapík, který se neukvapoval. Nakonec ale přece jenom zase hlavu sklonil.

Manuel volil svůj cíl s rozmyslem, a rozhodl se pak pro jedno z mladších zvířat, které stálo dosti na křídle. Pomaloučku vysunul flintu — a vtom se varovně ozval beran, který pojal už před chvílí podezření. Hleděl teď přímo k Manuelovi. Bylo už jen dílem okamžiku, než ostatní berani výstražné volání zachytí a přimějí stádo k odchodu. Manuel stiskl spoušť a vzápětí viděl, jak se zvíře, které si vybral, zhroutilo. Takřka současně se ozval výstřel i zprava. Padlo druhé zvíře. Stádo se rozprchlo.

Manuel vyskočil. Mladý beran se marně pokoušel vztyčit, vzdal se a hleděl Manuelovi vstříc s vysoko vztyčenou hlavou. Rodrigovo zvíře se už nepohnulo.

I když už stál těsně nad ním, nepokusil se beran prchnout. Ležel tu, hlavu stále ještě vztyčenou, jako by věděl, že jej čeká smrt.

„Dobrý lov,” řekl Rodrigo.

Položili obě zvířata vedle sebe. Břišní srst již ztratila bělost mláďat, maso ale bude určitě ještě jemné. Manuel si všiml, že i Rodriga se zmocnilo potěšení z lovu.

Vyvrhli jedno ze zvířat a upekli si nad malým ohýnkem játra. Rodrigo nepřestal po celou dobu mluvit. O tom, že také u Trinidadu chodívali občas na lov. Guanaka tam sice už dávno žádná nebyla, pastevci je všechna vystříleli, někdy se ale pustila k nim dolů z hor puma, a vždycky bylo třeba držet zkrátka lišky, protože ty měly spadeno na mláďata. A pak tu byli samozřejmě ještě pštrosi. Neškodili nikomu, ani ovcím, ani lidem, ale bylo to obrovské povyražení, lovit je boleadorou.

„Ale ty se v tom,” dodal pak Rodrigo, „taky báječně vyznáš. Vůbec bych nevěřil, že tak rychle narazíme na stádo.”

„U Onů se to brzy naučíš. Pro ně znamená lov život. Bez lovu není maso. Stejně, jako se u Jaganů naučíš ovládat člun. Ti žijí zase z moře.”

Manuel otáčel kousky jater, jež nabodl na tenké větve. Jestlipak Rodrigo vůbec někdy pochopí zem, v níž bude od nynějška žít?

„Myslíš si asi,” řekl, „o nějaké guanako míň, na tom přece nesejde. Jenže, kde žádná nejsou, tam nemohou žít ani Onové. A hned zmizí i puma a liška. Od té chvíle patří země už jen ptákům, dropům, husám a černokrkým labutím. Jenže ti svým guánem zničí trávu, jakmile se jednou přemnoží, takže krátce nato neroste už vůbec nic. Všude jenom holá půda, kterou vítr rozemele v prach a déšť ji odplaví. A celý tenhle proces začne ve chvíli, kdy zmizí guanaka.”

Všiml si, že Rodrigo začal naslouchat pozorněji, než jak by byl poslouchal možná ještě včera,

„Zdá se,” odpověděl po chvíli, „že my dva patříme opravdu k sobě. Každopádně bylo dobře, žes tu tehdy zůstal, takže dneska víš všechno, co je třeba kolem Ohňové země znát a vědět. Stejně jako bylo dobře, že jsem já odešel, protože se teď vyznám v ovcích. Jo, patříme prostě k sobě.”

„Může být,” odpověděl Manuel.

Podívali se na sebe přes ten malý ohýnek, a najednou se museli smát.

Byl to nový, a přece starý smích, jakým by se byli v posledních dnech určitě smát nedovedli, ale kdysi dávno, jako kluci, když třeba vytáhli z potoka kupu čerstvých ryb, to by se byli u ohýnku určitě taky takhle smáli. Teď ale byli dospělými muži, přáteli, partnery.

„Vem si,” řekl Manuel a podal Rodrigovi první klacek s upečenými kousky jater.

Jedli s chutí a dívali se na sebe přitom po očku, jako by se viděli opravdově poprvé. Rodrigo řekl: „Jsi pořád tak šlachovitý jako dřív. Asi tě vaši nechávali vždycky napřed padesátkrát oběhnout stůl, než tě pustili k jídlu.”

„A tobě,” oplatil mu Manuel, „tobě asi strkali stůl s pečenou husou na talíři rovnou pod nos. Tys ten svůj zadek nepotřeboval ani pořádně zvednout,”

Znovu se na sebe zašklebili.

„Vždyť si to můžeš zkusit, jestli mám na žebrech jenom kousek líného sádla.”

Manuel si otřel ústa a pak začal opravdu Rodrigovi ohmatávat paži. Ten se ovšem jen tak nedal, nýbrž oplatil Manuelovi jeho hmat a vzápětí se dostali do křížku. Zprvu jen tak napůl, pak se do sebe ale pustili se stejnou vervou jako v klukovských letech. A opravdu to nebylo jenom sádlo, co měl Rodrigo pod kůží. Opřeli se do sebe ze všech sil a pokoušeli se jeden druhého odstrčit, zbavit rovnováhy, povalit. Manuel nakonec napnul všechny svaly a tu pocítil, že se mu Rodrigo už dlouho neubrání.

„Nevěděl jsem, že je ve skopovém tolik síly,” řekl a pustil ho. Nechtěl Rodriga porazit, nebyli přece už dětmi.

Rodrigo se tvářil, jako by toho byl taky nechal, pak ale náhle využil výhody, že Manuel už není ve střehu, nasadil pevný hmat, mrštil jím o zem a posadil se na něho obkročmo. Oba supěli.

„Tys mi ale pěkný ptáček,” řekl Manuel celý užaslý.

Rodrigo se už zase smál: „Hlavní věc je vyhrát,” řekl a vstal.

IV

Dlouhá noc, kterou strávili na tvrdých lavicích malé kajuty nebo svaleni na rancích a bednách nahoře na palubě, jim každému vězela ve všech údech. Meteor zvedl kotvy v Magallanesu odpoledne. Remolino míjeli za tmy a pluli plnou parou k jihu; ovšem domek by byli neviděli ani ve dne, byl přece schován za skalním mysem. Také celé odpoledne směřovali stále k jihu, zprvu Magalhaesovým průlivem, potom úžinou sv. Magdaleny. Vítr dui vytrvale a s nepolevující silou od jihozápadu. To mohlo znamenat, jakmile by se dostali z Cockburnova průlivu, že budou muset bojovat proti dotírajícímu moři, pak ale, až by se stočili k jihovýchodu, by se do nich vlny opřely z pravoboku, což by, s ložným prostorem plným ovcí, určitě nebylo moc veselé, zvlášť kdyby vítr ještě zesílil, V takovém případě by už bylo lepší, kdyby vyčkali v závětří ostrova Enderby, dokud by se nenašly aspoň dvě tři klidnější hodiny, které potřebovali. Nebylo však vyloučeno, že tenhle vytrvalý jihozápadní vítr žádnou zvláštní překážkou nebude, protože na jih od Magallanesu se člověk nemohl, co se počasí týká, spolehnout ani na to, že bude mizerné.

Tu a tam se z hlubokého podpalubí ozýval bekot. Plavba ovcím zřejmě moc dobře nedělala.

Až dosud to byla rychlá a také poměrně klidná plavba. Jen při vjezdu do úžiny sv. Magdaleny se do nich zpředu opřel pravý vítr z Ohňové země, ale Meteor nastavil svou tupou příď zeleným vlnám, jako by mu působilo radost, že se může pochlubit sazemi a strojním olejem.

Před dvaceti lety, když parníky takřka ještě neexistovaly, volili všichni raději cestu kolem mysu Horn než Magalhaesovým průlivem a jeho vedlejšími rameny s jejich protiproudy, tišinami a náhlými poryvy větru, které byly s to mrštit i tím nejodolnějším škunerem o skalisko. Teď však kreslily parníky neustále svá černá kouřová znamení po obloze průlivu. Dobyly si i ty nejdůležitější průlivy na jihu: Magdalenin, Cockburnův, Beagle, i ty, jichž až dosud využívaly jenom velrybářské čluny. Pouze voda mezi ostrovy patřila ještě těm malým, mrštným plachetkám a korovým člunům Jaganů, které dokázaly proniknout všude, protože byly schopny otočit se na místě a uhnout před bouří včas do mělké zátoky nebo do závětří.

Za Meteorem poskakovala po vlnách na krátkém laně Carola. Občas ponořila nos hluboko do vody a dala se jí omýt, plachtovina ji však chránila tak dokonale, že do - ní voda proniknout nemohla. Hned nato přeskočila hřbet vlny jako nějaké hříbě živý plot. Za dlouhých týdnů, které uplynou mezi jednotlivými příjezdy Meteoru, bude Carola zajišťovat jediné spojení se světem.

Manuel sledoval, jak opět ponořila příď do vzduté vlny, a pak ji vzápětí namířila příkře proti nebi. Odtamtud, kam nyní plují, odtamtud si kdysi odvážel Tomášovu matku. Neustálé stoupání a klesání lodi působilo skoro rozpustile.

Díval se na palubu před sebou. Mezi ranci a uzlíky nejrůznějších velikostí seděli kolem komína s nohama široce rozkročenýma čtyři pastevci, které si přivezl Rodrigo, a Tomáš. Chvílemi sem od nich zazníval smích. Rodrigo se však stále ještě neobjevil. Toho to sebralo.

V poledne se stočili na západ směrem k Coekburnově průlivu, a od té chvíle nabyly vlny povážlivě na výšce. Pouze lodivod z řad Jaganů by byl dokázal říct, zda vítr ochabne, či zda přejde ve vichřici. Jaganové měli pro vítr zvláštní smysl. Dokázali ho rozeznat nejen čichem, ale také podle toho, jak chutnal. Co se mohl běloch o ostrovech a vodních cestách mezi nimi naučit, to Manuki věděl. Ale s Jagany se měřit nemohl. Stál na zádi a sledoval rychle ubíhající pobřeží. Byla to docela jiná plavba než s Carolou. Proudy, vítr, vlnění moře, to vše teď najednou postrádalo smysl. Stroj Meteoru jako by byl náhle sílu člověka na palubě umocnil.

K otevřenému moři chybělo stále ještě dobrých dvacet mil, mořské rameno se však” podstatně rozšířilo. Také pohoří po obou stranách už nebylo tak vysoké. V poledne, poblíž Vratného mysu, při vjezdu z Magdalenina do Cockburnova průlivu, spatřili poprvé skutečné hory. To stál Rodrigo zrovna se svými čtyřmi chlapy na levoboku u palubního zábradlí a všichni hleděli vzhůru k sněžným stěnám, které vyrůstaly z temného lesa až kamsi do oblak, a na led, který z nich klouzal v širokých proudech. Tam, kde se nořily do moře, odlamovaly se z jejich čel velké, třpytivé ostrovy, které se rozprostíraly tiše a nebezpečně doširoka po hladině, takže Meteor, třebaže se držel obezřetně vpravo, mohl plout jen ze čtvrtiny svých sil. Bylo to, jako by někdo prudce rozhrnul oponu, aby si člověk mohl udělat první představu o tom, kam se to vrhá.

„Hory kolem ostrova Hoste nejsou zdaleka tak vysoké,” řekl Manuel Rodrigovi. „Také tam míň prší a lesy jsou řidší. Místy tam dokonce najdeš i pastviny.”

Rodrigo se ale díval dál s nedůvěrou k této zemi, která jako by pozůstávala jenom ze samých skal, neproniknutelných lesů a ledu a která se táhla na jih, ve směru jejich plavby, tak daleko, kam jen oko dohlédlo. Která se zdvíhala, do stále vyšších a vyšších hor a — třebaže veliká a liduprázdná — nebyla schopna poskytnout dostatek krmiva jediné ovci, natož celému stádu.

Ted však Rodrigův zájem o Ohňovou zemi polevil. Rodrigo ležel natažen v člunu přivázaném na palubě za můstkem. Od rána byl na nohou, hned na pravoboku, hned na levoboku, aby si vzápětí odskočil poslechnout, co se děje v ložném prostoru. Většinu zvířat zanechali na pronajaté pastvině poblíž Remolina, na tuhle první plavbu si vzali jenom menší část, zbytek jim Meteor dopraví na ostrov postupně. Rodrigo byl neklidný především právě kvůli těm zvířatům. Jenže takové pozemské krysy by na vzdutém moři neměly příliš pobíhat po palubě, a tak už Rodrigo ležel hodnou chvíli v člunu.

Manuel se prodíral mezi zavazadly nakupenými na palubě. Pastevci se usadili společně s Tomášem kolem komína, který vyzařoval příjemné teplo. Ostatně zde, uprostřed lodi, se také Meteor nejméně kymácel. Strojník zřejmě nešetřil uhlím. Hustý černý dým spadal na bílou zpěněnou stopu lodního šroubu, než jej vítr stačil rozmetat v cáry a chomáče.

„Mně je to fuk,” řekl nejstarší z pastevců, když se k nim Manuel přiblížil na několik kroků. „Hlavní věc, že se vůbec někam dostaneme. Pro nás skončil svět tam, odkud jedeme — ne tam, kam plujeme.”

Jmenoval se Armando. Malý, ramenatý chlapík, jehož strnisko vousů už bylo značně prošedivělé a který z neznámého důvodu pořád nosil na hlavě starý městský klobouk. Přivazoval si ho pod bradou provázkem provlečeným dírou ve střeše klobouku. Ostatní tvrdili, že v něm dokonce spí. Také on vlastnil u Trinidadu trochu půdy, o kterou ho připravila ona společnost s dlouhým jménem. Možná že narážel právě na to.

Jeho soused, Beltran, nejmladší ze všech čtyř, mu něco odpověděl, načež se všichni rozesmáli. Gil a Paco byli pastevci, jakých jsou tisíce, nejasného věku, na nohou nízké boty, plundry a hnědá ponča. Čpěli potem a kůží a jazykem na rozdíl od rukou zrovna moc nevládli. Když se Armando s Beltranem pustili do hádky — a ti dva se hádali skoro v jednom kuse —, byli spíš vděčnými a zkušenými posluchači,

„Pro mě a za. mě,” opakoval Armando ještě jednou, „jestli se tady neuživí nic jinýho než vodní krávy, tak budu pěstovat vodní krávy. Proč taky ne. Hlavně aby dávaly víc než jen vodu. Dělat na statku peona, to už pro mě není, já byl dokonce patronem, a čekají mě taky žena a dvě děti. A ty se mnou nemůžou v době stříže táhnout pořád jenom od statku ke statku. I takovejm mladíčkům, jako seš ty, se to věčný stěhování přece zajídá, ne?”

„Já chci zkusit něco novýho. A tak jsem si myslel, takový vodní krávy, to by mohlo bejt vono. A kdyby je pěstoval Armando, mohly by z nich nakonec bejt krávy kořalodojky, a to bych pak už věděl, čím si zahřát pupek.”

Gil a Paco zase na chvíli ukázali svoje tabákem zbarvené zuby. Beltran se samolibým úšklebkem pokrčil nohu. Ostruha po sobě zanechala v podlaze dlouhou světlou rýhu.

„Znám tu zem tam dole,” řekl Tomáš. „Dají se tam střílet guanaka i dropi. A jsou tam taky mělčiny plné lastur. Dá se tam žít.”

Tomáš nejdřív celé hodiny obdivoval technické zázraky Meteoru. Strojovnu, můstek, celé kotevní i nakládací zařízení. Proplouvat úžinami a nebýt přitom závislý na větru a proudech — to bylo pro něho větším dobrodružstvím než pro jiné lov velryb. I to umožnila teprve nová doba, která vtrhla do Ohňové země. Teď už ale seděl celou dobu mezi pastevci u teplého komína. Zdálo se, že jej mlčky přijali do své společnosti. Vypadalo to na to, že teď spolu prožijí dlouhou, velmi dlouhou dobu, že spolu budou sdílet práci, zimu, a dokonce i spánek.

„Slyšíte?” zalomil Beltran rukama. „Hele, ty Indiáne jeden, nejen že jako Indián vypadáš, ale ty jako Indián taky mluvíš. Mušle, to není zrovna ta nejvhodnější pastva pro ovce. A vůbec, jen se koukněte na Armanda, toho už tam dole v tý tvý zaslíbený zemi nikdo od kamen ani nedostane, frňák má už teď úplně modrej, jen se koukněte.”

A znovu se rozesmáli, i Armando a Tomáš. Jenže docela si Tomáš na tón těchhle čtyř pořád ještě nezvykl, nebyl si nikdy jist, co bylo míněno vážně a co žertem, a proto teď taky dodal:

„Tam dole ale není vždycky jenom zima. Opravdu ne. Tam, kde jsou hory, ty chráněj před jihozápadním větrem. A když v zimě napadne sníh, většinou dlouho ležet nezůstane. Ve vyšších polohách, tam ano, ale na pobřeží ne.”

Zatímco Manuel šel k nákladnímu otvoru, slyšel ještě první část Beltranovy odpovědi.

„Sníh, on říká sníh. A přitom neví, že Armando je jako starej kocour, ktérej…”

Salva smíchu, která následovala, prozrazovala, že se Beltran zase jednou strefil.

Proč si Rodrigo vlastně vybral zrovna tyhle čtyři? Tvrdil, že to nejdůležitější jsou právě pastevci. A že budou mít plné ruce práce — když budou jenom čtyři.

Jeden z obou námořníků — na Meteoru byli střídavě také topiči, pomocnými strojníky a kuchaři — otevřel průvlak, Paco a Gil se zdánlivě s nesmírnou námahou zvedli a pak začali házet do ložného prostoru otýpky sena. Vzápětí se zdola ozvalo dupání, strkání a bekot.

V přítmí viděl Manuel nezřetelně huňaté, šedobílé hřbety. Zdálo se, že se až doteď zvířata celkem držela. Doufejme, že snad přece jenom uniknou bouři.

Pokrčil rameny. Ještě před chvílí se Rodrigově starosti o ovce jenom usmíval, teď se však přistihl při podobných úvahách. Kůň anebo pes — to byli kamarádi, o které se člověk strachoval, to každý chápal. Ale ovce? Pohlédl dolů. Ovanul ho pach teplých zvířecích těl, výkalů a vlny. Bude teď závislý na prospěchu stáda. On i Tomáš. Museli se naučit myslet za ovce, řídit se podle toho, co bylo dobré pro ně.

Moře se už zase vzdouvalo, vítr se ale zdál spíš polevovat. Možná že je při výjezdu z úžiny do moře čeká jenom mohutný příboj. Carola poskakovala a zmítala se na vlečném lanu. Kdyby teď pluli na ní, trvala by jim plavba pět až šestkrát déle. Meteor však zdolával bezstarostně vlnu za vlnou. Jejich zelené hřbety se mlaskavě tříštily o jeho železné boky, a než se ztratily kdesi za zádi, stačily ještě ohodit palubu sprškou ledové tříště.

Manuel minutu postál, zadíval se na Carolu a pak na dávno už zase zavřený nákladní otvor. Nakonec se vydal zpátky ke skupince kolem komína. Ochotně mu udělali místo.

„Kolem ostrova Hoste jsme už dávno žádné neviděli,” slyšel Tomáše. „Vězí teď dál na západě, až někde kolem Graftonových ostrovů. Kdesi na Dawsonu prý má být také nová misie, říká se, že italských salesiánů.”

Všichni — i Tomáš — se teď tvářili docela jinak, a jako by také seděli napjatěji. To, o čem se hovořilo teď, brali zcela vážně.

„Znám Jagany už skoro dvacet let,” řekl Manuel. „Jednou jsou tady, jednou tam. Ve svých člunech plují z ostrova na ostrov. Já s nimi ale vyšel vždycky dobře.”

Všichni teď jako na znamení vrhli pohled na Tomáše, který se svou tmavou pletí mezi nimi seděl skoro jako nějaký Indián. Zřejmě došli k závěru, že i oni s ním tenhle první den vycházeli dobře. Beltran alespoň řekl: „Už jsem taky měl kámoše Indiána. Jsou mezi nimi takoví i makoví. Jako všude.”

Možná proto, že to řekl právě on, musil teď Armando odporovat. Třeba ale měl také své vlastní zkušenosti, protože nebyl nijak mladý a určitě už něco viděl. „Dobytkáři a Indiáni, to prostě nejde dohromady. Ne proto, že mají jinou kůži, to ne, ale oni se zkrátka nenaučej žít jako křesťani. A může si snad nějakej chovatel dovolit, aby jejich nejlepší kusy mizely v jejich žaludcích? Ne, tihle Indiáni a našinec, to prostě nějak dohromady nejde.”

Všichni teď hleděli přes pravobok, kde takřka na dosah kolem nich ubíhalo pobřeží s temně zelenými, deštěm splavenými lesy, s lesy, v nichž se mohlo skrývat všechno možné. Guanaka, pastviny i Jaganové.

„Nejsou to zloději,” řekl Manuel. „Nikdy jsem nezažil, že by byl někdy jeden druhému něco ukradl. Když žili dlouho mezi bílými, pak snad ano, jinak ale nikdy. Onové a Jaganové jednoduše nemohou pochopit, že by zvířata mohla někomu patřit. Vždyť neznají ani koně. Všechno, co pobíhá venku, to se může lovit. Ať už je to hovězí dobytek, ovce nebo guanako.”

„Pak je tedy načase, aby se konečně naučili, co to ovce jsou.” Armandův názor se zdál nezvratný.

Beltran si už zase zamyšleně prohlížel Tomáše. Chlapec mezi těmi čtyřmi působil opravdu velmi indiánsky. Gil a Paco se nudili. Snad čekali, že se naskytne zase něco k smíchu. Manuel doufal, že na ostrově nebudou mít opravdu jiné starosti než o své ovce.

„S Jagany žádné mrzutosti mít nebudeme,” řekl. „Ti žijí z moře, ne z lovu zvěře, z mušlí, ryb, krabů a tuleňů. Takhle s Ony na hlavním ostrově Ohňové země, to by bylo něco jiného. Tam, kam plujeme, jsem ale nikdy žádného Onu nepotkal.”

„Nemám nic proti Indiánům snad proto, že to jsou Indiáni.” Armando pozvedl hlas. „Je to ale také moje stádo.” Zřejmě postřehl, že mluví zbytečně nahlas. „Poslední šance, jak se stát samostatným chovatelem. Žádná jiná se mi už nenaskytne.”

Beltran se zašklebil. „Armando chce zbohatnout. Už se rozhodl.”

„Fůru peněz vydělaj vždycky jenom patroni,” řekl Gil a přesunul si cigaretu, která mu visela mezi rty, z jednoho koutku úst do druhého. „Jinak by přece byli pastevci jako my.”

„Tentokrát ale patří stádo taky nám. Za stejnou práci stejný peníze.”

Jenže Gil stále jen vrtěl hlavou a umíněně opakoval: „Fůru peněz vydělaj jenom patroni.”

„Tak proč tady vlastně sedíš,” huboval Beltran, „proč tedy, to bych chtěl k čertu vědět.”

„Když se budu na tom našem ostrově chtít jednou celej den pořádně prospat, místo abych hlídal ovce, tam si to budu moct dovolit. Poprvé v životě si to budu moct dovolit.”

„A ty?” zeptal se Beltran Paka, který zatím neřekl ještě vůbec nic.

Ten jen tak mrkl, polkl, až mu ohryzek poskočil, a pak odpověděl: „Se mi zdá, že to bude tak, jak říká tady Gil.”

Minutu nikdo z nich nepromluvil.

„Já si taky nemyslím, že bysme se mohli dostat s těmihle Jagany do křížku,” usoudil Beltran a tvářil se přitom velmi zamyšleně. „Až uviděj Armandův mrazem zmodralý nos, rovnou vemou strachy nohy na ramena.”

Obličeje Gila a Paka se zase rozjasnily. Rozhovor se dostal znovu do normálních kolejí.

Měli štěstí. Když vyjeli z Cockburnovy úžiny, vládlo skoro bezvětří. Jen příboj prozrazoval, že tu ještě před krátkou chvílí řádila vichřice. Pořádně je to pohoupalo, jak se Meteor dral šikmo k vlnám zprvu k jihu a pak k jihovýchodu. Všichni se tísnili v malé kajutě, protože se vlny valily přes palubu. Ale dostávali se rychle kupředu a kvečeru pronikli do průlivu Velrybám. Zde pak bylo natolik klidno, že mohli v plavbě pokračovat celou noc. Každý se prospal, kde se zrovna dalo, většina z nich na hromadě ranců. Časně zrána se nacházeli severozápadně od ostrova Hoste.

.Viditelnost byla velmi špatná. Spolehlivé námořní mapy s vyznačenými splavnými vodami tady žádné neexistovaly. Manuel stál s kapitánem na můstku. Jakmile se zvedne vítr, roztrhne mlhu. Prozatím však budou muset plout velice opatrně a neustále kontrolovat hloubku olovnicí. Manuel manévroval lodí obezřetně mezi útesy. Znal tuhle úžinu tak dokonale, že ji měl tak říkajíc v malíku, skoro jako nějaký Jagan. Husté koberce chaluh a mořských řas na hladině varovaly před podmořskými útesy. Zavalitý parník jako by si svou cestu mléčnou vodou nacházel hmatem.

Pak se před nimi objevily, těsně vedle sebe, tři malé skalní útesy. Kapitán přikázal na Manuelovu radu spustit kotvu. Všichni stáli u zábradlí na pravoboku a hleděli lehkou mlhou tam, kde, jak Manuel tvrdil, se měl nacházet jejich ostrov. Lodní stroj už nepracoval. Poprvé po dvou dnech plavby je obklopilo mlčení Ohňové země. Nikdo z nich nepromluvil. Šedé vody, několik skal a ticho — to že má být od této chvíle jejich domov? To jim snad ani nestálo za námahu vydat se na břeh.

Jejich čel se dotkl lehký vánek. Mlžný závoj se rozhrnul. Zprvu rozeznali jen skalnaté pobřeží, potom široký a světlý pruh písku, a náhle se před nimi objevil ostrov v celé své rozloze. Hned za pláží se rozkládala obrovská, několik set metrů dlouhá a široká pastvina, zelená a šťavnatá. Rostlo tam jenom křoví a několik ojedinělých nízkých buků. A pak začínal les, země lehce stoupala, a nepříliš vysoko se už táhla zase plošina. Stromy opět zmizely. I tam by však ovce určitě našly něco na zub.

„Tady ho máte,” řekl Manuel. „Patří nám, stačí chtít. A ostatní ostrovy na jih a na východ odtud jakbysmet. Žádný z nich nebyl dodnes pojmenován. Alespoň o tom nic nevím. Snad tisíc let už všechny čekají jenom na nás.”

Ostatní neříkali celou dobu nic. Jenom stáli a koukali. Pak Armando hvízdl mezi zuby a vyrazil pronikavý výkřik, jako by chtěl pohnat svého koně do cvalu. „Majitel ostrova! Já jsem majitel ostrova! Můžem teď pěstovat celej milión ovcí!”

Skalnaté pobřeží jim vrátilo ostrý hvizd lodní píšťaly. Náhle byl vzduch plný divokého, rozzlobeného křiku racků, který se zdál přicházet ze všech stran, z nebe i z vody, jako by byl někdo vyburcoval ostrov z hlubokého spánku. Jako nějaký oblak se teď najednou vznášelo tisíce ptáků nad pobřežím.

Vydali se v malém člunu k ostrovu. Bylo tam dokonce jedno místo, kde mohl Meteor zakotvit takřka na dosah. Slabá rudá záře na východě za chuchvalcem mlh prozrazovala, že slunce už začíná stoupat. Vítr byl ještě slabý, vanul ale vytrvale od jihozápadu. Počasí jim asi nezůstane dlouho nakloněno.

Manuel se usadil na přídi, Tomáš a Rodrigo se opřeli do vesel.

Pro Meteor zde nebyla voda právě nejsplavnější. I oni se museli vždy znovu vyhýbat velkým kobercům chaluh. Část z nich se za posledních bouří teprve utrhla z podmořských útesů a tvořila nyní spleť beznadějně zmotaných šlahounů, hnanou proudy a protiproudy z místa na místo.

Když proplouvali kolem holých skalnatých ostrůvků, viděli, že jsou pokryty hustou vrstvou guána, na níž si postavili svá kuželovitá hnízda potápky. Odkudsi přilétla hejna chaluh velkých, které se teď v celých stovkách třepotaly nad potápkami. Jakmile by některá opustila své hnízdo, hned by se vrhly na vajíčka.

Místo, k němuž Manuel zamířil, by skýtalo Carole po zbudování můstku přirozený přístav. Na mléčném hřbetu jedné z vln se měkce vyhoupli na písečný břeh, vyskočili do ledové, po kolena hluboké vody, přidrželi člun, aby jej vracející se vlna nestrhla zpátky, a pak jej s pomocí příští vytáhli na souš.

.Konečně měli pod nohama půdu svého ostrova, zem, kterou chtěli dobýt. Nebyl tu s Tomášem poprvé, teď to však ani pro ně nebylo jenom jedno z míst, na němž pobudou den či týden, aby si tu zalovili a zase táhli dál. Půjde-li vše tak, jak doufali, zapustí zde chlapec kořeny hloub než v Remolinu. Ostrov měl od této chvíle živit ovce, a tím i je, a to po celé roky, možná jednou provždy.

Rodrigo vytrhl chomáč trávy, prohmatal ji a očichal, ba zdálo se, že ji snad i ochutná. Dlouhá, pevná tráva, která vzdorovala větru a chladu. Potěžkával ji v dlani jako zrnka zlata.

„Znamenitá pastva. Ta uživí určitě i dva tisíce ovcí na míli. Možná i víc.”

Vytáhl se, jako by chtěl přehlédnout celý ostrov, a zdálo se, že vidí i to, co prozatím ještě nikdo vidět ani nemohl.

„Pro začátek úplně postačí, když tady kolem vypálíme les. Vypadá to na poloostrov. A když na nejužším místě natáhneme napříč plot, pak je půda ohraničena, a můžeme ji nechat zanést na naše jména. Pro začátek, jak jsem řek. Jestli se ukážou pastviny tam nahoře taky …”

„Na těch leží v zimě sníh. Víc a dýl než tady. Je to jenom pár set metrů výškového rozdílu, ale je to znát.”

„V létě je můžeme využít i tak. Pak zůstane tohle tady na zimu. Dům si postavíme taky tam, ne příliš blízko vody, ale taky ne příliš daleko. Jak je vlastně velký tenhle ostrov?”

„Myslím, že jakmile prosekáme cestu, dal by se na koni objet za takové dva dny. Směrem na sever se najdou ještě nejméně dvě takové pastviny. Jižní pobřeží je ale strmé a les je tam hustší a vyšší.”

Manuel viděl, že se Tomáš dívá střídavě na něho a na Rodriga. To, o čem teď mluvili, bylo pro chlapce něco nového: natáhnout ploty, postavit domy, vypálit les. Cizí, nezvyklý život. Lovci přicházeli a odcházeli, zatímco chovatelé dobytka zůstávali, aby zemi vtiskli svou pečeť.

Rodrigo stále ještě postával na stejném místě, nohy mírně rozkročené, a jako by ostrov neviděl takový, jaký je, ale jaký by mohl být za pět či deset let.

„Přístavní lávku ovšem budeme potřebovat, pro Meteor a pro větší lodi. A jestli najdeme vhodný potok, můžeme si postavit i vodní pilu. Ovce tady nikdo zvlášť hlídat nemusí. Na ostrově se nám nikam zaběhnout nemůžou. A všude tady roste dobré dřevo. Meteor může pokaždé odvézt ty nejlepší kmeny svázané jako vor.”

Kolem něho byla prázdná pastvina a za ní les a zase les — všechno na jednom ostrově, o němž zatím ani pořádně nevěděli, jak vlastně vypadá. Rodrigo ale už viděl poklady, které ležely ještě hluboko v zemi.

„Prozatím,” řekl Manuel, „bude nejlépe, dopravíme-li na ostrov všechno, co budeme v příštích dnech potřebovat.”

Ranní mlha s konečnou platností zmizela, takže teď mohli vidět i sousední ostrovy. Nikde ani známky života.

Pro malé čluny lovců tůleňů a kožešin byly příliš daleko od Magalhaesova průlivu, a kromě těch sem zabloudilo leda pár Jaganů. Musely to být ale nejméně tři čtyři roky, co tu Manuel naposled narazil na nějaký z jejich člunů.

Zadíval se zpátky k Meteoru, z jehož komína se valil hustý černý dým, a náhle si uvědomil, co že mu to zde, jak se tak rozhlížel — a vlastně už také cestou —, jaksi pořád chybělo: ani na nejvzdálenějším obzoru sebemenší obláček z ohníčků, které si s sebou Jaganové vozili v člunech, kamkoliv zrovna pluli. Tyhle jejich ohníčky plápolaly, pečlivě živeny větévkami, v hliněných kotlících uložených mezi veslaři na dně korových člunů, protože si nikdy nemohli být jisti, zda se jim v cíli plavby podaří najít dostatek suchého troudu, bez něhož se dal oheň rozdělat jen velmi těžko. Tyhle tenoučké obláčky bledého dýmu, ztracené v nekonečnosti vod, nebe a temných hřbetů souše, promlouvaly v chladné samotě o teple a lidské blízkosti. Oživovaly ostrovní svět, a to zcela jinak než dým parníků, který jako by pocházel ze spáleniště po nějakém přepadení.

K člunu se vraceli těsně podél vody. Rackové před nimi vzlétali se zlostným křikem. Byla právě doba hnízdění. Vedle hnízd, v nichž bylo pouze jedno hnědě kropenaté vejce nebo která byla dosud prázdná, zapíchl Manuel do země větévku. Bude-li v nich zítra vajec víc, pak budou určitě čerstvá.

Na jihozápadě se obloha zbarvila sinavě. Po slunci už nebylo ani památky. Museli si pospíšit. Jen taktak, že se jim ještě podaří zamanévrovat s Meteorem k pobřeží, než propukne bouře.

Sousední ostrov zmizel jako v mlze, a pak se do nich náhle, ve chvíli, kdy právě začínali vykládat, opřel první náraz větru. Vmetl jim do tváří kroupy tvrdé jako sklo a pronikl šatstvem až na kůži.

„Sníh!” křičel Armando. „Namouvěru, sníh — a uprostřed jara!”

Chytil do dlaní několik krup a ochutnal je. Beltran se pokoušel zkrotit své pončo, které si ve větru počínalo jako zběsilé. V jednom kuse huboval: „Ten nám byť čert dlužen. Co by si s ním taky jinak pánbůh počal.”

Ani Gilovi a Pakovi nebylo nijak do smíchu.

Pomocí výložníku přemístili na Carolu jednu ovci po druhé, vešlo se jich do člunu pokaždé jen pět, a pak zbylý krátký úsek ke břehu už zvládali vesly. Malé, tvrdé kroupy se mezitím proměnily v těžké kapky deště. Vichřice zuřila v krátkých, mocných náporech, jako by mezi jednotlivými “útoky pokaždé nabírala dech. Moře se zpěnilo. Vlny se mezi ostrovy zmítaly všemi směry, tříštily se o strmé břehy a skalní útesy, “útočily proti sobě a tvořily víry. Meteor se skřípotem cloumal kotevním řetězem. Třebaže kotviště, jež Manuel zvolil, bylo dobře chráněno, museli se mít na pozoru, aby je některá z dotírajících vln nevyhodila na břeh tak nešetrně, že by se Ca-rola převrhla. Poslední metry museli zvířata dokonce na souš přenášet. A třebaže voda byla ledová, stál jim na čele pot v hustých krůpějích.

Na břehu postávaly ovce několik minut jako ztracené a naříkavě bečely, jako by se ptaly, proč je z teplých lodních útrob dopravili právě sem. Pak se však začaly pást.

Jakmile z paluby zmizelo poslední zvíře, přerušili vykládání. Vítr a déšť ještě zesílily. Nejen oni sami, také všechno, co postupně dopravili na břeh, bylo v pěti minutách nasáklé vodou. Udělali si zase pohodlíčko v malé kajutě na můstku Meteoru a vyčkávali.

Prozatím se jedinou změnou zdálo to, že déšť přešel na čtvrt hodiny ve sníh, který se pak znovu změnil v déšť.

„Zima ovcím neškodí.” Znělo to, jako by tím chtěl Rodrigo uklidnit víc sebe než ostatní. „To jim pak vlna roste rychleji. Jenom nesmí sníh zůstat ležet. Potřebují pastvu, pořád jenom pastvu.”

Pracoval, vesloval a dřel se jako ostatní, a byl také jako ostatní promočen. Přitom nevypadal na to, že by se byl v posledních letech musil nějak moc dřít. Ale právě jemu se zdálo, že jde všechno příliš pomalu.

„Kdy myslíš, že si budeme moct prohlídnout ostatní pastviny? Znám jednoho chlapíka v Trinidadu, ten by byl ochotný počkat na peníze rok i dva, kdybych mu nějakou tu tisícovku ovcí odkoupil. Musím ale vědět, jestli budeme mít dost trávy.”

„Země nám neuteče.” Manuel pohodil hlavou směrem k okénku palubní kajuty, po němž stékala voda tak hustě, že se venku nedalo rozeznat už vůbec nic. „V tomhle dešti neuvidíš ani na deset metrů.”

Rodrigo se rozesmál. „Přirozeně. Byl by to taky nesmysl, vláčet se ostrovem v takovém lijáku.”

Ale zřejmě to pro něho nebylo tak lehké, uznat oprávněnost vlastního argumentu.

Armando civěl zádumčivě do slepého okénka. „Tolik vody. Dole, nahoře, napravo i nalevo, všude samá voda, voda, voda. Před rokem, to jsem hnal stádo z Trinidadu do Encalady. Na zpáteční cestě jsem si chtěl zkrátit cestu. Napříč pohořím Běndicioa. Tam je ale na celý štrece, dva dny na koni, jenom jedno jediný kaliště. V noci jsem svýmu koni nespoutal dost pevně přední nohy, a ráno se kolem nás mihl houf zdivočelých koní. Hřebec, který je vedl, hnal mýho valacha čert ví kam, snad až někam na Měsíc. Nenašel jsem po něm ani stopu. A pěšky to bylo oběma směry, do Trinidadu i zpátky do Encalady, děsně daleko. Takovou žízeň, jakou jsem zažil v těch třech dnech, takovou jsem v životě neměl. Ráno jsem lízal rosu z calafatového křoví. Kdybych nepotkal jednoho pastevce, který chtěl clo Encalady, myslím, že už bych tu dneska neseděl. Tenkrát,” dodal zadumaně, „tenkrát jsem si ale přál, aby tak kolem mě nebylo nic jinýho než samá voda. Kolem dokola. Voda a nic než voda.”

„Dyk jsem si to myslel, že to všechno spískal jenom Armando,” řekl Beltran. „Protože to s ním nevydržel ani jeho kůň, tak dneska sedíme v týhle bryndě.”

Také Armando se zašklebil.

„Sedíme v bryndě, abys byl alespoň jednou v životě pořádně pokřtěnej, ty neznabohu.”

Teprve kveěeru ustala bouře i déšť. Ohnivě rudý západ slunce však pro příští den nevěstil ni€ dobrého. Tu chvíli, která jim zbývala do trny, využili k tomu, aby se na ostrově trochu zařídili. Pod Manuelovým a Tomášovým vedením si postavili dvě chýše po způsobu Jaganů — z ohebných mladých kmínků, které zarazili v kruhu do země a přihnuli směrem do středu tak, že nahoře zůstal jenom malý otvor, jímž by mohl unikat kouř, a které zvenčí pokryli tuleními kůžemi a stanovými plachtami. Také podlahu pokryli kůží. Když pak rozdělali oheň, bylo uvnitř jakžtakž sucho a teplo. Podobnou chatrč postavili ještě pro zásoby.

Ráno je už před svítáním probudilo hvízdání větru a bubnování deště, jihozápadní vichr je znovu přepadl. Přesto se jim podařilo dopravit zbytek nákladu na pevnou zem. Meteor se musil připravit na zpáteční cestu, kapitán se chtěl pokusit proklouznout mezi útesy do chráněného průlivu Beagle. Hleděli za lodí, dokud jim nezmizela za sousedním ostrovem. Od této chvíle byli odkázáni už jenom na sebe.

Většinou jim však nezbývalo mnoho času oddávat se takovým myšlenkám. Bylo třeba kácet a přitesávat stromy pro stavbu domů, dohlédnout na ovce a prozkoumávat okolí. Pršelo skoro bez ustání, a když vichřice tu a tam na několik hodin utichla, ponořil se celý jejich svět do husté mlhy. Prodírat se lesem bylo velice obtížné, dostávali se z místa jen krok za krokem. Nízké větvoví buků tvořilo neproniknutelnou spleť, odevšad na ně kapala a crčela voda a na mokré půdě trouchnivěly vyvrácené stromy, které se jim pod nohama lámaly.

Často také museli celé hodiny prosedět nečinně v chatrči. To si pak smažili čerstvá racčí vejce nebo si porazili mladého skopce. Tehdy se čas vlekl jenom líně. A Beltrana pak ani nebavilo dobírat si Armanda.

Rodrigo si začínal dělat starosti.

„Copak se dá tenhle les vypálit? Vždyť je jako houba a půda taky. Ten trošek přirozené pastvy nám už nadlouho nevystačí.”

„Budeme mít tolik trávy, kolik budeme chtít. Potřebujeme jenom jeden den bez deště.”

Manuel viděl, že nečinnost a nejistota vysilují ostatní víc než těžká práce. S výjimkou Tomáše. Ten využíval času k tomu, aby se dal poučit o všem, co se týkalo chovu ovcí. Obracel se přitom zejména na Armanda. Byla to podivná dvojice, ale chlapec až dosud nikdy žádného přítele neměl. Nebyla prostě příležitost. Také Armandovi se zřejmě líbilo, že jeho zkušenosti někdo potřebuje.

„A pak musíš dávat pozor, aby se ti do stáda nedostala prašivina. Ta ti totiž nakazí jedno zvíře po druhým dřív, než se vůbec naděješ. A to je prakticky ámen s vlnou na celý rok. A masa taky moc nedají.”

Rodrigo vybíhal vždycky po několika hodinách ven, aby dohlédl na ovce. Zda jim vyhovuje pastva, zda se

neukázala žádná škodná, či zda ten nekonečný déšť nesnížil jejich žravost. Alespoň těm ovcím se však dařilo znamenitě. Jednou nebo dvakrát zaslechl Manuel v noci poblíž jejich provizorní kuchyně lišky, ale prozatím nechávaly ovce na pokoji.

Rodrigo a ostatní se budou muset naučit ještě trpělivosti. A jestli se člověk na ostrovech něčemu naučí, pak tedy právě jí. Zima a vítr, moře a sníh se totiž neřídí podle přání lidí. Ostrovy je všechny změní. Manuel by byl ještě nedokázal říct jak, ale že tomu tak bude, bylo jisté. Zároveň však cítil, že i oni změní ostrovy. Země kolem nich určitě nezůstane taková, jaká byla.

Pátého dne zrána zavládlo konečně bezvětří. K osmé hodině se slunce prodralo mlhou. Na listech buků se oslnivě třpytilo několik posledních dešťových kapek. Byl to den, na jaký už dlouho čekali. Mohli teď začít s vypalováním lesa.

V

Tenhle les jako by se byl po deštích probudil k netušenému životu. Kdesi hluboko v něm povykovali papoušci. Odkudsi se ozývalo ťukání datla. Stromy jako by se byly vzpřímily a větve rozpřáhly. Z tlustých polštářů mechu prýštila mužům zpod bot voda. Manuel obcházel s Rodrigem kraj lesa, až narazil na kvetoucí neneové keře. Pryskyřičná vůně se linula z vřesového koberce.

Zahnali ovce na druhý konec pastviny, položený proti větru, protože by zvířata snadno podlehla panice, a nakonec třeba i vběhla do ohně.

Manuel měl plechovku petroleje.

„Tak málo?” Rodrigo si změřil tuhle jedinou konev v Manuelově ruce a pak pohlédl na les nasáknutý vodou. „To jsme měli přivézt rovnou celý náklad petroleje.”

Ostrý pach hořlaviny vnikl Manuelovi do nosu, jakmile otevřel uzávěr. Trochu jí polil nízké, tvrdé keře, škrtl zápalkou a ještě jednou se rozhlédl. Bylo to naposledy, co před sebou vidí ostrov a les v této podobě. V tomto okamžiku se mu také vybavilo vše, co ani vidět nemohl: úzké pěšiny guanak, protínající houští, hnízda dropů pod buky na kraji lesa, lišky, plížící se v noci vysokou trávou, i mlčenlivě šero mezi kmeny stromů.

Hejno papoušků v posledních minutách zmlklo. Teď se však ptáci náhle snesli nízko nad koruny stromů — zelená skvrna na jasném nebi —, a pak se spustili na stromy tak blízko, že Manuel dokonce rozeznal jejich žlutočervené chocholky. Pozdrav z jiných lesů daleko na severu, kde je po celý rok horko, potomci tropů, kteří - se svým způsobem usadili v Ohňové zemi. Teď se už zase hašteřili. Jako by si vyměňovali názory na cizince a jejich úmysly. Znělo to však bezelstně a přátelsky.

Manuel přiložil malý, rozpačitý plamínek k prvnímu keři. Na okamžik vzplanul, pak se vznítil petrolej, a nakonec hořel i keř. Zvířený obláček dýmu vzlétl do výše a rozplynul se ve větru. Dokonce i Manuel byl překvapen, jak rychle se oheň rozšířil, třebaže pršelo celý týden. Pryskyřičné keře vřesu hořely, třebaže byly mokré, a tam, kde plameny dosáhly neneového houští, vyšlehly rudými jazyky. Olejnaté listy budou hořet bezpochyby dlouho. Žluté květy se však ihned měnily v zuhelnatělé černé smotky.

Manuel zašel s Tomášem na konec pastviny, kam se prodíral oheň plazící se po okraji lesa. Teprve odtud bylo vidět, jak rychle nabýval na síle. Olizoval už kmeny buků, které však byly ještě příliš mokré, jen tu a tam - se vznítil konec větve, několik okamžiků po ní plamínek poskakoval a zase zhasl. Jenže oheň se nevzdával. Plameny se vrhaly jako smečka vyhladovělých, žlutočervených divokých koček znovu a znovu na stromy. Zvířený sloup černého dýmu stoupal k nebi a na zem se sypaly vločky černých sazí. Teprve odtud mohl posoudit celý rozsah zkázy, kterou způsobili. V lese vřeštěli ptáci. Manuel zachytil žalostné volání jednoho dropa, a tam, kam oheň právě zatnul své drápy, jako by byl zahlédl v houští i ptáka samého. Zdálo se mu, že zmateně pobíhá sem a tam, jako by nevěděl, zda má zachránit sebe či raději své hnízdo. Vzduch čpěl štiplavým pachem spáleniště.

Rodriga a ostatní nebylo už vůbec vidět. Nacházeli se za hradbou plamenů a dbali na to, aby se navzdory opačnému větru oheň nerozšířil až k ovcím. Jen taktak, že stádo v mihotavém oparu rozpáleného vzduchu vůbec rozeznali. Zvířata byla neklidná, ale známky paniky ne-jevila.

Manuel položil Tomášovi ruku na rameno. „Tady budou brzy stát naše domy.”

I jemu to znělo, jako by se pokoušel ospravedlnit za to, co právě dělal.

Z nějakého důvodu mu přišel na mysl Ona Carvajal, kterého pohřbil dva dny předtím, než dorazili do Remolina. Toho zabila samota, jenže ho nepřepadla na ostrovech, nýbrž uprostřed lidí. Tam, kde nebyly lesy, ale kde stály domy. Jeden druh samoty, ten jednodušší, se právě chystali vyhostit z ostrova. Jestlipak se jim ale podaří vypořádat se i s tou druhou, těžko postřehnutelnou samotou, která se může člověka zmocnit třeba uprostřed města ve chvíli, kdy přestává chápat život kolem sebe? Téměř ve stejném okamžiku zatoužil po své chalupě pod skalním mysem.

Hleděli s Tomášem do plamenů a kouře. Zeptal se ho: „Rozumíš si s Beltranem?”

„Armanda mám raději.”

Manuel pohlédl na chlapce. Ten šedivec se k Tomášovi moc nehodil. Nebo k němu Tomáš přilnul jenom proto, že dovedl s větší trpělivostí než Beltran vysvětlovat, co je třeba vědět o chovu ovcí?

„Beltran se směje jenom ústy,” řekl Tomáš. „Oči se mu nesmějí. Přítel nemyslí nejdřív na sebe. Ještě jsem Beltrana neslyšel říct něco dobrého o někom jiném.”

Zdálo se, že Tomáš objevil na tomhle pastevci vlastnosti, které až dosud unikly i Manuelovi. Možná ale, že se chlapec mýlil. Manuel si umínil, že na to dohlédne.

Přišel Rodrigo. Mezi plameny a stádem se rozprostřel první pruh vypálené země pokryté zuhelnatělými zbytky porostu. Sotva ještě hrozilo nebezpečí, že by se oheň mohl rozšířit až ke zvířatům. Přesto u nich Gil a Beltran zůstali. Manuel s Rodrigem a Tomáš se však pustili do vytyčování pozemku, na němž měl stát dům. Prozatím stačilo, aby měl jednu místnost s lůžkem pro každého z nich a se sporákem v koutě.

Slunce už stálo vysoko. Rychle se oteplovalo. Jihozápadní vítr přinášel zimu, dokonce někdy i sníh uprostřed jara, jasné dny však byly příjemné. A tak se všichni brzy pořádně zapotili. Už tenhle jeden dům to tady změní, úplně jinak než několik jaganských chatrčí.

V poledne trval Rodrigo na tom, že se trochu porozhlédnou po okolí. Zřejmě stále ještě trnul, že by mohl něco zmeškat.

Oheň se prodíral dál. Neslábl, nýbrž se dosud se stejnou rychlostí šířil. Zřejmě jej uhasí až příští déšť. Už také začaly hořet první buky. Zprvu mokré dřevo jenom doutnalo, pak se na něm roztančily plamínky, a nakonec vyšlehl ohnivý jazyk.

„Dobrá, rozhlédneme se,” souhlasil Manuel. „Můžeme přitom taky zastřelit nějaké to guanako. A nebudeme muset zabít další ovci.”

Vydali se po břehu a spáleniště nechali daleko za sebou. Koryto jednoho potoka jim pomohlo zdolat pruh lesa. Bylo příkré a plné štěrku a skalních úlomků, takže někdy museli uhnout do vody po kolena hluboké. I tak jim však potok poskytoval pohodlnější cestu, než kdyby se museli prodírat hustým podrostem.

Přesto však trvalo celé hodiny, než jej zdolali. Nahoře byly zase lučiny. Teď také mohli přehlédnout větší část ostrova, od jihu k východu a nahoru na sever. Dokonce i poloostrov, u něhož přistáli.

Hustá oblaka kouře a hradba plamenů, která se jim dole jevila tak mohutná, jim odtud připadala docela bezvýznamná. Nepatrný vykřičník v nekonečnu temných ostrovních hřbetů se zelenavými mořskými rameny mezi nimi a tu a tam roztroušenými bílými štíty hor. A na pahorcích kolem dokola, na nejbližším i na tom nejvzdálenějším, všude samé pastviny, všude šťavnaté louky.

Rodrigo rozhodil paže.

„Přivezu z Trinidadu ještě tisíc ovcí. Přivezu jich tolik, kolik jich jen dostanu. A něco z toho tady udělám, přisámbůh, že z toho něco udělám.”

Jeho ruka opsala polokruh, který obsáhl veškerou půdu až k nejzazšímu obzoru. Jak tu tak stál, vypadal, jako by musil to, co si

předsevzal, také dokázat. Teprve pak jako by si byl najednou uvědomil, že tu není sám. „Tak co, jakpak se cítíte coby bohatí farmáři?”

„Prozatím,” odpověděl Manuel, „tady to svoje stádo ještě ani nemáme.”

A Tomáš dodal: „Ohňová země pro nás bude asi přece jenom moc velká.”

Rodrigo se už zase smál, zpola udiven sám sebou, jak to míval ve zvyku. „Vždyť ještě nemáme ani střechu nad hlavou a já tady mluvím o tom, co bude za takových deset let.”

Opsali velký oblouk, až se octli nad přístavištěm, z něhož v poledne vyrazili. Travnatá půda jim pod nohama pružila. Manuel prohlížel keře. Tu a tam visely na větvích dlouhé šedohnědé chlupy. Na tomhle ostrově bylo vždycky hodně guanak. Také na jejich stopy narazili, ovšem jenom na staré.

„To, jak se drbou o keře,” ukazoval jim v dlani chomáč chlupů. „A tohle mělo prašivinu. Proto se drbalo dokonce o trny.”

Rodrigova tvář se zachmuřila. „Prašivina?”

Zachytili opět pach ohně hluboko pod sebou. Pomalu se zakousával do lesa a hnal před sebou všechno, co v něm žilo. Jejich stádo bude časem potřebovat hodně místa. Malý výr poletoval, oslepen denním světlem, nízko nad korunami stromů. Kolibříci, černí s ohnivě červenými skvrnami, jako by je byly už poznamenaly plameny, se míhali v podrostu. Kdesi štěkla liška. Pořád se jim ale ještě neukázalo ani jedno guanako. Vlastně jim měl oheň alespoň několik kusů vehnat přímo clo náruče.

Když zase míjeli jeden z keřů, naklonil se k němu Manuel a zkoumal cosi, co vypadalo jako pahýly ulámaných větví. Někdy se totiž zvíře o ně drbalo tak usilovně, že je ulomilo. Jenže by tu pak musely ležet, a kromě toho ha žádné větvi nevisely chomáče chlupů. Větve totiž vůbec nebyly ulomeny, nýbrž odříznuty. Hladce jako nožem.

„Copak je?” zeptal se Rodrigo.

„Tady si Onové nařezávali šípy. Nejraději si je zhotovují z těchhle keřů. Mají totiž krásně rovné větve a k tomu pevné. Na ostrovech ale až dosud žádní Onové nebyli. Vždyť nemají ani čluny.”

Rodrigo pokrčil rameny.

„Jaganové žijí z moře. Na hon se nevydávají,” řekl Manuel. „Onové zase chytají zvěř a na moře nikdy nevyplouvají.”

Rodrigo neznal Ohňovou zem.

Nechápal tedy, jaké nebezpečí by pro stádo mohlo znamenat sousedství Onů.

A tu najednou Manuela napadlo, že mu Figueres říkal cosi o Oněch, kteří na argentinské straně prchli k Jaganům.

„Možná že už jsou zase pryč, ať to byl kdokoliv. Třeba pronásledovali vydry nebo tuleně a potřebovali čerstvé maso.” Znělo to však, jako by Tomáš sám nevěřil tomu, co říká. Našlo se sice několik Onů, kteří lovili kožešinová zvířata po způsobu bělochů. Jenže ti se už dávno naučili zacházet s puškami.

Právě teď se konečně dostali muži k ráně. Vypuzena ohněm, vyrazila před nimi z lesa dvě guanaka. Byla to starší zvířata. Obě zůstala zasažena ležet a ani se nepohnula. Byla poměrně hubená, se značně prašivou kožešinou.

„Guanaka musí pryč,” rozhodl Rodrigo. „Všechna a rychle. Nenechám si přece zničit stádo.”

Znělo to, jako by byl právě odhalil nějakou zlověstnou ničemnost, kterou tady někdo vymyslel jenom proti němu.

„V noci přicházejí na pastviny a tam se pak drbou o keře. A od těch se pak nakazí ovce. Během dvou týdnů může prašivina zachvátit celé stádo. Ta guanaka musejí prostě pryč. Taková byla naše zásada i kolem Trinidadu.”

Oči obou zvířat nebyly ještě vyhaslé. Velké, mírné a nechápavé zdály se hledět na ty tři lidi nad sebou. Hluboko pod nimi, na úpatí svahu, na jehož vrcholu teď všichni tři stáli, se šířilo ono odporné spáleniště. Pach kouře jim vnikal do nosu.

„Tam,” řekl Tomáš. Otočil se a ukazoval k jihu. Obsáhli z tohoto místa zrakem velkou část pobřeží. Tam, kam Tomáš ukazoval, stoupal k nebi, jako odpověď na jejich velký oheň, ještě jeden sloup dýmu, úzký a šedý, ale od minuty k minutě houstl a mohutněl.

Stáli tu a hleděli na něj, až nakonec Rodrigo řekl: „Tak se mi zdá, že nás tu chce někdo předejít. Někdo nám chce u všech čertů tenhle ostrov vyfouknout přímo před nosem.”

Manuel na něho pohlédl. Copak by asi Rodrigo udělal, kdyby tomu tak opravdu bylo?

„Jsou to Jaganové, žádní bílí osadníci. Vždycky vysílají svá kouřová znamení, aby tak naznačili, kde jsou. Měli zřejmě dobrý lov, snad chytili velrybu, která vystačí pro víc než jenom pro ně, a to pak rozdělají velký oheň, aby každý věděl, že může přijít a jíst s nimi, třebas i z takové dálky, až kam je vidět kouř.”

Rodrigo nepřestával upírat zrak na tohle poselství neznámého života, které stoupalo krouživě a líně vzhůru. V jeho tváři spolu sváděly boj nedůvěra s úlevou. Možná, říkal si Manuel, že jsem měl ostrov ještě jednou pořádně prohlédnout, než se všichni vydali na cestu. Jenže by to bylo asi málo prospělo. Vždyť tihle Jaganové tady před deseti dny nemuseli dosud vůbec být. A za týden mohou být už zase pryč.

Očima se pokoušel odhadnout vzdálenost mezi oběma sloupy dýmu, mezi spáleništěm pod nimi a tím úzkým šedým sloupem kouře proti němu. Určitě jim Jaganové již od rána v pravidelných intervalech takto svým způsobem odpovídali v domnění, že kdo rozdělal tenhle obrovský oheň, ten určitě bude po takovéto odpovědi pátrat. A nepochybně se jich už také několik vydalo na cestu, aby se poohlédli, kdo že je tady vlastně zve na hostinu. Bylo však nepravděpodobné, že se nějak zvlášť přiblíží k jejich přístavišti, jakmile zjistí, že jde o bělochy. Oni sami by mohli zdolat vzdálenost, která je dělila od místa, z něhož stoupal k nebi kouř, za takové dvě hodiny.

„Myslím, řekl Manuel, „že bychom mohli u našich sousedů vykonat návštěvu, jak se tady sluší a patří. A ta guanaka vezmeme s sebou jako dar hostitelům.”

Není vyloučeno, že Jagany, kteří tam táboří, dokonce zná, že od nich už někdy nakoupil kožešiny. A určitě by se byl ještě před několika týdny radoval nad každou známkou života na těchhle mlčelivých, pustých ostrovech. Ted však, když s Rodrigem a Tomášem šlapal k tomuto kouřovému znamení, měl smíšené pocity. Nebyli přece kočovnými lovci, kteří po setkání s jinou tlupou táhnou zase dál. Vždyť sem přišli proto, aby tu zůstali. Tím ale také vznášeli vlastnické nároky. Tentokrát by mu ovšem bylo milejší, kdyby byli ostrov shledali lidu-prázdným, jak tomu bývalo na jeho dřívějších cestách. Zároveň však věděl, že by dříve či později stejně na Indiány narazili.

Bylo už pozdní odpoledne, když k táboru dorazili. Na špici ploché, skalnaté zátoky stálo půl tuctu chatrčí — tmavé polokoule, jako by byly právě vyrostly ze země.

Oheň, jehož kouř je přivolal, už vyhasl, jen na jednom prázdném místě ještě doutnal popel. Nepokoušeli se přiblížit k táboru nepozorovaně, vždyť pozornosti stejně nemohli uniknout. Nikdo si jich nevšímal. Několik žen stálo po kolena ve vodě a uvolňovalo škeble z útesů. Z mužů se neukázal žádný.

Položili guanaka na zem a posadili se po způsobu Jaganů se zkříženýma nohama vedle nich, naznačujíce tak, že ani oni si svého okolí nevšímají. Manuel viděl, že se Rodrigo snaží dělat všechno tak jako on a Tomáš, Necítil se asi příliš ve své kůži.

„Na nějaké zvláštní přátelství to zrovna nevypadá,” zašeptal.

„Musí si nás nejdřív pořádně prohlédnout. A dají si pozor, aby se neukvapili. Při takové příležitosti si dávají načas.”

Manuel přelétl zpod přivřených víček celé prostranství s chatrčemi. Jaganové a Onové je stavěli přibližně stejným způsobem, až na to, že jedni potahovali kostru z větví tuleními kožemi, protože lovili na moři, zatímco druzí kůží z guanak. Zde však použili obou druhů kůží. Také dva muži, kteří se teď právě vynořili z jedné chatrče, přešli prostranství a zmizeli v jiné, vypadali, že jeden z nich je Jaganem a druhý Onou. První byl malý chlapík, s rameny širokými od každodenního veslování, ten druhý podstatně větší, prostě lovec zvyklý honit suchozemskou zvěř. Oblečeni byli zčásti jako Indiáni, zčásti jako běloši. Ona, pokud to ovšem Ona byl, měl kožešinový plášť, který, jak zde bylo běžné, ponechával pravé rameno volné, protože paže, která napínala luk, nesměla být ničím omezována. Pod pláštěm měl kazajku. Menší muž měl přes ramena přehozeno pončo a na hlavu si posadil čepici z tulení kožešiny.

Ženy vyšly z vody. Jejich koše byly až po okraj naplněny škeblemi. Jedna žena se nedokázala ovládnout a pohlédla směrem k návštěvníkům. Bylo to ještě mladé děvče. Vyčesané mokré vlasy měla sepnuté hřebenem. Když zmizela ve stejné chýši, do níž před chvílí vešli také oba muži, všiml si Manuel, že ji i Tomáš sleduje zrakem.

Chlapec si zřejmě uvědomil, že to otec postřehl, a z nějakého důvodu zrozpačitěl.

„Lovili,” řekl. „Guanaka.”

Skutečně také vedle jedné z chatrčí bylo rozčtvrcené zvíře. Nejlepší kusy už asi zmizely v hrnci. Jestli tady tahle tlupa už nějaký čas tábořila, pak nebylo divu, že guanaka notně prořídla. Zřejmě se opravdu spojili Onové a Jaganové. Manuel o takových případech až dosud vlastně jenom slyšel. Každopádně se zdálo, že tihle tady žili jak z moře, tak ze souše.

Blížil se k nim jakýsi stařec. Šel, jako by se potuloval jen tak bez cíle, pak se před nimi zastavil, jako by je byl zpozoroval teprve teď, a přitom se na ně zpříma podíval. V jeho tváři se nepohnul ani sval. Opětovali jeho pohled. Manuel doufal, že Rodrigo nedá najevo netrpělivost. Bylo by totiž proti veškerým zvyklostem doléhat na hostitele.

„Tys Bamutušentis,” řekl stařec. „Stal ses člověkem y Bamutu. Je tomu už mnoho let.”

„Jsem Bamutušentis,” odpověděl Manuel.

Stařec se posadil a kolébal se v taktu slov. Byla to smutná litanie, kterou jim tu odříkával. Tolik jich zemřelo od té doby, co on a jeho lidé naposledy tábořili v Bamutu. Zavinili to zlí křesťané. Stařec pokynul směrem k jejich přístavišti.

„Také tam jsou teď zlí křesťané.”

Manuel neodpověděl. Vysvětlovat a odporovat se smělo jenom u ohniště. Slyšel, jak Tomáš Rodrigovi polohlasně překládá.

„Já jsem Kumbudenčis.” Starcův hlas zesílil. Vypočítával jména mladých lovců své skupiny. Skutečně mezi nimi byli také Onové.

Zatímco stařec mluvil, vynořil se v zátoce člun zhotovený ze stromové kůry a v něm dva muži. Ze dna člunu stoupal úzký proužek dýmu. Odnepaměti převážely takové kánoe od ostrova k ostrovu poselství tepla a života. Kdykoliv je Manuel spatřil, bylo i jemu rázem tepleji.

Oba lovci ulovili harpunou delfína. Jeden z nich skočil těžkopádně na břeh ‘a lehký člun vytáhl. Byl to určitě Ona. Oblečen byl ale jako běloch, v plundrách, kazajce, a dokonce v botách, jaké nosívají pastevci. Ty byly ovšem už v prachbídném stavu. Vydal se přímo k nim.

„Jmenuju se Santiago,” řekl a podal jim ruku.

Kumbudenčis svraštil čelo. Nebylo zvykem, aby mladý muž přerušil řeč staršího. „Toker vás zve na hostinu,” ukončil poněkud nenadále.

Zatímco se starcem kráčeli k jedné z chýší, slyšel Manuel za sebou Tomáše vysvětlovat, že toker, malý ptáček s veselým hláskem, oznamuje, kde byla na pláž vyvržena leklá velryba, a Jaganové si pak mohou přijít pro maso. Proto u nich toker také vždycky zval na hostinu. Vynořilo se i několik mladých lidí, kteří obě guanaka odvlekli.

Dívka, která před chvílí zmizela v chatrči, přešla znovu prostranstvím. Měla teď na sobě modré šaty. Vypadalo to, jako by na tenhle oděv byla zvyklá. Vlasy, které měla předtím vyčesané a zachycené hřebenem, měla teď pečlivě učesány. Tomáš ji opět sledoval.

Byla to velice pestrá společnost, v níž se zde octli. Způsob, jakým žili Jaganové a Onové, byl tak odlišný, že k nějakému skutečnému soužití obvykle docházet nemohlo. A tenhle Santiago vlastně vůbec ani jako Indián, ať už Jagan, nebo Ona, nevypadal. Všichni zde žili starým způsobem, lovili ryby i zvěř a sbírali škeble jako jejich otcové či dědové, jejich nářadí — u některých zčásti i oděv — však již pocházelo z kupeckých krámků v Magallanesu, i když, než se k nim dostalo, asi prošlo celou řadou přestupních stanic. Jen střelné zbraně dosud, jak se zdálo, nevlastnili.

V chatrči byl otevřený oheň nahrazen kamny vyrobenými z části lodního komína, jejž moře zřejmě kdesi vyvrhlo na břeh. Začínalo se už stmívat a venku se citelně ochlazovalo. Improvizovaná kamna však vyzařovala příjemné teplo.

Seděli v kruhu, těsně vedle sebe. Prozatím se ještě nemluvilo. Nejdřív se musely v chatrči sejít i duše, nejen těla všech přítomných. Jaganové nepřijímají hosty s roztěkanými myšlenkami. Každý obdržel pohár tulení ho tuku, v němž pluly drobné, tmavé bobule calafate.

Rodrigo si dal jenom velmi malý doušek. Zřejmě mu také činilo potíže sedět se zkříženýma nohama. Manuel mu zapomněl včas poradit, aby se poohlédl po nějakém špalku či něčem jiném, na čem by se dalo jakžtakž pohodlně sedět,

Santiago se znovu prohřešil proti dobrým mravům. Bavil se totiž potichu s Tomášem. „U Rio ďel Fuega,” zaslechl Manuel. „Ovce …, na ostrovy .

Tomáš se na cosi zeptal.

„Protože docházelo k rozmíškám,” odpověděl Santiago hlasitěji.

Rio del Fuego leželo na východě velkého ostrova Ohňové země, na argentinské straně. Tam se už chov ovcí provozoval delší dobu a Onové se museli stahovat stále více k jihu. Pokud Santiago patřil k těm, kteří utekli k jaganům, pak si Manuel dovedl asi tak představit, co ho k tomu donutilo. Zdálo se, že v sobě s Tomášem našli zalíbení. S tímhle Onou oblečeným jako ovčák se chlapec rázem sblížil. A Santiago se obracel především na Tomáše asi proto, že tolik připomínal Indiána.

„Máte dobré chýše a hodně kožešin,” promluvil Manuel. „Vaše čluny nenabírají vodu a víte, kde lze najít hodně mušlí. Vaše ženy a děti nemusejí hladovět.”

Bylo načase ukončit mlčení.

„Byli jsme na Šamakušu. Tam je víc guanak, víc mušlí, víc vyder,” Kumbuclenčis si při vypočítávání jejich dřívějšího útočiště pomáhal prsty. „Pak jsme se ale měli přestěhovat na misijní stanici, k otcům na ostrov, který nazýváte Dawson. Zlí křesťané nám vyhrožovali, že nám jinak odeberou děti. Slyšeli jsme, že to na Dawsonu není dobré. Proto jsme nasedli do člunů a ujeli. Teď ale přijeli křesťané za námi.”

„Přiveslovali k nám dva lidé,” vmísil se do rozhovoru Santiago a Kumbudenčis znovu na znamení nesouhlasu stáhl brvy. „Jenže někdo vystřelil do vzduchu, když zahlédl jejich člun. Nemohli přistát.”

Znělo to střízlivě, jako kdyby mluvil o docela všedních věcech, oči ale prozrazovaly něco jiného.

„Jsme přátelé,” odpověděl Manuel. „Dobří přátelé. Jsem opravdový člověk a jmenuji se Bamutušentis.”

Určitě na tohle první nedobré přijetí brzy zase zapomenou. Kolikrát už takhle seděl v chatrčích Jaganů? Manuel by to ani spočítat nedokázal. Ale teď byl přeci jenom skoro rád, že tuhle skupinu potkal. Lidé jako tito tvořili už dávno součást jeho života. Současně si však přál, aby zase brzy nasedli do svých člunů a odpluli. Právě proto, že měl Jagany rád.

„Koupíme kožešiny,” řekl. „Dáme vám mnoho dobrých věcí. Mezi námi nejsou žádní zlí křesťané.”

Do chatrče vešly tři ženy, mezi nimi opět ona dívka v modrých šatech. I teď vězel v jejích vlasech hřeben. Ve velkých koších přinášely kusy pečeného masa. Manuel slyšel venku hlasy a šoupání nohou. Všichni, kteří se už nevešli dovnitř, ke kamnům, se zřejmě shromáždili venku a poslouchali.

„Spoustu dobrých věcí,” opakoval Manuel. „Dřívka, která hoří i za deště, hrnce, které netečou, a také jídlo a pití, jaké mají rádi bílí lidé.”

Byla to nabídka podle všech představ Jaganů. Manuel neznal žádného, kterému by se nerozzářila tvář nad talířem nudlí. A co se týká pití, dal by Meteorem dovézt několik demižonů vína. Kořalku ale Jaganové od něho nedostanou. ‘

Vybral si nepříliš velký kus masa z košíku, který mu kdosi přisunul. Teprve pak si všiml, že to byla ta dívka. Zařídila to tak, anebo to byla jenom náhoda, že právě ona nabízela maso jemu a Tomášovi? Ten se na ni usmál, ale ona se dívala kamsi mimo. Jen tváře jí potemněly ještě trochu víc. Její šaty sice prozrazovaly stopy života v táboře Jaganů, byly ale pečlivě vyprané a zalátané.

„Nesebereme Jaganům, našim přátelům, jejich zásoby mušlí pod hladinou, sliboval Manuel, „ani Onům jejich loviště. Přivezli jsme mnoho bílých guanak. A ta ostatní, která zde už žijí, budou patřit vám.”

Nyní se vmísil i Rodrigo. „Dáme ohnivá dřívka a sůl za každou guanačí kožešinu, kterou přinesete. Nebo co si vůbec budete přát.” Patrně doufal, že Kumbudenčisovi lidé postřílejí všechna1 guanaka, než ta zamoří ovčí stádo prašivinou. „Dáme mnoho dobrých věcí. Nářadí, maso z bílých guanak …”

„Dřívka, která hoří i za deště,” přerušil jej Manuel, „hrnce, které netečou.”

Dobře pochopil Rodrigovu náhlou velkorysost. Jenže neměl chuť Kumbudenčisovy lidi zaměřovat právě na skopové maso.

„U otců v misii to není dobré,” řekl Kumbudenčis ještě jednou. Skutečnost, že věc opakoval, prozrazovala, jaký význam tomuto bodu přikládá. „Ani pro Jagany, ani pro Ony. Chceme žít tak, jak jsme žili vždycky, a chceme si také ponechat naše děti.”

Pravděpodobně se úřady pokoušely přinutit je pohrůžkami k povolnosti. A třeba by je byly i splnily. V každém případě však Jaganové způsoby bělochů nechápali, nemohli se ale také bránit, byli příliš slabí na to, aby násilí spláceli násilím. Dříve se stávalo, že se za ne-spravedlnost mstili. Dnes jim však zůstaly už jen ty čluny, úzké, záludné průlivy mezi ostrovy a za nimi širé, chladné moře.

Teď však seděl Kumbudenčis zde, prsty mastné od čerstvého masa, žaludek plný. Také ostatní na tom byli stejně. A tak byli všichni spokojeni.

„Jsme velcí lovci, jsme dobří rybáři.”

Dali se do zpěvu monotónní, slavnostní melodie a kolébali se v jejím rytmu. Zbylé kousky masa házeli do kamen. Oheň udržoval jejich chatrče v čistotě. Manuel viděl příbytky, kde to špínou jen čpělo, protože Jagany nutili, aby žili jako běloši, přestože už neměli otevřené ohně.

Rodrigo změnil nenápadně polohu, ale snažil se přitom zpívat s ostatními. Umění, jak sedět u ohně, aby přitom zůstalo dost místa i pro ostatní, to byla jedna z věcí, kterým se Manuel naučil, když byl před mnoha lety v Punta Bravě přijat mezi Jagany. Možná že se tam dodnes kupily ony velké hromady prázdných škeblí, které ještě po letech prozrazují místa, kde tábořili Jaganové.

Oheň příjemně hřál. Kumbudenčis teď s pýchou hovořil o svých synech. Jak honili zvěř a lovili ryby, aby mu ve stáří nic nechybělo. Jeho křaplavý hlas se Manuelovi ve vzpomínkách spojoval s hlasem jeho tehdejšího učitele, starce, který ho zaučoval do všeho, co bylo třeba, aby jako opravdový člověk znal.

„Když k tobě někdo přijde a vezme si z mušlí, ryb a raků, které se právě pečou nad ohněm, nesmíš se pro to zlobit. Musíš se z toho těšit, protože je to čest, když s tebou v tvé chýši jí cizí člověk.”

„Když chceš něco darovat, pomyslíš si třeba, mám tady špatnou harpunu nebo špatný oštěp, ty dám pryč. Ale když tak učiníš, není to dobře. Naopak, dej dobrou věc. Podarovaný bude všude vyprávět, jaký dobrý člověk jsi.”

„Když uslyšíš křičet dítě, které se ztratilo rodičům, vem ho do náruče a odveď je k nim. Musíš to udělat i tehdy, je-li to dítě tvého nepřítele.”

„Když uvidíš venku slepého muže, který marně hledá cestu, ujmi se ho a odveď ho, kam chce.”

To byla pravidla, která měla mladé Jagany vychovávat k nezištné ochotě pomáhat bližnímu, protože sám by žádný člověk v téhle ostrovní říši nepřežil. A všichni také byli kdykoliv ochotni druhému pomoci, vždyť jeden pro druhého bez váhání nasazoval život. A když se dostali mezi bělochy, vůbec nechápali, že ti si počínali zcela jinak. Tu se jich pak zmocnila ona velká samota, kterou na ostrovech nikdy nepoznali.

Teď seděl Manuel zase jednou po dlouhé době u jejich ohně. Jejich život nebyl životem jeho, nikdy jím nebyl, třebaže se před dlouhou dobou stal v Bamutu opravdovým člověkem, jak tomu říkali. Přesto ale měl tak trochu pocit, že se vrátil domů. Carola byla jednou z nich, a Tomáš byl Caroliným synem. Ten teď seděl o dvě místa dál a za ním ono děvče v modrých šatech. Manuel si všiml, jak se chlapec několikrát jako by pokusil otočit po ní hlavu.

Zpěv pomaličku dozníval. Jako na začátku, i teď zůstali všichni mlčky sedět. Museli znovu sebrat své duše, než se rozejdou, aby nezůstaly u ohně, u něhož slavili tak pěknou hostinu. Chýši chtěli pro dnešní noc přenechat hostům.

Po Kumbudenčisovi vyšli ještě jednou ven do tmy. Ledový vítr jim pronikal až na kůži. Vlny korunované bílou pěnou nabíhaly s mihotavým jiskřením v nejasném světle na pobřežní útesy. Příboj hřměl. Nad tábořištěm se mezi chatrčemi vznášely jako malí ptáčci ohniváčci drobné plamínky, tu se snesly k zemi, tam zase v radostném reji vylétaly do výše, aby vzápětí znovu vrávoravě klesly k zemi. V jejich záři se občas objevil k nebi pozvednutý obličej s nadmutými tvářemi.

„Ohňostroj Jaganů,” řekl Manuel. „Duté a suché dřevěné hůlky, tak lehoučké, že je lze po zapálení snadno pouhým dechem fouknout do výšky. Jaganové tohle dělají, když se z něčeho radují. Například při svatbě.”

Rodrigo si dýchal do zkřehlých dlaní. „Žádnou nevěstu ale nevidím.”

„Dnes oslavují dary, které jsme jim slíbili. Obávám se, že zejména maso z našich bílých guanak, Onové jim určitě vylíčili, jaká znamenitá pochoutka je skopové.”

Všiml si, že i Tomáš chce něco říct, a proto dodal: „Zdá se, že tenhle Santiago už viděl kus světa. Bude s ním patrně lepší řeč než s Kumbudenčisem.”

Chlapec se otočil a v tu ránu byl pryč. Manuel a Rodrigo ještě chvíli postáli a sledovali ohňostroj, celý ten rej těkavě poletujících ptáčků ohniváčků.

Když se vraceli do Kumbudenčisovy chatrče, blížil se k nim už také Tomáš.

Přiložili ještě jednou trochu dřeva a pak se poblíž kamen natáhli na podlahu. Kožešin tu bylo dost.

„Jsi ty ale podivín.” Rodrigo se zachumlal až po špičku nosu do pláště z guanačí kožešiny, takže jeho hlas zněl nezřetelně. Vítr sem pronikal skulinami a trhlinami zdánlivě ze všech stran. Manuel jej pocítil na čele. „Jsou to přece skoro tvoji lidé. Pročpak jim nedopřeješ, aby od nás občas dostali nějakou tu ovci. Vždyť to nemusí být zrovna ty nejlepší. To, co ta hrstka lidí spotřebuje, klidně oželíme. Můžou nám zato pomoct stavět ploty a ohrady a také odstřelovat nemocná guanaka, Sám říkáš, že tenhle Santiago viděl kus světa, a tak se určitě vyzná taky v ovcích. Stejně budeme potřebovat víc rukou.”

Rodrigo se skutečně vždycky snažil vytěžit z každé nové situace co nejvíc.

„Jistě,” odpověděl Manuel, „jsou to něco jako moji lidé, a já taky doufám, že si nebudeme vzájemně překážet.”

Ležel na zádech a hleděl na rudý odlesk řeřavého dřeva v kamnech kolem kouřového otvoru ve střeše. Nikdy to nehrálo, když Jaganové a bílí žili příliš blízko sebe. Dosud nikdy. Zároveň si však domlouval. Jednou se začít musí. Byl to velký ostrov, Ohňová země ještě větší, proč by se nemohli s Jagany dělit, aniž by z toho někomu vznikla škoda?

„Rád bych věděl, jestli tu už táboří dlouho,” dodal.

„Peine říká, že do téhle zátoky přišli ze severního pobřeží před měsícem.”

Manuel otočil hlavu směrem, kde ležel Tomáš. Chlapec teď dokonce znal i její jméno.

„Předtím byli na Navarinu a na Pictonu, tam přišli z ostrova Stavů a tam zase z Puerta Espanol. To se k nim přidali Onové. Santiago a ještě tři.”

„Peine,” řekl Rodrigo, „to znamená hřeben …, směšné jméno.”

„Vždycky si ráda zdobila vlasy hřebenem. Už jako malá holka, když ještě žila u misionářů na Navarinu, říká. Proto ji tak pojmenovali.”

Zdálo se, že s ní Tomás za tu chvilku mluvil o všem možném. A nazývala ostrovy a ostatní místa španělskými jmény, ne po jagansku.

„Hřeben! Musí přece mít ještě jiné jméno,” ozval se zase Rodrigo.

„Všude najdeš šprýmaře,” odpověděl Manuel místo chlapce. „Znal jsem jednoho Onu, ten se jmenoval Nechcituk. Zprvu mu tak říkali jenom běloši, později dokonce jeho vlastní lidé.”

Promluvím si s chlapcem, umiňoval si. Je toho ještě moc, co neví. Tak třebas, že je něco úplně jiného být lovcem nebo chovat ovce. A také netuší, jak těžko se žije bělochu mezi Jagany a Jaganovi mezi bělochy.

Rodrigo ani Tomáš se už neozvali. Brzy slyšel jejich pravidelný, hluboký dech.

Možná že misie byla pro Kumbudenčisovy lidi přece jen to nejlepší, i když se jí tak báli. Sám ji však znal jen z doslechu.

Carola mluvila o misijních otcích vždycky jen dobře. Možná že Jaganové potřebovali jenom čas, aby si na nový život zvykli.

Manuel ležel ve tmě a ze slábnoucí záře kolem stropního otvoru poznával, jak oheň v kamnech dohasíná. Po celou dobu věděl, že tahle naděje je čirý sebeklam.

Z nějakého důvodu před sebou zase viděl tu mladou Indiánku v modrých šatech. Její temný, plný obličej, na němž si neklidně pohrával odlesk plamínků, hřeben v pečlivě vyčesaných vlasech, i to, jak stála až po stehna v ledové vodě a sbírala škeble z útesů. Peine. Byla jí Carola opravdu tak podobná, když se s ní poprvé potkal, nebo si s ním vzpomínka jenom tak zahrává?

Ráno. se vydali na zpáteční cestu. Teď měli kouř, který stále ještě stoupal ze spáleniště poblíž jejich přístaviště, po celou dobu před sebou.

Na holém hřebeni se zastavili a pohlédli zpátky. Tábor Jaganů, ani zátoka už nebyly vidět,- o to lépe však kouřové znamení, které odtamtud stoupalo k nebi. Dnes to nebyl jenom uzounký sloup dýmu, který se vinul k oblakům. Tentokrát jako by byli i Jaganové zapálili les. Zvedal se tam totiž černý, hustý mrak dýmu, znamení, jež se, stejně jako znamení na východním konci ostrova, které ohlašovalo jejich vlastní přítomnost, nedalo přehlédnout.

Asi minutu tam celí užaslí civěli, potom se Rodrigo najednou rozesmál.

„Zdá se, že se hodně rychle poučili. Zřejmě chtějí také chovat ovce, a tak vypalují les.”

Přestal se však smát, když viděl, že Manuel zůstal vážný.

„To je znamení pro ostatní. Aby přišli, že je tu maso. Jakmile Jaganové dojdou k závěru, že ho mají víc, než můžou spotřebovat, pak se dělí.”

Rodrigo hleděl střídavě na oba sloupy dýmu, a zřejmě dosud nic nechápal. Jeden jako druhý stoupal stejně temně a přímo k šedivému nebi. Jejich poselství ale bylo rozdílné. Pro bílého muže bylo těžko pochopitelné, jak si opravdoví lidé počínají v nadbytku. Rodrigo neměl v Kumbudenčisově chatrči raději o skopovém vůbec mluvit.

„Budeme muset nasytit asi víc než jen hrstku lidí,” řekl Manuel.

V

Tam, kde zprvu hořel les, pokrýval teď půdu popel. Z mladých stromků zbyla jenom černá změť vzájemně propletených koster. Vyšší kmeny se skácely, jen ty nejsilnější, jejichž” kořeny vězely v zemi nejhlouběji, dosud stály, ale i ty byly většinou několik metrů nad zemí zlomeny a zůstaly z nich jen zuhelnatělé, vysoké pařezy. A oheň se šířil hltavě dál. Plazil se vzhůru po svazích i podél pobřeží, širokým obloukem sevřel pastvinu a zdálo se, že se nikdy nenasytí.

Beltran se svými druhy ani neusilovali o to, udržet jej pod kontrolou. Ani kdyby se vítr náhle obrátil, nemohly by se plameny už vrátit, protože po sobě nezanechaly nic, co by se dalo ještě uchvátit. Po včerejším jasném dni zavládlo dnes zase počasí typické pro Ohňovou zemi. Od jihovýchodu se sem v jednom kuse valily nízké chuchvalce mraků, které co chvíli hrozily zalít ostrov hustým deštěm. Zanedlouho, ne-li dnes, tedy zítra, nejpozději pozítří, vyhasne oheň sám.

Ovce si na nové prostředí zvykly. Nejevily nejmenší neklid a po celý den měly čenichy zabořené v trávě. Po těch skrovných pastvinách kolem Trinidadu musil být tady pro ovce učiněný ráj, a tak byly zřejmě rozhodnuty nabrat na sebe co nejvíc masa a vlny. Z nové chatrče stála již první stěna. Za ní postavili Beltran s Gilem železná kamna, prozatím je však ještě zakryli stanovou plachtou.

„Už jsme si vážně mysleli, že vás zabili.” Armando se právě snažil přitesat co nejvíc kmenů pro stavbu jejich domku. Dnes si ale vzal kromě sekery a pily na pomoc ještě pušku. Stála kousek od něho opřena o strom. „Pokoušeli se nás přepadnout. Divoši. Byla jich plná velká kánoe, a nebýt toho, že jsem byl ve střehu …”

Ostatní se také postupně objevovali a postávali teď kolem.

„Byli jenom dva a byli mírumilovní. Spali jsme v jejich táboře.”

Chvilku všichni mlčeli.

„Armando je schopen vydat se na lov sardinek s harpunou?” řekl pak Beltran.

Ostatní se rozesmáli, ale znělo to nějak nuceně. Bylo by jim všem určitě milejší, kdyby na ostrově žádní Jaganové nebyli.

Rodrigo jim vyprávěl o indiánském táboře na jižním pobřeží. „Myslím,” řekl, „že s nimi budeme vycházet dobře. Je jich tam také několik, co už žili mezi bělochy. Jeden dokonce trochu rozumí i ovcím.”

Bylo dobře, že se právě Rodrigo choval fér. Jeho slovo platilo v tomto okamžiku o to víc. Manuel cítil, že se na něho všichni podívali. Znal ze všech nejlíp tyhle ostrovy i život na nich, ale znal také Jagany. Rodrigo naznačoval, že se jim možná podařilo najít dokonce pomocníky. To by ovšem byla výhoda pro ně pro všechny, protože stádo i půda patřily jim všem. Pokud by ale Manuel byl proti, pak by si drželi Indiány od těla jako včera Armando.

Manuelovi neušlo, jak jsou ostatní napnutí. Směl být méně velkorysý než Rodrigo? A jakpak jim měl vysvětlit, že měl výhrady spíše v zájmu Jaganů než v jejich?

Pouze Tomášovi bylo, jak se zdálo, jedno, jak bude znít odpověď na tyhle otázky. Díval se lhostejně tam, kde se jaksi nesmyslně zvedala z trávy jediná stěna jejich budoucího obydlí. Manuel věděl, že chlapec myslí na Peine, na to děvče v modrých šatech. Nepochopil by to, kdyby se vyjádřil proti ní a jejím lidem.

„Každopádně bychom si mohli s tímhle Santiagem promluvit,” slyšel, jak proti své vůli říká.

„S divochem?” ubezpečil se Armando.

Manuel se podíval po starším muži a znovu si vzpomněl na Carvajala, toho mrtvého Onu. Jednou, mohlo to být tak před rokem, se potloukal před krčmou v naději na hlt kořalky. Právě tenhle večer si ale vybrala parta severoamerických lovců velryb k tomu, aby si zase jednou pořádně vyhodili z kopýtka. A z krčmy udělali kůlničku na dříví. Když pak konečně zmizeli, objevil se ve dveřích, důstojně a výjimečně střízlivý, Carvajal, aby si tu spoušť prohlédl. Udiveně natahoval krk, jako by nevěřil vlastním očím, pak se rozvážně rozhlédl, a nakonec rozhořčeně zvolal: „Ale vždyť to byli divoši!”

„Co se mračíš?” zeptal se Armando dotčeně.

„Myslím, že pro nás je Santiago dostatečně civilizovaný.”

„Pokusíme se s nimi vyjít.” Rodrigo stál uprostřed malého kruhu a vypadal, jako by mu byla cesta, jíž se měli vydat, zcela jasná. Ostatně se také všechno zrodilo v jeho hlavě: myšlenka, že by to měli zkusit na ostrovech jižně od Magalháesova průlivu, i to, že by se měli takhle spojit. „To bude to nejlepší jak pro Indiány, tak pro nás.

„Když myslíte, patrone,” odpověděl Paco.

Tomáš nepromluvil po celou dobu ani slovo. Byl ještě velmi mladý, přesto ale o tom, co se týkalo Jaganů, věděl mnohem více. Promluvím s ním, umínil si Manuel. A to co nejdřív. Nerad bych, aby mi sám vběhl do neštěstí.

Tak rychle ale svoje předsevzetí splnit nemohl. Buď nebyli sami, nebo zase nebyl Tomáš k nalezení. Vypadalo to skoro, jako by se mu vyhýbal, možná i proto, že snad tušil, co by mu chtěl otec říct. Kromě toho měli všichni plné ruce práce. Potřebovali co nejrychleji dokončit dům. Museli vztyčit napříč poloostrovem v jeho nejužším místě první plot, a také ve vypalování lesa museli pokračovat. Dříve nebo později budou lidé z Meteoru v Magallanesu vyprávět, jaké bohaté pastviny tu jsou, a to by mohlo přilákat další chovatele. Čím víc pozemků budou mít ohrazených a obsazených ovcemi, tím jistěji se budou cítit.

Kromě toho museli stádo zabezpečit před prašivinou, až přivezou další ovce, mohly by mezi nimi být nemocné; a že jsou na ostrově prašivá guanaka, o tom se přesvědčili na vlastní oči. Vybudovali si dezinfekční lázeň. V košáru s tak úzkým průchodem, že jím mohlo proběhnout vždycky jenom jedno zvíře, vyhloubili jámu, kterou naplnili směsí vody a dezinfekčního prostředku. Ovce, poháněné Armandem a Pakem, jím pak museli proběhnout. Manuel a Gil, ozbrojeni’ dlouhými vidlicovitými větvemi, seděli po obou stranách na plotu a každé zvíře v nejhlubším místě, kde už musilo plavat, pořádně potopili. Ovce pak mokré s bekotem vyskakovaly z vody ven. Byly sice celé vyděšené, zato ale na čas bezpečné před prašivinou.

Tři dny po návštěvě v tábore Jaganů přišel Tomáš k Manuelovi. Zda by si mohl půjčit Carolu a jestli by také mohl vzít s sebou jednu či dvě ovce. Kam ho to táhlo, na to se Manuel ani ptát nemusil.

Člun měl uvázaný mezi skálami a Manuel chlapci pomáhal, když jej uvolňoval. V Remolinu nebylo snad dne, aby se aspoň jednou po člunu nepodíval, i když se třebas vůbec nikam nechystal. Tady to ještě neudělal. Občas na to sice pomyslel, ale pak na člun zase zapomněl. Bylo prostě příliš mnoho práce na souši. Ovce jej zaměstnávaly víc než moře.

„Rozmyslel sis to taky?” zeptal se Tomáše. „Chceš se tam opravdu vydat?”

Tomáš se na něho podíval tak, že Manuel z jeho pohledu vyčetl víc, než by byl chlapec dokázal vyjádřit desítkami slov. Ostatně Tomáš beztak věděl všechno, co by mu byl otec mohl říct. Prožil to u své matky a vzpomínky na to ho teď už celé dny pronásledovaly. Výsledek toho ale byl, že teď chtěl k Peine.

Tehdy, když si Manuel bral Carolu, jej také varovali. A byli mezi nimi lidé, kteří to mysleli dobře, i takoví, o nichž se to říct nedalo. Nedbal tehdy ničeho. Dnes to snad mohl Tomášovi ještě zakázat, chlapec by mu to pak ale třeba celý život zazlíval.

A tak jenom řekl: „Jestli musíš, tak jeď. Já ale ještě nikdy nezažil, že by běloch dokázal žít jako Jagan, nebo že by nějakému Jaganovi svědčilo mezi bělochy.”

Oči v Tomášově snědém obličeji byly na něho pozorně upřeny. Tomáš byl napůl Jagan, ale od svého narození žil jako běloch. Věděl však také, jak dlouho už byla jeho matka mrtva. A kdyby jemu, Manuelovi, mohl tehdy někdo něco zakázat, pak by před ním dnes Tomáš rozhodně nestál.

Přišel Rodrigo.

„Pro mě za mě si může s sebou vzít jednu či dvě ovce. To se mi jen hodí. Guanaka musí pryč. Ještě by nám nakonec nakazila stádo. Ať jim Tomáš řekne, že dostanou ještě víc masa, jestli vystřílejí všechna guanaka.”

Rodrigo přitom myslel na prospěch Jaganů patrně méně než na svůj vlastní. Dokud se však bude obojí krýt, bude asi dobře. Manuel zároveň rozvažoval, nemá-li jet s Tomášem, aby si sám promluvil s Kumbudenčisem. To, co říkal Rodrigo, znělo totiž sice logicky, jenže to byla logika bílého muže. Jaganové, ani Onové nikdy žádné území nevylovili do posledního kusu. Když se pak po určité době zase vrátili, našli na něm vždycky dostatek nové zvěře.

Mlčel však. Bylo dost zlé, že nedokázal Tomášovi zabránit, aby opakoval jeho zkušenosti. Nechtěl tedy alespoň být u toho, když k nim jeho syn podniká rozhodující krok. A Tomáš by právě tentokrát chtěl být určitě raději sám.

„Jed,” řekl Rodrigo ještě jednou. „A vem s sebou taky všechno ostatní, co jsme jim ještě slíbili.”

Manuel zůstal chvíli stát a díval se za člunem. Tomáš nasadil plachtu. Carola, která se ještě před chvílí nemotorně pohupovala u břehu, byla náhle se svou pomalovanou přídí zase onou černokrkou labutí, která lehce klouže po hladině, kouskem tohoto světa stejně jako ostrovy se všemi průlivy mezi nimi i to nebe nad nimi.

A náhle Manuel věděl, že Tomáš tentokrát zůstane pryč delší dobu. Byl jeho dítětem a vždycky jím zůstane, tentokrát však byl především už mužem.

Skutečně také nepřišel ani příští, ani přespříští den. Když si Manuel druhého večera zašel dolů na břeh, pohupovalo se na vodě tělo mrtvé labutě. Vězel v něm šíp, patrně nějakého Ony. Pták sebral ještě tolik sil, že stačil uletět tak daleko, aby ho lovec nenašel. Sem jej pak připlavilo moře. Mrtvé zvíře tížilo Manuelovi ruku. Po Carole nebylo ani vidu. Manuel nevěřil na předtuchy. Jak tu ale tak stál, proběhlo mu hlavou, že nyní život poprvé opravdově zasáhl Tomáše a že jemu teď nezbývá než se dívat, jak se chlapec s tímto neviditelným šípem vypořádá.

Teprve po čtyřech dnech se Tomáš náhle objevil, jako kdyby byl odešel teprve před půlhodinou. V táboře se prý konala zase slavnost. Přibylo prý ještě několik jaganských rodin. Zřejmě tu chtějí zůstat, protože v zátoce teď stojí o několik chatrčí víc. Určitě sem Jagany přilákala vyhlídka na čerstvé maso.

Především ale Tomáš vyprávěl o Peine.

„V misijní stanici na Navarinu se jí prý dařilo moc dobře. Otcové se pak ale museli vrátit zpátky do své země. A na Dawson nechtěla.”

V celém Remolinu byla pouze dvě děvčata. A pro Tomáše nebylo zřejmě žádné, které by se Peine vyrovnalo. S budoucností si proto vůbec nelámal hlavu.

„Umí pádlovat na kánoi a postavit i chatrč. Otcové ale také chovali ovce, a ona tam bydlela v dřevěném domě.”

Manuel si všiml už v táboře, jak přirozeně se to děvče ve svých šatech pohybovalo. Naučila se toho hodně od bělochů i o nich. Přesto se však nakonec vrátila ke svým lidem. Také on se na svých toulkách občas dostal do misijní stanice na Navarinu, na Peine si však nevzpomínal.

„Na Dawson nechtěla?” opakoval teď. „Většině z nich se nelíbí žít natrvalo jako my. Potřebují kolem sebe své lidi, jinak vyprahnou a onemocní.”

Chlapec se ihned zase uzavřel. Určitě slyšel jenom to, že ho chce otec odradit, a nedovedl si představit, že by Peine mohlo u něho cokoliv chybět. Možná že mu měl přece raději zakázat tam jet. Jenže každý odpor by Tomášovo rozhodnutí jen ještě upevnil. Nebylo to těžké pouze pro bělocha mezi Jagany a pro Jagana mezi bělochy, bylo to také těžké pro toho, kdo stál někde uprostřed.

Tomáš už jenom dodal, že viděl také Santiaga. Slíbil prý, že jim návštěvu oplatí.

Meteor opět připlul s velkým člunem ve vleku. V člunu, stejně jako v útrobách lodi, se tísnily samé ovce. Silně pršelo. Všichni byli rádi, když konečně dům stál. Teď měl každý alespoň suché lože. Mýcení pokračovalo jenom zvolna.

Rodrigo odeslal do Magallanesu dopisy. Koncem druhého týdne zapsal do své černé knihy, co kdo odpracoval, a pak to přečetl. Řekl jim, že bude záviset na podílu peněz, ovcí a práce každého z nich, co nakonec dostane vyplaceno. Aby bylo všechno naprosto spravedlivé.

Každý den byli s východem slunce na nohou, v poledne si dopřáli jenom krátkou přestávku, a teprve večer si zase trochu protáhli údy. Když byl hotov dům, museli postavit kůlnu a také pořádný můstek, aby nemuseli pokaždé pracně stěhovat ovce z Meteoru do Caroly, a v ní teprve na břeh. I další ohrady bylo třeba vybudovat a nově dovezená zvířata postupně prohnat dezinfekční koupelí. Půda získaná vypalováním musela být alespoň zčásti zbavena ohořelých zbytků stromů, aby se ovce mohly klidně pást, jakmile na ní naroste čerstvá tráva. A to všechno bylo pro Manuela dvojnásob namáhavé, protože na tento druh práce nebyl zvyklý. Nicméně to byl Armando, kdo měl nejdřív práce plné zuby.

„Je to zatracená dřina, povídám, svinská dřina. Nedělat ji pro sebe, tak jsem už dávno prásknul do bot.”

„Budeme muset pro Armanda vymyslet novou ovčí rasu,” popichoval ho Beltran. „Takovou, co si sama ohradí pastviny, aby to měl pohodlnější.”

Armando mezi nimi seděl celý vyčerpaný. „Jsou takoví,” řekl temně, „co maj půdu, která jim patří. A jiný zas patřej půdě, kterou maj.”

Beltran se skutečně celý změnil. Nic mu nešlo dost rychle. Poháněl ostatní, vlastní práci však nechával stát a objevoval se tam, kde neměl vůbec co pohledávat.

„Hlavou do tý koupele, Gile, a pěkně hluboko. Žádný strachy, rýmu z toho ty potvůrky nedostanou.” Nebo: „Hlavně aby střecha skladiště neměla škvíry. Aby se dovnitř nedostala voda, až tam budeme mít vlnu. Střecha, to je to nejdůležitější.”

Když stavěli chatrč, vůbec se o jejich střechu nestaral. Někdy jako by se byl divil sám sobě. „Ani jsem netušil, že je to takovej rozdíl, opatrovat stádo pro nějakýho patrona či pro sebe. Říkal jsem si, no dobrá, tak tedy na ty ostrovy pojedu, když se mi tam nebude líbit nemusím tam přece umřít. Tak se mi ale zdá, že tady zůstanu.”

Rozhlédl se po ohražených pastvinách, zadíval se na chatrč i na rozestavěné skladiště, a jako by se v tomto okamžiku podobal Rodrigovi. Ne snad vzhledem. Byla to podobnost, která vycházela z nitra. Souvisela možná s tím, že skutečnost předběhl a ostrov viděl takový, jaký ještě vůbec nebyl.

Paco a Gil zneklidněli. Byli zvyklí brát každých několik týdnů a výplatu pak nechat v krčmě. Když Meteor odplouval podruhé, dlouho za ním hleděli. Pak Rodriga požádali o zálohu.

„Dohodli jsme se, že po dobu jednoho roku nikdo hotové peníze nedostane. Až budem alespoň pro začátek zařízeni.”

„Jenže my jsme na to zvyklý, patrone. Každý čtyři týdny něco na dlaň, jinak by ta práce našince ani netěšila.”

Rodrigo pro ně zůstal patronem, a nikdo jim také nevyvrátil, že velké peníze putují vždycky jenom do kapes některých lidí. Za dobrou práci očekávali dobrou mzdu, ani víc, ani míň. A jestli byli opravdu společníky, pak přece měli dvojnásob právo na hotové.

„Co s podílem, patrone, když si za něj nemůžeme nic koupit.”

Chvíli se tahali, a nakonec Rodrigo svolil, že z ovcí, které měli ještě na pastvě u Remolina, nějaké prodá, Tím se ovšem Gilovy a Pakovy podíly sníží.

„Díky, patrone.”

Oba se teď zdáli spokojení. Jejich podíl byl pro ně očividně něco velice nejistého, a jeho zvyšování či snižování se jich nijak, netýkalo. Peníze v kapse a vyhlídka na krčmu jim byly bližší. Stáli tu teď jako pastevci najatí odedávna a točili mezi prsty kloboukem. Hned, jak zase připluje Meteor, určitě si alespoň jeden z nich najde nějakou záminku, aby mohl na několik dní zmizet do Magallanesu.

Nekonečnou trpělivost měl jenom Rodrigo. Zdála se být jeho silnou stránkou. Prozatím o vlastních plánech vůbec nemluvil, vyčkával, jakou odpověď mu Meteor přiveze z Magallanesu. A pak jim jednoho večera ohlásil: „Nakoupím ještě ovce, tisíc kusů pro začátek, ze své kapsy. Váš podíl se tím nijak neztenčí. A pastvy je tu dost pro deset stád.”

Dohodli se, že si každý může svůj podíl zvýšit, nedalo se proti tomu tedy nic namítat. Jenom Beltran cosi zavrčel, jenže mu stejně nikdo nerozuměl. Bylo to ale přesto zvláštní: Rodrigův podíl rostl, Pakův a Gilův se snižoval. Přitom nepracoval o nic víc než oni, spíš naopak. Ať se snažil sebevíc, na pastvinách jim nestačil. Měl ale nejvíc peněz a byl tedy v kramflekách nejpevnější ze všech. Letěl výš než ten pták, jak sám říkával.

Manuel o tom dlouho přemýšlel. Také on vložil značnou část svých úspor, jednu zmačkanou a ohmatanou bankovku za druhou, do tohoto podniku. Předtím, stejně jako teď, měl ten nepatrný zbytek peněz pečlivě srovnaný, uložený v peněžence z voskovaného plátna. Jejich množství se nijak nezměnilo, ani nepřibývaly, ani neubývaly. Rodrigo se ale zřejmě vyznal v umění, jak přimět bankovky, aby se množily. Manuelovi se opět vybavila jejich první noc u táboráku. Tehdy Rodrigo řekl, že má pět tisíc ovcí kapitálu. Manuelovi připadalo zvláštní označovat majetek takovým divným způsobem.

Několik dní po Tomášově návratu z tábora Jaganů tvrdil Beltran, že zmizel jeden beran, parádní chlapík. Ne, určitě se nemýlí. Tohle zvíře si svého času srazilo roh, takže se dá snadno najít, a to v každém, i desetkrát větším stádu. „Jestli je tu škodná, pak by bylo nejlíp ihned ji vymýtit. Než natropí další, a větší škodu.”

To už vlastně říkal Beltran Manuelovi, a ten odpověděl: „Někdy si lišky troufají i na silná zvířata. Nestává se to často, ale někdy přece. A občas dokonce zabloudí na některý z ostrovů i puma.”

Tak hluboko na jihu Manuel na pumu nikdy nenarazil. Snadno se domyslel, co se s tím beranem asi stalo, ale nebylo třeba říkat to ostatním, dokud nebude mít jistotu. Přichystal se na cestu a vzal s sebou Tomáše. Aby se chlapec přesvědčil na vlastní oči.

Dlouho hledat nemuseli. Na kraji lesa byla tráva na obou místech uválena jakoby těžkým tělem, a objevili také stříkance krve. Zdálo se, že bude chybět víc než jen jeden kus. Na jednom holém místě pak ještě narazili na otisky bosých nohou, které směřovaly k táboru Jaganů. Musilo jich být víc. Jak to tak vypadalo, nepodnikli ani ten nejmenší pokus své stopy nějak zamaskovat.

Poskytl chlapci čas, aby se s tím vypořádal. Fakta hovořila jasnou řečí. Posadili se na kámen, tam, kde stopy zmizely mezi pobřežními útesy. Pak chvíli mlčky čekal.

„Nejsou to přece žádní zloději,” řekl Tomáš. „Určitě to pochopí, když jim vysvětlíme, že naše zvířata lovit nesmějí.”

„To nemohou pochopit. Ovcím říkají bílá guanaka, a všechno, co je k jídlu, se podle nich smí lovit. Už jsem to jednou zažil. O kus dál na severu s kmenem Tehuelčé. Teď máme to nadělení tady, a Rodrigo jim ještě k tomu skopové maso slíbil.”

Neřekl ovšem, že Indiáni z kmene Tehuelčé jsou už celá desetiletí vyhlazeni. Tomáš to věděl. Jenže vědět

V minulých událostech bylo něco úplně jiného než je v přítomnosti prožívat. V této chvíli mohl z chlapcovy tváře vyčíst, co si myslí.

„Ne,” řekl, „nic by se nezměnilo, ani kdybychom sem nebyli s Rodrigem přišlí my. Byl by si prostě našel někoho jiného, a pak by, se byli vydali, ne-li na tenhle, tedy na některý jiný z těchhle ostrovů, a dříve nebo později by tam taky narazili na jagany. A všechno by pak probíhalo právě tak, jak to bude probíhat i teď.”

Jenom jeden rozdíl by tu byl: Tomáš by byl nepotkal Peine. A to bylo patrně také rozhodující. Jenže něco takového si už Tomáš představit nedovedl. Přitom se ukazovalo už teď, jak mnohem moudřejší by bylo, kdyby si našel bílé děvče.

Položil chlapci ruku na rameno.

„Pro samotné Jagany je lepší, když nežiji příliš blízko bílých. Potřebují čas. Pak si i oni zvyknou na jiný život. Ale rychle to nepůjde.”

Ani jemu to neznělo příliš přesvědčivě. Vždyť přece sám ještě před chvílí tvrdil, že by se pro Jagany nic nezměnilo, ani kdyby sem byli s Rodrigem nepřijeli. Kdopak jim měl poskytnout čas a kam se měli na tu dobu vrtnout? Jisté bylo jenom to, že teď musí udělat vše, co je v jeho silách, aby Tomáš nezůstal sám.

„Zdá se, že Santiago je chytrý chlapík, a taky viděl kus světa. Zkusíme s ním promluvit. Třeba na něho Kumbudenčis a jeho Jaganové dají.”

Sám tomu příliš nevěřil. Pravda, Santiago není žádný hlupák, ale co mu to pomohlo, když stejně musil z Rio del Fuega prchnout.

„Já tomu nerozumím,” řekl chlapec. „Copak je tak těžkého na životě v dostatku, že se mu Santiago nedokáže naučit?”

„Protože nejde jenom o jiné oblečení a větší domy,

I když pro některé je i tohle těžké. Především si ale musí zvyknout na to, myslet sami na sebe. Žít jako běloši znamená žít pro sebe. V tom ale zůstanou Jagany i Ony, i když budou navenek jako my. Oni se prostě nechtějí protloukat životem sami. A rozhodně ne za tu cenu, že by museli nechat své lidi na holičkách. Raději žijí dál v indiánské chýši.”

Stejně jako onoho večera kolem kamen v Kumbudenčisově chatrči, i teď, jak tu tak mluvil, slyšel ten tichý, stařecký hlas, který mu před lety vštěpoval životní pravidla Jaganů, opravdových lidí: „Když uvidíš venku slepého muže, který nemůže najít cestu, ujmi se ho a odveď ho, kam si přeje …”

A zase věděl, že se v té chatrči cítil dobře, že se v ní cítil jako mezi bratry nebo jako by se byl vrátil z daleké cesty domů. Věděl ale také, že by žít jako Kumbudenčis nedokázal.

„Myslím,” řekl, „že ostatní prozatím nemusí vědět, co jsme našli. Byl by z toho zbytečný rozruch a nervózní prsty by mohly stisknout spoušť příliš rychle. Jestli Santiago nepřijde, zajdeme za ním my.”

Dali si dokonce práci a odstranili stopy na kraji pastviny. Manuel byl skoro spokojen. Něco z toho, co už se celé dny rozhodoval říct Tomášovi, snad teď Tomáš pochopil určitě lip. A to už samo o sobě stálo za pár ovcí.

„Patrně se zaběhl,” řekl Manuel večer ostatním. „To se stává, že nějaký beran zabloudí hlouběji do lesa. A když nenajde včas cestu zpátky, určitě ho dostanou lišky.”

„Divoši, totiž ti tvoji Jaganové, to být nemohli?” zeptal se ještě Armando.

„I to je možné. Vyloučené není nic.”

Nedokázal na přímou otázku odpovědět jinak. Jakoby lhostejně lovil lžící v polévce, v níž mezi fazolemi plavaly velké a tučné kusy skopového, a přitom cítil to ticho, které na chvíli zavládlo.

„Sem tam jedna ovce nás nezabije,” usoudil pak Rodrigo váhavě. Řekl to už častěji, teď to ale znělo jinak. Něco jiného bylo občas Jaganům nějakou tu ovci darovat, a něco úplně jiného, kdyby jim na ně začali Jaganové chodit, kdykoliv by se jim zachtělo.

Beltran dodal: „Na Armanda určitě chuť nedostanou, ten je až moc hubenej.”

Gil a Paco se rozesmáli »trochu moc nahlas. Ráno, když odcházeli do práce, vzal si s sebou Armando zase jednou pušku.

Toho dne se odkudsi objevili tučňáci. Nikdo jejich příchod nezpozoroval. Zprvu to vypadalo, že kolem ostrova jenom proplují, že se mu ale vyhnou. Manuel si jich všiml vlastně teprve, když začali dovádět a velkými, ladnými oblouky vyskakovat z vody.

Pak jako by byli najednou zpozorovali chatrč, rozestavěné skladiště a lidi na ostrově. Zvědavě se přiblížili, aby si ty podivné dvojnožce, kteří chodili zpříma jako oni sami, a přece nebyli tučňáky, pořádně prohlédli. Po několika minutách se kolébavě přibatolili na břeh a s důstojnou zadumaností přihlíželi, jak Manuel s Armandem a Gilem dokončují stavbu skladiště. Vypadalo to, jako by se chtěli té tesařině také naučit. Po chvíli došli zřejmě k závěru, že už všechno, co potřebovali, okoukli, a jeden po druhém zase zmizeli ve vodě.

Ale jeden, poměrně ještě mladý a nesmírně zvědavý pták zůstal. Byl to takový malý cvalík, který se k nim přibližoval stále víc, že o něho nakonec div nezakopávali. Každý kousek nářadí, který odložili, začal hned zkoumavě prohlížet, zda by se to nedalo sežrat, a nejraději by se byl vrhl rovnou na připravenou kupu hřebíků. Ostatní tučňáci už byli dávno kdovíkde.

Manuel se pokusil tvrdošíjného návštěvníka zaplašit. Ten ale jenom o několik kroků uhnul, třepotaje přitom pahýly křídel, a zůstal stát. A za chvilku byl zase zpátky. Ani po nich neklofal, když se ho pokoušeli po-hladit.

Nakonec ho Manuel odnesl na břeh a hodil do vody. „Koukej mazat, plav k svým rodičům!”

Tučňák se potopil, několikrát vyskočil do vzduchu a o deset metrů dál se znovu vyškrábal na břeh. Běžel tak rychle ke své pozorovatelně, jako by musil stůj co stůj Manuela předejít, jejich společenství se tak rozmnožilo o jednoho člena. Dali mu jméno Kolumbus. Zdál se totiž být prvním tučňákem, který objevil lidi.

Pak tu jednoho odpoledne byl najednou mezi nimi Santiago. Řekl, že přijde, a teď byl tady, jako by byl uprostřed nich zničehonic vyrostl ze země. Dorazil po souši, nikoliv v člunu jako Jagan. Na tuhle dlouhou pěší túru si sundal své jezdecké boty s poměrně vysokými podpatky, a v ruce měl luk, jako by se byl vydal vlastně jenom na lov. Byla to pravá zbraň Onů, pomocí níž se dalo skolit i to nejtučnější guanako. Santiago dosud ovládal umění zhotovit pořádný pevný luk. Jeho oblečení bylo ještě zřízenější než posledně. Dříve nebo později se i on bude muset zase vrátit k tradičnímu oděvu Onů, nepodaří-li se mu získat někde výměnou kalhoty a bundu.

Armando si nedůvěřivě prohlížel tuhle otrhanou, podivnou postavu, kterou jako by byl neočekávaně vyvrhl les na světlo boží.

„Kumbudenčis a ostatní nemusí nic vědět,” odpověděl Santiago na Armandův tázavý pohled, který neustále sklouzával k dlouhému luku. „Tam nahoře leží guanako, které jsem zastřelil. Nepotřebují vědět, že jsem byl u vás.”

Posadil se před jejich chatrčí na bobek, aby, jak bylo zvykem, když nějaký Ona či Jagan zavítal k cizímu kmeni, každý, kdo chtěl, mohl přijít a poslechnout si ho.

„Mají snad něco za lubem?” zeptal se Armando a rozhlédl se, jako by se na ně mohla od moře či z lesa vrhnout nejméně tisícovka ozbrojených Indiánů.

Santiago položil luk vedle sebe. „Nemají sice nic za lubem, ale i tak dojde k srážce.”

„My taky nemáme proti tvým lidem nic za lubem.”

„Přesto k srážce dojde. U Rio del Fuega to začalo úplně stejně. Zpočátku šlo všechno dobře. Pak ale došlo k vybíjení guanak, a tak začali moji lidé chodit na ovce, A zčistajasna stáli na jedné straně chovatelé ovcí a na druhé moji Onové.”

„A ty, ty stojíš při kom?” zeptal se Beltran.

Jak tu tak Santiago seděl, kus této země, sebejistý a klidný, vypadal, jako by mohl být dobrým druhem — nebo taky nebezpečným nepřítelem.

„Přišel jsem tam nejdřív s chovateli ovcí. Ze severu. Pracoval jsem už předtím na ovčích farmách. Ale pak došlo právě k té srážce.”

Manuel pozoroval Santiaga, když odpovídal. Byl pravým Onou i v tom, že se dalo jen těžko poznat, co se v něm odehrává. Možná že si však byl vědom bezvýchodné situace svých lidí.

Sídlili tu tedy, na jednom z desítek tisíc ostrovů Ohňové země, kolem sebe zdánlivě nekonečně prázdný prostor, a přece se navzájem neodolatelně přitahovali. Nemohli se od sebe odtrhnout, ale spolu žít také nemohli. Jako komár plamenem svíčky, tak byli Onové a Jaganové vždycky znovu lákáni bělochy, kteří se zdáli přinášet maso v neomezeném množství. Ti se zase učili jenom prostřednictvím Onů a Jaganů znát všechny ty průlivy a cesty této ostrovní říše a místa, kde se nacházely pastviny, které byly vždycky zároveň také lovišti.

„To jste tedy toho berana uloupili přece jenom vy,” řekl Armando.

Santiago neodpověděl. Jenom jeho oči uhnuly směrem k Manuelovi. Uhádl, že on tuhle krádež před ostatními zatajil. Neboť bylo nepravděpodobné, že by byl stopy neobjevil.

„Slíbil jsem vám maso,” řekl Rodrigo. „Tvoji lidé nám za to ale musí pomáhat.”

„Bude jich víc než jen občas pár kusů,” odpověděl Santiago. Obrátil se k Manuelovi, jako by byl promluvil on, a ne Rodrigo. „U Rio del Fuega to bylo přesně tak. Zprvu pastevci s Ony vycházeli. Pak ale byla guanaka najednou pryč, a tak Onové odvlekli nejdřív jednu ovci, pak dvě, a nakonec deset. To pak jeden pastevec střelil po jednom Onovi, a ti se zase pomstili na jednom z pastevců.” Pokrčil rameny. „Zkus zastavit lavinu, když se už jednou dala do pohybu.”

,,AIe ty,” namítl Rodrigó, „copak ty s tím máš co dělat? Tys přece s těmi Ony nežil, tys přece přišel do Rio del Fuega teprve s těmi chovateli ovcí.”

„Ano, já přišel do Rio del Fuega teprve s nimi.” Santiago se v poslední minutě jaksi změnil. V čem ta změna spočívala, to se však dalo těžko postihnout. Seděl tu a mluvil teď úplně jinak. Slovy bělochů, ale jako pravý Indián, jako by byl nenosil nikdy nic jiného než kožešinový plášť a čapku Onů a jako by mezi nimi zela ne-překročitelná propast.

„Zpočátku jsem u patronů zůstal. Domlouval jsem svým lidem, vysvětloval jim, že musí ovce nechat na pokoji. Ale nerozuměli mi. Mysleli si, že chci bílým pomoct sebrat jim jejich loviště. A když pak padli první Onové a první ovčák, začal být patron nedůvěřivý. Chtěl potom s ostatními vědět, při kom vlastně stojím.”

Byl to příběh, jakých se za posledních dvacet či třicet let odehrála na Ohňové zemi už celá řada — a vždycky při nich tekla krev. Pro Santiaga to však byl jeho příběh. Seděl tu před nimi se zkříženýma nohama a mluvil k nim hlubokým a hrdelním hlasem, jako by nemluvil jazykem bělochů, nýbrž jazykem svých kmenových bratří.

„Přivolali si lovce Indiánů. Vrahy, kteří odstřelili každého z mých lidí, sotva se jim dostal na mušku. Za patřičnou odměnu, samozřejmě. S těmi jsem přirozeně mezí chovateli ovcí žít nemohl.”

„Proč ses tedy nevrátil zpátky na sever, tam, odkud jsi přišel?” Rodrigo si Santiaga prohlížel, jako by mu rozuměl čím dál míň. „Vždyť ty jsi už dávno k Onům nepatřil.”

„Jsou to přece jenom moji lidé. Chtěl jsem se pokusit odvést je z Rio del Fuega.”

Neřekl jim, jak ten pokus skončil. Jeho a poslední tři příslušníky kmene nakonec přijali Jaganové. Ať už to všechno v podrobnostech probíhalo jakkoliv, jisté je, že nakonec stál Santiago společně s Ony proti bílým, a on to také nepopíral.

„Můžeš se přidat k nám, jestli chceš,” řekl Rodrigo. „Co se stalo u Rio del Fuega, do toho nám nic není. Potřebujeme lidi. Tebe a ještě takové tři čtyři. Stavět ohrady i všechno ostatní, co musí takový ovčák znát, ses jistě naučil.”

Znělo to opravdu jako férová nabídka.

„Tím se ale nic nezmění,” odpověděl Santiago.

„Pro tebe ano. A pro všechny, kteří přijdou s tebou.”

Santiago už nic neřekl. Nedíval se na Rodriga, nýbrž kamsi do dálky na moře.

Mluvili různými jazyky, on a tenhle bílý muž. Santiagovi šlo o kmen Jaganů a o Ony, kteří tábořili tam v té hluboké zátoce. Nešlo mu o sebe. Ani podruhé by své lidi neopustil.

„Ovce patří nám. To musí pochopit i divoch.”

Z Armandova hlasu zaznívalo vědomí nezaslouženého příkoří. Všechno tak pěkně začalo, tolik práce je ten ostrov už stál, a teď najednou vyvstávají takové potíže, a to jenom proto, že Jaganové nechtějí pochopit ty nejjednodušší věci. To jemu bylo naprosto jasné, na čí straně je právo a kdo páše bezpráví.

„Pokud budou s námi spolupracovat,” řekl Beltran, „bude všechno v pořádku. A když nebudou chtít, bude tedy lepší, když odtud zmizí. Kdybysme byli nepřišli, taky by odtáhli.”

V tomto bodě se názor Armandův a Beltranův navzájem nelišily o nic víc než obě strany jedné a téže mince. Ať ji člověk položil na stůl jakkoliv, její hodnota zůstávala vždycky stejná.

„Řekni jim, ať nestřílejí ovce,” vložil se do toho Manuel. „Budeme jim naše zvířata posílat sami. Každý týden.” V této chvíli jim slíbil dokonce ještě víc než Rodrigo. Bylo mu jedno, jaké stanovisko zaujmou ostatní k jeho velkorysosti. Teď bylo pouze třeba, aby se neopakovalo to, co Santiago už jednou zažil. V jeho vlastním zájmu, ale ještě víc v zájmu Tomášově i Peinině. „A řekni jim také, že sem nesmějí přivolat ještě víc svých lidí. Že můžeme maso poskytovat jenom těm, kteří už na ostrově jsou.”

To bude patrně ta nejobtížnější věc, vysvětlit Jaganům, že se nemají dělit s jinými, když je tu dostatek masa.

„Řekni jim, že mohou dostat ovce, a ještě mnoho jiného od misionářů na Dawsonu.”

Pravděpodobně se mu nepodaří přimět je k tomu, ale nejlepším řešením zůstávalo i nadále, aby Jaganové opustili ostrov.

„Na Dawson nechtějí. Říkají, že to tam není pro ně dobré.” Santiago zvedl prázdné dlaně na znamení své bezradnosti.

„Řekni jim, že přijdu a promluvím si s nimi. Jsem jejich přítel. V Bamutu jsem se před mnoha lety stal opravdovým člověkem. Jsem běloch, a přesto taky Jagan. Pomůžu jim. Je ale třeba, aby dali na mou radu.”

Většina z toho, co jim řekl, neměla pro Jagany žádný smysl. Jenom to, že k nim patřil, že pro ně byl Bamutušentim, by pro ně mohlo něco znamenat. A snad by se tak dal získat čas. Když se v Santiagově tváři nepohnul ani sval, byl i on rád, že našel spojence. Možná že to byla právě tato naděje, která ho sem přivedla.

„A promysli si Rodrigovu nabídku. Pro tebe a ještě tři čtyři z vašich lidí by byla u nás práce.”

„Když budeme vědět, co bude s ostatními.”

Santiago pochopil, že když Jaganové uvidí, jak je to dobré žít s bělochy, a jako oni, pak si určitě všechno rozmyslí. Alespoň tahle cesta se ukázala. Z nějakého důvodu však Manuelovi znělo právě teď v uchu, co Rodrigo řekl prvního večera u ohně, že totiž získat pár zdatných a levných ovčáků bylo obtížnější než sehnat stádo ovcí.

Santiago vstal. Bos a kolébavou, široce rozmáchlou chůzí Onů odcházel vysokou trávou směrem k lesu a za chvíli v něm zmizel. Tiše a tak obezřetně, že ani sebemenší pohyb větévky neprozrazoval, kudy právě šel.

Když Manuel hleděl na temnou stěnu lesa, v němž se Santiago právě ztratil, pochopil, že v dobrý konec Santiago přese všechno nevěří. Využil by každé možnosti, ale nevěřil, že by to zde mohlo skončit jinak než v Rio del Fuegu. Když dospěl Manuel k tomuto závěru, zděsil se, a to zejména kvůli Tomášovi a Peine. Uvědomil si přitom, že o nich uvažuje tak, jako by už patřili neodvolatelně k sobě.

„Co se vůbec roztahují na našem ostrově,” řekl Armando stále ještě uraženým tónem. „My tady stavíme domy a ohrady a dovážíme sem ovce, a pak si přijdou oni a klidně nám naše zvířata berou. Máme přece právo na to, aby se řídili zákony.”

Tentokrát Beltran výjimečně neodpověděl uštěpačně. „Jistě, je to náš ostrov. Ale i oni mají mít šanci.”

Přesto to z jeho úst vyznělo jako hrozba.

Vztah k Jaganům se přiostřoval ještě víc, než jak se Manuel zprvu obával. A opět byl vinen především Armando. Navzdory Manuelovu varování nespoléhat se na zbraně, bral s sebou i nadále na každý krok pušku. A když o několik dní později obcházel pastviny, narazil na celou skupinu Indiánů, kteří zcela otevřeně a jako by to bylo jejich nezadatelné právo, vlekli na zádech čtyři usmrcené ovce. Vystřelil tedy, sice jenom do vzduchu, jak alespoň tvrdil, ale Indiáni odpověděli šípy.

„Zřejmě tě ani oni nechtěli zasáhnout,” řekl Manuel. „Jinak bys tady teď už určitě nestál. Ani bys to byl dřív, než by bylo pozdě, nezpozoroval, kdyby na tebe měli spadeno.”

„Stojím tu proto, protože dostali strach. Nemít pušku, tak jsem už byl pod drnem.”

Také tohle se zdála být jedna z mála příležitostí, kdy si Beltran starce nedobíral. „Jestli těch lovců bylo opravdu tolik, pak se k nim museli přidat další.” Chvíli si zamyšleně třel bradu. „Ne že bych měl něco proti Indiánům, ale zloděj dobytka zůstává zlodějem dobytka. Ať je to běloch, nebo rudoch.”

Podle stop to byla skutečně silná tlupa. I když se dá sotva předpokládat, že by byli všichni muži opustili tábor současně.

„Zřejmě neměla valnou cenu, ta krásná slova toho Santiagy, co?” zeptal se Beltran. „Vypadá to na to, že bychom měli krmit všechny Jagany v celé Ohňové zemi, a to do konce jejich života.”

Všichni postávali kolem místa, k němuž Indiáni přivlekli usmrcená zvířata, Armando uprostřed, v ruce stále ještě oba šípy, které prý po něm vystřelili, jako by představovaly konečný důkaz vražedných úmyslů Jaganů. A možná, že ten či onen v tomto kruhu myslel na Santiagův příběh, na to, že teď zřejmě sami vězí až po uši v podobné historii, ať už se jim to líbí, nebo ne.

Manuel se rozhlédl kolem dokola a zadíval se všem do tváří — Rodrigovi, Beltranovi, Gilovi a Pakovi. Velmi se navzájem lišily, žádná se nepodobala té druhé, jeden rys však měly společný: zračilo se v nich rozhodnutí hájit své vlastnictví.

„Vydám se za nimi,” řekl Manuel. „Hned dnes.”

Čas, po který se dalo ještě něco pořídit slovy, se krátil.

Společně s Tomášem přichystali Carolu. Věděl, co se v této chvíli v chlapci odehrává. A věděl také, že musí podniknout vše, co je v jeho silách, ba ještě víc, aby se tady neopakovalo Rio del Fuego.

Zatím co se zabývali člunem, přišel Rodrigo.

„Nesmíte to chlapcům zazlívat. Je to jejich velké šance. A tu si nechtějí nechat vzít.”

„Je to i naše a tvoje šance.”

Předtím, když všichni stáli kolem Armanda, který svíral v ruce oba šípy, dívali se ostatní na Manuela, jako by to byla jeho vina, že narazili na tyhle zatvrzelé Indiány, protože on je na tento ostrov zavedl, a přitom ho do svého společenství přijali proto, že tuhle zemi a Indiány znal. Vyčetl to i z Rodrigových očí. Manuel cítil, a chlapec určitě ještě daleko víc, že všichni v těchhle chvílích vidí, jak indiánsky Tomáš vypadá.

„Myslím,” odpověděl Rodrigo, „že budeme muset najít nějakou cestu, která by vyhovovala všem!” Mluvil přitom smířlivě. „Ať si Santiago rozmyslí, jestli by přece jenom nechtěl přijít k nám, ještě s několika dalšími. Myslím, že by pak ostatní nezabíjeli zvířata vlastních lidí. A ostatní pak možná přijdou sami na to, že by bylo nejlepší, kdyby naskákali do svých člunů a zmizeli odsud, jestli totiž chtějí opravdu žít i nadále tak jako dřív. Tenhle ostrov je pro naše stáda jako dělaný, pro lov zvěře se nehodí.”

Odpovídalo to přibližně Manuelovým úvahám, a přesto tu nějaký rozdíl byl. A ten možná spočíval v tom, že Manuel myslel především na jagany, zatímco Rodrigo mluvil vždycky jenom o ovcích.

Rodrigo se posadil na obrubeň Caroly. Manuel cítil, jak se Tomáš snaží, aby mu neuniklo ani slovíčko. Pro chlapce teď všechno, co se týkalo Jaganů, mělo dvoj i trojnásobný význam. Už proto by se věci neměly hnát na ostří nože.

„Nečekal jsem,” řekl Rodrigo změněným tónem, „že půjde všechno tak dobře. Na Indiány, na ty si za rok ani nevzpomenem. Ať tak, či onak. Důležité je, že nám ovce tloustnou a že nasazují na vlnu. Jakmile se to ale roznese, pak už tu dlouho sami nebudeme.”

Chtěl, jak se zdálo, využít příležitosti, že mohou takhle ve třech a v klidu spolu hovořit, aby jim svěřil něco, co by měli Manuel a Tomáš, když jedou za Jagany, vědět.

„Měli bychom zabrat tolik půdy, kolik jí jen můžeme dostat. Nemyslím jen těch několik mil, na které má tak jako tak každý právo. Ne, taky na sousedních ostrovech, a to co nejdřív, dokud je cena půdy ještě nízká. Všude kolem dokola jsou pastviny, které nevypadají o nic hůř než ty na našem ovčím ostrově. Teď si ještě můžeme za babku vybrat, co potřebujeme.”

Ve srovnání s jeho dalekosáhlými plány pro něho zřejmě potíže dané okamžitou situací nic neznamenaly.

„Abys mohl koupit půdu, potřebuješ peníze, i když je levná. A abys ji dostal lacino, musíš se zavázat, že ji obsadíš ovcemi. Jakmile s tím ale začneš také na jiném ostrově, musíš na něm mít tolik lidí, jako tady.” Manuel vypočítával potíže, které by je čekaly, netrpělivě, protože teď neměl nejmenší chuti bavit se o ovcích.

„No právě,” řekl Rodrigo. „Proto bych považoval za dobré, kdyby Santiago a několik jeho lidí zůstali, I kdyby toho moc o chovu ovcí nevěděli. To se mohou naučit, a pro sebe toho přece moc nepotřebují. Chýše si postaví sami, a trochu toho masa mohou dostat všichni. Totiž když budou pracovat pro nás.”

Zase to znělo rozumně, jako pokus, sladit jejich vlastní zájmy se zájmy Jaganů. A přece nebylo pro Manuela snadné uvažovat stejným způsobem. Možná že byl také jenom příliš netrpělivým, když chtěl co nejrychleji ke Kumbudenčisovi, než se něco semele, co by se později už nedalo napravit.

„Upozorním na to Santiaga,” odpověděl jenom.

Zdálo se, že Rodrigo svádí boj sám se sebou, jako by to hlavní ještě vůbec neřekl, jako by si ale zároveň nebyl zcela jist, zda to má vůbec vyslovit. Pak se ale zřejmě rozhodl.

„Víš, s tím chovem ovcí se to má takhle: Pokud ho neprovozuješ ve velkém, daleko se nedostaneš. To je moje zkušenost z Trinidadu, a protože jsem ji nepochopil včas, mohli mi půdu zase snadno pod rukama vyfouknout. Tuhle hloupost bych už nerad opakoval. Chtěl bych proto mít pro sebe ještě alespoň jeden z těchhle ostrovů. A dám sem dovézt ještě víc ovcí. Mnohem víc. S deseti tisíci jsi chovatel, s padesáti král.”

„A kdepak je chceš nechat pást, ty své ovce, králi bezzemku?”

Rodrigo byl tak hluboko zabrán do svých představ, že ani nepostřehl ironii v Manuelově odpovědi. „Zaženeme stádo až nad hranici lesů. Jsou tam louky, které se budou znamenitě hodit jako letní pastva. Přes zimu vystačíme s půdou tady dole a s tím, co ještě vypálíme. Mohli bychom mít dvakrát tolik zvěře, než jsme původně počítali. Přinejmenším.”

„A co až přijde sníh? Nahoře leží často celé týdny. A máš ho tu přes noc. Co potom se stádem, když ho nezaženeš včas dolů? A to ještě ani nevíme, jak to v zimě vypadá na pobřeží.”

„Přibereme tedy ještě jeden ostrov, nebo i dva. Pak můžeme ovce lépe rozdělit. Ted tu půdu dostaneme ještě za babku. Musíme si jenom dát pozor, aby byly dekrety v pořádku, jinak by nám mohli později ceny pěkně vyhnat.”

Čím víc Rodrigo o svém plánu mluvil, tím nadšenější jím byl.

„Všechno je jisté. Půjčíš si peníze na deset tisíc ovcí. Splatíš dluh, a pořád ti zbyde ještě deset tisíc, které patří jenom tobě. Nechápeš to? Je to přece docela jednoduché, jako když sázíš vajíčka na pánev.”

„Jenže ta mohou být shnilá,” řekl Manuel.’

Peníze, půda, ovce — to vše bylo pro Rodriga něčím docela jiným než pro něho, něčím, co se dalo jenom těžko definovat. Manuel i teď myslel na ty zmačkané modré a zelené bankovky ve své peněžence z voskovaného plátna, na ten kousek země kolem svého domu pod skalním mysem v Remolinu, na stádo, které sám odchoval. Rcidrigovi se ale pod rukama rozrůstalo do takových rozměrů, které pak už sám nedokázal přehlédnout. Bylo mu z toho až úzko, i když se mu na druhé straně zase zdálo, že to s ním a s Tomášem myslí Rodrigo dobře.

„Proč to vyprávíš zrovna nám?” zeptal se ho. „A proč ne taky Armandovi, Beltranovi a těm ostatním?”

Rodrigo na okamžik zaváhal.

„My dva jsme přece staří kamarádi. A když chceš začít opravdu ve velkém, pak na to sám nestačíš. Armando tohle nechápe, můžeš do něho hučet, jak chceš. A Beltran je příliš chamtivý. Jakmile ho neudržíš na uzdě, nevvdržíš s ním. Ale ty, myslel jsem si, ty to určitě pochopíš. Mohli bychom to spolu jako chovatelé někam dotáhnout. Ty, tvůj Tomáš a já.”

Znělo to opravdu jako přátelská nabídka. Manuel vrhl pohled na chlapce. Pomohlo by mu to na jeho cestě? A co mělo být s Armandem a Beltranem, s Gilem a Pakem?

„Rozmysli si to,” řekl Rodrigo. „O podrobnostech, jak na to, bychom si ještě promluvili.”

„Dobrá, promyslím si to.”

Zřejmě to nebyla taková odpověď, jakou Rodrigo očekával.

„To bys tedy měl.” Znělo to, jako by se Rodrigo cítil dotčen.

Manuel hleděl ještě chvíli za Rodrigem, jak odchází po břehu. Kdyby faganové uměli se stádem, pak by mohli zůstat na ostrově. Jenže: Znal Rodrigo nějakou lepší cestu, a co mělo být nadále s ním a s Tomášem? Možná že to byl právě Rodrigo, který do toho všeho viděl nejlíp. Každopádně mu už asi sotva kdy někdo přijde s takovou nabídkou, jakou mu právě udělal Rodrigo.

„Musíme vyrazit,” ozval se vedle něho Tomáš.

VII

Bylo to jako dřív. Seděl u vesla, chlapec na přídi, a Carola se prodírala proti větru. Příboj byl vytrvalý a dorážel na ně dlouhými, vzdutými vlnami, které se přes ně občas s duněním převalily, takže museli co chvíli odčerpávat vodu. Člun reagoval na sebenepatrnější záběr vesla. Usilovně se snažili nepřiblížit se příliš k pobřežním skálám. Proudy byly mezi ostrovy záludné, zejména za přílivu a odlivu, kdy se měnily doslova od hodiny k hodině. Po chvíli však mohli rozvinout pomocnou plachtu, jejíž lano svíral Tomáš, zatímco Manuel třímal lano hlavní plachty, aby ji mohli ihned svinout, jakmile by je začaly ohrožovat prudké nápory větru útočícího z hor. Teď unášely Carolu vlny a přestala nabírat vodu. Museli sice bedlivě sledovat, co se děje, ale jinak se jim plulo docela pohodlně.

Mezi ubíhajícími mraky se občas vynořilo slunce. Hned nato proplouvali hustou clonou náhlé dešťové přeháňky. Manuel viděl před sebou chlapcův týl. Tomáš hleděl pozorně vpřed. Carola se činila. Byla to dobrá plavba.

Tomáš na poslední chvíli ještě ledacos do člunu naložil: několik balíčků makarónů, sůl, pár nožů a také čerstvě poraženou ovci. Manuel na to nic neřekl, a také Rodrigo mlčel. Nakonec zastrčil ještě hřeben a kapesní zrcátko, a i když spolu od chvíle, kdy vypluli, ještě nepromluvili., věděl Manuel celkem bezpečně, proč má chlapec tak naspěch. Teď měli vítr v zádech, bylo tedy trochu klidu k tomu, aby si mohli promluvit.

„Máš ji rád, vid?” oslovil Manuel ten zátylek pod bujnou, takřka modročernou chlapcovou kšticí. Chlapec se zarazil a přerušil tak na okamžik pohyb, jímž se pokoušel stočit člun víc doprava.

„Ano,” odpověděl pak.

Život si zřejmě dovoloval ty nejkrkolomnější žerty. Manuela nikdy ani v duchu nenapadlo, že by se jeho vlastní příběh mohl takhle na jeho synovi opakovat. Peníze prý propůjčují křídla, jak tvrdil Rodrigo, a Manuel se na tenhle ostrov vydal především proto, aby poskytl synovi příležitost. A teď to najednou vypadalo, jako by byl Tomáše prostě jenom odvezl k Peine. Tím si ale chlapec přivázal k nohám pouze olověné závaží; člověk se nestal svobodnějším, když žil s Indiánkou.

„Jak je to už dlouho, co se vrátila z misijní stanice zpátky ke svým lidem?” zeptal se.

„Asi tak půl roku.”

Teprve několik měsíců tedy. Má ještě šaty, které nosí bílí. Časem ale nevyblednou jen tyhle šaty, nýbrž také vzpomínka na dřívější život, takže nakonec bude zase Jagankou jako kdysi. Jestli vůbec přežije. Život obyvatel ostrova Ohňových ostrovů je tvrdý, a jí musí připadat zvlášť krušný. Třeba by se Peine, kdyby ji poslal s Tomášem pryč, docela ráda vydala na nějaký čas do Remolina, než se tady všechno vyjasní. Chvíli se touhle myšlenkou obíral, i když věděl, že byla k ničemu. Ať už Peine smýšlí jakkoliv, určitě by v tomto okamžiku své lidi neopustila, stejně jako se Santiago nezřekl svých Onů, když se u Rio del Fuega dostali do křížku s chovateli ovcí.

„Je to hezké děvče,” řekl. „A určitě zná a umí všechno, co žena znát a vědět má.”

Tomáš k němu otočil hlavu. Celý zářil. Určitě mu už delší dobu ležela v hlavě otázka, jaké stanovisko asi otec k Peine zaujme.

„Bojí se tě. Říká, že bílí muži nemají rádi, když jejich, synové sdílejí svou chýši s indiánským děvčetem.”

„Tvá matka byla Jagankou jako ona.”

Ne, nebylo to řešení, posílat Tomáše s Peine do Remolina, ať se na to díval z té či oné stránky. V tamté chatrči zemřela Carola ještě mladá. Jisté bylo v daném okamžiku jenom to, že by měl k Peine zaujmout příznivější stanovisko. Za své první návštěvy v jejich táboře s ní nemluvil, i když viděl, že Tomáš má oči jenom pro ni. A pak nechal Tomáše odejít k Jaganům samotného, jako by to byla jenom jeho záležitost. A sám prozatím tu dívku poznal také jenom očima, ne duší.

A přece. Mnohé se změnilo od chvíle, kdy si přivedl Carolu. Nedovedl sice říct, v čem ta změna spočívala, ale byla tu. A musil by i Tomáš zaplatit svou daň, kdyby si vzal za ženu Jaganku? A jak by ti dva měli žít — jako běloši, či jako domorodci z Ohňové země? Nechtěl, aby se jeho syn pro tohle děvče stal Jaganem. Znovu mu vytanula Rodrigova nabídka. Peníze. Třeba to byla ta správná odpověď. S křídly člověk doletí, kam chce.

Opět se stočili trochu víc k severozápadu, neustále sledujíce pobřeží, a vtom začala z hor padat úplná hradba neproniknutelné mlhy, která zahalila les i pobřežní skály a řítila se rovnou na ně. Oba si uvědomili nebezpečí ve stejném okamžiku, a oba také současně svinuli plachty. A pak už se do nich opřel vichr. Kroupy, smíchané s obrovskými sněhovými vločkami, je tloukly do šíjí, moře se zpěnilo a Carola se počala na vlnách divoce zmítat. Ohňová země na ně vycenila své zuby a pokoušela se je přelstít, ale ani tentokrát se jí to nepodařilo.

Opřeli se do vesel a snažili se udržet Carolu v kursu, takže vlny valící se na ně zezadu probíhaly pod člunem. Manuel cítil, jak na jeho tváři roztávají kroupy a sněhové vločky a jak mu ledová voda stéká pod límec. Pouhých pět minut, a bylo po všem. Jenom moře zůstávalo vzduté. Znovu napjali plachty.

„Když to nepůjde jinak,” řekl chlapec, „zůstanu nějaký čas u Jaganů. Když to dokázala ona, tak já taky. Totiž, kdyby nemohla přijít k nám.”

I když tuhle možnost vzal sám také v úvahu, přeci jen se teď Manuel lekl, jak daleko už chlapec ve svých úmyslech zašel. Tomáš přece znal život Jaganů, neměl ve zvyku mluvit lehkovážně o věcech, o kterých nic nevěděl.

„Jestli chce ona k tobě nebo ty k ní, není rozhodující. Dostaneme-li se s nimi opravdu do křížku, nepůjde ani jedno, ani druhé.”

Jagana ze syna mít nechtěl. Kvůli tomu se s ním nevydal z té samoty pod skalním mysem Remolina. Jakmile se jednou přidá ke Kumbudenčisovi, mohlo by se stát, že mu bude cesta zpátky uzavřena jednou provždy.

K srážce prostě dojít nesmí. Teď, když tak seděl s chlapcem v člunu, zdálo se mu to dokonce možné. Proč by se konečně tentokrát neměl jednou prosadit rozum!

Dosud viděl všechno až příliš očima bělocha. Musil ale najít cestu, kterou by se mohli vydat všichni. Kumbudenčis, Santiago i Peine. Aby nikdo nenechal ostatní na holičkách, jagan šel ale teprve tehdy, když s ním šla také jeho duše.

Byli už skoro na místě. Když stáčeli člun do hluboké, táhlé zátoky, vynořila se v dáli na moři mezi ostrovy loď, malý, ale silný parník. Manuel ihned poznal siluetu minolovky. Upřeně se tím směrem zahleděl, držadlo vesla zaklesnuté pevně pod paží. Valdivia se nacházela hluboko na jih od svého obvyklého kursu. Figueres už zřejmě obdržel konečné rozkazy.

Přes značnou vzdálenost viděl, jak železná příď parníku proráží zelené hřbety vln, rozstřikujíce mohutným obloukem do stran bílou pěnu. Na okamžik zazářilo slunce, voda se zablyštěla olověným leskem a zasklená okénka minolovky zazářila jako řada ohnivých očí.

Na Valdivii museli dalekohledem vidět i je. Figueres také určitě černou příď Caroly bezpečně poznal. Nad komín se vznesl bílý oblak páry, chvíli kroužil ve vzduchu, než jej vítr roznesl do všech stran, a pak k nim zdálky dolehl zvuk lodní sirény. Na břehu vzlétli s křikem rackové.

Záliv se nedal od ústí celý přehlédnout. Jakmile však uviděli tábor Jaganů, všiml si Manuel ihned, že počet chýší zřejmě od poslední Tomášovy návštěvy zase vzrostl. Musilo jich přibýt ještě nejméně šest či osm. A třebaže kolem pobřežních skal postávalo několik mužů hledících směrem k nim, působil tábor přeci jenom vymřelým dojmem. Jaganové uhasili ohně. Ani z jedné chatrče nestoupal onen tenký proužek kouře, jímž šířili po ostrovech, ať se již nacházeli v táborech nebo plavili ve svých člunech po moři, příslib tepla.

Vzhledem k neklidnému moři nebylo nikterak lehké dosednout s Carolou měkce na písek, nikdo jim však nevyšel do vody vstříc. I Jaganové, kteří až do této chvíle stáli poblíž přístaviště, se rozutekli.

Vyložili všechno, co přivezli, a posadili se, stejně jako poprvé, na tábořiště. Něco se musilo stát. Manuel nechtěl zajít ke Kumbudenčisovi, dokud si nebyl jist, že jej vyslechne. Nejlépe by ovšem bylo, kdyby Kumbudenčis přišel k nim. Ani k Santiagovi nechtěl před zraky všech zajít. Ten se už ocitl jednou v situaci, kdy musil odpovídat na otázku, při kom že vlastně stojí, při svých lidech, nebo při běloších. A tak seděli, Tomáš a on uprostřed prostranství, hleděli před sebe na zem a čekali. Cítili samozřejmě to zvláštní napětí ve vzduchu. Tentokrát však chyběly ony zvědavé pohledy, ono šuškání, které se ozývalo hned z té, hned z oné strany, a čas se vlekl úmorně, aniž kdokoliv vzal na vědomí jejich přítomnost.

Ani teď nestoupal z žádné chýše k nebi dým. Jako by byl tábor naježil’ nepřátelsky své ostny na všechny strany.

Manuel uvažoval, zda by neměl proti svému původnímu záměru přeci jenom zajít ke Kumbudenčisovi, když uviděl Peine. Využila patrně času, aby se přikrášlila. Jaganové vlastnili obvykle jenom to ošacení, které měli právě na sobě. Peine ale zřejmě pečlivě uchovávala, co si přivezla z misijní stanice. Každopádně měla na sobě zase ty modré šaty a přes ně kabátek, na nohou boty, především však měla pečlivě vyčesané vlasy.

Manuela bodlo maličko u srdce. Už jednou si položil otázku, zda se Carola přece jenom neměla tenkrát vrátit ke svým lidem. Tohle děvče tady, které umělo určitě plavat jako ryba, které nepochybně dokázalo ve své kánoi vzdorovat jakékoliv záludnosti moře a které by dokázalo přežít i za podmínek, za nichž by devětadevadesát ze sta bílých mužů určitě bídně zahynulo, působilo na něho v tuto chvíli bezmocně a ztraceně. Nebylo-li Remolino pro Carolu to pravé, kde je psáno, že pro Peine neexistuje nic lepšího než jaganská chýše? Přitom ovšem věděl, že si dnes oblékla to nejlepší nejen kvůli Tomášovi, ale také kvůli němu. A jestli mezi Jagany žije zase teprve půl roku, pak pro ni musí být mnohé víc než těžké.

Přišla k nim a usedla vedle nich na bobek. Obyčej vyžadoval, aby všichni několik minut mlčeli. Tím zřetelněji viděl pohledy, které si vyměňovala s Tomášem. Oba měli oči jenom pro sebe. Ne, Tomáš od tohoto děvčete neupustí.

„Znal jsem otce na Navarinu, u nichž jsi žila,” přerušil Manuel mlčení.

„A já tě tam viděla,” odpověděla Peine.

Oči měla sklopené, jak se slušelo na jaganské děvče, když mluvilo s cizincem. Ale měla příjemný hlas. Nemohl si na Peine jaksi vzpomenout.

Byli to dva angličtí pastoři, kteří na Navarinu vedli po” deset let misijní stanici. Jaganové sem mohli přijít, na jak dlouho se jim zlíbilo, a zase odejít, kdy se jim zachtělo. Nikdy se tu však nezdržovalo víc než šest rodin najednou. Sám už ovšem takové dva, snad i tři rokv Navarin nenavštívil. Jaganové nazývali i tyhle dva Angličany otci. Pro ně mezi katolickými a protestantskými kněžími žádný rozdíl neexistoval.

„Pročpak tě nevzali s sebou na sever?” Byl zvědav, zda by, se byla zpěčovala.

„Jeden z nich zemřel. Moc kašlal a byl stále hubenější. Ten druhý odjel o několik týdnů později.”

Byl to rub misijní práce a všech pokusů zavést mezi jagany civilizaci. Dříve nebo později nakonec vždycky každý z těchhle samaritánů kapituloval. Romantikové, kteří o životě na Ohňové zemi věděli jenom z doslechu, obvykle hodně brzy, u těch ostatních to trvalo déle. Ale s několika málo výjimkami kapitulovali nakonec všichni. Prostě zmizeli, a to, co třeba i zdárně začali, nechali jednoduše být. Jejich chráněnci, přinejmenším ti z nich, kteří už k civilizaci přičichli, zde však zůstali v daleko horší situaci, než v jaké se nacházeli předtím. Co bylo tomuto děvčeti platné, že umělo nosit šaty jako běloška?

„Byla bys s ním šla ráda?” zeptal se jí.

A ona odpověděla: „Bylo nás pět.” Říkalo se, že nechtěla nechat ostatní na holičkách. Peine žila v misii poměrně dlouhou dobu, ale byla stále ještě Jagankou.

„Jsi správné děvče,” řekl. Zvedla teď hlavu a usmála se. Nevěděl ovšem, zda to nebylo proto, že mluvil tak starosvětsky.

Kputkem oka uviděl přicházet Santiaga. Šel pomalu a zdánlivě bez zvlátšního cíle, jak to vyžadovala přijímací ceremonie. Dával si načas, víc než posledně Kumbudenčis. A měl s sebou silný luk a toulec se šípy, jako by chtěl naznačit, že je připraven mluvit, ale také bojovat. Zůstal před nimi stát a důkladně si prohlížel mrtvou ovci a ostatní dary.

„Přicházíme jako přátelé,” řekl Manuel tak nahlas, aby to slyšel nejen Santiago.

„Jste naši přátelé,” odpověděl Santiago.

Posadil se proti Manuelovi, a Peine i Tomáš využili příležitosti, aby se ztratili. Peine běžela navzdory svým dlouhým šatům a botám lehce, takže jí Tomáš sotva stačil. Dokud tu seděla, pohybovala se a mluvila jako běloška. Jakmile se však dala do běhu, byla už zase pravou Indiánkou.

„Kde je Kumbudenčis?”

„Má z tebe strach. Kvůli těm ovcím, které vám zabili.”

Oba teď mluvili tišeji.

„Nebyli to ale Kumbudenčis.ovi lidé,” řekl Santiago. „Byli to ti cizí. Přišlo jich ještě sedmnáct, ale osm jich zase odjelo. Kumbudenčis má přesto strach, že obviníte jeho.”

Zdálo se, že Santiago přece jenom něčeho dosáhl. Starý muž počínal chápat, že by bylo lépe, kdyby nechali ovce na pokoji. Jeho vliv byl ale omezený — v každém případě se vztahoval jen na jeho vlastní lidi. Cizí, kteří sem byli přilákáni kouřovým znamením, se mu sotva podřizovali.

„Těch pět, kteří to udělali, tady stále ještě je,” řekl Santiago. „Ostatní se k vašemu stádu ani nepřiblížili. Zůstanou na naší části ostrova. Těch pět to ale udělá znovu.”

Manuel už měl na jazyku, aby se tedy Santiago nebo ještě lépe Kumbudenčis postaral o to, aby i oni zmizeli.

Tak by však jednal běloch. Kumbudenčis by nikdy neporušil pravidla pohostinství, a určitě by taky nedovolil, aby tak učinil někdo jiný. A ovce byly velkým pokušením. Aby je mohli zabít, k tomu Jaganové nepotřebovali ani luky Onu. Takovou ovci totiž mohli skolit klidně oštěpem na ryby nebo kyjem.

„Všichni teď mají strach.” Manuel rozpoznal v Santiagových slovech starost. „Říká se, že Jaganové se už nebudou smět neustále stěhovat z ostrova na ostrov. Prý budou muset všichni odejít do misijní stanice na Dawsonu. Někde došlo zase k srážce. Proto mají Jaganové žít už jenom na Dawsonu.”

Byla to celá řada novinek, která se na něho sesypala. Manuel nedokázal ještě odhadnout, zda to byly novinky dobré či zlé, co mohly znamenat pro Kumbudenčise a co pro něho, pro Tomáše a pro Peine. Přítomnost Valdlvie tak hluboko na jih od Magalhaesova průlivu však potvrzovala, že na těchto zprávách asi něco bude. A jisté bylo i to, že se Jaganové báli vydat na Dawson.

Santiago stále ještě mluvil.

„Říká se, že se mezi ostrovy pohybuje loď, aby z nich Jagany odvezla, i kdyby nechtěli.”

Santiago proti němu seděl už zase jako Indián. Nic z toho, čemu se naučil mezi bělochy, mu teď nepomáhalo.

„Seberou prý jim čluny, aby nemohli z Dawsonu uniknout. Pak už ale taky nebudou moct lovit a budou muset žít z toho, co jim poskytnou otcové.”

To byly tedy ty rozkazy, které Figueres dostal. A Manuel věděl, že je Figueres bez ohledu na to, co si o nich sám myslí, taky splní. Uniforma se mu za ta léta stala kusem života.

„Proto jsme taky uhasili ohně,” zaslechl Santiagův hlas. „A někteří jsou už pryč. Třebaže je tu hodně ovčího masa. Chtějí do zálivu Ponsonby a na souostroví Wollaston. Tam všude je pobřeží pro parník nebezpečné, nemůže se k němu tedy jen tak snadno přiblížit.”

Jaganové se báli jít na Dawson. Pro Manuela však byla představa, že by se tam mohli usadit, lákavá, i kdyby se museli vzdát svých člunů. Dříve či později — a pravděpodobně spíš dříve — tak jako tak jejich kočovný život skončí. A bylo by to také přijatelné řešení pro ně pro všechny. Jenže by zase nemělo dojít k tomu, aby Peine rovněž odešla se svými lidmi, a s ní tedy i Tomáš.

„Proč vlastně nechtějí na Dawson?”

„Mají prostě strach. Třeba jsou to jenom řeči, třeba je to ale všechno ještě daleko horší. Říkají, že Jaganové na Dawsonu umírají. Jsou prý to salesiáni, kteří tam vedou misijní stanici. Také u Rio del Fuega byla salesiánská misie. Otcové tam dělali, co bylo v jejich silách. Mnoho Onů k nim však neodešlo.” Santiago znovu pokrčil rameny. „Své první boty a kalhoty jsem dostal od salesiánů.”

Alespoň pro něho se nezdál Dawson něčím tak strašným. Manuel se rozhodl, že se Kumbudenčise ještě jednou vyptá. A kdyby nakonec přece jenom šlo všechno hladce a Jaganové se přese všechno odstěhovali na Dawson dobrovolně? Pak by se Peine necítila nucena jít s nimi.

„Guanak je stále míň,” řekl Santiago. „Ještě pár týdnů, a na ostrově nebude ani jedno. Ani mušlí není moc.”

Dříve — dávno než taková situace nastala — nasedli Jaganové do člunů a pluli dál. Teď se k něčemu takovému vůbec nepřipravovali.

„Bojí se odejít,” řekl Santiago. „Kdyby je mezi ostrovy překvapil ten parník, nemohli by se nikam schovat. A kdyby narazili na bílé lovce kožešin, určitě by se to od nich ti na lodi dozvěděli. Proto chtějí Kumbudenčis a ostatní zůstat. Říkají si, žes přece taky Jagan, takže bys je se svými přáteli snad nezradil.”

„Nesmějí nám ale brát naše ovce.”

„Jenomže musejí také jíst,” odpověděl Santiago.

Oba se na chvíli odmlčeli. Byl to tedy Figueres, který je připoutal k tomuto ostrovu. Měli jenom jednu volbu: bud Dawson, nebo zůstat tam, kde právě byli.

„Kumbudenčis na tebe čeká,” řekl Santiago. „Ale má strach. Ví, jak to skončilo s Ony u Rio del Fuega.”

Když šel Manuel k chýši, zahlédl v zálivu dva jaganské čluny. Jeden z nich se zřejmě právě vracel z moře. Všichni tři muži v něm pádlovali z plných sil, a kromě toho napnuli ještě malou plachtu. Zdálky cosi volali, ale Manuel jim nerozuměl. Mezi muži a ženami, kteří se opět shromáždili na břehu, se ozvalo ulehčené mručení a pak se rozutekli, jako by byli čekali jenom na tuhle zprávu.

Kánoe zřejmě sledovala Valdivii v bezpečné vzdálenosti a teď se vracela se zprávou, že nebezpečí už pominulo.

V druhém člunu seděla Peine s Tomášem. Peine ovládala na zádi pádlo, zatímco Tomáš se krčil s dlouhým, štíhlým oštěpem v ruce na přídi. Oba lovili v mělké vodě ryby a Tomáš si přitom počínal dosti nešikovně. Několikrát vrhl oštěp, aniž zasáhl cíl. Peine se hlaholivě smála. Když zahlédla na břehu Manuela, sklopila hlavu, a jako by se najednou cele soustředila na ovládání člunu, aby Tomáš mohl zase mrštit oštěpem.

Podivuhodná směs, v téhle Peine. Zacházela s pádlem a řídila člun jako pravá Indiánka. Jaganské děvče by ale dříve nikdy ani nenapadlo smát se muži, kterému činilo potíže zasáhnout oštěpem rybu. Když byla s Tomášem, chovala se však skoro jako běloška, v Manuelově přítomnosti z ní ale byla rázem zase Jaganka.

Kumbudenčis se ve své chýši právě chystal rozdělat oheň. Klečel před kulatými železnými kamínky, do nichž hodil z hrnce, v němž se udržoval oheň, několik doutnajících loučí a na ně suchou pryskyřičnou nať, a pak začal z nadmutých tváří usilovně foukat. Za chvíli vyšlehl malý plamínek, který rychle sílil. Kumbudenčis přiložil první polínka. K stropnímu otvoru stoupal slabý sloupeček dýmu. Manuel jej pozorně sledoval.

„Velká loď je pryč,”’řekl.

Kumbudenčis klečel před ohněm. Pohlédl zespoda na Manuela a pak se vztyčil. „Jsou to zlí křesťané.”

Manuel se posadil proti němu. „Proč vlastně nechceš na Dawson k otcům salesiánům?”

Kumbudenčis zavrtěl hlavou. V jeho jinak bezvýrazné tváři se zračily strach a starost.

„Tam to pro Jagany není dobré.”’

Jako by na tuto otázku všichni odpovídali dohodnutými slovy. Jenže se z nich člověk mnoho nedozvěděl.

„Otcové salesiáni vám dají maso. Dost masa pro všechny. A také oblečení a mnoho jiného.”

Poblíž Remolina se před lety pokusili usadit jaganskou rodinu. Ta se ale vůbec neuměla v tom domku, který jim postavili, zařídit. Už proto, že dosud byli zvyklí házet odpadky do ohně, a teď nevěděli, kam s nimi. Brzy bylo v domku špíny až běda. Nakonec si vedle něho postavili zase tu svou kuželovitou chýši z kmínků a kožešin. Dřevěný domek pak používali jako zásobárnu. A potom najednou zmizeli, zpátky na moře a na ostrovy. Vrátili se prostě ke svému starému způsobu života. Znamenalo to ale, že tomu bude vždycky tak?

„Zlí křesťané,” řekl Kumbudenčis ještě jednou. „Jaganové na Dawsonu umírají.”

„Víš o někom, kdo odešel do misijní stanice a pak tam zemřel?”

Kumbudenčis mlčel. Seděl tu se svěšenými rameny. Jeho strach byl upřímný. Dalo se však těžko říct, zda se opíral o skutečnosti, či zda jej živily pověsti.

„Nechceme na tu velkou loď,” řekl konečně. „Když přijdeme o své čluny, jak máme potom lovit? Na Dawsonu nejsou ani stromy, ze kterých bychom si mohli postavit nové kánoe.”

Třeba byl právě tohle důvod jejich odporu. Strach o čluny a to, že by pozbyli možnost pronásledovat tuleně a delfíny, jak to dělali po celý život. Vzít jim tohle všechno znamenalo tolik jako je uvěznit.

Stařec tu seděl nehybně, Manuelovi však neušlo, že ho bedlivě pozoruje. Chtěl vědět, zda bude pomáhat jim nebo Figueresovi. Na pahýlech větví trčících ze stěny chýše visely malé otýpky chrastí a váčky. Ty obsahovaly vše, co Kumbudenčis na tomto světě vlastnil. A přece se zdálo tak těžké najít pro Kumbudenčise a hrstku jeho lidí někde kousek místa. Nechtěli si dát ukrást duši.

„Nezradíme vás lidem na té velké lodi,” řekl Manuel. „Na tomto ostrově můžeme žít jak my, tak vy.”

Až příliš se holedbal. Zdálo se však, že nejschůdnější bude přece jenom Rodrigova cesta. Snad se nakonec dá několik Jaganů najmout jako pastevci, protože bez protislužeb by asi Rodrigo ani ostatní nebyli ochotni neomezenou dobu odvádět Jaganům ovčí maso jako nějaký poplatek.

„Můžete tu chytat ryby a lovit na moři. A my vám dáme bílá guanaka. Nebudeme se přibližovat k vašemu táboru, a vy se budete vyhýbat místům, kde se pasou naše ovce. Tam jsou zase naše loviště.”

Snad mu takhle bude Kumbudenčis rozumět lépe, jestliže nebude tvrdit, že jim patří ovce, nýbrž loviště. Také Onové a Jaganové si odjakživa vzájemně vymezovali svá loviště. Strach určitě Kumbudenčisovu touhu dohodnout se s nimi posílí. Nikdy ale nepochopí, nač potřebují tihle cizinci tolik guanak, víc, než by jich mohli kdy sníst. Manuel hleděl do toho vrásčitého, starého obličeje s úzkýma očima, přes něž spadaly šedé chomáčky vlasů, a ptal se sám sebe, zda Kumbudenčis v tomto okamžiku řadí i jeho mezi ty zlé křesťany.

„Nesmíte se prostě přibližovat k bílým guanakům.” Snažil se mluvit přísně, ať už si o něm Kumbudenčis myslí co chce. „Jinak budeme o svá loviště bojovat, a také bychom přivolali ty lidi z velké lodi na pomoc. Za-chováte-li se ale tak, jak říkám, dostanete od nás maso.”

Kumbudenčis civěl upřeně před sebe. Cesty bílých mužů jsou zvláštní, myslel si asi.

„Musíte udělat to, co říkám.” Manuel pozvedl hlas. „Nikdo z tvého tábora nesmí lovit na naší straně ostrova. Ani ti cizinci, které jsi přivolal znamením kouře.”

Viděl, jak se Kumbudenčisovy oči ještě víc zúžily. Žádat po Jaganovi, aby porušil zásady pohostinství, to bylo přece jenom příliš.

„Z masa, které vám poskytneme, můžeš ale těm cizincům dát kolik chceš,” dodal Manuel. Tady bylo to ožehavé místo. Žádal totiž něco, co prostě odporovalo veškerým životním zásadám Jaganů.

„Jsme vaši přátelé. Přineseme vám maso,” opakoval znovu Manuel. „Musíte ale udělat, co ti říkám.”

Chtěl to Kumbudenčisovi vštípit, jenže jeho slova vyzněla příkřeji, než měl původně v úmyslu, skoro jako výhrůžka. Poseděl ještě chvíli u ohně, ale žádný rozhovor se už nerozvinul. Pokud stařec vůbec odpovídal, tedy jenom jednoslabičně. Svým způsobem určitě pochopil, že to, co mu Manuel říkal, bylo ve skutečnosti vlastně ultimátem. Kumbudenčis ho tentokrát také nevyzval, aby u něho zase strávil noc.

Manuel asi minutu uvažoval, zda má s Tomášem odplout ihned. Ale pak se rozhodl, že snad bude přeci jenom lépe, promluví-li ještě jednou se Santiagem. Když přecházel tábořiště, všiml si, že ze všech kuželovitých chýší opět stoupá k večernímu nebi dým.

Zvedal se vítr. Na jihozápadě zářilo nad obzorem, bledé světlo. Bude zase vichřice. Dokonce i v tomto hlubokém zálivu příboj zesílil. Dnes v noci se nebudou moci v žádném případě vrátit. Dohladka obroušené oblázky a menší valouny mezi pobřežními skalisky rachotily pod tlakem dorážejících vod, které se valily vzhůru po pláži a zase zpátky.

Také Jagani byli zmítáni silami, kterým nerozuměli. Kumbudenčis se sice snažil pochopit bělochy, nikdy se mu však nepodaří uvažovat jako oni. A Santiagovi nepomohlo ani o krok dál, že tak uvažovat uměl.

A on sám? Celá desítiletí se vždycky znovu dostával do styku s Jagany, a dokonce s nimi občas, vždy po nějakou dobu, žil. Co se však dal na chov ovcí, co si dal zapsat do Rodrigovy černé knihy své jméno, stal se pro Jagany najednou docela jiným člověkem. A přitom znělo jeho přání dnes stejně jako dřív: trochu té jistoty pro sebe, a především pro Tomáše, a žádnou škodu pro druhé.

Stál tu a rozhlížel se po zálivu, v němž pomalu dohasínaly poslední paprsky bledého denního světla, a pokoušel se představit si, jak by byl asi jednal, kdyby byl s Tomášem přišel na ostrov jako lovec a kupec kožešin, a pak se tu objevil ne Rodrigo, jeho přítel a partner, nýbrž nějaký cizinec, a ten začal na ostrov přivážet stále více ovcí. Ani v tom případě by Kumbudenčisovi nedokázal pomoci. Co se jemu a jeho lidem dělo teď, k tomu musilo dříve nebo později tak jako tak dojít, ať už by k tomu dal podnět Rodrigo, on sám, nebo někdo třetí.

Zvedl kámen, rozmáchl se a pak jím mrštil, jak jen uměl nejdál. Moře však bylo příliš neklidné, než aby poznal, v která místa kámen dopadl. Přes to přese všechno by si byl přál, aby to nebyl on, kdo tuhle lavinu uvedl do pohybu tím, že sem zavedl Rodriga. Kamení na pláži rachotilo pod sílícím náporem vln stále hlasitěji.

Santiago na něho už čekal.

„Můžeš zůstat přes noc u mě.” Pravděpodobně věděl, že Kumbudenčis tentokrát Manuelovi svou chatrč nenabídne. On sám sdílel svou s jedním Onou. Čikiol byl Santiagův dobrý přítel, jak Santiago Manuela několikrát lámanou španělštinou ujistil. Sám teď nosil kožešinový plášť a čapku, jaké nosili Indiáni kmene Ona, jenom tváře si nepomalovával. To, co kdysi vlastnil z bělošského ošacení, podlehlo zřejmě už všechno dávno zkáze.

„Pracovali jsme spolu na jedné haciendě u Rio del Fuega,” řekl Santiago. „On tam ale přišel až ke konci. O několik měsíců později bylo všemu konec. Museli jsme oba koukat, abychom se ztratili.”

Hořel tu otevřený oheň. S přibývajícím soumrakem vichřice skutečně zesílila. Tu a tam pronikl vichr škvírami jen chatrně potažené stěny a způsobil, že oheň plápolal neklidně. Santiago pekl tři velké kusy guanačího masa.

„Zbylo jenom jedno stádo,” řekl, „patnáct, možná osmnáct zvířat, víc ne.”

Jakmile tahle přirozená zásoba masa dojde, nezůstane Jaganům už o moc víc než ty ovce. Také ryb a mušlí znatelně ubývalo.

„Přijeďte k nám,” odpověděl Manuel. „Ty, Čikiol a všichni, kteří jste už pracovali na ovčích farmách. Potřebujeme víc rukou. A pak bude dost ovčího masa. Pro všechny.”

Teď už to došlo tak daleko, že nadháněl Rodrigovi laciné ovčáky. Jenže by bylo opravdu všechno mnohem snazší, kdyby Jaganové nepředstavovali stálou hrozbu.

„Nebýt dobré mezi bílý křesťan,” řekl Čikiol hlubokým, drsným hlasem.

Manuel viděl, jak Santiago svádí boj sám se sebou. On i Čikiol udělali u Rio del Fuega své zkušenosti. Nechtěl Kumbudenčise přemlouvat, aby se nakonec jenom opakovaly. Pochopil ale také, že na tomto ostrově nemohou bělochům ustoupit. Opustit ostrov však také nemohli, v tom jim bránil Figueres.

„U Rio del Fuega to určitou dobu přece docela šlo,” řekl Manuel. „Proč by to tedy nemělo jít tady stále.”

Ucítil Santiagův pohled. U Rio del Fuega byli Onové sami, zde by měli přinejmenším dva přátele, jeho a Tomáše.

Na chvíli zavládlo ticho.

„Já to zažil,” odpověděl Santiago nakonec. „Dokud je člověk u vlastních lidí, tak si myslí, že to půjde. Jakmile se ale octne u bílých, pak to najednou už nejde.”

„A co chceš jinak dělat? Na ostrově už nebude brzy ani jedno guanako, a na Dawson Kumbudenčis nechce.”

Santiago svraštil čelo. Určitě v duchu vypočítával, co všechno mluví proti.

Začalo pršet. Od moře sem vytrvale dorážela vichřice. Do stěn chatrče hlasitě švihal déšť.

„Nebýt dobré mezi bílý křesťan,” řekl Čikiol ještě jednou,

„Sám tomu ani dobře nerozumím, co se to vlastně tenkrát u Rio del Fuega stalo,” odpověděl Santiago pomalu, „Ani pro bílé pastevce nebylo dobré, že patroni dělali rozdíl mezi námi a jimi.” Třel si čelo, jako by z něho chtěl vymazat špatné vzpomínky.

Život Onu a Jaganů byl skromný a tvrdý, jeho zákony ale vždycky pochopitelné. Jak se teď měl Čikiol naučit chápat cesty bělochů, když je nemohl pochopit ani takový Santiago?

„Zpočátku bylo všechno mezi mnou a ovčáky v pořádku. Proto také přišlo víc mých lidí na Rio del Fuega. Ale patron jim začal platit míň než bílým, protože prý ovcím tolik nerozuměli. A těm bílým zase říkal, že Onové jsou lacinější, že tedy bude najímat raději je. Pak došlo ke konfliktu, a to potom začal patron platit také bílým pastevcům míň, protože prý ho přijdou draho indiánští lovci, které potřebuje k jejich ochraně. Ne, ani bílým pastevcům nepřinesla ta roztržka nic dobrého.”

Všichni tři se na chvíli odmlčeli. Ani Santiagův příběh nebyl nijak přímočarý. Doba jednoduchých, přímočarých příběhů zřejmě už dávno skončila.

„Tady jsem ale patronem i já,” řekl Manuel. „A také Rodrigo je patron. Tady k žádnému konfliktu nedojde, budou-li Jaganové rozumní.”

Vždyť nikdo na tomhle ostrově nechtěl vlastně nic jiného než trochu té bezpečnosti, teplou chatrč a kus masa. Obtíž byla zřejmě jenom v tom, že se nemohli shodnout, jak na to.

„Co si počnete, když nechcete jít k nám?” zeptal se Manuel. „Žít na jednom ostrově dvěma různými způsoby, to přece natrvalo nejde. Buď tedy všichni jako Jaganové, nebo všichni jako my.”

V tomto okamžiku si vlastně nebyl tak jist, že se sám v životě bílých vůbec ještě vyzná. Protože Santiagův příběh se dal skutečně jenom těžko pochopit.

Ten přihodil do ohně několik tlustých polen, aby se dal ráno zase snadno rozdělat.

„Ne,” řekl pak, a jeho hlas zněl stejně temně a hrdelně jako Čikiolův, „ne, dva různé životy vedle sebe, to opravdu nejde.”

Čikiol stál mlčky vedle něho. Byl to mladý a silný muž, Ted však měl ramena svěšená jako Kumbudenčis, a jeho oči byly vyhaslé.

VIII

Meteor připlouval a zase odplouval a pokaždé přivážel víc a víc ovcí. Byla to tisícihlavá, žravá záplava, která se valila po ostrově a pohlcovala stále víc půdy. Všechny vypadaly stejně, některé byly trochu větší, některé menší, ale byly to prostě ovce.. Přesto však stejné nebyly. Byly to totiž ovce Beltranovy, Pakovy, Gilovy, a především Rodrigovy.

Tomu jako by rostlo všechno přímo pod rukama. Manuel pro něho našel tenhle ostrov, ostatní mu sehnali v Magallanesu peníze, aby mohl nakupovat stále víc ovcí, a byl to zase Manuel, který přemluvil Indiány, aby dělali ovčáky.

V Rodrigově černé knize bylo všechno zaznamenáno. Gilovy a Pakovy podíly se smrskávaly. Jejich věčné zálohy a výlety do Magallanesu se jim teď mstily. Zato Armandovy a Manuelovy podíly se neměnily, a Beltranův dokonce malinko vzrostl. Beltran pracoval za dva, do všeho by se byl nejraději vrhal najednou, a Rodrigo poctivě a spravedlivě zaznamenával každou sebemenší práci do své knížky. Sám toho zvládl podstatně míň než Beltran, jeho tempo by prostě nevydržel, i kdyby byl chtěl. Ale právě jeho podíl rostl nejrychleji. Narůstal nákupem stále většího množství ovcí jako kaluž za nekonečného deště. A přitom Rodrigo nekupoval ani za vlastní peníze.

Prvními z tábora Jaganů, kteří přišli požádat o práci, byli skutečně Santiago a Čikiol. Meteor přivezl i koně, vzdálenosti mezi jednotlivými pastvinami se totiž zvětšovaly a také jednotlivá stáda vzrůstala. Mohli teď Onům poskytnout i jezdecká zvířata. A sehnali také kalhoty, protože v kožešinovém plášti se v sedle špatně sedělo. Na boty si však Čikiol zvyknout nemohl.

První dny připomínali oba andské lišky uprostřed smečky psů. Zejména Čikiol se svým bezvýrazným obličejem, kterým se mihlo pochopení jenom tehdy, když Santiago dělal prostředníka. Možná že se právě proto tvářil tak strašně důstojně. Oba si přinesli své silné, dlouhé luky.

Rodrigo rozhodl, že je bude vyplácet sám. „Dám vám, co sami potřebujete, a kromě toho maso pro vaše lidi. Samozřejmě až uvidím, co zvládnete.”

Čikiol důstojně mlčel. Santiago pokrčil rameny a vrhl krátký pohled na Manuela. Ten Rodrigovi ovšem neřekl, co Santiago vyprávěl o Rio del Fuegu, zdálo se však, že určité věci mají všude stejný průběh. A najednou si byl Manuel jist, že Rodrigo by těm dvěma nikdy nepřidal. Z nějakého důvodu se mu právě v tomto okamžiku vybavilo, jak spolu před několika týdny zápasili a jak mu Rodrigo nastavil nohu. „Hlavní věc je vyhrát.” Sám nevěděl, kde se v něm tahle nedůvěra vzala. Vždyť mu Rodrigo přece dokázal, že je jeho přítelem.

Gil i Paco vzali přítomnost obou Indiánů mlčky na vědomí. Celé vyjednávání však sledovali pozorně, a Manuel je pak zahlédl, jak spolu v ústraní sedí a jak se polohlasně, aby je nikdo neslyšel, dohadují.

„On je patron, a ti si to rozhodují. My jsme jenom pastevci, a Indiáni…” Jaké závěry z toho Paco vyvodil, tomu už Manuel nerozuměl.

Armando neříkal vůbec nic, neudělal však v příštích dnech ani krok, aniž by si byl připnul revolver, a na delší cesty si bral s sebou dokonce pušku. Santiaga a Čikiola pozoroval nedůvěřivě a dalo se snadno poznat, jak horečně mu to v hlavě pracuje. Pak se ale přece jenom zdálo, že si na ty dva pomalu zvyká.

Přispělo k tomu určitě i to, že Santiago znal skutečně všechno, co bylo třeba na takové ovčí farmě znát. A Čikiol se učil rychle. Stačili na každou práci.

Potíže dělal jenom Beltran. Právě on, který ještě před několika týdny tvrdil, že měl mezi Indiány přítele.

„Když to prospěje stádu, tak můžou zůstat,” souhlasil.

Něco mu vsak na celé věci nevonělo, protože několik dní nato došlo k otevřené rozepři. Nejdřív mezi ním a Rodrigem. Beltran tvrdil, že se Rodrigo vzmáhá na jeho účet. Že sice pracují všichni společně, ale protože Rodrigo vlastní už skoro tolik zvířat jako všichni dohromady, znamená to, že pracují za něho. Jsou to přece především jeho ovce, které pasou, a bude to tedy zase především jeho vlna, která naplní nové sklady. A sám potřebuje také skoro tolik pastvin jako všichni ostatní dohromady.

Seděli po dlouhém dni v temné chatrči osvětlené slabou září ohně z otevřených dvířek sporáku. Všichni byli unaveni, na opravdovou hádku vlastně příliš unaveni, a Beltranův hlas zněl zarytě. Ostatní jenom poslouchali. Tahle zem, o kterou tu šlo, je stravovala. Žádala si všech jejich sil a jen váhavě se jim podřizovala. Mohli se dřít a plahočit od rána do večera celé dlouhé dny, až se jim námahou všechny svaly chvěly, a znát nebylo takřka nic. Les, pastviny i moře zahlazovaly stopy jejich úsilí a zdálo se, jako by byli ještě vůbec ani nepoužili seker. Jestliže to byl právě Rodrigo, který neklesal, tedy nikoliv proto, že by si byl snad pořídil křídla, ale proto, že si na práci dokázal najmout cizí ruce.

„Domluvili jsme se přece,” řekl, „že každý může mít tolik ovcí, kolik chce a kolik bude krmiva. To platí pro vás stejně jako pro mě.”

„Jenže to není spravedlivé.”

„Ale domluvili jsme se tak.” Rodrigo si poklepal na kapsu své bundy, ve které měl svou černou knížku. „A tak to také stojí ve smlouvě.”

Gil a Paco nabírali lžícemi fazolovou polévku s každodenním přídělem skopového masa. Představa, že by tihle dva mohli od banky v Magallanesu získat peníze na nákup ovcí či něčeho jiného, byla prostě směšná.

„Všechno, co děláš, je tady zaznamenáno.” Rodrigo si znovu poklepal na kapsu. „A taky vše, na co jsme si plácli. Nebo jsem se tě snad už pokusil napálit?”

„Ta tvoje zatracená smlouva, ta to přece všechno zavinila. Když postavíme přistávací můstek, pak jej používáš především ty. Pastviny obsadí taky zase především tvoje stádo. Všechno slouží hlavně tobě, jednoduše proto, protože máš největší stádo. Tobě stačí, aby ses držel tý svý smlouvy, a my prostě musíme pracovat na tebe.”

„Já zato ale zase platím největší podíl za každou plavbu Meteoru.” Rodrigo si přizval na pomoc prsty, aby vypočítal své zásluhy. „Náklady na Santiaga a Čikiola hradím ze své kapsy. Právě proto, že mám nejvíc ovcí. A když se to vezme kolem a kolem, tak hlídají vlastně ty vaše.”

„Náklady na ty tvý divochy?” Beltranův hlas byl plný žluči. „A kolikpak jim platíš? Protože to jsou hlupáci, tak si myslíš, že můžeš klidně napálit i nás.”

V Santiagově a Čikiolově tváři se nepohnul ani sval. Oba soustředěně jedli svou polévku. Tentokrát ale určitě rozuměl i Čikiol.

„Drž zobák,” řekl Manuel. „Rodrigo má pravdu. A komu se to nelíbí, může jít.”

Uvnitř však musel přiznat, že v jednom měl Beltran pravdu — bez Santiaga a Čikiola by byl Rodrigo své stádo zvětšovat už nemohl. A že byli laciní, o tom nebylo nejmenších pochyb. Celou dobu musil myslet na to, co Santiago vyprávěl o Rio del Fuegu. Někdy to vypadalo tak, že Indiáni z Ohňové země museli vždycky vyjít jako poražení, ať dělali co dělali. Jenže byli daleko horší patroni než Rodrigo. Jemu přece udělal takovou přátelskou nabídku, jíž by se vyřešila i ta záležitost s Tomášem a Peine. Jakmile zjistí, jaké stanovisko zaujali Kumbudenčisovi lidé, odpoví Rodrigo. Taková příležitost se mu už nikdy nenaskytne.

Po tomhle rozhovoru byl Beltran Santiagovi a Čikiolovi neustále v patách. Ve všem, co ti dva dělali, hledal hnidy, zle si utahoval z jejich oblečení, z toho, jak seděli, chodili nebo mluvili, a vůbec se zdálo, že prostě chce vyvolat hádku. Manuel ho několikrát sjel, ale moc to nepomohlo. Santiago a Čikiol to zařídili jakoby náhodně tak, aby byli vždycky spolu.

Pět šest dní po té slovní potyčce s Rodrigem odjeli oba Onové na koních na sousední pastviny. Chvíli nato si osedlal svého koně také Beltran. Manuel si všiml, že si připnul i revolver. Počkal, až Beltran zmizel z dohledu, a pak se za ním s Tomášem pustili.

Nemuseli dlouho hledat. Beltran se opravdu vydal za Santiagem a Čikiolem, a zřejmě zase vyvolal hádku.

„Neodpovídáš, protože máš asi strach!”

Beltran a Santiago seděli na koních tváří v tvář proti sobě. Santiago se ani nehnul a také nic neříkal. Čikiol se svým koněm trochu ohnul, aby se alespoň jeden z nich dostal z Beltranova zorného pole.

„Prej jste mistři na nože,” ozval se Beltran a jeho hlas skoro přeskakoval. „Tak si to pojďte se mnou rozdat. Pro mě za mě třeba oba.”

V tu chvíli zaslechl dusot kopyt za svými zády. Otočil proto hlavu, ale uvědomil si svou neopatrnost a honem se zase zadíval na Santiaga. Ten se ani nepohnul. Seděl teď v sedle trochu volněji, a také Čikiolův strakoš se uklidnil.

„Co že mají zkusit?”

Manuel pobídl svého koně těsně k Beltranovu, až se ho málem dotýkal.

„Ty si přece jejich kamarád, snad ti teda řeknou, kolik bílejch oddělali u Rio del Fuega.”

Manuel se na chvíli zahleděl do Beltranovy tváře. Odrážel se v ní vztek a zákeřnost zvířete zahnaného do úzkých. Co jej to za těch několik týdnů mohlo tolik změnit?

Nenáviděl Indiány od chvíle, kdy začalo jít o jeho měšec? Přišel na ostrov, aby tu zbohatl, a byl přesvědčen, že mu Santiago a Čikiol stojí v cestě.

„Myslím, že bude líp, když se vrátíš ke své práci,” řekl Manuel. „A nebude-li ti ještě něco jasné, tak přijď ke mně. Já už ti vysvětlím všechno, co potřebuješ vědět.”

Beltranův pohled uhnul k Tomášovi, pak zabloudil k oběma Onům, a zase se k Tomášovi vrátil.

„Já úplně zapomněl, že ten tvůj parchant je sám víc Indián než běloch. Ten by si určitě s nožem taky…”

Manuel udeřil tak prudce, že Beltran na nějakou obranu nestačil ani pomyslet a těžce se skácel z koně. Jak tak ležel na zemi a díval se vzhůru na něho, bylo Manuelovi jasné, že by snad v tomto okamžiku dokázal i zabít.

„Jestli k něčemu mezi tebou a těmi dvěma dojde, ať už k čemukoliv, tak si tě vypůjčím. A pak jsi na řadě ty.” Sám slyšel, jak teď i jeho hlas zněl hrdelně. Mluvil stejně jako Santiago a Čikiol.

Pak opět uviděl Tomáše a úplně se lekl. Chlapec se svým koněm mezitím zamířil mezi koně Santiagova a Čikiolova, a jak tu teď všichni tvořili sevřenou řadu, připomínali spíš bratry. Stejně temné obličeje, stejně napjaté držení těla, jako by se chystali ke skoku, a v očích cosi, jako by si byli vědomi toho, že budou muset vždycky o svá práva bojovat. Také lidi jako Beltran tedy mohli svým způsobem udělat z Tomáše Jagana, zejména když k tomu přistoupí jeho cit k Peine. A především v téhle věci si bude muset Manuel udělat jasno, než Rodrigovi cokoliv přislíbí.

Beltran skočil znovu na koně a uháněl pryč. Hleděli za ním a určitě věděli všichni čtyři, že tím všechno neskončilo. Že to byl teprve počátek něčeho.

Ještě téhož večera si Manuel vzal Tomáše stranou. „Můžeš sem to děvče přivést, když opravdu chceš,” řekl mu. „A můžete si tady spolu postavit chatrč.”

Celé dny doufal, že si to chlapec rozmyslí. Proto mu to nechtěl ulehčovat tím, že by o tom začal sám. Ted však uznával, že k tomu bude muset nechat dojít. Nechtějí-li ti dva od sebe upustit, pak bude nejlépe, pokusí-li se žít spolu jako běloši. Nezalekne-li se ovšem Peine v poslední chvíli toho, že bude muset opustit své lidi.

Tomášův obličej se rozzářil. „Oba to chceme.”

Manuel se před svým synem trochu styděl. Odkud však měl Tomáš vědět, že až do této chvíle stále ještě skoro doufal, že by se Peine mohla zpěčovat.

„Je to dobré děvče,” řekl. „Myslím, že ti bude i dobrou ženou.”

A v tomto okamžiku už zase přesně věděl, jak to bylo s Tomášovou matkou. Tyhle jaganské dívky byly svým bílým mužům, dokud nezemřely, vždycky dobrými manželkami. A pokud okolnosti donutily nějakého bílého muže zůstat mezi Jagany, zemřel většinou ještě rychleji.

Tomáš stál pořád ještě před ním a díval se na něho. Na nějaká velká slova si nepotrpěli. Manuel však věděl, že kdyby toho byl chlapec schopen, jistě by jich teď použil. A znovu si všiml, jak velmi se podobá Carole. A otázka, zda z něho bude velký chovatel ovcí, jej zaměstnávala zřejmě ze všeho nejméně.

Přesto se Tomáš vrátil zpátky sám, když příště odplul s napnutou plachtou k táboru Jaganů. Určitě to pro Peine nebylo lehké, opustit své lidi. I ona chtěla vědět, co bude s Kumbudenčisem a ostatními.

Bylo tu však především spousta práce, zejména s ovcemi, které bylo třeba hnát z jednoho pastviště na druhé, ale také s ohradami, které museli neustále nastavovat, jak jednotlivé pastviny rozšiřovali. Manuel měl v úmyslu prohlédnout si důkladněji sousední ostrovy, ale vůbec se k tomu nedostal. Bylo toho tolik, co by se mělo udělat, ale toho, co za den nakonec stihli, bylo proti tomu, co zvládnout chtěli, tak směšně málo, že se někdy všechno jejich úsilí zdálo zcela marné.

Celé tři týdny nespatřili ani na chvíli slunce. Pršelo skoro bez ustání. S neúnavnou vytrvalostí útočil na jejich ostrov jihozápadní vítr, jako by chtěl smést do moře i ten les a všechno, co v něm žilo.

Meteor přivezl velké role ostnatého drátu. Čas kvapil, i na horní pastvině, za lesem, bylo třeba stavět ohrady. Od časného rána do pozdního večera byli vystaveni nepohodě, po celý den z nich doslova kapala voda, vlhko jim pronikalo až pod kůži, byli jím nasáklí jako houby, a zdálo se jim, že snad už nikdy opravdově neuschnou.

Byli teď rádi, že měli Santiaga a Čikiola — dva páry paží, to už opravdu něco znamenalo. Jen pro Beltrana jako by od onoho dne, kdy se s nimi dostal do křížku, neexistovali. Stejně se choval i vůči Tomášovi a Manuelovi. Manuel jej dvakrát překvapil, jak hučí do Armanda, jako by ho chtěl o něčem přesvědčit. Každodenní zkušenost však vykonala své — Armando si už nepřipínal revolver, když opouštěl chatrč.

Nejtěžší prací za celou tuhle dobu bylo zřídit cestu z pobřežních pastvin k novým pastvinám na druhé straně lesa. Neměla to ovšem být jen pěšina pro jednoho či dva jezdce či soumary s rolemi ostnatého drátu, nýbrž bezpečné spojení mezi pobřežím a pastvinami na kopcích, krátce cesta, po níž by bylo možno hnát rychle celé stádo ovcí vzhůru do hor, nebo — jakmile by napadl sníh — opět zpátky na pobřeží.

Manuel to zkusil nejdřív zase s ohněm. Jenže v lese nenašel ani neneové keře, ani vřes. Půda, stromy, a dokonce i nebe — to všecko jako by bylo z vody, takže se plameny ne a ne pořádně rozhořet, třebaže na to obětovali celou svou zásobu petroleje.

A tak se tedy s klením jali prosekávat les podél koryta onoho potoka, jímž se Manuel a Rodrigo pustili před časem poprvé vzhůru do vnitrozemí. V důsledku neustálého deště v něm však voda tak stoupla, že museli práce zanechat.

V těchto dnech k nim přibyli z indiánského tábora ještě dva Jaganové. Také oni trochu rozuměli chovu ovcí; z nějakých důvodů, o nichž však mlčeli, se z farem na severu vrátili raději zase zpátky ke svým lidem. Santiagův a Čikiolův příklad dodal však zřejmě odvahy i jim. Nebo to snad byla chuť na skopové maso? Kumbudenčisův tábor totiž neustále narůstal. Nějakým záhadným způsobem se po ostrovech musila rozšířit zvěst, že u něho se lze nasytit i v těchto dobách, za nichž bylo kvůli Figueresovi nebezpečno lovit v té změti průlivů mezi ostrovy. Tím ale zároveň vzrůstala potřeba čerstvého masa mezi Jagany. Rodrigo zaměstnal oba, aniž přitom tentokrát ztratil jediné slovo. Ostatně by byli tak jako tak šťastní, kdyby se jim podařilo sehnat dvakrát tolik nových pomocníků. Samozřejmě s výjimkou Beltrana.

Tihle dva noví se ukázali přesně takovými pracanty, jaké potřebovali. Byli hotovými mistry starého jaganského umění, jak přimět sebemokřejší dřevo, aby se rozhořelo. Nějakým záhadným způsobem — skoro se zdálo, že snad svým zrakem dokáží proniknout i tou nejhustší clonou vegetace — se jim podařilo objevit celou kolonii odumřelých buků bohatě prorostlých lehce zápalnou houbou, takže navzdory neustávajícímu dešti oheň přece jenom rozdělali. A pak vlekli k ohni uprostřed lesa, neúnavně z kopce do kopce, mrtvé kmeny, aby se měly plameny čím nasytit. Nad ostrovem se znovu rozprostřel hustý dým a lačné rudé plameny vykusovaly cestu. Čtyřiadvacet hodin denně měli co dělat, aby tento oheň udrželi při životě, a ten pak za ně vykonal jejich práci.

Uběhl nějaký čas, než se Tomáš mohl zase vydat do tábora Jaganů. Manuel věděl, že se tentokrát bude musit rozhodnout, zda Peine přijde s ním. Setkala by se tu už se’ čtyřmi ze svých lidí.

Jednoho člena jejich společenství však plameny úplně vyděsily. Kdykoliv zahnal vítr oblaka dýmu až k tábořišti, začal se Kolumbus chovat jako pominutý. Divoce mávaje pahýly svých křídel pobíhal zmateně po pláži, pak se vrhal do vody, chvíli se vzdaloval od břehu, ale nakonec se přece jenom zase vrátil, aby celý ten tanec do omrzení opakoval, jako by ostatní na břehu vyzýval, aby s ním prchli do bezpečí mořských vln.

Uplynuly dva dny, a Tomáš nebyl ještě zpátky. Bylo odpoledne a Manuel stál u přístavní lávky. Moře se vzdouvalo a ze zataženého nebe se na ostrov co chvíli snášely proudy vod. Na šedých vlnách se stále ještě nikde neobjevovala černá příď Caroly s napnutou bílou plachtou. Jen Kolumbus se sem v mžiku přihnal, jako by doufal, že alespoň tenhle dvounožec se rozhodl upláchnout N s ním.

Právě si toho malého chlapíka posadil na koleno, když za sebou zaslechl Rodrigovy kroky. Zdálo se, že chce ještě jednou přezkoušet pevnost lávky, kterou teprve včera definitivně dokončili. Procházel se mezi trámovím, lomcoval jím, jenže to bylo pevně zapuštěno mezi skálami. Ani fošny, do nichž si opíral vší silou, se nehnuly. U téhle lávky bude moci Meteor klidně přistát a vykládat náklad.

Pak se Rodrigo na chvíli zastavil u Manuela, a znenadání řekl jakoby jen tak: „Přemýšlels o tom?”

A najednou Manuel věděl, že sem Rodrigo vůbec nepřišel kvůli tomu můstku, nýbrž kvůli téhle otázce. Znovu se mu nabízela ona velká, lákavá příležitost. Ostatně se na tento ostrov s Tomášem vydali proto, aby si tu zařídili lepší život. A přesně tohle jim Rodrigo nabízel.

„Ano,” odpověděl. „Důkladně jsem si to promyslel.”

Vytrvalost, s jakou se na něho Rodrigo se svým návrhem obracel, byla novým důkazem Rodrigova přátelství. Mohl by si s ním však plácnout teprve tehdy, až by věděl, co bude s Peine a Kumbudenčisem. I když tato výhrada pramenila spíš z citu než z rozumu, protože k čemu by to Jaganům bylo, kdyby on odmítl?

„Myslím, že necháme všechno zatím tak, jak to je, dokud se celá situace trochu nevyjasní.”

Po Rodrigově tváři se mihl stín. Manuel si znovu všiml, jak velmi se i on za ty týdny na ostrově změnil. Tváře měl zarostlé šedočerným strniskem vousů, a také pohublé. Třebaže nepracoval tolik jako ostatní, stravoval ostrov i jeho síly. Nic mu nešlo dost rychle. V tomhle byl stejný jako Beltran. Ale Manuel si právě teď plně uvědomoval, v čem spočíval rozdíl mezi těmi dvěma. Beltranova nedočkavost byla bezúčelná, neměl pevný cíl, zatímco Rodrigo věděl vždycky přesně, co chce. A působil stále vlastně takovým dojmem, “jako by se byl za ovčáka jenom převlékl. Jako by ve skutečnosti byl něčím docela jiným.

„Já to nechápu,” řekl teď. „Z tisíce by se nenašel ani jeden člověk, který by se zdráhal. Já to opravdu nechápu.” Znělo to naléhavě. Skoro jako by prokazoval laskavost Manuel Rodrigovi, kdyby na jeho nabídku přistoupil, a ne naopak.

Manuel hledal správná slova. Tohle všechno byly pro něho docela nové věci, něco, s čím se v životě dosud nikdy nesetkal, nemohl se prostě opřít o žádné zkušenosti, jenom b své pocity, a ty mu napovídaly, že Kumbudenčis a Peine prostě z nějakého důvodu nejdou dohromady s tím, o co usiloval Rodrigo.

„Měl bys myslet víc na svého syna.”

Manuel posadil Kolumba opatrně na prkna lávky, a ten kolem nich začal hned s divokým třepotáním svých kraťoučkých křídel pobíhat.

„To právě dělám. Jestli se Tomáš vrátí, přiveze si s sebou pravděpodobně to jaganské děvče.”

Trvalo celou minutu, než Rodrigo našel odpověď.

„Měls vůbec někdy dojem, že bych já snad měl něco proti Jaganům?”

Jeho hlas teď ale zněl jaksi jinak. Obezřele. Určitě by svému synovi nedovolil, aby si vzal Jaganku. A proto se Manuel právě v tom okamžiku s konečnou platností rozhodl, že vyčká, až jak se rozhodne Peine.

„Zeptej se Beltrana,” řekl. „Ten tomu přece rozumí víc než já. A i jinak je to přesně ten muž, kterého potřebuješ.”

Rodrigo zavrtěl hlavou.

„Je to dobrý ovčák, v tom máš jistě pravdu, ale špatný partner. Jednoho dne si vezme takové sousto, že se zalkne. Počkal ještě chvilku, a když Manuel neodpovídal, pokrčil rameny. „Nemusíme to přece rozhodnout zrovna dnes, když myslíš, že potřebuješ ještě pár dní na rozmyšlenou.”

Zřejmě mu na tom opravdu záleželo. Rodrigo ještě asi minutku nerozhodně postával, pak ale v náhlém návalu zlosti nakopl Kolumba, který kolem nich neúnavně kroužil, a pak se na podpatku otočil.

Manuel za ním hleděl. Právě z Rodrigových úst znělo podivně, co tu opět říkal o Beltranovi. Byli si ze všech ostatních tady nejpodobnější. Ale snad je rozdělovala právě tahle okolnost. A jestli se teď ukáže, že oni a Kumbudenčisovi lidé nemohou opravdu žít na jednom ostrově vedle sebe, jaký postoj by pak od něho Rodrigo asi očekával? Manuel doufal, že se přece jenom všechno obrátí k dobrému a že pak bude moci přijmout Rodrigovu nabídku. Možná že se jej Rodrigo také, pokud jde o Jagany, naučí časem lépe chápat.

Meteor přivážel na dalších plavbách stále víc ovcí. Pokaždé na ostrov vychrlil po novém přístavním můstku nová stáda, která se čile a s bekotem rozbíhala po pastvinách. A byly to ovce, které je poháněly a které po nich žádaly stále víc. Rodrigo však jako by pokaždé přímo ožil, když dorazil nový náklad.

„Pastviny už víc ovcí neuživí,” varoval Manuel. „V tomhle roce nesmíš stáda dál zvětšovat.“

Rodrigo vzhlédl vzhůru po svahu, kde zuhelnatělé kmeny stromů značily průsek, kudy za několik dnů poženou větší část ovcí na nové pastviny.

„Tam je místa dost pro všechna stáda světa.”

„V zimě leží na kopcích sníh. Nemůžem chovat víc ovcí, než pro kolik jich stačí krmení tady dole.”

„Do té doby budeme mít nové pastviny.”

Po obou stranách přístaviště se teď podél břehu rozprostíraly pastviny. Pohled na ně jako by Rodriga přímo opájel. Přitom byla půda těmi nespočetnými drobnými kopýtky už zcela rozryta, dalo se tedy čekat, že potrvá týdny, než se pastviny zase vzpamatují. Rodrigo chtěl prostě růst, a to za každou cenu. A věřil pevně, že se mu vždycky podaří sehnat dostatek půdy i ovčáků, které pro svá stáda potřeboval.

Uplynul den od chvíle, kdy jej Manuel takhle marně varoval, když tu je vyděsilo jakési neznámé, mohutné houkání.

Podobalo se to spíš jakoby vytí vycházejícímu z průduchů nějaké obrovité velryby. Ozývalo se z moře, utichalo, aby vzápětí znovu nabylo na síle, rozechvívalo vzduch a pohlcovalo všechny ostatní zvuky. Ticho, které se vzápětí nato rozhostilo, bylo tak hluboké, že je až bolelo v uších.

Poblíž ostrova stála Valdivie. Moře bylo neklidné, vlny se tříštily o ocelové boky minolovky, jako by je stačil zkrotit dotek tohoto kovového trupu. Rachot motorů bylo slyšet až na břeh. Přitom pracovaly pouze natolik, aby proti silnému příboji udržely loď na místě. Minolovku to zřejmě nestálo mnoho námahy, aby se svým zavalitým, mohutným tělem obstála proti rozbouřenému moři. Pouze její příď se lehce pohupovala zprava doleva a naopak. Teď dokonce rozeznali látkou zakrytá děla na přední i zadní palubě.

Z parní píšťaly na komíně se vznesl bílý obláček. Ocelové vytí znovu rozčíslo vzduch v širokém okolí a přeskakovalo z ostrova na ostrov, jako by Valdivie chtěla ohlásit svou přítomnost po celé Ohňové zemi.

Beltran se s rozkročenýma nohama pevně postavil na přístavní můstek, jako by chtěl ukázat, že zde je země v pevných rukách. A také Rodrigo neměl zřejmě tušení, jak si má tuto návštěvu vysvětlit.

„Mysleli si pravděpodobně, že ten dým z vypalování lesa pochází z nějakého tábora Jaganů. Kouř je většinou znamení, že někde nablízku jsou Jaganové,” řekl Manuel. Všiml si samozřejmě toho, že na můstek nepřišel ani Santiago, ani žádný jiný z jeho lidí. Měli vážné důvody raději se příliš neukazovat.

Z komína Valdivie teď stoupal černý kouř. Ve srovnání s tenoučkými proužky dýmu, jež vystupovaly ze dna jaganských kánoí na jejich pouti od ostrova k ostrovu, působil ještě daleko hrozivěji než kouř, který se valil z Meteoru. Beltran hleděl střídavě z minolovky ke skomírajícímu ohni na svahu a zase zpátky k Valdivii, jako by si chtěl tuhle souvislost vštípit do paměti.

Od lodi se odrazil člun. Dva muži veslovali, třetí seděl na jeho zádi. Člun poskakoval a tančil na vlnách.

Novým přístavním můstkem člun pohrdl, proplul šikovně mezi útesy, pak se jeden z námořníků odrazil, dlouhým skokem dopadl na písek a vytáhl člun z vody.

Muž, který až dosud seděl na zádi člunu, se vydal k nim. Nebýt toho zlata na štítku čepice a na rukávech uniformy, byl by jej Manuel také ihned poznal. Vlastně tuhle návštěvu očekával od chvíle, kdy před řadou dní zahlédl na moři v plavební dráze Valdivii. Figueres kráčel zpříma, jeho těžké námořnické boty skřípavě drtily hrubé oblázky. Pouhý jeden muž — ale on a jeho loď se přesto zdáli být všudypřítomní.

Konečně Figueres došel a přiložil dva prsty k štítku čepice. „Na rozkaz vlády. Minolovka Valdivie na cestě z Lenoxu do Dawsonu s tuctem Jaganů na palubě. Také tady je prý tábor Jaganů, jak jsme se doslechli.”

Ocelová velryba postávala stále ještě přibližně na stejném místě. Chvílemi ji sice proud přece jenom odtlačil o několik desítek metrů zpátky, ale stačilo na chvíli zvýšit obrátky šroubu, a ryba se prodrala zase o stejný kus dopředu. Bylo směšné domnívat se, že by několik nepatrných kánoí z kůry stromů mohlo Valdivii uniknout, když si na ní vylámalo zuby i moře. Figueres neměl při sobě ani zbraň. Nepotřeboval ji. Vždyť loď za jeho zády představovala takovou sílu, jíž se na ostrovech a mezi nimi nevyrovnalo vůbec nic.

„Měli jste potíže s Indiány?” zeptal se Beltran a z jeho hlasu zazněla tajná naděje.

Moře zanechalo ve Figueresově tváři hluboká znamení. A nebylo to mírné moře, a už vůbec ne vlahé větry, které je tam vepsaly. Bylo také těžké cokoliv z ní vyčíst.

„Máme rozkaz dopravit všechny toulavé Jagany na Dawson. Toulavé,” opakoval.

Pohlédl na Manuela a kývl na něho, jako by ho byl zpozoroval teprve teď. Jeho hlas byl tentokrát o něco důraznější, jako by i pro něho samého byl tenhle úřední rozdíl, který se v poslední době zřejmě začínal dělat mezi těmi a oněmi Jagany, nějak důležitý.

„Nejsme tu ještě dlouho,” odpověděl Manuel.

To mohlo znamenat, že ještě neměli dost času, aby se tu porozhlédli, nebo také výzva, aby jim Figueres řekl víc. Každopádně se tím prozatím vyhnul odpovědi na Figueresovu otázku po táboře Jaganů.

Tu se však již vložil do hovoru Beltran: „Bylo už načase, aby nás těch Indiánů někdo zbavil.”

Vrhl rychlý pohled na Rodriga, jako by tím byl právě jemu vytřel zrak, a Rodrigo dodal skoro nedbale, a jako by Šlo o něco docela vedlejšího: „Pár Jaganů tady v okolí máme. Většina z nich pracuje pro nás, a několik jich ještě přibude. Také nás zbavují prašivých guanak, dáváme jim za to ovčí maso. Jsou tu už nějaký čásek, a pravděpodobně tu taky zůstanou nadobro. K nějakým potyčkám mezi námi a jimi ještě nedošlo.”

„Máme rozkaz,” řekl Figueres, „sebrat všechny Jagany, které najdeme na ostrovech, pokud nejsou usedlí nebo nepracují pro bílé chovatele. Tedy jenom potulné Jagany. Na Dawsonu dostanou, co potřebují. Maso, ošacení i střechu nad hlavou.”

I když Figueres hlas nepozvedl, dala se jeho slova přesto takřka nahmatat. Když tak mluvil, člověk ho přímo viděl, jak ty Jagany na Dawson odváží.

„A když nechtějí?” zeptal se Armando.

„Rádi samozřejmě nejdou. Někdy máme obtíže. Až dosud se nám to však vždycky podařilo, a já si myslím, že je to k jejich dobru.”

Znovu se zadíval na Manuela, a ten věděl, že Figueres myslí na svou marnou prosbu, aby mu s tím pomohl.

Jeden z námořníků cosi volal. Napřaženou paží přitom ukazoval kamsi ve směru pobřeží, a to, co se tam zpoza skály vybíhající do moře objevilo, Manuela zároveň potěšilo i vylekalo. Byla to Carola, která mířila k přístavnímu můstku. Černá příď se v taktu vln zvedala a klesala, a nad ní svítila bělostná plachta. Za Carolou však na vodě tančily dva domorodé čluny. I jejich malé, tmavé plachty byly nadmuté větrem. U Jaganů se konala svatba, a tak nyní doprovázeli Tomáše a Peine do tábora bílých. Pravděpodobně si zároveň přijeli pro čerstvé ovčí maso.

„To je syn našeho Manuela.” Rodrigo stále ještě mluvil jakoby jen tak mimochodem. „Vzal si za ženu jaganské děvče.”

Beltranovi, který se užuž chystal, že to vyjádří po svém, zase sklapla pusa. Manuel cítil, jak se na něho oči všech upřely, Figueresovi se nepodařilo skrýt překvapení. Dobře znal Carolu, a znal i jiné bělochy, kteří si vybrali manželku mezi Jagany.

Manuel stále ještě hleděl vstříc člunu s černou přídí a bílou plachtou. Ten byl už dostatečně blízko, aby mohl. Manuel rozeznat, že v něm sedí opravdu dva. Pak si ale najednou všiml, že oba domorodé čluny odpadávají. Změnily kurs, nesměřovaly už k přístavnímu můstku, nýbrž přímo ke břehu, takže zmizí za skálami mezi touto a další zátokou. Také Figueres si toho musil všimnout. Jaganové v kánoích prchali před minolovkou. A právě to byl také určitě důvod, aby se na ně důkladněji podíval, i když jistě věděl, co všechno je pro Manuela ve hře.

„Tak se mi zdá, že se tamti sami asi za usedlíky nepovažují,” řekl Beltran, a teď se v jeho hlase mísil výsměch s triumfem.

Tentokrát neodpověděl ani Manuel, ani Rodrigo. Všichni tu stáli a hleděli na kánoe, dokud nezmizely z dohledu. Jaganové teď pravděpodobně ukrývali své kánoe mezi skály na kraji lesa, aby tu sami vyčkali. Carola byla už tak blízko, že Manuel Tomáše rozeznal. Vedle něho svítily Peininy bílé šaty.

„Při téhle plavbě už nemáme na palubě místo,” řekl Figueres pomalu. „Musíme nejdřív na Dawson dopravit domorodce z Lenoxu. Ale my se vrátíme.”

„Do té doby můžou být už dávno za devatero horami.” Beltran prostě nechtěl dopustit, aby ten skomírající plamínek naděje úplně zhasl.

„Jestli se odsud přestěhují na jiný ostrov, totiž, jestli tu opravdu nejsou usedlí,” odpověděl Figueres, „pak jsou to prostě kočovní Jaganové.”

Pohybovali se v kruhu a teď byli zase tam, odkud vyšli. V této chvíli věděli ale všichni, co bylo pro Figuera rozhodující. Neodejdou-li Jaganové odsud, pak proti nim nic nepodnikne. Jenže Beltran si přál, aby proti nim něco podnikl. Protože chtěl, aby odtud zmizeli.

Carola byla už velmi blízko. Plachty spadly, Tomáš se vyhoupl na můstek, přivázal člun a pomohl Peine ven. Nebýt toho tmavého obličeje a těch modročerných vlasů, vypadala by zase jako běloška. Na každého, komu podala ruku, pohlédla zpříma, a vůbec se pohybovala, jako by celý svůj dosavadní život strávila mezi bělochy. Manuelovi řekla: „Dobrý den, otče.” Z jejího hlasu vyčetl rozhodnutí vycházet s ním dobře, protože Tomáš byl jeho synem.

Snad jen Manuel postřehl, jak těžké to pro ni bylo, působit takovým sebejistým dojmem. Jaganské ženy byly většinou jen služkami než družkami svých mužů. Byl to však Tomáš a jeho láska, co jí dodávalo síly.

Tentokrát jako by byla Beltranovi došla jízlivá slova. Gil si přehodil špačka z levého koutku úst do pravého a zase zpátky. Paco polkl, až mu ohryzek poskočil.

„Máme radost, žes přišla s Tomášem,” odpověděl Manuel. Oba, Peine i Tomáš, jen zářili.

Pak ale Peine přece jenom málem vypadla z role. Rodrigo uchopil raneček, který držela v ruce. Jenže u Jaganů bylo nošení břemen odjakživa věcí žen. Přenechávaly tuhle povinnost mužům jenom tehdy, když byly nemocné nebo už sešlé. Ani Tomáš se nepokusil odebrat jí tohle břemeno. A tak tedy ucukla, jako by se bála, že jí Rodrigo chce uzlík sebrat. Tvář jí potemněla ještě víc, a najednou vůbec nevěděla, kam s očima. Pak se ale přece jenom zase vzpamatovala a vydala se společně s Tomášem, jako by i tohle bylo zcela samozřejmé, za Rodrigem směrem k chatrči.

Dívali se za nimi. Určitě se teď pokoušel každý z nich a po svém nalézt odpověď na otázku, jaký bude asi osud těchto dvou — a nejen jejich — na tomhle ostrově. Manuel ale tuhle minutu přičetl Rodrigovi vysoko k, dobru. Zachoval se jako opravdový přítel.

„Počítám, že asi tak za dva týdny se tu zase objevíme.”

Figueres mu chtěl dopřát ještě trochu času. Nechtěl proti Peininým lidem nic podniknout, dokud opravdu nemusel. Teď tedy bylo na Manuelovi, aby zařídil, co bylo třeba.

Doprovodil Figuerese zpátky k člunu. Byl mu vděčný, ale zároveň bezpečně věděl, že tu Figueres za dva týdny opravdu zase bude.

„Jak to vypadá s tou misií na Dawsonu?”

„Otcové dělají, co mohou.” Figueres o tom zřejmě příliš rád nemluvil.

„Ale mohou toho opravdu dost?”

Figueres se zastavil několik kroků před člunem, v takové vzdálenosti, aby námořníci nemohli slyšet, co si povídají.

„Každopádně je to pro Jagany na Dawsonu lepší, než se dát zabíjet chovateli ovcí. Podle mě spočívá celá potíž v tom, že misie není ještě pro tolik lidí zařízena. Proslýchá se však, že otcové dostanou všechno, co budou potřebovat.”

„Jaganové na Dawson ale nechtějí.”

„Mám své rozkazy,” odpověděl Figueres. „A naučil jsem se jedné věci: že to nejlepší je, když se rozkazy plní.” Pohlédl na Manuela a s důrazem dodal: „Ani na Lenoxu nechtěla většina s námi. Ale na palubě je teď máme všechny.”

Stáli tu proti Sobě, a možná že právě v tomto okamžiku si nejvíce uvědomovali, jak dlouho už jsou přáteli.

„Přeju tvému,Tomášovi jen to nejlepší,” řekl Figueres. „A doufám, že to oba dokáží. Opravdu doufám.”

Pak se pustili pomalu k člunu.

„Jsou to teď něco jako tvoji vlastní lidé, tihle Jaganové na tomhle ostrově, že? Myslím jako kvůli Tomášovi a tomu děvčeti.” Přikývl si a opakoval: „Něco jako vlastní lidé.”

Znovu přiložil dva prsty k štítku čepice, a teď, když byli sami, si neodpustil úsměv. Kdo ho neznal, nebyl by považoval za možné, že se jeho obličej dokáže takhle změnit. Najednou byl tak srdečný a laskavý jako drsná krajina, kterou neočekávaně ozáří slunce.

„Tak za dva týdny,” řekl.

Pak skočil do člunu.

Manuel hleděl za ním. Figueres jemu i Jaganům určitě poskytne dostatečnou příležitost; určitě by však neudělal nic, co by odporovalo rozkazům. Konal svou povinnost a staral se o bezpečnost na ostrovech. Ať už šlo o to, udržet i za nejprudšího jihozápadního větru majáky mezi ostrovy v činnosti, nebo zabránit nějakému krveprolévání mezi domorodci a bělochy.

Člun přirazil k Valdivii. Manuel viděl, jak ti tři muži vylézají po provazovém žebříku. Parní píšťala znovu zavyla. Její zvuk s duněním a jako nějaké raněné zvíře přeskakoval z ostrova na ostrov.

Za její zádí se zvířila bílá pěna a minolovka nabírala rázně na rychlosti. Klouzala podél pobřeží a prorážela vlny zdánlivě bez nejmenší námahy. V sousední zátoce a dál za předhořím ji teď bezpochyby sledují temné nedůvěřivé oči.

Manuel se otočil. Tomáš a Peine se mezitím už vydali nařezat mladé kmínky, aby z nich zhotovili své obydlí. Budou spolu zatím bydlet v indiánské chatrči. Manuela lehce bodlo u srdce. Jejich tábor vypadal už teď napůl jako ovčí farma a napůl jako indiánská vesnice.

Zase ho napadlo, jak to všechno začalo. Noc v pampě, poté co Carvajal, kterého s konečnou platností zdolala ta velká samota, proti sobě namířil revolver. Cena byla vysoká, když se člověk nenaučil včas žít. A právě v této chvíli si také uvědomil, že peníze člověku sice mohou pomoci z místa, že však nepředstavují odpověď na všechny otázky, jak to hlásal Rodrigo. Pro každého člověka existoval určitý bod, který nesměl překročit. Za nic na světě, a určitě ne za peníze. Pravděpodobně právě tohle nakonec pochopil i Carvajal. To už pro něho ale bylo pozdě.

Příštího rána se Manuel s Armandem vydali na koni k vypálenému průseku, aby se podívali, zda by se tudy už dalo vyhnat stádo. Když odbočili z pobřeží, uviděli tučňáka. Ležel v trávě a ani se nehnul. Nad zhrouceným ptákem stála mrchožravá káňata, která se nechtěla dát vyrušit a jen velmi neochotně uhnula o několik kroků, pak se ale přece jenom vznesla, i když jen nevysoko, a přistála na větvi blízkého stromu, zřejmě rozhodnuta vrátit se ihned, jakmile tihle vetřelci zase zmizí.

Byl to už starý tučňák. Teprve když byli už hodně blízko, pohnul hlavou. Přišel na ostrov, aby tu zemřel. Káňata by se na něho určitě vrhla, ještě než by zdechl. Svým obětem vždycky ze všeho nejdřív vyklovou oči.

Tučňák pohnul opět pomalu hlavou. Zaslechl je, ale už je téměř nevnímal. Manuel sáhl po revolveru. Rána se ostře odrazila od blízkého lesa. Mrchožravec s hlasitým třepotáním křídel vzlétl a s nataženou hlavou dosedl na jiný keř stejného stromu. Počká si tu na svou kořist. Tihle ptáci byli podivnou směsicí trpělivosti a chtivosti. Proto také nakonec vždycky dostali to, co mít chtěli.

IX

Meteor přivezl další ovce. Větší část tohoto nového stáda vyhnali na horské pastviny. Ani si nedali tu práci, aby nová zvířata prohnali dezinfekční lázní. Sám Rodrigo připustil, že by ovce mohly níže položené pastviny spást dohola a rozdupat, takže by v zimě už nenašly žádné krmivo.

Zatímco až dosud tvrdošíjně ignoroval všechny výstrahy, byl to teď právě on, kdo pobízel ke spěchu. „Budeme muset prostě ještě pár dnů pořádně zabrat. Nebo snad chcete, aby vám při prvním sněhu polovina stáda uhynula?”

Nebezpečí, že by sem snad mohli s těmihle novými zvířaty zavléct prašivinu, prostě odbyl. „Někdy člověk musí riskovat, nebo se nehne z místa.”

Stádo, které chtěli vyhnat do hor, rozdělili do tří skupin. Bylo to příliš mnoho ovcí, aby je přemístili najednou. Vypálený pruh lesa byl příkrý a po kotníky pokryt popelem. Kopyta koní jej nyní drtila a rozemílala v jemný prach, který ve zvířených mračnech stoupal vzhůru. Tu a tam se povalovaly celé hromady napůl ohořelých kmenů. Z některých dosud stoupaly poslední nitky jemného dýmu. Nejsilnější stromy se ještě držely na svých kořenech, jejich dřevo ale bylo na dřeň zuhelnatělé. Stály tu jako obrovité a náhle zcela zbytečné podpěrné trámy nějaké budovy, která kdysi musela dosahovat až do nebes.

Neuplynula ani hodina, a srst zvířat i tváře mužů byly celé černé. Na některých místech se průsek rozšiřoval, a tu se dostávali rychleji kupředu. Náhle se však cesta zase zúžila, a pak museli dumat, jak tím hrdlem ovce co nejlépe protáhnout. Vždycky znovu se stávalo, že se některé zvíře svalilo, skulilo dolů po svahu a strhávalo s sebou další. Přitom byla ta slabší většinou ušlapána k smrti. Dokonce i koně šli po té příkré půdě pokryté popelem nejistě, a kromě toho museli ovčáci zdolat každou cestu čtyřikrát až pětkrát, aby udrželi stádo ve stejnoměrném pohybu.

Náhoda nebo sám čert tomu chtěl, že právě ten týden, kdy začali s vyháněním stáda, byl nejteplejší ze všech těch týdnů, co už byli na ostrově. Jako na potvoru stálo slunce od samého rána až do večera na nebi bez jediného mráčku, a jen kdesi v dáli na obzoru prozrazovaly nevýrazné kupy mraků, že se nacházejí v Ohňové zemi. Pot jim stékal po tvářích a zanechával na nich světlé stružky, na které se ihned zase usazovala černá vrstva prachu. I ten vzduch se zdál černý a lepkavý. Uvázali si přes-ústa kapesníky.

V poledne si dopřáli malou přestávku, dali si doušek z polní láhve a snědli několik soust. Mezi zuby jim skřípal popel, naběhlým a suchým jazykem v ústech sotva vládli.

Třebaže byl Rodrigo ze všech nejvyčerpanější, přeci se pokoušel je povzbudit. „Do večera máme první várku nahoře. Ostatně už jenom kousek, a pak už ten svah nebude tak příkrý. Půjde nám to snadněji.”

Nikdo neodpověděl. Vyhlídka na další dva takové dny, když ani nevěděli, jak si poradí v nejbližších hodinách, je odvahy spíš zbavovala. Nějak se s tím však museli vypořádat, nic jiného jim nezbývalo, a přesto jako by se každý sval v jejich zedřených tělech bránil po svém. Pro Manuela to kromě toho byla zcela nezvyklá práce. Bylo to něco docela jiného, než klást pasti na lišky nebo číhat na vydry.

Paco si setřel rukou obličej. Protože ruka i tváře byly stejně černé, vlastně tím ničeho nedocílil.

„Jakživ jsem se takhle nenadřel. Já si myslel, že to s Gilem budeme mít na ostrovech snadnější, proto jsme se taky přidali. Pravda, o něco víc tady přece jenom kápne, to zase jo. Ale zato se musíme dřít jako ještě nikdy. Co z tý spousty ovcí vlastně máme!”

„Tady se dřou všichni,” odpověděl Beltran. „Bylo by ti snad milejší, kdyby stádo přes zimu zašlo?”

Tenkrát za první plavby Meteoru, který je měl dopravit na ostrov, si Beltran, Gil a Paco byli rovni. Všichni tři byli prostě ovčáky. Gil a Paco jimi zůstali, Beltran teď však uvažoval jako vlastník.

„Pro žádnýho patrona jsem se nemusil tak dřít,” opakoval Paco umíněně. „Místo abychom to měli lehčí! Peon zůstane holt celej život peonem.”

Tehdy Gil ještě věřil, že se na ostrově bude moci vyspat, kdykoliv se mu zachce. A Paco se těšil na pravidelné flámy v Magallanesu. Oba si prostě chtěli žít trochu lépe, vyhlídka na nějaký budoucí život v hojnosti pro ně nic neznamenala. V nejlepším případě věřili, že se z ovčáka může stát chovatel ovcí, tedy majitel stáda.

Armando neříkal nic.

Nejméně se zdála tahle dřina vadit Santiagovi a ostatním Jaganům. Rodrigo v nich našel přesně takové lidi, jaké potřeboval. Sice s nimi sotvakdy vůbec opravdově promluvil, leda když udílel své příkazy, bez nich by však jeho plány zůstaly pouze vzdušnými zámky. Vždyť se jim podařilo donutit i ten les, ten zdánlivě neporazitelný les Ohňové země, aby jim otevřel tuhle černou cestu.

Odpoledne téhož dne se Beltran přitočil k Manuelovi, jako by byl na všechno už zapomněl. Vynořil se z oblaků černého prachu, přitáhl koni otěže a chvíli se držel vedle Manuela.

„Tohle jeho stádo nás všechny sežere. Z deseti ovcí už jich šest patří jemu. Všechny nás sežere.”

Zdálo se, že Paco a on uvažují přibližně stejně, že však docházejí k rozdílným závěrům. Jisté ale bylo, že snad opravdu nemuseli právě teď hnát celé to velké stádo nahoru do kopců, kdyby se byl Rodrigův majetek tolik nerozrostl. Pro původně dohodnutý počet ovcí by byly určitě stačily pastviny na pobřeží. Manuel viděl před sebou změť poskakujících, trkajících a deroucích se černých hřbetů, jejíž začátek i konec se ztrácel v černých závojích prachu, slyšel bekot a dusot a měl pocit, že i on sám je hnán a strkán kamsi do neznáma těmito vlnitými hřbety.

Tu ale již Beltran dodal: „A to všechno kvůli těm zatracenejm Indiánům. Nejsem proti nim, protože maj jinou kůži — to ne. Měl jsem mezi Indiány dokonce pár kamarádů. Ale protože Rodrigo má toho tvýho Santiaga a ty ostatní, co pro něho pracujou, proto nás může tlačit k zemi a dusit. Já si myslím, že ty Indiány měl přeci jenom odvézt na Dawson, ten kapitán Figueres.”

„Tady má každý stejnou šanci,” odpověděl mu Manuel. V ústech cítil chuť popela. Třebaže i on měl přes ústa uvázaný šátek, měl pocit, že při každém slově ho spolyká plnou hrst.

„Proč si tedy nepořídíš i ty vlastní stádo?” zeptal se Beltran a v jeho hlase bylo znát ironii, kterou na něm Manuel tak nenáviděl. „Protože nemusí Indiánům platit a protože na nákup ovcí dostane půjčku, proto nás může Rodrigo všechny jednoduše vyřídit.”

„On je sám, nás je pět.”

„Pětkrát nic je pořád ještě nic, a jednou víc, to už je o pěknou hromadu víc.”

To, co tady Beltran říkal, mělo svou zapeklitou logiku. Už jen vahou svého stáda je Rodrigo hrozil všechny zamáčknout. Záviselo zcela na jeho vůli, kolikrát Meteor přijede a zase odjede, co přiveze a co zase odveze, a především pro něho se musela zakládat nová pastviště. Dejme tomu, že by to některý z nich chtěl zkusit stejně jako on? Měl by vůbec k dispozici ještě nějaký prostor? Pro Rodriga pracovalo už skoro víc Onů a jaganů než kolik měl bílých partnerů. Tohle byl taky okamžik, kdy si Manuel vzpomněl, co že to vlastně Beltran řekl tehdy o Tomášovi, že ho za to pak musel srazit z koně.

„Je to férová smlouva, kterou máme,” odpověděl přesto. „Nikdo tě nenutil, abys ji podepsal.”

„Ale Indiáni…”

„Dokud to tak Jaganům vyhovuje, nemusíš si stěžovat.”

Přiměl svého koně, aby se na zadních obrátil. To, co Beltran říkal, se samozřejmě nedalo odbýt jen tak mávnutím ruky. Jenže s pravdou zacházel tak, že se před očima měnila v pravý opak. Manuel ho prostě neměl rád.

Již příštího dne se rozpoutal jihozápadní vichr s lijáky. Vzduch už nebyl plný jemného prachu, zato se však půda rázem proměnila v záludné bahno. Zvířata teď padala mnohem častěji, koně se vzpínali a nechtěli dál. A když pak Armandův kůň znenadání uklouzl, přimáčkl jezdci nohu takovou vahou, že potom musel Armando několik dní ležet.

Opravdu nevěděli, zda si mají přát slunce, nebo déšť. Všichni byli už zcela vyčerpáni a nebyli si už jisti, zda to jsou oni, kdo ženou ovce, či naopak, zda nežene je tahle tisícihlavá obluda s nespočetným množstvím nohou, která od nich žádala stále víc a která jejich životy ovládala doslova od rána do večera.

Nejlépe ze všech se držel Tomáš se Santiagovými lidmi. Chlapec se v těchto dnech doslova proměnil v ovčáka. Kamkoliv se hnul, všude ho provázel jako nějaký oblak pach potu, kůže a mokré ovčí vlny. Svou práci vykonával, jako by pro něho žádná jiná nikdy ani neexistovala. Gil a Paco jej už uznávali jako jednoho z nich, stejně tak jako — svým způsobem — i Santiagovi lidé. Beltran a Armando se však Tomášovi vyhýbali.

Tomáš našel na ostrově Peine a byl tu teď doma, a to víc, než kdy dříve v chatrči pod mysem Remolino. Tam už by se snad nikdy nevrátil. Ostatně se Manuel vydal s Rodrigem na tenhle ostrov jedině proto, aby chlapec našel nový domov. Teď ale Manuel opravdu nevěděl, má-li se z toho radovat, či ne.

Tomáš a Peine sedávali večer co večer s Jagany u ohně, vedli jednoslabičné rozhovory proložené dlouhými přestávkami, někdy si také zazpívali staré, monotónní písně. Peine šla s Tomášem, a nemusila přitom opustit své lidi. A díky jí se tenhle ostrov pro ně pro všechny stal také mnohem útulnějším. Až dosud každý do sebe hodil několik studených placek, kdy ho to zrovna napadlo, a večer pak střídavě jeden z nich něco pro všechny uvařil. Skoro pokaždé to byly fazole se skopovým. Teď však na ně vždycky čekalo teplé jídlo, když se za tmy vraceli do svých domovů, a nejen to, Peine jim kromě toho také, kdykoliv to jen šlo, přinášela teplé jídlo i na pastviny. Santiago a ostatní dostali tolik nudlí, kolik chtěli. I Gil, Paco a Armando byli po této stránce spokojeni. Peine udržovala chatrče v čistotě a společně s Tomášem také začala z hliněných cihel stavět pec.

Všechno začínalo vypadat docela slibně. Jenže za dva týdny sem připluje zase Figueres, jak sám řekl.

Uplynulo několik dnů od chvíle, kdy skončili s přesunem ovcí, ztýraná těla a svaly mužů se počínaly opět zotavovat, když se Gil vrátil z horských salaší se zlověstnou zprávou, že několik zvířat je stiženo svrabem. Oddělil je od ostatního stáda. Když se však vydal příštího dne do hor s několika ovčáky, zjistili, že svrabem onemocněla další zvířata. Nejdřív si mysleli, že sem ten svrab zavlekly ty přírůstky, pak ale našli na jednom keři chomáčky chlupů z guanak, což znamenalo, že se ovce mohly nakazit právě tak teprve tady. Každopádně měly projít lázní, než je vyhnali sem nahoru.

Hleděli na zvířata, kterým vypadávaly chlupy v celých chuchvalcích a jež tu stála netečná a ochablá se svěšenými hlavami v husté trávě, kterou ostatní ovce horlivě škubaly. Chvíli všichni mlčeli. Museli ten pohled nejdřív strávit. Nechtěli si to sice přiznat, ale přesto věděli, co to znamená.

Budou muset ovce sehnat zpátky. Byla to chyba, že je včas neprohnali tou lázní proti svrabu, a tak to budou muset udělat dodatečně, jinak se nakazí celé stádo. To by znamenalo ztrátu.

„Zatracený Indiáni!” vybuchl Beltran. „My si je tady vykrmujem ovčím masem, aby vybíjeli guanaka, ale oni si jenom cpou ty svoje panděra!”

Než mu mohl Manuel odpovědět, popohnal Tomáš svého koně o několik kroků dopředu.

„Tady zase štěká jeden pes.”

Beltran byl starší a silnější než Tomáš, ale Tomáš byl přesto rozhodnut rozdat si to s ním. Za jeho zády a s nehybnými tvářemi seděli na svých koních Santiago a oba jaganové. V podobných okamžicích vždycky vypadali, jako by nebyli ani trochu překvapeni, nýbrž jako by se právě odehrávalo jenom to, co dávno očekávali.

Beltran honem spolkl hbitou odpověď, kterou, jak se zdálo, už měl na jazyku, pohlédl z Tomáše na ty dva za ním a zase zpátky na Tomáše a řekl najednou docela klidně: „Máme přece tady s těmi nějakou dohodu, či ne? Můžeme tedy snad požadovat, aby ji taky dodržovali. Nebo ať se klidně seberou a táhnou z našeho ostrova pryč.”

„Těch pár chlupů z guanak může na tom keři viset už celé měsíce,” vmísil se do rozhovoru Rodrigo. Neznělo to ale příliš jistě. Třeba si jenom uvědomil, že nedal na Manuelovu radu a raději riskoval, než by byl to nové stádo vydezinfikoval.

Zase seděli celé minuty mlčky v sedlech a dívali se dolů tím černým průsekem, jímž sem teprve před několika dny stádo přihnali. Pak řekl Rodrigo: „Kdyby sem Santiago přivedl z Kumbudenčisova tábora ještě několik lidí, měli bychom usnadněnou práci.”

Santiago pokrčil rameny: „Může být.”

Měl na sobě kalhoty a kazajku, které pro něho dali přivézt z Magallanesu, k tomu ale kožešinovou čepici Onů. Jaganové si ostruhy připínali na bosé nohy. Všichni tři působili velmi indiánsky. Manuel si v tuto chvíli znovu a ještě pronikavěji uvědomil, jak nesmyslné bylo čekat, že by se snad mohli ze dne na den naučit žít a uvažovat jako běloši.

„Nejlíp bude,” řekl Beltran a byl přitom stále ještě velmi klidný, „když si tentokrát uděláme sami, co je třeba.”

Gilův špaček se přestěhoval z pravého koutku úst do levého a zase zpátky. „K čertu, proč ta guanaka fakt nevystříleli!”

„Nikdy nevybijí do posledního kusu všechna lovná zvířata na jednom území. Dokud na něm totiž zůstane ještě několik zvířat, mohou se vrátit a najdou tam na něm pokaždé zase dostatek masa.”

Manuelova slova jako by nikoho nezajímala. Všichni hleděli upřeně na ten černý, ďábelský průsek, který z nich znovu vysaje všechnu sílu až do dna, a to jen kvůli Rodrigově neopatrnosti nebo kvůli zvykům několika zatracených divochů.

Manuel si vzal na zpáteční cestě Tomáše stranou. „Nic si s Beltranem nezačínej. Když bude takhle pokračovat, dojde jednou k pořádné srážce.”

Zřejmě tahle rada nezněla z jeho úst příliš přesvědčivě. Tomáš, nakloněný v sedle dozadu, protože jeho kůň hledal tápavě cestu po svahu dolů, k němu obrátil obličej.

„Jednou se do toho bude muset šlápnout. Tak, či onak.”

Podobně jako teď Tomáš se před chvílí díval i Santiago a Jaganové. Jako by věděli, k čemu musí dříve či později nezbytně dojít, takže by stejně nemělo smysl pokoušet se tomu vyhnout.

Tomáš se jednou provždy a neodvolatelně rozhodl už ve chvíli, kdy si s Peine postavili chatrč. Učinil z ní tak bělošku, ona však z něho zároveň Jagana. Pokud souhlasilo to, co Manuel četl v očích těch čtyř lidí, tedy to mohlo znamenat jen jedno: Dojde-li tady k něčemu podobnému, co Santiago prožil v Rio del Fuegu, pak tím Tomáš a Peine vlastně rozhodli i o něm. On už prostě žádnou možnost svobodné volby mít nebude. Pokud ji vůbec někdy měl.

Před Manuelem jeli Beltran a Armando a celou dobu spolu polohlasně mluvili.

Rozdílnější dvojici si člověk mohl snad jen těžko představit. Hrubý, násilnický Beltran a opatrný, skoro vystrašený Armando. Oba však lpěli na majetku. To jim také umožňovalo překlenout všechny rozdíly. Ale také pro Rodriga stál majetek v žebříčku nezbytných životních hodnot na prvním místě. Byl to ale přece jenom docela jiný člověk.

K Manuelově překvapení se Beltran v příštích dnech choval klidně. Ani slovem se nezmínil o Jaganech. Ovšem sama práce jim každou hodinu, ano, každou minutu připomínala, že Kumbudenčisovi lidé nevystříleli včas všechna guanaka.

Bylo to ještě horší, než se obávali. Nejen vrstva popela, i sama půda byla teď rozemleta v jemňoučký prach, takže nemohli zvířatům cestou dovolit, aby se nažrala a nabrala dech, a tak byla hladová a neustále se pokoušela zahnout. Snad padesátkrát denně každý z nich proklel nápad založit pastviny také v horách, a proklínali taky Jagany, kteří si v klidu cpali břicha ovčím masem, zatímco oni se museli trmácet tímhle nekonečným černým průsekem.

Byl to závod s časem. Čím déle jim bude trvat, než všechny ovce vykoupou, tím víc ovcí svrab zachvátí. Pokaždé, když znovu dorazili nahoru, aby odvedli další várku ovcí, museli oddělit opět nově nakažená zvířata. Jejich roztrpčení se tak stupňovalo až do nesnesitelnosti. Třebaže poháněli zcela bez milosti koně i sebe, svrab byl vždycky o něco rychlejší.

Manuel si všiml, že navzdory této dřině nespouštějí Santiagovi lidé Beltrana z očí. Ať se přitočil ke komukoliv, jeden z nich byl vždycky poblíž. Určitě to nebyla taková náhoda, jak se na první pohled zdálo.

A pak, když tuhle nelidskou dřinu skončili a většinu zvířat měli vykoupanou, zjistili, že Beltran a Armando jednoho dopoledne náhle zmizeli. Nikdo také nevěděl, kam odjeli Santiago, Čikiol a oba Jaganové. A chyběl i Gil. Toho si Manuel až dosud moc nevšímal, takže to zpozoroval příliš pozdě.

Vypůjčil si Paka.

„Kam zmizeli?”

Ten jenom pokrčil rameny a ukázal prázdné dlaně, jako by ho byl právě někdo obvinil, že je v nich snad schoval, jeho ohryzek poskakoval ještě rychleji než jindy, což bylo neklamné znamení jeho rozpaků.

„Ty přece určitě víš, co mají za lubem. Jestli Gil provede nějakou hloupost, pak to pro něho bude asi ta poslední.”

Vyhlídka, že by jeho druhé já mohlo přijít k úhoně, zřejmě Paka přece jenom polekala.

„Přesně to vlastně nevím. Já jim řek, že s níma nejedu, jestli maj spadeno na lidi Tomášovy ženy. A tak už o tom přede mnou raděj nemluvili. Já vím jenom, co v jednom kuse říkali, že se totiž takhle dřeli naposled.”

Tohle Manuela příliš neuklidnilo. Ani Paka tedy do svých plánů nezasvětili, a Santiago zase neprozradil nic ani Tomášovi.

Vypadalo to na to, že dnes chtěl každý dělat na svou pěst to, co považoval za nezbytné.

Manuel hleděl vzhůru po temných, příkrých svazích k holým horským hřbetům, kde teď kdesi v úkrytu na sebe číhají běloši a Indiáni. Bude-li se dlouho zdržovat hledáním jejich stop, přijde určitě pozdě.

Jeho kůň tu stál s unaveně svěšenou hlavou. Byl příliš vyčerpaný na to, aby mohl vůbec žrát. Manuel mu vlastně chtěl dopřát několik hodin odpočinku, a místo toho mu teď zase nasazoval sedlo.

„Pojedu s tebou,” řekl Tomáš.

Jeli, jak nejrychleji koně mohli, zase vzhůru průsekem, kterým sem teprve před chvílí dorazili. Beltran, Santiago a ostatní mohli být jen tam nahoře. Dostat se totiž lesem kupředu bylo značně obtížné pro opěšalého muže, pro jezdce ale zcela nemožné. Co však mohli mít za lubem? Jisté bylo pouze to, že se Beltran asi pokusí o něco, co by pak mohlo být důvodem k tomu, aby Indiáni museli opustit ostrov, a to i — nebo snad právě především — Santiago.

Kdyby byl měl Manuel co dělat s mořem, větrem nebo lesem, se zloději kožešin a dobytka, byl by věděl, jak se má zachovat. Beltran však pro něho byl nevypočitatelný. Měl by se raději poradit s Rodrigem, ale na to už bylo příliš pozdě.

Slyšel těžký dech svého a za sebou Tomášova koně. Vštípil chlapci vše, co sám o ostrovech Ohňové země věděl. V této chvíli to však už nestačilo. Vrhl pohled přes rameno za sebe. Tomáš jako by se plně soustřeďoval na to, aby na strmém svahu našel tu nejlepší cestu. Jaké pak to asi bude mít pro něho v příštích týdnech důsledky, že si postavil chatrč společně s Indiánkou?

Bylo krátce po poledni, když dorazili nahoru. Hustá tráva se vlnila větrem a pokaždé, když se spodní část stébel obrátila vzhůru, stříbřitě se zaleskla. Kolem dokola, na holých horských hřbetech, temných lesích a moři se zdála spočívat ona odvěká samota ostrovů. Přímky plotů, jimiž byly ohrazeny pastviny, a malé, do daleka roztroušené skupinky ovcí jako by tu na první po-hled ani nebyly. A tyhle němé ohrady, jejichž dráty matně svítily v slunci, propůjčovaly zemi nové zákony.

Tomáš hleděl po pustých horských hřbetech, jako by pro něho skrývaly nějakou zvěst. „Chtějí vystřílet guanaka.”

Byla to překvapivě jednoduchá a přesvědčivá odpověď na Manuelovu nevyřčenou otázku. Manuel totiž vycházel příliš ze sebe a příliš málo z Beltrana. Neexistoval snad bezpečnější prostředek, jak přimět Jagany k takovým činům, které by se pak mohly obrátit proti nim než sebrat jim jejich přirozenou zásobu masa. Žádný bílý soudce by to Beltranovi nevytkl, kdyby chránil své stádo tím, že by vybíjel chorá guanaka. A přece věděl Beltran velmi přesně, co takový krok pro Jagany znamená. Manuel sám už o tom několikrát hovořil.

Pobídli koně. Beltran musel vězet kdesi v severní části ostrova, daleko od pastvin, které v posledních dnech ztrpčovaly život veškeré lovné zvěři. A kde byl Beltran, tam musil být i Santiago. Kopyta koní duněla tlumeně na travnaté půdě, jako by pod zemí uháněl celý oddíl společně s nimi směrem k neznámému cíli.

Pak ale spatřili jezdce, který směrem k nim pádil v divokém cvalu, jako by prchal před nějakými pronásledovateli. Náhle přitáhl koni otěže, a zdálo se, že váhá, zda se má mužům vyhnout, či ne. Pak se pustil k nim. Byl to Gil. Jeho hřebci visela pěna od úst v obrovských bílých chuchvalcích.

„Je po něm … vodbouch ho …”

Byl tak zkamenělý hrůzou, že ze sebe nedokázal vypravit souvislou větu.

„Tam vzadu … Beltran … a Santiago …”

Trvalo celé minuty, než z něho dostali, co se vlastně stalo. Beltran skutečně přemluvil Gila a Armanda, že by měli vybít zbytek stáda guanak. Víc než všechna slova je však přesvědčila ta nelidská dřina posledních dnů. Neuvědomili si ovšem, že tím zároveň vniknou do lovišť Jaganů. Zprvu se také zdálo jít všechno docela dobře. Odstřelili již dvě guanaka, když tu” se náhle odkudsi vynořil Santiago se svými lidmi. Vzápětí došlo k hádce. Pravděpodobně by si byli i tak vjeli do vlasů, ale tu se k dovršení všeho objevili ještě lovci z Kumbudenčisova tábora. Celá skupina, jak tvrdil Gil, a nevyhlíželi zrovna přátelsky.

Beltran začal ihned střílet. Nebylo jisté, zda se cítil opravdu ohrožen, nebo zda pouze využil příležitosti. Každopádně střílel. Jeden z lovců byl raněn, snad dokonce mrtev. Protože střelné zbraně měli u sebe jenom Beltran, Armando a Gil, udrželi v lučině Santiaga a ostatní v bezpečné vzdálenosti, jaganové neměli ani koně. Pak Beltran zčistajasna zamířil k táboru Jaganů. Gil však odmítl jet s ním.

„Jednoduše ho vodprásk. A přitom ta dvě guanaka neměla ani svrab. Já přece netušil, co má opravdu v úmyslu, přisámbůh, já to fakticky nevěděl.”

Byli tedy už tak daleko. Byla prolita první krev, a teď se Jaganové určitě pomstí. Zabijí prvního bělocha, který se jim namane, protože to, co udělal Beltran, byl čin jich všech. A pak stihne odplata zase Jagany. Ostrov se stal s konečnou platností příliš malým pro bílé a Indiány. Ať celá záležitost dopadne jakkoliv, Beltran dosáhl svého cíle. A Gil mu přitom pomáhal, i když z očí vyzařovala hrůza z toho, co se stalo. Gil nebyl žádný zákeřník, a už vůbec ne vrah, byl to jenom ovčák, který chtěl chránit své stádo. Nadále by ale museli všude, kde se objeví lidé jako Gil, Jaganové vždycky uhnout.

„Říkáš, že jeli k táboru Jaganů?”

Gil pokrčil rameny. „Vypadalo to tak. Co Beltran chce, to nevím, a podle mě to neví ani Armando.”

„A Santiago?”

„Pustil se s ostatními za nimi. Samozřejmě v bezpečné vzdálenosti, protože nemají žádné pušky.”

Viděli před sebou horské hřbety. Byly porostlé trávou, avšak pusté. Co se však skrývalo v údolích?

A pod nimi les — temná říše plná neviditelných nebezpečí.

Manuel váhal. Pak i on otočil koně a zamířil k táboru Jaganů. Za sebou slyšel dusot Tomášova a Gilova koně.

Beltran chtěl zřejmě využít příležitosti, protože alespoň část Kumbudenčisových lovců byla mimo tábor. Na koni získá s Armandem ještě značný náskok. Gil popohnal koně, až se octl vedle Manuela. Zdálo se, že ho to nutí podat bližší vysvětlení.

„Beltran říkal, že se Valdivie už brzy vrátí. Pak že budou muset Jaganové na Dawson. Bude to pro ně stejně lepší. A Santiago že si rozmyslí hnát věc na ostří nože. Jednou už to zažil, a ví tedy, jak něco takového končí.”

Takhle tedy kalkuloval Beltran. Špinavou práci chtěl přenechat Figueresovi.

„Kdyby bylo po vašem, vy blázni, tak už je dávno po nás, ještě než sem Valdivie znovu dorazí. Tady v té trávě bychom snad Jagany a Ony udrželi od těla, ale dole v táboře, kde je kolem dokola samý les, zjistíš, že jsi v pasti, když už je pozdě.”

V Manuelovi vřela zlost čím dál silněji, jak teď mluvil s Gilem. Nejen vůči Beltranovi, který se někde vpředu právě chystal uvalit na ně na všechny novou vinu, ale měl zlost i na Gila, který netušil, do čeho se to pustil, a který teď hledal ospravedlnění, i na tu namyšlenou bělošskou tupost jich všech.

„Co chceš dělat s Beltranem?” zeptal se Gil.

Nebyl už čas na nějaká kdyby a ale. Beltran každopádně neváhal použít zbraně.

„Pokoušel jsem se mu v tom zabránit,” ujišťoval ho Gil. „Srazil jsem mu hlaveň pušky, ale bylo už pozdě.”

Vždycky existovala hranice, od které ani ty nejlepší úmysly prostě neplatily.

Dorazili nad tábor Jaganů. A tu najednou, těsně, než je pojal les a zaclonil jim výhled, spatřili hluboko pod sebou, tam, kde stály chatrče, stoupat k nebi dým. Nebyla to ale těžká, hustá oblaka signálního ohně živeného mokrým dřívím, nýbrž čilý kouř dobře živených plamenů. Tak mohly hořet jen suché kmeny a větve domorodých chatrčí.

Manuel stiskl zuby. „Počkejte,” řekl, aniž se podíval na ostatní, a pobídl koně vpřed, do temné brány lesní pěšiny, která se před ním otevírala jako žravá tlama, před níž nebylo úniku a o níž nikdo nevěděl, co na něho za nejbližšími kmeny číhá. Bylo značně nepravděpodobné, že by se dole ještě rozlišovalo, s jakými úmysly kdo přišel. Tam teď rozhodovala už jenom barva kůže.

Přesto za sebou slyšel Tomášova koně. Právě Tomáš mohl odhadnout míru nebezpečí, přesto však neváhal. Určitě by bylo zcela zbytečné posílat ho zpátky. A třebaže se o chlapce bál, pocítil uvnitř vlnu uspokojení. Ostatně se ozval už i dusot Gilova koně.

Právě se ponořili do přítmí listnatých korun, když odněkud zdáli zaduněla rána, a pak k nim dolehl křik, jaký vyrážejí Jaganové i Onové, když se spolu za lovu dorozumívají. Vzápětí padly další rány. Zdálo se, že muži z Kumbudenčisova tábora pronásledují něco nebo někoho vzhůru po svahu, nikoliv ale po pěšině, nýbrž že se prodírají přímo směrem k nechráněné lučině. A znovu střelba.

„Zpátky!” Manuel se obrátil čelem vzad.

Jeli teď po kraji lesa tam, kde se z houští museli vynořit pronásledovaní i pronásledovatelé. Urazili několik set metrů a spatřili prvního. Byl to běloch, pravděpodobně Armando. Pušku třímal ještě v ruce, ani ho však nenapadlo použít ji. Uháněl k loukám, pryč od lesa, z něhož se teď už zase ozývala střelba. Jeho kůň se buď splašil, nebo mu byla odřížnuta cesta zpátky k němu. Běžel nešikovně ve vysokých jezdeckých botách, ale jako by měl v zádech samotného ďábla.

„Pušky nechte být,” řekl Manuel.

Dokonce i koně jako by větřili nebezpečí. Vyhazovali hlavy vzhůru a stále znovu se pokoušeli o útěk, třebaže byli už notně uštváni. Museli jim proto neustále přitahovat otěže. Manuela mrazilo v zádech. Jeli tu po kraji lesa, dva bílí a jeden poloviční Indián, znamenitý terč pro každého, kdo se ukrýval v houští.

Náhle, a jako by se byl právě ze země vynořil, stál před nimi Santiago. V ruce třímal silný luk.

„Dál nesmíte.” Neznělo to Výhružně, ale velice rozhodně.

Opět se ozvala střelba, teď už docela blízko a těsně na kraji lesa. Jako by se někdo pokoušel bez dlouhého míření vyprázdnit celý zásobník. V odpověď se znovu ozvaly štvavé výkřiky Indiánů.

Tam, odkud sem doléhal hluk, rostla tráva vysoká jako vzrostlý muž. Musil tam být bažinatý terén. Každopádně tam puška proti takovým pronásledovatelům, jakými byli Jaganové a Onové, mnoho nezmohla.

„Beltran?” zeptal se Manuel.

„Zabil jednoho z našich,” odpověděl Santiago. „A pak zapálil dvě chatrče.”

Mluvil, jako by byl nikdy neopustil Kumbudenčisův tábor. Když ho jeho lidé potřebovali, byl prostě u nich, tady stejně jako v Riu del Fuegu. Ale neházel Manuela do jednoho pytle s Beltranem.

Střelba zmlkla. Místo ní sem doléhalo volání. Byl to hlas bílého muže, strachy celý změněný a přiškrcený. Brzy ale zmlkl. Pak už bylo slyšet jenom vítr, který se hnal po kopcích.

„Pojďte,” řekl Santiago.

O několik minut později stáli na okraji turbalu, jedné z kruhovitých a hlubokých močálových jam, jaké se tvoří v “údolích a proláklinách na ostrovech Ohňové země. V místech, kde teď stáli, se daly dosud rozeznat otisky páru holínek. Pomalu se zaplňovaly vodou, aby za několik minut zmizely jednou provždy. Jinak se hladina němého močálu ani nepohnula.

„Odřízli mu cestu od jeho koně a zahnali ho sem. Celou tu dobu nepřestával střílet. Museli ho sem zahnat, protože by byl jinak postřílel ještě víc našich lidí.”

Manuel zvedl hlavu. Ze sedla viděl, jak v dáli stále ještě hustou trávou prchá Armando. O něho se Jaganové už nestarali. Všechno začal Beltran, a tak s ním také skoncovali. Byl to určitě Santiago, který zabránil tomu, aby teď na dně močálové jámy ležel i Armando.

A pak spatřil Manuel v dálce, tam, kde v mlžném oparu přechází moře v nebe, proužek dýmu. Samu loď vidět nebylo, ale Manuel přesto věděl, že ji zná. Valdivie se vracela. Figueres si přijížděl pro konečnou odpověď na otázku, jak na tomhle ostrově spolu žijí běloši a Indiáni.

X

Armando utíkal, dokud mu síly stačily, a teď ležel, stále ještě lapaje po dechu, celý vyčerpaný v trávě. V jeho obličeji se rozhostila úleva, když poznal Manuela.

„Já fakt nevěděl, co má za lubem. Přisámbůh, že jsem to nevěděl. Proč taky hned střílel! Pořád jenom opakoval, že teď musíme udělat všechno, aby je odsuď všechny odvezli, prostě všechny Indiány, jinak že jsme na řadě my já že mám počkat nahoře a zavolat na něho, kdyby se za ním vydal Santiago. Najednou se, ale v lese rozpoutalo úplný peklo.”

Seděl na zemi a rozhlížel se kolem dokola, jako by čekal výprask. A jestli si nějaký dospělý člověk opravdu někdy výprask zasloužil, pak to byl on. Také Čikiol a ostatní Indiáni, kteří jeli na koních se Santiagem, se najednou odkudsi vynořili. Na svých koních utvořili kolem Armanda, vedle něhož ležela v trávě puška, polokruh. Zřejmě úplně zapomněl, že nějakou pušku vůbec má.

„Beltran?” zeptal se a jeho oči těkaly z jednoho na druhého jako myši, které hledají, kudy by se dostali z pasti.

„Je po něm,” odpověděl Manuel. Viděl, jak z Armandova obličeje mizí všechna krev, až byl bílý jako stěna. Vypadal teď sám jako nějaká mrtvola.

„Já to nevěděl. Přisámbůh, jako že je nebe nade mnou…”

Skoro ječel, až mu nakonec hlas úplně přeskočil.

„Budeš od této chvíle držet hubu o všem, co se tady odehrálo,” řekl Manuel a Armando se schoulil ještě víc. „Jestli se Figueres dozví, žes Beltranovi pomáhal zabít Jagana a zapálit dvě chatrče, povandruješ do vězení.”

Bylo to samozřejmě přehnané tvrzení, protože Figueres neměl takovou pravomoc, aby někoho odsoudil, ale Armando horlivě přikyvoval. V tuhle chvíli by byl slíbil určitě všechno na světě. Jeho oči neustále klouzaly po temných, nehybných tvářích Santiaga, Čikiola a jejich druhů.

Nakonec odpověděl: „Neřeknu ani slovo.”

„Byla to nehoda, slyšíš? Beltran spadl do močálu a utopil se. Prostě nehoda.”

Manuel si dovedl představit, jak se to s Armandem všechno odehrálo. Jel s Beltranem spíš proto, že se ho bál. A ze strachu také u Beltrana zůstal, když ten zabil Jagana. Vypařil se teprve tehdy, když u něho začal převažovat strach ze Santiaga. Jakmile se ale bude cítit bezpečnějším, určitě promluví. Nebudou ho proto smět nějaký čas pustit z očí.

Když se jim podařilo chytit jeho koně, přikázal Manuel Armandovi, aby nasedl.

„Nejlíp bude, když se s námi vrátíte do našeho tábora. Nevypadalo by dobře, kdybychom vyprávěli, že se Beltran utopil v močále a vy byste byli u Kumbudenčise,” řekl pak Santiagovi.

Ten váhal. To, co po nich Manuel požadoval, odporovalo veškerým tradicím a samozřejmě také veškerým zkušenostem Onů a Jaganů, Mezi nimi a bělochy byla teď válka. Jenže jakmile jednou uznají, že jsou s bílými na válečné noze, pak se na tom nedá už nic změnit. Nerozlišovali ale oni ještě před chvílí mezi Beltranem, Armandem a Manuelem?

„Půjdeme s vámi,” rozhodl po chvíli Santiago.

Třebaže se Čikiolovi a ostatním nepohnul ve tvářích ani sval, věděl Manuel velmi dobře, co se v nich odehrává. Přesto ale následovali Santiagova příkladu. Ať už k tomu měli jakýkoliv důvod, znamenalo to v dané chvíli mnoho.

Uháněli tak rychle, jak jen jejich unavení koně dokázali. Valdivie po celou tu dobu mířila k ostrovu a její obrysy byly už zcela zřetelné. Plula podél pobřeží plnou parou a blížila se rychle k přístavnímu můstku. Také na palubě určitě zahlédli kouř z tábora Jaganů. Figueres strávil celý život v Ohňové zemi, věděl tedy dobře, jak vypadá signální oheň a jak hoří suché dřevo chatrče. Určitě mu také neujde, že všichni byli na cestě právě v době, kdy se Beltran utopil a kdy hořelo v táboře Jaganů. Budou toho muset hodně vysvětlovat. Na druhé straně ovšem zase indiánské, chatrče nehořely jenom tehdy, když je zapálili běloši.

„Co teď?” zeptal se Santiago.

„Uvidíme.”’

Lepší odpověď Manuel prozatím neznal. Jednoho tedy Beltran přeci jenom dosáhl, i když za to musil zaplatit životem: že totiž další odklad byl teď už vyloučen. Po většině lidí prostě zůstává to užitečné, co vykonali, po některých však jen to špatné.

Valdivie vyhodila kotvu. Figueres vystoupil na břeh a stál teď s Rodrigem před obytným domem. Zdálo se, že spolu hovoří již celou dobu.

„Bylo už pozdě,” řekl Manuel, když seskočil z koně. Snažil se vložit do svého hlasu správnou míru samozřejmosti. Jako by navazoval na něco, o čem všichni věděli. „Zřejmě zapadl do močálové jámy. Stopy jsme našli, ale jeho ne.”

„Beltran?” Rodrigo se podíval nejdřív na něho, pak na Santiaga.

„Čikiol a Santiago nám ho pomohli hledat.”

Manuel nemohl zabránit, aby se mu do hlasu nevloudil mírně rozezlený tón, a také si všiml, že to Figueresovi neušlo. Šedé oči v úzkém, vrásčitém obličeji byly po celou tu dobu upřeny na něho.

„Ti dva opravdu vypadají na to, že se ve stopování vyznají,” řekl Figueres.

„Přivedli jsme jeho koně.” Ať se tomu Manuel bránil, jak chtěl, onen spodní tón z jeho hlasu ne a ne zmizet. „Je to dost nepřehledně“ tam nahoře, a když se k tomu přičte náhoda, tak do takové jámy člověk, který se moc nevyzná, vletí, ani se nenaděje.”

Figueres si mlčky měřil oba další bělochy, Gila a Armanda, kteří sem teď dorazili s celou skupinou Indiánů. Zdálo se, že od nich očekává potvzení. Gil jeho pohled vydržel, jenže asi oněměl. Armando v sedle neklidně poposedával. Neseskočil ještě, ale přítomnost Figuerese a minolovky tam vpředu mu zřejmě dodávala odvahy. Pak si však pravděpodobně vzpomněl na to, co mu říkal Manuel, ale kdyby ho Figueres nezatkl, pak by musil zůstat se Santiagem a s ostatními na ostrově. To byl zřejmě také dostatečný důvod k tomu, aby mlčel.

„Ano,” řekl Figueres pomalu, „občas si náhoda zahraje opravdu divně. Znal jsem lidi, co se museli vždycky do něčeho dostat, ať dělali, co dělali. Před chvílí jsme viděli kouř. Vypadalo to, jako by hořela indiánská chýše.”

„Ty chytnou rychle, když někdo zachází neopatrně s ohněm,” odpověděl Manuel.

„Každopádně tady prozatím ještě nic nehořelo,” řekl Rodrigo důrazně. Manuel pochopil, že tím hájí své Indiány, Santiaga a ty ostatní, proti Figueresovi.

„Co má být s tímhle Kumbudenčisem, o tom se raději domluvte vy dva.” Tohle ale zase znělo, jako by Rodriga zajímali pouze Jaganové, kteří mu hlídali ovce.

Manuel se vydal s Figueresem na břeh, kde se posadili mezi balvany. Opravdově ve své kůži se Figueres zřejmě cítil jenom tehdy, když byl poblíž vody.

„Ty chceš Jagany odvézt na Dawson?” zeptal se ho Manuel.

„Rozkaz byl potvrzen. Na ostrovech smějí zůstat jenom ti Indiáni, kteří pracují pro bílé chovatele ovcí.”

Figueres hleděl na chladnou zeleň zvlněného moře, které bylo jeho životem. Jestli někdo chápal, co znamená přesadit na pevninu někoho, kdo po celý svůj život pevně srůstal s mořem, pak to byl on. Po tom všem, co se stalo, však už nemohla být řeč o tom, že by potřebovali Kumbudenčisovy lidi, aby jim vybíjeli guanaka stižená svrabem.

„Na velkém ostrově Ohňové země došlo zase k ošklivé srážce,” řekl Figueres jakoby s nechutí. „Celé rodiny jaganů tam přišly o život. Muži, ženy i děti. A taky pár bělochů.”

„Jistě, ale teď chce přece vláda Jaganům pomoct. Ríkals to už v Remolinu.”

Všechno to běželo podle trpké logiky. Protože někde pobili Jagany, měli být ti, kteří přežili, přestěhováni na Dawson. Ať dopadl kámen na džbán nebo džbán na kámen, vždycky to byl džbán, který se rozbil. Přesto měl Figueres pravdu, když tvrdil, že tohle řešení je každopádně lepší, než kdyby měli přijít o život všichni. Nebylo to sice řešení dobré, on sám však žádné lepší neznal.

„Tenhle Beltran, co se tak znenadání octl v močálové jámě,” pokračoval Figueres zdánlivě bez jakékoliv souvislosti, „nebyl to náhodou ten mládenec, který už posledně žadonil, abych si ty vaše Jagany odvezl?”

„Jo, ten.”

„Jsou to opravdu někdy divné náhody.” Manuel věděl, že tím celá věc pro Figuerese končí. Nebude-li muset, už se k Beltranovi nevrátí. Teď šlo už jenom o to, co se má stát s Kumbudenčisovými lidmi.

„Nemůžeš je přece odvézt všechny. Je jich na pětatřicet.”

Manuel znal Figuerese dobře a už dlouho. Četl mu ve tváři, že přemýšlí, jak by se dostal k tomu, oč mu šlo.

„Pětatřicet Jaganů na Jednom fleku. Tak velký tábor jsem ještě nezažil.”

„Vysílali kouřové signály, když od nás dostali skopové. Proto jich je teď tolik.”

„Jestli je neodvezeme na Dawson, tak budou muset všichni žít z vašeho stáda. Guanaka už na tomhle ostrově žádná nejsou. Říkal mi to Rodrigo. A taky škeble docházejí.”

Valdivie tam venku, sto metrů od pobřeží, se na kotevním řetězu poněkud stočila a mířila nyní přídí k ostrovu. Svou tupou celnicí měla v sobě cosi buldočího.

„Nemůžeš přece vzít pětatřicet Indiánů na palubu najednou,” řekl Manuel. „A když jich odvezeš část, budou ostatní, až se vrátíš, dávno v prachu.”

Odmlčel se, aby jeho argument stačil na Figuerese patřičně zapůsobit. Figueres byl mimo jiné i velice střízlivý člověk.

Určitě neodmítne rozumný návrh.

„Postarám se o to, aby na Dawson odešli dobrovolně. Všichni, kteří nepracují pro nás. Musíš mi ale dovolit, abych to zařídil tak, jak uznám za vhodné.

Ani Figueres neodpověděl ihned. To, co mu tu Manuel říkal, znělo jeho sluchu asi velmi podivně. Pomalu vrtěl hlavou.

„Je to pro tebe těžké,” řekl pak, „nemám pravdu? Tvůj syn si přece vzal Jaganku.”

„Ano, je to těžké,” odpověděl Manuel.

Hleděli oba k Valdivii, která tlumeně klouzala na vlnách.

„Neměl bys to dělat, už kvůli mně. A taky kvůli Tomášovi a jeho Peine. Kumbudenčis a jeho lidé na Dawson odejdou, když si budou smět vzít s sebou svoje čluny. Vzdát se jich, to by pro ně znamenalo tolik, jako kdybys jim spoutal ruce a nohy.”

„Když si ponechají čluny, pak na Dawsonu nezůstanou,” Figueres odhalil ihned zase slabé místo.

„Možná že si to ten či onen rozmyslí a vrátí se k Santiagovi a Čikiolovi, aby s nimi pracoval jako ovčák. Jejich čluny jim tuhle možnost poskytnou. A také pro ostatní to bude na misii snazší, budou-li si smět ponechat své čluny, aby se mohli pustit na lov ryb či tuleňů, jak jsou na to zvyklí. Třeba jim na Dawsonu chybí právě tohle.”

„A když ne?” zeptal se Figueres.

„Co chceš dělat jinak? Můžeš jich odtud odvézt patnáct či dvacet. Ostatní se ti schovají někde mezi ostrovy, a ty abys je pak hledal půl roku, ne-li dýl.”

Věděl ovšem, že by Figueres objížděl ostrovy třeba celý rok, dokud by nevypátral posledního Jagana.

„Vědí myslím sami nejlíp, že už nemohou žít starým životem. Ponech jim tedy alespoň možnost volby. A ponech jim především jejich čluny. Nemohou pochopit, že je mají vydat. Žádného ptáka nepotěšíš, když mu přistřihneš křídla.”

Figueres nechal opět upřýnout minutku.

„A můžeš se postarat o to, aby opravdu všichni odešli na Dawson?”

„Myslím, žě ano. Všichni drží pohromadě. A bude-li to možné, také pohromadě zůstanou. Bude ovšem hodně záležet na tom, jak se jim na Dawsonu povede.”

„Otcové jsou dobří lidé. Mají teď potraviny a šatstvo pro všechny. Zpočátku byli mezi jagany nemocní, teď však přijíždí na Dawson jednou za měsíc lékař z Magallanesu.”

Znělo to skoro, jako by Figueres chtěl přesvědčit sám sebe. A důrazně dodal: „Ne, na Dawsonu jim nebude chybět nic.”

Vstal. „Víš, co mi tady slibuješ? Budeš to muset taky splnit.”

„Já to vím.”

Figueres by se pak odvolával na něho, kdyby něco neklaplo. A tohle riziko bude muset Manuel podstoupit. Teď skoro litoval, že byl před několika týdny v Remolinu nucen odmítnout svou pomoc. Ale Figueres se na něho proto nehoršil.

„Nejlepší bude, když pojedeš ještě dnes dál,” řekl Manuel. „To se mi pak bude s Kumbudenčisem lip mluvit.”

Figueres znovu chvíli váhal. Znamenalo to poskytnout Jaganům možnost rozutéct se všemi směry. Pak se po jeho tváři znovu rozprostřel onen vzácný úsměv.

„Pojedu.”

Stiskli si ruce. Bylo dobré mít přítele. Manuel hleděl za Figueresem, když odcházel k člunu. Figueres mu důvěřoval. Za několik dní tu ale bude znovu, aby se přesvědčil, že se Kumbudenčis opravdu vydal na Dawson.

Ještě téhož večera promluvil Manuel se Santiagem a Čikiolem. Jim nemusel mnoho vysvětlovat. Dobře věděli, že se Valdivie zase vrátí.

Řekl jim, že by je na Dawson osobně doprovodil. A že tam s nimi několik dní zůstane. Kdo bude chtít, že se s ním pak bude smět vrátit zpátky na tenhle ostrov a pracovat tady jako ovčák. Každý bude mít možnost svobodně se rozhodnout.

„Proto tady ale musíte vy a ostatní zůstat. Jinak by mi neuvěřili, že jim cesta zpátky zůstane otevřena.”

Manuel měl všechno promyšleno. To, co jim navrhoval, odpovídalo způsobu, jakým Jaganové uvažovali. Když si ponechají čluny, mohou se vrátit zpátky, nebo zůstat na Dawsonu. Ponechají si tak alespoň část své někdejší volnosti. A především se Manuel postaral, aby Valdivie zase odplula, aniž vzala na palubu jediného Jagana. Všechno tedy záleželo na nich.

S výjimkou Santiaga byli určitě všichni plni temných obav. Manuel ale věděl, že jim nikdo lepší návrh udělat nemohl.

Santiago promluvil za všechny, když odpověděl: „Vypadá to, jako bychom nikomu neprospěli, kdybychom na Dawson odešli také.”

Právě tady však narazil Manuel na neočekávaný odpor.

„Já půjdu s Kumbudenčisem,” řekla Peine nahlas a zřetelně.

Použila slůvka „já” jako běloška, která se rozhoduje sama. Pravá Jaganka by byla vůbec nepromluvila, nýbrž by přenechala slovo svému muži. Jenže to, co tu řekla, znělo přesně jako z úst Indiánky. Manuel viděl její temnou tvář a dlouhé modročerné vlasy spadající jí na záda. V dobách nebezpečí chtěla být Peine u svých lidí. Třebaže by pro ni bylo to nejjednodušší zůstat. Východisko jenom pro sebe jí však nebylo dost dobré. To vedlo do oné velké samoty, kterou neunesl žádný Jagan ani Ona.

„Slyšelas přece Santiaga,” řekl Manuel. Nedokázal zabránit, aby se do jeho hlasu nevloudila zloba. Bude-li se Peine chovat jako kdejaká Jaganka, přinutí k tomu i Tomáše.

„Jsem pro Kumbudenčise jako dcera. Ujal se mě, když jsem se vrátila z misie.”

„Má ještě jiné dcery a také syny.”

„A ti všichni půjdou s ním.”

To, co by pro bělošku znamenalo možnost vyvléknout se z povinnosti, to Peine ještě víc zavazovalo. Nosila sice šaty bělošky, ale seděla tu zcela jako Indiánka.

„Oba půjdeme s Kumbudenčisem,” řekl Tomáš, jako by to byl Manuel snad hned nepochopil.

Peine rozhodla za oba. Bylo to něco neslýchaného u Jaganky. V Manuelovi se znovu ozval strach, že by z Tomáše mohla udělat Indiána, takže by musil žít v chýši z kmenů a větví a jíst mušle, tulení tuk nebo maso darované z misií. I ten skrovný život na Remolinu byl ve srovnání s tím přímo rajský. Ale nebyl by on sám před dvaceti léty stál stejně bezpodmínečně při Carole jako Tomáš teď při Peine? A právě v tu chvíli ho také napadlo, že ještě dluží Rodrigovi definitivní odpověď na jeho otázku. Stát se bohatým chovatelem, to však bylo v tomto okamžiku tak neskutečně vzdálené, jako by se ho to vůbec netýkalo.

V přítmí chýše rozeznával Santiagovu tvář jen nezřetelně. Ale byl si jist, že by v jeho očích četl zase jenom ono přesvědčení, že on a jemu podobní budou vždycky patřit mezi štvance.

Když příštího rána odjížděl ke Kumbudenčisovi, vzal s sebou Santiaga. Nebyl si jist, zda by se byl ještě mohl sám odvážit do tábora Jaganů, třebaže ho Kumbudenčis až dosud počítal mezi „opravdové lidi”. Třebaže ho však Santiago doprovázel, byl celý nesvůj, když sestupovali po úzké pěšině dolů do zálivu. Nevzali si s sebou žádné zbraně a koňům dovolili jít krokem. Vpravo a vlevo občas zapraskalo v podrostu, mohl to být nějaký pták, nebo snad taky liška, každopádně se nikdo neukázal. Manuel však měl nepříjemný pocit v zádech, jako by na něho byl namířen hrot šípu, nasazeného již na napnuté tětivě.

Pak ucítil kouř. Les se před nimi rozevřel a oni spatřili tábor. Vedle spálenišť ze včerejška stála opět jedna chýše v plamenech. Oheň stoupal s praskotem do výše a Jaganové ho přikrmovali vlhkým dřevem, aby vydatně kouřil. Vedle hořely ještě dva velké ohně. Tři sloupy dýmu, znamení smutku. Spalovali chýši a mrtvolu muže, kterého zabil Beltran.

Manuel a Santiago se posadili na kraj tábořiště. Občas k nim dolehl nářek. „Ten nahoře mi vzal muže. Ať přijde a živí teď mé děti!” A po chvíli: „Brzy si přijde i pro mě.”

Vždycky, když někdo zemřel, obviňovali svého boha Vatauinevu, jako by se byl na nich provinil. Mohlo se také stát, že matka, jíž zemřelo dítě, prosila svého muže: „Jsi silný. Jdi tedy a zab všechny ptáky a ostatní zvířata tam venku, učiň Vatauinevovi to, co on mně.”

Až ohně dohoří, oddají se plně svému bolu. S domem spalovali zároveň všechno, co patřilo mrtvému. Později ho už nemělo nic připomínat a jitřit tak smutek.

Manuel a Santiago seděl: po způsobu Jaganů se zkříženýma nohama a hleděli před sebe na tři ohně, od nichž se temně odrážely siluety mužů a žen.

„V Rio del Fuegu by byli tamti teď museli zemřít,” řekl Santiago.

„Ty tu ale přesto zůstaneš,” odpověděl Manuel, „a Čikiol taky. To je první rozdíl oproti dřívějšku. A Kumbudenčisovi lidé budou mít na Dawsonu vše, co potřebují. Všechno nemusí vždycky skončit jako v Rio del Fuegu.”

Nechtěl se smířit s tím smrtelným, začarovaným kruhem, který už tak dlouho ovládal vztah bělochů a Indiánů v Ohňové zemi. Jinak bylo s nezvratnou jistotou všechno ztraceno. Ale teď, jak tu tak seděl, pochopil, i když víc citem než rozumem, že Peine prostě jinak nemohla, než odejít s Kumbudenčisem. Dokud nebude jisté, jak to všechno skončí.

Trvalo dlouho, než všechny tři ohně dohořely a nářek dozněl. Ani teď si Manuela nikdo nevšímal a všichni postupně mizeli v chýších. Prázdnota kolem něho byla ale tentokrát jiná, plná strachu. Jaganové věděli, že jim přináší rozsudek. Ze tří čerstvých spálenišť stoupal dým.

Manuel a Santiago se vydali ke Kumbudenčisově chýši. Santiago si na tuto cestu oblékl kožešinový kabát a čepici. Kráčel vedle Manuela, jako by byl na sobě nikdy neměl oděv bělochů.

V chýši seděl Kumbudenčis a dva staří muži. Oheň v železných, ručně vyrobených kamínkách plápolal. Bylo tu teplo. Nikdo nepromluvil ani slovo, když se usadili do malého kruhu. Museli se teprve soustředit, zaměřit myšlenky na rozhovor, který je čekal. Museli s. nimi být jejich duše, když šlo o závažné věci. Manuel hleděl, stejně jako ostatní, se staženým obočím přímo před sebe. Snad celých deset minut. Hlavou mu proběhlo, jak před časem sám přijal v Remolinu návštěvníka, který mu přišel sdělit, že bude-muset opustit dům pod mysem. Copak ho teď ale Rodrigo nepřeinluvil k něčemu právě takovému? Dobrovolně se tedy podřídil době, kterou tvořili lidé jako Rodrigo. A Kumbudenčis k tomu teď měl být donucen. Byla to doba, která měřila vlnou a ovčím masem.

„Velká loď odplula. Muž, kterého jste potrestali, byl zlý křesťan. Musil zemřít.”

Splatili krev jednoho ze svých krví bělocha. A zřeknou-li se teď bílí msty, byla tím věc vyřízena.

„Byl to zlý křesťan,” opakoval Kumbudenčis Manuelova slova, a už to, že je opakoval, znamenalo tolik, jako nejvroucnější dík z úst bělocha. „Loď s sebou neodvezla žádného z vašich lidí,” řekl Manuel. „Můžete odjet na Dawson ve svých vlastních člunech.”

Po celou tu dobu věděli, že mají být dopraveni na misii. Nemělo tedy smysl dlouze o tom znovu hovořit. Bylo lépe předpokládat, že si v posledních dnech a týdnech na tuhle myšlenku zvykli, a vysvětlit jim v nejpříznivějších barvách výhody toho, na čem se s Figueresem dohodli.

„Pojedu na misii s vámi. Tomáš a Peine taky.”

Tohle byl argument, který se nemohl minout účinkem. Když pojede na misii on i jeho syn, pak to tam nemohlo být tak zlé.

„Byli jsme kdysi velký kmen. Teď jsou všichni, kteří se se mnou stali opravdovými lidmi, dávno mrtví.”

Kumbudenčis se nebouřil proti tomu, co bylo nevyhnutelné. Pouze truchlil po minulosti.

„Tady už nejsou žádná guanaka,” řekl Manuel. „A taky mušle jsou už vysbírané. Stejně byste tu nemohli déle zůstat. Ledaže byste nám pásli naše bílá guanaka.”

Vedle něho seděl Santiago v oděvu Onů. Před několika týdny žil ještě s Jagany. Teď byl živoucím důkazem toho, že i po Beltranově smrti spolu mohou běloši a Indiáni vycházet. Určitě si na to vzpomenou, nebude-li jim Dawson vyhovovat.

„Každý k nám může přijít,” potvrdil Santiago. „Žije se nám dobře u křesťanů.”

Byl to teprve rok, co musil uprchnout z Rio del Fuega. Jenže muži, kteří žili v Kumbudenčisově táboře, nikdy na ovčích farmách nepracovali. Bylo to, jako by někdo po neplavci žádal, aby skočil do hluboké vody.

Pravděpodobně teď všichni tři, Kumbudenčis i oba star¬ci, mysleli na doby, kdy se na ostrovech sotva ukázal nějaký běloch a Jaganové sl mohli připlout a odplout kam chtěli. Musilo jim však být jasné, že se tyhle časy už nikdy nevrátí.

„A co když naše děti na Dawsonu umřou?” zeptal se jeden z nich.

„Kdo bude ehtít, může se se mnou zase vrátit. Vezmeme s. sebou maso, aby vaše ženy a děti cestou nehladověly. Postarám, se o to, abyste na Dawsonu dostali, co potřebujete.”

Celou tu dobu však nepromluvil o jedné věci, totiž o tom, co se mělo stát s těmi, kteří by nechtěli zůstat na Dawsonu, ale kteří by se také nechtěli vrátit zpátky na tento ostrov. S těmi tedy, kteří si nedovedli představit jiný život než svobodný.

Jaganové však nikdy nemysleli daleko dopředu. Když věděli, že teď pojedou na misii a že se odtamtud budou moci zase vrátit, pak jim to stačilo. Všechno ostatni. se uvidí. Stará volnost byla tak jako tak nenávratně pryč. Nikdo jim ji už nemohl vrátit.

Manuel s překvapením zjišťoval, že všechno šlo daleko lehčeji, než jak si představoval. Pravděpodobně si uvědomovali, že kdyby byli opustili ostrov dřív, vůbec by se s nimi byli nesetkali. A také věděli, že věčně se před Valdivií ukrývat nemohli. Především však věřili jemu a Santiagovi. Byl pro ně stále ještě „skutečným člověkem”, který je také doprovodí.

Byl tomu rád, zároveň však cítil opět ono břímě; které si tím uvaloval na bedra. Bude mít v rukou život pětařiceti lidí. A půjde s nimi i Peine a s Peine Tomáš, Jako by Manuel a Tomáš nebyli nikdy ničím jiným než Jagany, a museli proto sdílet jejich osud.

Seděli zase celé dlouhé minuty mlčky kolem praskajících kamen a soustřeďovali své duše, než se se Santiagem pustí na zpáteční cestu. Až dosud myslel vlastně jenom na tento okamžik, na okamžik, kdy se mu podaří přesvědčit Jagany, že bude nejlépe nechat se jím doprovodit na Dawson. Co ale, ukáže-li se, že zlé pověsti, které o Dawsonu kolovaly, měly pravdu?

Napadlo ho, že se dokonce i Figueres vyhnul přímé odpovědi, jakmile se dotkli poměrů na Dawsonu. A co když pro Jagany přece jenom ještě nějaké východisko existovalo? Stále jim ještě zbývaly ostrovy a pobřeží na východě, na argentinské straně. Jaganové sami o státních hranicích nic nevěděli. Valdivie pro ně byla všudypřítomná. Jenže Figueres tam za nimi nemohl. Tam by před ním byli v bezpečí. Na Novoročním ostrově a na ostrově Stavů, na pobřeží kolem mysu San Diego a v zálivech při úpatí hory Campana. Tam se běloši neobjeví prakticky nikdy. Byla to drsná a divoká krajina, a to dokonce i pro Jagany, žít tam však mohli za předpokladu, že by si mohli ponechat své čluny.

Ihned však tuhle myšlenku zavrhl. Na argentinské půdě leželo i Rio del Fuego, odkud museli Santiago a Čikiol uprchnout. Ne, natrvalo už pro Jagany žádná skrýš neexistovala.

Manuela překvapilo, jak málo pro něho znamenala představa, že by snad musel ostrov opustit na delší dobu. Celý tenhle ostrov mu nebyl ničím jiným, než čím pro něho dříve bývalo dobré loviště, na němž s Tomášem zůstali, dokud se na něm vyplatilo lovit. Nebyl mu domovem, místem, kam by se chtěl vždycky zase vrátit. Rodrigova nabídka pro něho byla důležitá kvůli Tomášovi, ne kvůli sobě samému.

Zároveň si kladl s mírnou zvědavostí otázku, zda vůbec existovalo nějaké místo, kam to táhlo Rodriga. On, Manuel, měl svůj dům pod mysem, měl Tomáše, a dříve -tu byla Carola. A Tomáš měl zase Peine. Co však měl Rodrigo? Opravdu jen ty své ovce?

Po celou zpáteční cestu se jeho myšlenky neustále vracely k této otázce.

Rodrigo vyslechl Manuelovu zprávu se zachmuřeným čelem.

„Když už ty sám musíš na ten Dawson, pak bys tu alespoň měl nechat Tomáše.”

Také on si tedy už lámal hlavu. A určitě pochopil, v jaké situaci se chlapec nacházel a co to znamenalo pro Manuela. Vždyť Rodrigo nebyl jenom chovatelem ovcí, byl to také jeho přítel.

„Je to jeho rozhodnutí,” řekl Manuel. „Tomáš to děvče samotné nepustí, a Peine zase neopustí Kumbudenčise.”

„Nám tady ale bude chybět každá ruka. Co se stane, napadne-li brzy první sníh?”

Manuel se podíval na Rodriga a celou minutu mu trvalo, než svůj omyl opravdu pochopil. Rodrigo vůbec nemyslel na chlapce a na Peine, ale ani na něho, vždyť Rodrigo myslel jenom na ovce, na to, jak zvládnout své rychle narůstající stádo.

„S penězi vzlétneš výš než pták,” „Hlavně když člověk vydělává.”

Manuelovi bylo, jako by byl právě něco ztratil, něco, na čem velmi lpěl.

„Vrátíme se co nejdřív,” odpověděl krátce. „A zapiš si do své knihy, kolik zvířat vezmeme s sebou, aby měli Jaganové cestou dost masa. A také pracovní dny, které zameškáme.”

„Nemusíš se tvářit, jako bys mi měl co vyčítat,” řekl Rodrigo uraženě. „Byl jsem vždycky fér.”

„Ne,” odpověděl Manuel, „tobě něco vyčítat by pravděpodobně mělo málo smyslu.”

Až se vrátí, budou si muset s Rodrigem asi ledacos vyříkat.

Pflstí den nasedli s Tomášem a Peine do Caroly a vydali se do zálivu Jaganů. Kumbudenčisovi lidé mezitím už strhli tábor. Chýše byly zbaveny kožešinových potahů, takže tu stály jenom jejich holé kostry. Vše, co Jaganové vlastnili, bylo naloženo v jejich lehkých člunech. Bylo to málo. Nikdy toho neměli víc, než co by unesli na zádech, kdyby museli část cesty zvládnout pěšky. Všechna tri spáleniště už byla vychladlá. Z člunů připravených u břehu však stoupaly tenoučké stužky dýmu. Jaganové věděli, jak drahocenné je teplo.

Bylo to už skoro malé loďstvo, které vyrazilo na moře v čele s Carolou. Manuel vzal na palubu dva Jagany, aby Tomášovi a jemu pomohli veslovat. S Meteorem jim to sem z Dawsonu trvalo dobrý den. Tentokrát však budou na cestě čtyři až pět dní, a jestli je přepadne vichr, tedy ještě déle. To by se pak pokusili skrýt v závětří některého z ostrovů, kde je moře klidnější, kde by však Carole nebyly plachty příliš platné. Nejdříve se pustili do úzkého průlivu Beagle, a pak těsně podél pobřeží, pod ochranou nedalekých skalnatých ostrovů, jimž se Meteor musel kvůli nebezpečným mělčinám uctivě vyhnout. Večer co večer hodlali rozbít rychlý, provizorní tábor, jak tomu byli Jaganové zvyklí, a ráno jej zase opustí. Měli s sebou alespoň dostatek zásob, aby neztráceli zbytečně čas sháněním čerstvého masa a ryb.

V prknech Caroly to praskalo, kdykoliv ji dlouhé vlny zvedly, aby ji vzápětí zase opatrně spustily dolů, jako by se těšila z toho, že se konečně může zase jednou vydat na delší plavbu. Za ní následovaly, ve vějířovitém roji, malé čluny Jaganů. Navzdory poměrně klidnému moři poskakovaly na hřbetech vln, jako by se měly v příštím okamžiku užuž rozpadnout, a hned nato zase mizely v propadlu vln, jako by je bylo moře pohltilo. Na zádi, tam, kde se veslovalo a kde se tedy vykonávala ta největší dřina, seděly jako vždy ženy. Peine byla asi jediná z žen, která veslovat nemusela.

A ještě něco viděl Manuel. V člunech bylo jenom velmi málo dětí. Jaganové své děti milovali a pečlivě je opatrovali. Ale život obyvatel Ohňové země byl příliš drsný, a tak mnoho dětí umíralo dřív, než se postavily na nohy.

Ještě podivnější však než tohle malé loďstvo s Carolou v čele však byla skutečnost, že s nimi nevypluli všichni Jaganové. Santiago, Čikiol a šest dalších zůstalo na ovčím ostrově coby živoucí most zpátky, kdyby Kumbudenčis a jeho lidé nechtěli zůstat na Dawsonu. Indiánské sídliště kousek od Rodrigovy usedlosti by se pak zase rozrostlo.

Manuel tu však plul s celou skupinou jaganů na Dawson, jako by sám byl už jenom Bamutušentisem, „opravdovým člověkem”. Přitom udělal všechno, aby mohl Tomáš vést život bílého chovatele ovcí. Přesto teď táhli ve třech s Jagany studeným, bouřlivým ostrovním světem a večer si postaví provizorní chýši z větví, dek a kožešin, pokud se ovšem nerozhodnou přespat v nepatrné kajutě Caroly. Kdyby se snad měla plavba pro zvlášť nepříznivé počasí nebo z nějakého jiného důvodu podstatně prodloužit, takže by jim docházely zásoby, byli by nuceni nalovit si každý den tolik potravy, kolik jí bylo k životu nezbytně třeba.

Manuel doufal, že se mu cestou podaří vymámit na Tomášovi slib, že na Dawsonu nezůstane. Dopraví tam prostě Jagany, a ti ať se pak rozhodnou. Když se Peine přesvědčí, že se jim tam bude dařit dobře, mohou se všichni tři zase vrátit na ovčí ostrov. Ale bude to tam u misijních otců pro Kumbudenčise a jeho lidi opravdu dobré? Nemělo pravděpodobně smysl teď o tom s chlapcem mluvit.

Viděl ale, že Peine velmi dobře chápe, co to všechno pro Tomáše znamená. Poznal to podle toho, jak se na něho dívala, když se domnívala, že ji nikdo nepozoruje. Dokázala sedět bez hnutí vedle dveří kajuty a sledovat, jak Tomáš vesluje. Večer pak nebral jejich šepot konce, a někdy také zmizeli do hlubokého stínu, kam už světlo ohňů nedosahovalo. Slabé lidi by taková zkouška rozdělila, Tomáš a Peine však byli jiní. Manuel na ně byl navzdory starostem, které měl, také hrdý.

Ještě téhož večera dosáhli úžiny Beagle. Hory zde byly vysoké a strmé. Ledové jazyky se táhly až k vodě a vysílaly mlčenlivě kry na dalekou cestu. Z nakloněných útesů visely ledovce a chvíli co chvíli se s rachotem a duněním řítily dolů do moře ledové balvany.

Jakmile se začalo stmívat, citelně se ochlazovalo. Tu pak všichni přisedali co nejblíž k ohni a ženy halily své malé děti do těch nejteplejších kožešin.

Když se Manuel ukládal v kajutě Caroly k spánku, připadalo mu, jako by to bylo už dávno, co ostrov opustili. Kdesi v dálce štěkla liška. Uplynulo několik minut a ozval se drop, vzápětí však zase zmlkl.

Celý příští den proplouvali úžinou Beagle, nejednou mezi strmými stěnami korunovanými ledovou čepicí, z nichž se valily široké vodopády. Přitom se museli neustále vyhýbat plujícím krám.

Když vjížděli do otevřené zátoky Velrybářů, jihovýchodní vítr se znatelně ochladil. Vanul teď přímo proti nim; dík roztroušeným ostrovům, které jej přeci jenom tlumily, se však dostávali poměrně rychle kupředu. Pospíchali, aby jim nedošly zásoby.

Třetí noc zemřelo jedno dítě. Chlapeček se dožil jenom několika týdnů. Stávalo se také, že ani větší děti nepřežily dlouhé plavby. Manuel však věděl, že to Jaganové přesto považují za špatné znamení.

Nářek matky se nesl po celé ráno táborem. „Dals mi, Vatauinevo, děťátko jenom proto, abys mi je mohl zase vzít!”

Zavinuli mrtvolku do kožešinových roušek a pohřbili ji do mělké jámy, na kterou pak navršili kameny. Museli pokračovat v cestě.

Tento den jako by byl spojil Tomáše a Peine poutem ještě pevnějším.

Na posledním úseku cesty přešel vichr do nebezpečného útoku. Tři dny bez ustání vyl a fičel ze všech sil od jihozápadu a vzdouval moře tak zběsile, že se s plně naloženými čluny, v nichž se choulily i vystrašené děti, už nemohli odvážit další plavby.

Utábořili se proto na ostrově Clarence přímo proti Dawsonu, kde vyčkávali, až se vítr alespoň na jednu noc utiší.

Příštího dne se v jejich táboře objevil běloch, pravděpodobně chovatel ovcí. Byl po zuby ozbrojen a blížil se k nim jen velmi opatrně. Zprvu se zdál být pln nedůvěry vůči Jaganům, kteří jako by byli spadli přímo z nebe. A ani když spatřil Manuela, nemizela jeho nedůvěra zrovna rychle. Byli ovšem mezi bělochy i takoví, kteří měli dost důvodů, aby na nějaký čas zmizeli mezi Indiány,

„Tyhle všechny chcete odvézt na misii?”

Manuel přímo viděl, jak se pod mužovým čelem horečně honí myšlenky. Tábor byl plný žen a dětí, a lovit za tohoto počasí Jaganové přece nemohli.

„Mám tu malou ovčí farmu,” řekl pak. „Asi pět míl severně při pobřeží. Můžu vám přenechat takové dva tři kusy, dokud tu budete muset zůstat.”

Osadník jim tedy nenabídl přístřeší, odbyl je jen tím nejnutnějším. Také Manuel byl pro tohoto chovatele ovcí pouhým Jaganem. Zároveň se mu však zdálo, že v očích tohoto muže objevil záblesk soucitu. Vydal se s ním spolu s Tomášem a dvěma Jagany na jeho farmu pro slíbené ovce. Jejich zásoby masa byly totiž už takřka spotřebovány.

Chovatel zde žil se svou ženou a synem už asi čtyři roky.

„Pokoušel jsem se najmout v Magallanesu ovčáky. Ale na ostrovy jen tak někdo nejde. Rozhodně ne někdo, kdo může dostat práci i jinde. A nějakou pakáž nemůžu potřebovat.”

Všude byly stopy těžkého boje s přírodou. Na čerstvě vymýcené půdě vyrážely nové mladé buky. A zdálo se také, že ovce nebyly včas ostříhány.

„Dobrý peon je sakramentsky drahý — a což teprv střihač ovcí. Stádo je příliš malé a neunese to. Dokud ale nebudu mít ovčáky, nemohu je rozšířit.”

Muž se octl v začarovaném kruhu a neviděl žádné východisko. Nebyl to taky žádný Rodrigo. Nedovedl si podřídit okolnosti. Dobrý námořník nebyl ten, který dokázal plout proti vichřici, nýbrž ten, který se jí dal odnést do cíle. Z chovatelova hlasu zaznívala rezignace. Příroda byla silnější než on a tak jeho rodina sotva obstojí. Chyběly tu laciné indiánské ruce. Pokud ale všechno souhlasilo, pak žily v misii na Dawsonu, pouhých několik mil odtud, desítky Jaganů, a nikdo nevěděl, co s nimi.

Třetí noci se odvážili přepmvby. Vichřice ustala alespoň na několik hodin, moře se ale stále ještě vzdouvalo a zdálo se, že se lehounké kánoe musejí co chvíli převrhnout. Měsíc mezí rychle ubíhajícími mraky osvítil na pár minut svým olověným světlem černou hladinu.

Za úsvitu dosáhli pobřeží Dawsonu přesně v místě, kde se nacházela misie. Když vjížděli do zátoky, uviděli na břehu velký rezavějící železný kříž napůl ležící ve vodě. Na skále, která se nad ním tyčila, byly dosud znát zbytky základů, do nichž byl zapuštěn, než jej vichr svýma mohutnýma rukama uchvátil, ohnul a nakonec vyrval a srazil dolů do vody. Od té doby tu ležel. Nikdo si nedal tu práci, aby jej znovu vztyčil.

XI

„Mám radost,” řekl páter Anghelini, „že jste tyto děti přivedl k nám.”

Oknem mohl Manuel přehlédnout část území, které patřilo misii. Zdánlivě bez nějakého řádu tu stály v travnatém terénu nízké a dlouhé dřevěné domky s malými okénky, přistavované zřejmě jeden k druhému, jak si to právě vyžádala potřeba. Všiml si také dvou ohrazených pastvin, ale páslo se na nich jenom několik ovcí. Zdálo se, že se tu vymýtilo víc půdy, než bylo prozatím třeba.

Představoval si, že misie bude výrazněji stavět nu odiv své náboženské poslání. Tohle zde však mohla stejně dobře být velká, i když špatně vedená farma. Ani muž, který seděl proti němu, ničím nepřipomínal kněze, jak to Manuel očekával. Byl oblečen jako každý chovatel ovcí a jeho boty byly už teď po ránu zamazány hlínou. A kdyby na vápnem obílené stěně nevisel Ukřižovaný, nebyl by si Manuel jist, že je na správném místě.

„Pevně doufáme,” slyšel hlas pátera, „že tu všichni zapustí kořeny.”

Venku čekal Kumbudenčis a jeho lidé. Choulili se na zemi a civěli zdánlivě lhostejně přímo před sebe. Dokonce i děti ztichly a tiskly se ke svým matkám. Byli nyní na Dawsonu, v misijní stanici, o níž kolovalo tolik zlých pověstí.

Z obyvatel velkých dřevěných chat se neukázal takřka žádný. Jen cestou vzhůru po pláži spatřili několik mužů oblečených také jako ovčáci, třebaže to zřejmě byli čistokrevní Jaganové. Pravděpodobně si už zvykli na oděv bílých, kterého si tolik vážili. Potloukali se tu kolem a o příchozí se vůbec nestarali.

Anghelini si všiml Manuelova pohledu.

„Zvyknou si,” řekl. „S boží pomocí si tu zvyknou všichni. Kapitán Figueres mi říkal, že sem přijedou. Všechno jsme připravili, jak nejlépe jsme uměli. Nebude jim opravdu nic chybět.”

Páter byl drobný, skoro příliš jemný človíček. Mluvil s výrazným přízvukem, chvílemi hledal správné výrazy a mísil do řeči italská slova.

„Kapitán Figueres říkal, že si tyhle děti mohou ponechat své čluny. Vláda si přeje, aby všichni Jaganové zůstali na Dawsonu. Proto museli ostatní své kánoe zničit.” Páter se odmlčel a po chvíli dodal změněným tónem: „Není to ovšem naše vůle. My těmhle dětem nic nezakazujeme ani nepřikazujeme. V pokoře doufáme, že jim náš příklad pomůže v jejich dalším životě.”

Čím déle seděl Manuel proti páterovi, tím zřetelněji rozeznal stopy, které v jeho tváři zanechala nekonečná dřina. Vypadal unaveně. Jako někdo, kdo vleče těžké břímě.

„Moji jaganové zůstanou, uvidí-li, že se tu dá žít.” Manuel pohodil hlavou k vzdáleným, špatně obsazeným pastvinám: „Vy je chcete naučit chovat ovce?”

„Jsme tu jen tři páteři a k ničemu své děti nenutíme. To se raději smiřujeme s tím, že se dostaneme jenom pomalu kupředu. Vše je v božích rukou. Misie je podporována sbírkami z Itálie. Řekl jsem, aby nově příchozím přichystali jídlo. Jistě budou unaveni po té dlouhé plavbě v člunech.”

Manuel vyšel s páterem ven na prostranství před stanicí, kde Kumbudenčis a ostatní stále ještě čekali. Bylo časné ráno. Slunce zřejmě právě vyšlo, ale vidět ještě nebylo. Vichr se v průběhu doby vzpamatoval a nabýval teď každou minutu na síle. Hluk příboje bylo slyšet až sem nahoru. Během krátké cesty k jednomu z těch dlouhých dřevěných baráků, z jehož komína stoupal dým, si museli razit cestu náporem jihozápadního větru. Kumbudenčis kráčel vedle Manuela.

„Zlý vítr na Dawsonu,” řekl naříkavě. „To není dobré pro Jagany.”

Nebylo zcela jasné, co tím míní. Určitě už zažil daleko prudší vichry. Misie byla každopádně vybudována velkoryse. Zdálo se, že disponuje opravdu vším, co bylo třeba.

Manuel se ohlédl po Tomášovi a Peine. Kamsi zmizeli.

Před nimi se tyčil vysoký stožár, na kterém byla připevněna dřevěná čtverhranná tabule. Stále ještě nebylo takřka nikoho vidět.

„Naše nouzové znamení,” řekl páter Anghelini. „Vyzýváme jím lodě s lékařem na palubě, aby u nás přistály.”

„Máte snad v misii nemocné?”

„Nechceme čekat, až k nám zase dorazí námořní lékař z Magallanesu,” odpověděl Anghelini.

Bylo to poprvé, co se vyhnul jasné odpovědi.

Ve velké místnosti stály dlouhé, hrubě otesané stoly. Vypadalo to, jako by byli Jaganové pod vedením páterů prkna sami přiřízli a ohoblovali. Kouřící mísy byly po okraj naplněny ovčím masem a nudlemi. Bratři salesiáni tedy v každém případě věděli, co jejich dětem, jak Jagany nazývali, chutná.

Za několika stoly už seděli obyvatelé misie. Také ti měli na sobě oděv bílých pastevců. Někteří sotva vzhlédli, když vstoupil páter s Manuelem, Kumbudenčisem a ostatními. Jiní si je zvědavě prohlíželi. Tady uvnitř z nich pocit opuštěnosti opadl. Pramenil patrně z toho, že cestou rozlehlým prostranstvím nepotkali takřka člověka, a těch několik Jaganů, které zahlédli, působilo naprosto lhostejným dojmem.

„Ani k práci naše děti nenutíme,” řekl Anghelini, jako by byl uhádl Manuelovy myšlenky. „Přejete-li si, dám vám osedlat koně, abyste si mohli prohlédnout celé území misie.”

V místnosti to vonělo teplým jídlem. Lžíce cinkaly o mísy, třebaže si mnozí Jaganové nabírali prsty. To, co v jejich chýších bylo zcela přirozené, působilo tady, kde se zřejmě všechno řídilo zvyklostmi bělochů, vskutku podivně. V místnosti panovala úzkostlivá čistota. Jestliže páteři své chráněnce opravdu k ničemu nenutili a působili na ně vždycky jenom příkladem, pak nebylo divu, že obtížnost úkolu zanechala v Angheliniho tváři své stopy.

Za jedním ze stolů objevil teď Manuel přeci jenom skupinu, z níž někteří byli oděni v kožešinových pláštích.

„To jsou naše děti z Lenoxu,” řekl Anghelini. „Kapitán Figueres je sem přivezl před týdnem.”

Vyprovodil Manuela ven a počkal s ním na koně.

„Dohodli jsme se tak se správou přístavu v Magallanesu,” řekl a pohlédl přitom znovu k onomu velkému nouzovému znamení wsoko na stožáru. „Chceme našim dětem poskytnout veškerou pomoc a námořní úřady vydaly příkaz všem lodím s lékařem na palubě, že zde musí přistát, jakmile vyvěsíme červenou tabuli. Zítra sem však má tak jako tak dorazit pravidelný poštovní parník.”

Když Manuel nasedl, opsal Anghelini paží půlkruh. „Pozemek misie není ohrazen.” S politováním pokrčil rameny. „Bohužel jsme se k tomu ještě nedostali. Přesahuje to prostě daleko všechno, co jsme se až dosud pokusili kultivovat. Krátce, všude, kde najdete cesty, je oblast misie.”

Bylo tu místa dost pro stovky Jaganů. Pěšina, kterou Manuel zvolil, vedla kolem takřka pustých pastvin do malého lesíka, za nímž se rozkládala opět čerstvá mýtina. Zde se pásly krávy. Dva mladíci tu stavěli plot. Byli to čistokrevní Jaganové. Vězeli však v tak chatrných šatech jako staří ovčáci.

Přitáhl koni uzdu. Oba mládenci si ho mezitím zkoumavě prohlíželi. Dělali dojem silných, zdravých chlapíků a vypadali docela jinak, než většina mužů, které tu až dosud viděl. Dovolil koni, aby se k nim přiblížil krokem. Oba mladíci se vzpřímili.

„Ty jsi nový padre?” zeptal se jeden z nich.

Před cizím bělochem neprojevoval žádný ostych. Jsou prý teprve tři týdny na Dawsonu, odpověděl na Manuelovu otázku. Oba hned zanechali práce. Tahle změna jim asi přišla vhod. Přivezli je sem z ostrova Gordon. Tam prý už chov ovcí trochu provozovali, zvířata jim však” zašla.

Manuel se jich zeptal, jak se jim na Dawsonu líbí.

„Otcové jsou dobří,” odpověděl jeden z nich váhavě. „Darovali nám tyhle šaty. Zřejmě od bílých křesťanů.”

Druhý po chvíli dodal: „A dávají nám také najíst.”

„Ten vítr tady, ten je zlý,” řekl první. Rozhlédl se, jako by se chtěl přesvědčit, že ho nemůže nikdo slyšet. „Některým Jaganům vnikne do těla. Až sem dovnitř.” Poklepal si prsty na hrudník. „A pak je pohltí.”

„Jen ten vítr na Dawsonu,” dodal druhý. Také on skoro šeptal. Oba se při práci na plotu museli hluboko sklánět. Na Manuela to dělalo dojem, jako by je tlačily k zemi temné předtuchy. Dlouhé černé vlasy jim vyčuhovaly zpod klobouků a vlály kolem hlav.

Dawson byl skutečně drsnější a vlhčí než ostrovy kolem Hoste. Neutuchající jihozápadní vítr sem měl snadný přístup. Dokonce i ten les mu jen těžko odolával. Většjna stromů byla nízká, některé měly koruny ohnuté až skoro k zemi, jako by nějaké obrovité hřeblo bylo všechny větve sčíslo jedním směrem. Jihozápadní vítr jim fičel kolem uší.

Bylo dobře, že k plavbě využili klidné noci, i když Jaganové byli vichru zvyklí. Co jen ti dva mohli tím zlým větrem myslet?

Manuel opět míjel pastviny. Zřejmě nebyly už dlouho využity. Otcové asi opravdu přenechávali Jaganům, zda se chtějí věnovat chovu ovcí, či něčemu jinému. V podrostu to zapraskalo. Kůň se vyplašil a málem by ho byl shodil. Několik silnějších zvířat, které v hustém listoví nezahlédl, se snažilo s funěním a chrochtáním uniknout. Každopádně to nebyla guanaka. Pustil se za nimi a bez zvláštního úsilí je také dohonil. Bylo to několik vepřů. Zřejmě utekli a zdivočeli. Žili už určitě delší čas na svobodě. Nikdo se snad ani nepokusil znovu je chytit.

Nepotkal už žádného člověka. Teprve když se vracel k misijním budovám, zahlédl na volném prostranství několik mužů a žen. Také už na sobě neměli oděv Jaganů. Salesiáni jim opatřili městské kalhoty, košile a bundy a ženám sukně dlouhé až na zem. Někteří měli na nohou dokonce kožené boty.

Manuel si všiml, že k misii patří také kostel. Byla to stavba plochá, připomínající stejně jako ostatní spíš kůlnu, jen kříž nad vchodem upozorňoval na její zvláštní poslání. Ozvalo se slabé, jakoby uspěchané cinkání zvonku. Začínaly bohoslužby. Otcové však svým chráněncům ponechávali i v této věci naprostou svobodu.

Kumbudenčisovi byla přidělena místnost v jedné z chatrčí. Seděl teď se dvěma ze svých synů a s Peine i Tomášem kolem malých železných kamen. Také zde bylo teplo a čisto. Podél stěn stály nízké postele s teplými kožešinami místo dek. Byl tu dokonce i stůl a několik židlí. Uzlíky se svými věcmi rozvěsil Kumbudenčis na hřebíky jako ve své staré chýši na pahýly větví. Když mluvil, vzhlížel vždy znovu k malým okénkům. Poprvé ve svém životě viděl tajemné sklo, které pouštělo dovnitř světlo, jímž však teplo zevnitř uniknout nemohlo.

„Otcové mi slíbili šaty, jaké nosí bílí křesťané.”

Dobré jídlo a vyhlídka na drahocenný dar zřejmě rozptýlily alespoň část jeho pochybností.

Na židli se však Kumbudenčis neposadil. Seděl na prkenné podlaze navyklým způsobem na zkřížených nohou. V kožešinovém plášti, který si prozatím ještě ponechal, připomínal spíš nějakého vězně. Byl to cizí, zcela nový život, do něhož tu byl během jedné hodiny přesazen. A Manuel pocítil znovu, jak velmi je Kumbudenčis závislý na něm a na ostatních.

Tomáš a Peine mluvili s několika mladými lidmi, kteří pracovali v kuchyni a v dílnách. O otcích se vyjadřovali hezky, byli tu však teprve krátkou dobu.” Někteří Jaganové sice na Dawsonu onemocněli, říkali, ale misionáři prý dělají, co je v jejich silách, aby jim pomohli.

„Opravdu nám ponechali čluny, jak jsi nám slíbil.”

Tohle byl pro Kumbudenčise důležitý bod, a tak si počínal na myšlenku, že by měl žít tady, pomalu zvykat. Manuel viděl, že se tím Peine značně ulevilo. Nakonec snad přece jenom dopadne všechno dobře. A Tomáš se s ní bude moci vrátit zpátky na ovčí ostrov, takže nebude muset žít jako nějaký Jagan.

Vydali se dolů na pláž. Tam, kde zakotvili, postávala skupina misijních obyvatel. Byla to první větší skupina, na kterou Manuel narazil. Muži si ze všech stran prohlíželi čluny, ohmatávali je zvědavýma, skoro chtivýma rukama a pomlaskávali jazykem. Také oni byli vesměs oblečeni jako běloši, někteří jako pastevci, jiní spíš jako lidé z měst. Oblečení to bylo čisté, ale obnošené.

Několik jich nedokázalo zkrotit svou touhu a tak odnesli jeden z člunů na vodu. A třebaže se moře vzdouvalo i tady v zátoce, nechali malou kánoi poskakovat na vlnách a radostí až vřeštěli jako rackové bouřní, pro něž žádný vítr, který je unáší přes útesy, nemůže být dost silný.

Vraceli se právě na břeh, když spatřili Manuela, Kumbudenčise a ostatní. Také v těchto cizích člunech, na něž si dosud nezvykli, ovládali vesla, jak to dokáží jen Jaganové. V darovaných šatech bělochů působili skoro komicky, jako před chvílí Kumbudenčis, když ve svém kožešinovém plášti dřepěl vedle židle na podlaze své chatrče. Poslední metry se brodili vodou a pak vynesli člun opatrně tak vysoko na břeh, aby jej vlny nemohly smést.

Všichni byli po tom krátkém výletu dokonale promočení. Kožešinové pláště, které nosívali dříve, byly nepromokavé, a když vyplouvali na moře, potírali si kromě toho údy tulením tukem, takže jim voda stékala po kůži dolů. Teď jim tohle cizí promočené ošacení plandalo na těle.

Manuel se znovu vydal na potulku územím misie. Otcové se už pustili do ledačeho, ale jenom málo toho dokončili. Pokusili se zřídit dokonce i koželužnu. Možná že se jim však nedostávalo dost lidí na to, aby všechny své záměry uskutečnili. Podle rozlohy jejich území patrně počítali s větším množstvím Indiánů. Většina obytných chatrčí byla dosud prázdná. Stejně jako Tomáš a Peine, i on potkával spíš mladší lidi, kteří žili v misii teprve krátkou dobu. Kde ale vězeli ti starší? Vždyť právě oni by mu asi dokázali nejlépe vylíčit, jak se tu žije. Také dětí zde viděl jenom málo, především ale takové, které se ještě nemohly narodit v misii.

„Tys Bamutušentis,” zaslechl náhle slabounký hlásek.

Opřen o stěnu dřevěné chatrče seděl na zemi stařec. Bílý vlas mu vlál kolem hlavy. „Já jsem Šamakušentis. Poznal jsem tě na Šamakuši. Poblíž Ushuaie jsem ti prodal mnoho vydřích a lachtaních kožešin. Býval jsem velkým lovcem.”

Jak tu ten stařec tak seděl, vypadal, jako by byl už celá léta nemohl lovit. Manuel se však na něho dobře pamatoval. Podle jména pocházel z východní části Ohňové země. Protože se ale všichni Jaganové jmenovali podle místa, kde se narodili, bylo jich mnoho se stejným jménem. Posadil se proti němu.

„Já se už neplavím od ostrova k ostrovu a také už nelovím vydry a lachtany. Chovám teď ovce jako vy tady u těch hodných otců.”

Stařec se nedal od svých vzpomínek na zašlé doby odvrátit.

„Také tvůj syn už umí řídit velký člun, který vypadá jako labuť černokrká. Bude z něho opravdový člověk.”

Když ale znal Tomáše, pak se ten stařec musil ještě před takovými dvěma či třemi lety pohybovat mezi ostrovy. Dnes by jej ale pravděpodobně pouhý den v kánoi za bouřlivého počasí zabil. Ať se Manuel snažil sebevíc, nemohl si však vzpomenout, že by se s ním byl kdy potkal.

„A tvoji synové teď loví vydry a lachtany,” zeptal se ho, „nebo chovají také bílá guanaka?”

Starcovy oči pohasly.

„Jsou mrtví. Všichni jsou mrtví. Zlý vítr pozřel jejich” srdce.”

Šamakušentis se rozkašlal. Byl to kašel, který vycházel z hloubi jeho těla, cloumal jím a dusil jej, takže lapal po dechu.

„Ten zlý vítr,” vypravil ze sebe.

„A kdopak se o tebe stará? Nemáš málo masa?” zeptal se ho Manuel. „A co oheň v chýši — máš?”

„Otcové nám poskytují všechno. Dokonce i oblečení bílých křesťanů.” Asi minutu vkládal stařec do hlasu cosi jako hrdost; hladil kabát a kalhoty, které pravděpodobně kdysi patřily nějakému muži z kteréhosi města kdesi v Itálii, rodné zemi misijních otců. „Dostáváme maso a nudle i tulení tuk. Nad zlým větrem však otcové nemají žádnou moc.”

„Copak bílý lékař tvým synům nepomohl?”

„Dává nám zelenou a žlutou vodičku.” Šamakušentis se opovržlivě ušklíbl. „Jenom tolik.” A mezi palcem a ukazováčkem naznačil ono nepatrné množství. „Jakoupak to může mít moc proti takovému ďáblu, jako je tenhle vítr. Trocha zelené a žluté vodičky?”

Tentokrát trvalo celé minuty, než mu kašel zase dovolil promluvit.

„Už jednou se mi nastěhoval ďábel do těla. Tehdy jej vyhnal náš kouzelník. Ďábel vězel v mém pravém rameni, takže jsem nemohl vrhat harpunu. Kouzelník rozdělal velký oheň a pohrozil ďáblu, že ho spálí. Pak popadl moje rameno a pořádně je ústy vysál. A najednou byl ten ďábel v podobě oblázku v jeho ústech. Tři dny nato jsem už zase mohl vrhat harpunu. Ale zelená a žlutá vodička …”

Znovu se ušklíbl.

„Jsou mrtví. Všichni jsou už mrtví. To všechno ten zlý vítr.”

Opět se opřel o stěnu chatrče, když Manuel odcházel. Obraz netečnosti, jaký dnes neviděl poprvé. Jako by už nikdo z nich nepatřil životu.

V údolíčku, které od misijní stanice dělil lesík, narazil Manuel na hřbitov. V dlouhých řadách tu trčely ze země dřevěné kříže. Také květiny se sem pokusili zasadit, i když to byl velký hřbitov, jehož údržba jistě vyžadovala hodně námahy. Manuel četl nápisy. Některé už byly zvětralé a daly se jen těžko rozluštit, většina křížů se však zdála nová. Otcové na ně napsali jenom křesťanská jména svých misijních svěřenců a datum jejich smrti. Kdopak věděl, kdy se narodili. Mnoho, přemnoho úmrtních dat pocházelo z doby nejposlednější.

Manuel se rozhlížel po těch dlouhých řadách křížů. Vítr fičel a cloumal větvemi buků, které ukrývaly tohle místo před zraky misijních obyvatel, jako by je chtěly ušetřit pohledu na tolikerý zmarněný život.

Jestli tu řádila nějaká epidemie, tedy proč právě jenom na Dawsonu? Nebo to snad bylo přirozené, že v průběhu let stále více převažovali mrtví nad živými? Mladí a silní misii zase opouštěli, jakmile si zvykli na život bělochů, a pracovali pak na ovčích farmách.

Pohled na hroby Jaganů byl nezvyklý. Jaganové totiž jinak své mrtvé spalovali, pohřbívali pod kameny nebo velké hromady prázdných mušlí, které se nakupily vedle jejich táborů, a nechávali je tam, když táhli dál. Tenhle hřbitov pro ně musel být hrozný.

Odpoledne svolal páter Anghelini Kumbudenčisovy lidi do kostela. Také oba další řádoví bratři sem přišli. Byli to starší muži, jeden holohlavý, druhý s prořídlými bílými vlasy. Oba se ale podobali Anghelinimu v tom, že i oni byli Italové a že se na jejich tvářích zračily stejné znaky přepracovanosti.

Anghelini měl krátký projev v lámavé španělštině protkané italskými slůvky, a jeeden z jaganů jej překládal do hrdelního jazyka svých krajanů.

Ve svém projevu jim řekl že se v misii už nacházejí od rána a že tedy jistě měli příležitost promluvit si se svými bratry, kteří zde žijí už delší dobu. Zítra či pozítří, nebo taky den nato se budou moci rozhodnout, zda tu chtějí zůstat. A nemají se bát zlého větru, o němž někteří mluví. Tlumočník, který jeho slova překládá, prý byl také nemocen, a přeci teď stojí živ a zdráv před nimi. A kdopak může vědět, zda by ho byli jinde také vyléčili. On sám, páter Anghelini, i oba jeho salesiánští bratři že ze své strany učiní vše, aby se jejich dětem na misii dařilo dobře.

Manuel viděl, že páterova slova zapůsobila na Kumbudenčise dobrým dojmem. Pod kožešinovým pláštěm měl už alespoň bundu bílých a jeho pochybnosti slábly. Přesto ale všichni váhali, neboť krok, k němuž byli vyzváni, byl obtížný. Manuel věděl, že kdyby je k tomu pobídl, určitě by s ním misii opustili ještě v této hodině. Seděli tu mlčky, když Anghelini domluvil, a nabídku ani neodmítli, ani nepřijali. Chtěli si napřed všechno pro-myslet. Manuel si byl celkem jist, že se nakonec přece jenom rozhodnou zůstat. Vyhlídka, že by už nikdy nemuseli hladovět, že by si dokonce mohli každý den naplnit žaludky takovými vzácnostmi, jako jsou ovčí maso a nudle, a že by mohli vždycky chodit oblečeni jako křesťané, byla příliš lákavá. Pak si znovu vzpomněl na ten hřbitov s dlouhými řadami dřevěných křížů, a tak mlčel i on.

Když vyšel z kostela, zastavil se vedle pátera Angheliniho a hleděl za Kumbudenčisem a ostatními.

„Jsou teď ve vašich rukou, otče. Pětatřicet lidí. Bude do značné míry záviset na vás, zda tu budou moci žít.”

„My jsme takovou zodpovědnost nehledali. Bylo by nám milejší, kdybychom mohli vést misii jen s takovými dětmi, které sem přicházejí dobrovolně. Vláda si však přeje něco jiného. Budeme se snažit docílit toho nejlepšího.”

„Zdá se, že někteří jsou nemocní.”

„Možná že byli nemocní, ještě než sem přišli. Dříve umírali během plavby nebo na některém z ostrovů, aniž si toho kdokoliv všiml. Snažíme se pomoci, jak nejlépe umíme. Zítra přijede poštovní parník. Má na palubě lékaře.”

Byla to odpověď, která nevylučovala vlastní chyby. Kdopak také opravdu až do dnešního dne spočítal, kolik Jaganů a v jakém věku kdy zemřelo.

„Přišli jsme sem, abychom pomáhali,” slyšel Manuel vedle sebe hlas pátera Angheliniho. „Jak těžké to bude, to jsme ovšem netušili. Možná že v nás bylo příliš mnoho pýchy a samolibosti. A možná, že nám byla proto uložena tato zkouška.”

Páter by se svému osudu, či tomu, co za svůj osud považoval, bez výhrad podřídil až do konce. Jeho duchovní šat to vyžadoval. A také Jaganové žili na Dawsonu v pokoře, protože chápali jenom málo z toho, co se s nimi dělo.

Večer se Manuel dozvěděl, že tři z Kumbudenčisových lidí si přejí s ženami a dětmi zpátky na ovčí ostrov. Také Tomášovi se nyní zdálo samozřejmé, že se společně vrátí. Peine však mlčela. Manuel věděl, že se v ní cosi vzpěčovalo, vždyť i on musil vždy znovu myslet na ty dlouhé řady křížů. O něčem takovém Figueres nemluvil. Jenže: nepřisuzoval své tísni příliš velký význam? V každém případě si musil uchovat jasnou hlavu.

„Udělali jsme, co jsme mohli,” řekl a jeho hlas zněl drsně. „Je čas, abychom se vrátili. První sníh je na spadnutí, to nás čekají plné ruce práce, jestli nechceme, aby nám zvířata uhynula.”

Manuel míval občas pocit, že i on se ocitl v močálové jámě a že v ní utone, jestli se z ní co nejrychleji nevymaní. Nemělo smysl lámat si neustále hlavu. Jeho dohoda s Figuer.esem byla jasná. A jestli se vydají na cestu hned teď, Peine se určitě nepokusí Tomáše zdržovat.

Příštího rána se Manuel zase potuloval okolím misie. Narazil přitom na malé, hustým rákosím obrostlé jezero. Noc byla chladná, takže hladinu pokrývala vrstva ledu. Když jezero z poloviny obešel, objevil hejno plameňáků. Jakmile ho však spatřili, nevzlétli k nebi jako ohnivě rudý oblak, nýbrž počali tlouct křídly, aniž se hnuli z místa, a pronikavě křičeli. Přes noc zde přimrzli a stali se tak vězni zátoky, v níž na jednu noc doufali, najít bezpečí. Manuel objel celé místo širokým obloukem. Z nějakého důvodu na něho tento pohled zapůsobil skličujícím dojmem. Liška by si jich mohla odnést, kolik by chtěla.

K polednímu vyhodil v průlivu mezi ostrovy Clarence a Dawson kotvu poštovní parník a vyslal na pevninu lékaře. Podle barvy jeho nosu se dalo soudit, že si sám denně předpisoval vysokoprocentní medicínu. Co se však týkalo Indiánů, zdál se být toho názoru, že je škoda veškeré námahy.

„Otcové jsou blázni. Blázni, povídám. Indiáni nejsou k ničemu. Tak je to. Pořád jim to říkám, ale marně. Měli by je nechat, aby se balili dál do těch svých kožešin a pili ten svůj tulení tuk a bylo by to. Stejně se nic jiného nenaučí.”

„Námořní lékař z Magallanesu se zdá být jiného názoru.”

Lékař si s opovržením odfrkl.

„Osm let se už tluču s touhle rezavou bednou po ovčích farmách Magalhaesovým průlivem a celých osm let zakopávám denně o Indiány. Na prstech jedné ruky bych spočítal, kolik se jich hodí pro civilizovaný život. A vy sám je přeci znáte ještě lip. Copak si opravdu myslíte, že z nich budou jednou lidé jako my?”

Stál tu před Manuelem rozkročen a naprosto přesvědčen o nezvratnosti své pravdy. Celých deset minut obětoval na to, aby pro hrstku nemocných Indiánů vyhledal ze své velké černé brašny společnou medicínu. A teď už byl nejvyšší čas, aby se zase vrátil na svou loď. Alkohol z něho jenom čpěl.

„Celá nemoc těch lidí spočívá v tom, že mají jinou kůži,” řekl Manuel.

Lékař svraštil obočí.

„Jejich nemoc spočívá v tom, že za nic nestojej. Nemá smysl pokoušet se z nich udělat něco, co z nich nikdy být nemůže. Zkuste jim dát příležitost, aby žili jako rozumní tvorové, a zajdou jako mouchy.”

Manuel si chlapíka ještě změřil od hlavy až po paty. Byl by ho rád viděl, jak se musí sám prodírat v kánoi ze stromové kůry ledovým vichrem. Jestlipak by potom stál alespoň za tolik, jako kterýkoliv z Jaganů.

„Znám celou fůru lidí, co za moc nestojej,” odpověděl proto lékaři. „Například takové, co jenom žvaněj a smrděj alkoholem. Proto by mě zajímalo, proč Jaganové nedokáží žít na Dawsonu.”

Obličej lodního lékaře náhle zostražitěl. Pro jistotu změnil také tón.

„Můj vážený kolega, námořní lékař z Magallanesu, je velký přítel všelijakých teorií. A to je, jak jistě chápete, velice, jednoduché, když člověk sedí v teplé ordinaci a nemusí vystavovat nos vichřici. A tenhle kolegáček tvrdí, že je to tím ošacením, které teď dostávají. Dokud se prý halí do těch svých kožešin a těla si potírají tukem, tak prý nenachladnou. Ta jejich nemoc podle něho vězí v šatech nás bělochů, tedy v kalhotách a bundách. Kromě toho jsou prý skoro neustále mokří, což nebezpečí, že prochladnou, jenom ještě zvyšuje. Tak tady máte jeho odpověď na otázku, proč na Magallanesu Indiáni tak rychle zkapávají.”

Potom zvrátil hlavu dozadu a rozesmál se na celé kolo. Tak komická mu připadala tahle představa.

„V šatech, které naši ctihodní otcové dali pro svoje dětičky nasbírat v Evropě. Ty bacily v nich asi mají státní občanství, a naši Jaganové jsou už tak choulostiví, že se nedokážou vypořádat se zahraničními bacily. Prostě za nic nestojej, to vám říkám zase já. Hotovo.”

Zřejmě došel k závěru, že už promrhal dost času s udílením informací, a tak se obrátil čelem vzad. Velká černá brašna s léky se v jeho ruce pohupovala, zatímco kráčel dolů k člunu. Vedle jiných lahviček pravděpodobně obsahovala i ty zelené a žluté vodičky, které Šamakušentis odbyl s takovým opovržením.

Manuel vystoupil na pahorek, z něhož mohl přehlédnout celé území misie. Mohl odtud také sledovat člun až do chvíle, kdy přirazil k poštovnímu parníku. Moře se vzdouvalo, veslaři i lékař teď asi podruhé důkladně promokli. To konečně také mohl být důvod jeho mizerné nálady. A tak teď na palubě určitě vyžene chlad i vlhkost z těla několika pořádnými doušky.

Člun zmizel za trupem lodi, kde byl alespoň trochu chráněn proti vlnobití. Pak se dal parník znovu do po hybu, zdolávaje s rachotem vlnu za vlnou, a po chvíli bylo vidět na obzoru už jenom trochu černého dýmu. I odtud se však dalo poznat, že označení rezavá bedna byla asi příhodná. A tahle loď včetně lékaře byla tím nejdůležitějším pojítkem Dawsonu s ostatním světem.

Misie se tiše rozkládala u Manuelových nohou. Také teď bylo na rozlehlém prostranství a mezi chatrčemi vidět jenom málo lidí. To, co námořní lékař z Magallanesu prý tvrdil, by tedy znamenalo, že ti všichni tam dole byli odsouzení k smrti.

Manuel nebyl žádný lékař, přece však měl stále na mysli, co v posledních dnech všechno viděl. A věděl také, že okamžik, kdy by byl ještě dokázal nasednout do Caroly a jednoduše ujet, už minul. Cestu, jak těm dole, Kumbudenčisovi a ostatním, a také všem, kteří tu žili delší dobu, pomoci, ovšem ještě neznal. Ale něco podniknout musil.

Tím ovšem poruší slib, který dal Figueresovi. Jestli se opravdu podaří Jagany odtud dostat, stanou se z mnohých opět kočovníci, jakými byli odjakživa. Vždyť na ovčím ostrově nebylo ani dost místa, ani dost práce pro všechny, i kdyby se tain nakrásně chtěli vrátit všichni.

A Figueres by proti nim a samozřejmě také proti němu zahájil hon, protože ho k tomu zavazoval rozkaz, který obdržel, a protože by se cítil obelhán a podveden.

Kumbudenčisovi a jeho lidem by pak zůstaly už jenom ty nejbouřlivější, nejnepřístupnější a nejnehostinnější kouty Ohňové země, zátoky a průlivy nepřístupné pro Figuerese a Valdivii. Graftonovv ostrovy daleko na západě, nejpředsunutější bašta Ohňové země, nejvíce vystavená věčnému vichru, kterou postihuje plnou silou a neustálým deštěm. Hardyho poloostrov, který svůj jihovýchodní hrot vysouvá hluboko do antarktického moře vstříc mrazivému pólu, a konečně Woiastony a Hermity s Hornovým ostrovem a mysem, nejjižnější špicí celého světadílu, jíž se obávaly a vyhýbaly i velké, silné lodě. A především vlhký, bouřlivý ostrov Stavů na argentinské straně. Jejich život by byl ještě tvrdší než dřív. A dokud by tomu tak bylo, Peine by se určitě zpěčovala opustit Kumbudenčise, a Tomáš by nepochybně zůstal s ní, protože v takovém případě by uvažoval a cítil stejně jako ona.

Kruh se uzavíral. A musil přivodit to, čeho se celou tu dobu obával ze všeho nejvíc. On sám to bude, kdo nakonec přiměje Tomáše a Peine, aby se vrátili k životu vodních nomádů, kteří se, neustále pronásledováni, stěhují z ostrova na ostrov. Za předpokladu ovšem, že odtud Kumbudenčise skutečně odvede. Ještě včera Manuel doufal, že se s ním Tomáš a Peine vrátí zpátky na ovčí ostrov. Hleděl dolů na misii u svých nohou, na ty drobné, temné postavičky, z nichž většina byla pro něho dosud bez jména a bez tváře, pohybující se na volném prostranství, a znovu uviděl v duchu ty dřevěné kříže a slyšel Samakušentisův hlas: „Býval jsem velký lovec. Všichni jsou už mrtví.” Ne, nemohl mlčet, nemohl tyhle lidi tady nechat na holičkách.

Manuel vstal. Musil vyhledat pátera Angheliniho.

Zatímco sestupoval, nešla mu z hlavy otázka, zda se plameňáci na tom malém jezírku mezitím nevysvobodili. Málem by se tam byl rozjel. Okamžik nato však už ten nápad připadal i jemu samotnému ztřeštěný. Co také měli tihle ptáci společného s Jagany! A když pak přecházel prostranství mezi obytnými baráky, všiml si, že Anghelini nedal sundat červenou signální tabuli. Pravděpodobně doufal, že’ se objeví jiná loď se svědomitějším lékařem na palubě.

Páter seděl na stejném místě jako včera. Manuel si znovu všiml, jak je unavený.

„Nouzové znamení ještě visí,” řekl.

„Požádal jsem o návštěvu námořního lékaře z Magallanesu. Třeba se mezitím ale objeví pomoc ještě odjinud.”

Zřejmě tedy ani páter příliš nevěřil lékaři z poštovního parníku a jeho medicínám.

„Viděl jsem, že jste mluvil s doktorem Moralem. Je to hrubec a chybí mu pokora. Modlíme se za něho.”

„Jak dlouho jste už na Dawsonu, otče?”

„Tři roky. A zůstaneme, dokud nás tu bude třeba.”

Páter pohlédl na Manuela velice zpříma.

„Děláte si starosti kvůli našim misijním dětem? Myslím, že jsem vám už říkal, jak by nám bylo milejší, kdyby nestěhovali všechny Jagany na Dawson násilně. Zvyknou si na nový způsob života snadněji, přijdou-li sem dobrovolně. Dřív si směli ponechat i čluny. Mohli tak lovit podél pobřeží. Bylo to pro ně snadnější.

„Podle názoru námořního lékaře prý mnoho Jaganů umírá na nemoci, které vězí v šatech.”

„Necnceme jim přinést jen evangelium, nýbrž také lepší život na zemi. Nemůžeme věřit, že by se proti nim obránilo to, o co v duchu křesťanské lásky k bližnímu usilujeme. Je přece nepochybné, že i dříve mezi nimi řádily epidemie. Bez naší pomoci by jich zemřelo jistě ještě mnohem víc.”

Něco podobného řekl páter už jednou. Manuel však v jeho obličeji tentokrát postřehl pochybnosti. Bylo snad tohle ono břímě, jež musil vléct? On ani jeho řádoví bratři se nijak nešetřili. Jak jim tedy musilo být při myšlence, že to, co konají, přináší možná Jaganům jen neštěstí. Především však neztělesňovali novou dobu. Jejími představiteli byli Rodrigo a jemu podobní, kteří se domnívali, že místo je tu jenom pro takové Jagany, kteří jim pomáhají chovat ovce a stále více ovcí.

„Umíralo dříve, když jste ještě nedávali v Evropě sbírat šatstvo, také tolik Jaganů?”

„Měli jsme méně dětí a tak jsme oděvy nemuseli nechat sbírat. Dnes jsme rádi, že tolik milodarů pravidelně dostáváme.”

Páter se opět odmlčel, v jeho obličeji to však pracovalo.

„Máme snad nahotu jejich těl nechat nepokrytu, jejich hlad neukojen? Plníme svou křesťanskou povinnost, jak nejlépe umíme. Kdyby misie neexistovala, dala by vláda Jagany pod vojenský dozor.”

Manuel viděl oknem, že prostranství před budovou je stejně opuštěné jako včera. Náhle se ho zmocnil pocit, že musí vyskočit a ještě dnes odtud Jagany odvézt. Cítil toto nutkání v hrudi takřka živě. Neprchne-li s nimi, dopadne to se všemi jako s těmi plameňáky, které sevřel led a nepustil a kterým nepomohla ani ta křídla.

„Jste si, otče Anghelini, jist, že vaše misie je pro Jagany to pravé?”

„Věnuji jí veškeré své síly,” odpověděl páter velice tiše. „Ukažte mi lepší cestu, a já svůj omyl v pokoře přiznám.”

Jak tu tak Anghelini seděl, zdálo se, jako by byl za ty tři roky věnoval Dawsonu energii třiceti let. Mělo-li se však Jaganům opravdu pomoci, pak i celý život jednoho muže byl cenou nepatrnou.

„Já své Jagany odtud zase odvedu, otče,” řekl Manuel. „A z ostatních jich s sebou vezmu tolik, kolik jich se mnou bude chtít a kolik jich bude schopno odejít. Musím k tomu užít násilí?”

Ani se nezdálo, že by byl páter nějak zvlášť překvapen. Či snad byl sám někdy v pokušení poslat své misijní děti zpátky do jejich starého života? Bylo by to pro něho znamenalo popřít to, co učinil smyslem svého života.

„Nemohu vám v tom zabránit,” řekl zase velmi tiše. „Mluvil jste však o zodpovědnosti, kterou jsme na sebe vzali. Uvážil jste také svou?”

Páter tím zřejmě narážel na Figuerese, který je teď bude se svou Valdivií pronásledovat mezi ostrovy. A mínil tím bouře, hlad a zimu i pušky bílých chovatelů ovcí, jimž by byli Jaganové opět vystaveni. V Ohňové zemi se dalo zemřít na mnoho způsobů. A přesto musil pták letět, neměl-li zamrznout v ledu.

„Znám Jagany,” odpověděl Manuel. Anghelini nevěděl nic o jeho odpovědnosti za Tomáše a Peine. A této odpovědnosti se již nezbaví do konce svého života, pokud nyní učiní něco nesprávného.

„Co podniknete vy, padre?”

„Chtěl bych, abych si byl svou věcí tak jist, jak se zdáte být jist svou věcí vy. Budu ale muset prostřednictvím nejbližší lodi, která tu přistane, ohlásit, co jste udělal.”

Manuel pohlédl znovu z okna. Na vysokém stožáru viselo stále ještě nouzové znamení.

„Musím je tam nechat,” řekl Anghelini. „Mnoho našich dětí je velmi nemocných.”

Kdyby tohle znamení odstranil, pak by se Figueres dozvěděl teprve o několik dní, možná o celý týden později, co se stalo. O stejnou dobu později by ale zase mohl nějaký lékař vyšetřit nemocné.

„To znamení tam může zůstat,” odpověděl Manuel.

Anghelini se na něj znovu zkoumavě zahleděl, jako by si chtěl jeho tvář navždy vštípit do paměti.

„Nemohu sice s vaším krokem souhlasit, budu se však modlit, aby vedl k dobrému konci.”

„Padre,” odpověděl Manuel, „nemohu schvalovat, že Jagany na Dawsonu ošetřujete k smrti.”

XII

Nestálo ho příliš námahy, přemluvit Kumbudenčise a jeho lidi, aby společně s ním Dawson opět opustili. Jejich strach se teprve začínal měnit v důvěru. A ta se teď probudila k novému životu. Věděli přece od počátku, že si s křesťany nebudou nikdy skutečně rozumět. A nyní to uznal i on, Bamutušentis. Čluny byly naloženy až po samu hranici jejich nosnosti. A připojilo se k nim osm obyvatel misie, mezi nimi i oba mladíci, kteří stavěli ohradu kolem pastviny. Ze starých lidí však žádný. Nedostávalo se jim už odvahy pustit se znovu na dlouhou plavbu po moři. Zlý vítr je už uchvátil.

Manuelův plán byl prostý. Vrátit se přímou cestou nebylo možné. V průlivu Velrybám a v úžině Beagle byl příliš silný provoz a Figueres by se velmi rychle doslechl, kde se právě nacházejí. Pak by jim prostě odřízl cestu.

Proto Manuel zamýšlel uhnout k západu. Tam bylo pobřeží i na Ohňovou zemi příliš členité a nepřehledné a navíc chráněné nesčetnými ostrůvky a útesy. Zde by mohli nějaký čas zůstat. Až by je pak považovali za nezvěstné, vrátili by se zpátky na ostrov Hoste. Cestou by mohli na ovčím ostrově vysadit ty, kteří by chtěli zůstat na farmě. Ostatní by Manuel odvezl na argentinskou stranu, na ostrov Stavů a na mys San Diego. Je to krajina divoká a bouřlivá jako ostrovy na nejvzdálenějším západě, kromě toho mimo hranici. Tam by Jagany určitě nikdo neobtěžoval. Co se dělo v Chile, o to se argentinské úřady nestaraly.

Kde by však zůstal on sám, to Manuel nevěděl. Příliš rychle by se však vrátit nesměl. Právě po něm by totiž Figueres slídil nejtvrdošíjněji. Ale odpověď na tuhle otázku najde určitě později.

První den chtěl plout mezi Dawsonem a ostrovem Clarence k jihu. Jako by měl v úmyslu vrátit se s Jagany nejkratší cestou na ovčí ostrov. Ostatně na ostrově Clarence existovala tak jako na Dawsonu řada menších farem. Počítal s tím, že budou spatřeni a že se zpráva o tom donese k Figueresovi. A pak potrvá nejméně tři čtyři dny, než se dostane až sem. Potom ať si je klidně hledá v průlivu Velrybářů, v úžině Beagle nebo ještě hlouběji na jihu, kde začíná otevřené antarktické moře. Oni mezitím uhnou daleko k západu a vyčkají v bezpečném úkrytu, až se Figueres rozhodne objíždět zase jenom majáky v Magalhaesově průlivu.

Když vypluli, stál Šamakušentis na břehu. Bílé vlasy mu vlály kolem hlavy. Na pahorku vysoko nad ním se na stožáru pohupovalo rudé nouzové znamení.

Měli však smůlu. Několik hodin poté, co opustili misii, potkali na úseku, kde neměli žádnou možnost uhnout do nějaké zátoky nebo zmizet za nejbližším ostrovem, poštovní parník. Pluli sice těsně při břehu, bylo však takřka jisté, že byli přesto spatřeni. Kapitán si mohl samozřejmě snadno spočítat, co tenhle řetěz jaganských kánoí asi znamená. Figueres se o jejich útěku tedy dozví rychleji, než jak Manuel počítal.

Ten den a také následující veslovali od časného rána až do setmění, aby přes to přese všechno získali dostatečný náskok. Když odpočívali, vytáhli čluny vysoko na pobřeží a ukryli je v křoví. Oheň zapálili jenom tehdy, když si byli naprosto jisti, že ho nemůže z moře nikdo zahlédnout. Nejobtíženější pokaždé bylo, najít bezpečný úkryt i pro Carolu.

Jak nutná byla tahle opatrnost, to se ukázalo již druhé noci. Tehdy spatřili venku na otevřeném moři míjet Valdivii. Při jedné smůle tedy asi nezůstalo. Kapitánu poštovní lodi se musila velmi brzy naskytnout příležitost informovat Figuerese. A ten se nyní snažil vytáhnout ze strojů, co se vůbec dalo, aby jim odřízl cestu. Nesplňoval tím jen rozkaz a nešlo mu také pouze o Jagany. Chtěl teď lapit jeho, Manuela, falešného přítele, který mu nejdřív odmítl pomoc a pak jej obelhal. Ještě ale nebylo všechno ztraceno. Jen ať si na ně Figueres někde na jihu číhá.

Pluli i nadále těsně při břehu, a to tak, aby měli mezi sebou a otevřeným mořem vždycky řetěz ostrovů a útesů, takže mohli se svými plochými čluny kdykoliv před Valdivií uniknout mělčinami do bezpečí. Figueres však byl lišák. Manuel věděl, že tu zná kdejaký kout stejně dobře jako on, ale že zná také jeho. Bude ho tedy hledat nejen zrakem, nýbrž i zkušenostmi a rozumem.

Byla to tvrdá plavba, dokonce i pro Jagany. Plné čtyři dny teď už byli na cestě a po celou tu dobu veslovali. Jinak zůstávali Jaganové na vodě jeden či nejvýše dva dny, pak na nějakou dobu rozbili tábor, aby lovili zvěř a ryby a aby si odpočinuli.

Tentokrát však konec plavby ještě zdaleka v dohledu nebyl. Útěk teprve začínal, a to už Valdwii neměli v zádech, nýbrž číhala na ně kdesi vpředu, za zelenými ostrovy a bílými hřbety vln, v závojích mlhy a deště, aby se na ně neočekávaně vrhla veškerou silou svých motorů a svého ocelového těla, zatím co oni byli schopni vzdorovat pouze silou svých paží a rozumu. Ještě dobře, že si z misie vzali tolik zásob, kolik jich jejich čluny unesly.

Jak nebezpečný Figueres byl, to pocítili brzy. Zřejmě se mu podařilo odhadnout, jak rychle se může Carola se svým malým loďstvem dostávat kupředu, a dospěl tedy k závěru, že je už musil předhonit. Číhal na ně proto dřív, než předpokládali. Třeba ho také napadly pochybnosti, zda vůbec chtějí prchat na jih. Nebo si položil otázku, co by asi podnikl on sám, kdyby chtěl v takovém člunu, jakým je Carola, uniknout své Valdivii.

Zahlédli minolovku skutečně v poslední chvíli, když vyrazili z úkrytu skalních výběžků, aby zdolali asi čtyři míle nekrytého úseku mezi dvěma útesy a znovu se skryli ve změti drobných ostrůvků. Figueresova loď byla dobře schována a ve chvíli, kdy Manuel se svým malým konvojem měl za sebou asi polovinu této nebezpečné tratě, vynořila se neočekávaně zpoza jednoho skalního mysu a pustila se za nimi. Z komína Valdivie se vyvalil oblak hustého černého dýmu, hned nato vyrazila plnou parou a uvedla svou přídí do pohybu mohutnou vlnu podobnou netvoru, který se na ně vrhal se široce otevřeným chřtánem. Zdálo se beznadějné chtít se s ní pustit do zápasu.

Naštěstí se i teď pohybovali těsně při pobřeží, jehož okraje byly nízké. A Valdivie se k němu přiblížit nemohla, takže se jim ještě podařilo uniknout zpátky k útesům. Zde však uvízli. Opustit tohle útočiště by bylo znamenalo vydat se dobrovolně do Figueresových rukou. Stmívalo se. Minolovka se kolébala na hladině jako černý stín. Vyčkávala. Tahle loď, kterou Manuel tak často vedl zrádnými úžinami, se náhle proměnila v žravého dravce.

Tady však také zůstat nemohli. Kdyby se utábořili na břehu, stačilo by, aby Figueres v noci spustil na vodu jeden či dva čluny, a snadno by je lapil. O to se teď pokusí přirozeně v každém případě. Protože poplují-li zpátky podél pobřeží, vyšle za nimi nepochybně rovněž člun a sám se se svou Valdivii pustí plnou parou vpřed, čímž na ně zahájí štvanici ze dvou stran jako na zajíce, kteří se dali vlákat do zelí.

Jedno se Figueresovi přiznat musilo: tohle místo zvolil velmi dobře. Široko daleko žádná skrýš, každá zátoka a každý útes byly na námořních mapách pečlivě vyznačeny. Severní pobřeží průlivu bylo sice rozerváno spoustou ostrůvků a skalních útesů, tam by se však mohli skrývat nejvýš den či dva. Jižní pobřeží bylo vyšší a příkřejší, zato však méně členité, a tam by je Figueres chytil ještě rychleji. To všechno si musil Figueres uvědomit na první pohled, jakmile na velitelském můstku nahlédl do rozprostřených námořních map. Manuel se však musil spolehnout na svou paměť. V té ovšem nebyly zachyceny jen ostrovy a průlivy, nýbrž také jinévěci. Například, že v tuhle dobu byly ledovce na jižním pobřeží v pohybu a těsně při pobřeží že plují jistojistě kry. Neznal jenom proudy a hloubku vody, nýbrž věděl také, co to znamená, když se z některého z těchto ledovců uvolní kra jako hora, asi šest až destkrát větší než Valdivie. Jedno však Figueres rozhodně neočekával: že se této noci přímo před jeho nosem vydají směrem k jižním břehům, protože tam by mu byli vydáni napospas zdánlivě ještě bezmocněji. Mohl se spolehnout na sílu svých strojů, zatím co oni by proii němu zase mohli využít síly ledu.

Čekala je bezměsíčná noc. Aby si byli co nejjistější, vyčkali do půlnoci. Teď už Figueres určitě nepředpokládal, že by se ještě odvážili vyplout. Manuel upíral oči do tmy v místa, kde na ně Valdivie číhala. Figueres znal jeho a on znal stejně dobře Figuerese. A tak mohl celkem velmi přesně odhadnout jeho pocity, mezi nimiž převládal vztek, že byl podveden člověkem, kterého po léta považoval za svého přítele. Věděl přirozeně o Figueresově odhodlání vytřít mu zrak, prchající Jagany pochytat, odvézt zpátky a zajmout muže, který jemu, Figueresovi, zabránil splnit rozkaz. Figueres byl neodmyslitelný od své uniformy, s níž tvořil nerozlučnou jednotu. Nebyla pro něho pouhým oděvem, který by mohl kdykoliv odložit.

V prvních nočních hodinách zemřel jeden ze starců. Celé ty dny se statečně držel, a ani nezanaříkal. Veškerou vůli, která mu ještě zbývala, vkládal do svých paží a do pádla, jež svíraly. Nyní ho však síly opustily, aniž to zprvu kdokoliv zpozoroval. Zemřel tak, jako když dohasne svíčka. Byl to první hrob, který zanechali na své cestě od chvíle, kdy opustili misii. A určitě budou následovat další. Možná že Jaganů neumíralo o nic méně, když ještě nežili na Dawsonu, řekl Anghelini. Nyní tedy spočívá zodpovědnost na něm, na Manuelovi.

Posadil se k Tomášovi a Peine.

„Za několik dní budem zpátky na ovčím ostrově. Budete tam muset převzít i můj díl práce, zatímco povezu Jagany na ostrov Stavů a než se na celou věc trochu zapomene.”

Snažil se mluvit o všem jako o něčem docela všedním a přejít to, co leželo bezprostředně před nimi. Věděl, že to zní falešně, a kromě toho to příliš zavánělo logikou bělochů. Peine samozřejmě znala život chovatelů ovcí, uvažovala však a cítila jinak. Ale ani Tomáš na to nepřistoupil.

„Půjdeme s tebou.”

Udělala z toho chlapce Jagana. Od svého záměru se ale, už kvůli němu, nesměl dát odvrátit.

„Čím méně nás bude, tím to bude pro nás také snadnější. Budu mít radost z každého, kdo na ovčím ostrově zůstane.”

„Ty se ale nebudeš smět dlouho vrátit,” řekla Peine. „Kapitán, který býval tvým přítelem, tě bude pronásledovat.”

Viděla Figuerese sice jenom dvakrát, ale už si o něm utvořila svůj názor.

„Všechno, co máme, vězí ve farmě,” odpověděl jí. „A jsme už dlouho pryč. Ale ten, kdo se s námi vydá do Argentiny, tam bude muset nějaký čas zůstat. Jenže náš podíl nesmí propadnout. Lovil jsem mnoho let vydry a tuleně, a teď mám všechny své peníze v té farmě.”

Mluvil s Peine, jako by to byla běloška. Podíl na farmě pro ni ale mnoho neznamenal, zvlášť když se jednalo o Kumbudenčise či o něho.

„Půjdeme s tebou,” řekla teď i ona.

Dival se z jednoho na druhého. Vypadalo to, že bude muset rozhodnout za oba.

„Nejdřív musíme setřást Figuerese,” odpověděl.

Byl to dosti nelogický závěr. Oba ho nechtěli nechat samotného, dokud se nacházel v nebezpečí. Pravda, dělalo mu to dobře, zároveň ho to však naplňovalo starostí. Ti dva přece nesměli ztratit svou příležitost, jinak by se Tomáš stal Jaganem táhnoucím v domorodé kánoi od ostrova k ostrovu. Nebudou-li rozumní, pak by jim nemohl prozradit, co má v úmyslu. Musil by to udělat sám. Zároveň v něm však svitla jiskřička naděje. Stále ještě dlužil Rodrigovi odpověď na jeho návrh. Rozešli se ve chvíli, kdy mezi nimi zůstalo mnoho nedořečeného. Třeba se přece jenom obrátí ještě všechno k dobrému. To, oč mu šlo, bylo dobré nejen pro Tomáše a Peine, nýbrž také pro Rodrigovo stádo. A to bylo pro Rodriga důležitější než přátelství a všechno ostatní.

Podařilo se jim proklouznout bez obtíží. Jako většinou, i tentokrát se v noci vítr utišil a moře bylo klidné. Za svítání, kdy je konečně z Valdivie spatřili, byli již příliš blízko protějšímu břehu. Figueres však přesto nabral kurs směrem k nim.

Manuel seděl u kormidla Caroly a sledoval, jak rychle se Valdivie blíží. I tentokrát si dovedl přibližně představit, co se asi ve Figueresovi odehrává. V prvním okamžiku si určitě myslel, že se Manuel dočista zbláznil. Vždyť je přece jasné, že vydává napospas jak sebe tak Jagany. To si však mohl myslet nejvýš minutu. Pak si ale musil položit otázku, co asi za tím vězí. Tahle otázka ho bude pronásledovat bez ustání, a také s tím Manuel počítal. Figueres bude určitě postupovat opatrně, vždyť čluny Jaganů musí klidně dohnat i na půl páry, ba dokonce, i kdyby nadto ještě poblíž břehu z opatrnosti kontroloval hloubku olovnicí. Určitě se mu nechtělo riskovat, aby Valdivie navzdory námořní mapě najela na útes.

Tu a tam pluly na hladině celé koberce chaluh a mořských řas, jejichž šlahouny byly jakoby přičísnuty v místech, kde byly pevně přirostlé k útesům skrytým pod hladinou, ale divoce zmotané tam, kde je urval vichr. Břehy teď před nimi vystupovaly až k samému nebi. Skály a srázy, porostlé věčně zelenými buky všude, kde jen mohly zapustit kořeny, a za tím vším ještě daleko vyšší řetězce hor. V průrvě, k níž směřovali, viděli, že hřbety hor jsou pohřbeny pod rozložitými ledovci. Bylo zima.

Manuel tenhle úsek pobřeží důvěrně znal. S Tomášem tu často lovívali vydry. Za průrvou, k níž nyní směřovali, se rozkládala zátoka a z ní vybíhalo směrem na západ užší mořské rameno, které o několik mil dál znovu ústilo do otevřeného moře. Jinak pobřeží neskýtalo už žádnou skrýš, bylo příkré, a ani trochu členité. Každý metr byl zachycen v námořních mapách.

Vjezd byl přibližně sto metrů široký. Přesto museli veslovat pomaleji. Začal už příliv, síla vody proudící do zátoky však dosud byla v rovnováze s proudem vod opačného směru, který pocházel z tajících ledovců. Ještě hodina a příliv nabude vrchu, voda počne vnikat do zátoky s nezadržitelnou dravostí a zvedne v ní hladinu o dva až tři metry. Pluly na ní kry, z nichž některé byly obrovské a nebezpečné, přitom se jakoby nerozhodně otáčely kolem své osy, protože jejich pouť zátokou a tímto ramenem ven na širé moře byla přílivem přeťata. Některé kry prozatím vyčkávaly, jiné však už začaly opatrně couvat. V zákrutech se hromadily u břehu, vzájemně si zatarasovaly cestu a kupily se v obrovské bariéry, které Valdivii zužovaly cestu.

Tohle byla jedna věc, kterou námořní mapy neukazovaly. A byla tu ještě jedna, že totiž masy vod z tajících ledovců zanesou zátoku a průliv do konce léta, kdy zároveň končí ty nejvydatnější deště, takovým množstvím jílu a bahna, že by při odlivu byl stav vody pro Valdivíi zcela jistě nebezpečně nízký.

Proto také neveslovali příliš rychle; chtěli totiž, aby se k nim Figueres ještě víc přiblížil. Ledové bariéry průjezd neustále zužovaly. Při ústí jezera, které teď už určitě musila minout i Valdivie, se kry s vnikajícím přílivem nakupí ještě rychleji do výšky i do šířky.

A pak náhle minolovku přeci jenom zahlédli; objevila se neočekávaně za jedním z vyčnívajících útesů poblíž břehu. A byla v tu chvíli tak blízko, že o nějakém úniku zdánlivě už nemohlo být ani řeči. Její parní píšťala zavyla a pronikavý hvizd se odrazil od příkrých stěn.

Přesto Figueres stále ještě příliš nespěchal. Zůstával opatrný. Manuelovi se dokonce podařilo rozeznat muže na přídi, který spouštěl olovnici. Valdivie se teď pohybovala jen o málo rychleji než oni. Potrvá nejméně půl hodiny, než čluny dožene. To už ale budou v zátoce těsně u čela obrovského ledovce.

Teď míjeli ledovou kru, na níž se s chrápáním povaloval mroží býček. Huňatý chlapík spal tak tvrdě, že jej nevyrušila ani lodní siréna. Teplo jeho mohutného těla vyhloubilo v ledě úplnou jámu.

Rozměry ker se rychle zvětšovaly. Museli se prodrat ještě mezi dvěma bariérami, které pro Valdivii budou už asi nezdolatelnou překážkou. V posledním ohybu před zátokou se za nimi minolovka opět objevila. Podařilo se jí mezitím vzdálenost od nich ještě o něco zkrátit, ale Figueres už asi pochopil, že se mu nepodaří je dohonit. Neměl už dostatečně místa, aby mohl manévrovat mezi nakupenými ledy, které nadto mohly dokonce i ocelový trup jeho lodi nebezpečně ohrozit, o lodních šroubech ani nemluvě. Kdyby se pochroumaly, pak tu Valdivie beznadějně uvízne. Ještě než se mezi ně a Valdivii stačil zaříznout vyčnívající skalní jazyk, zavyla parní píšíala podruhé. Odpověděla jí stonásobná ozvěna. Tentokrát znělo její varování vztekle.

A pak se před nimi rozevřela zátoka. Na jejím konci vystupovalo z vody, která zde byla ještě daleko hustěji poseta krami nejrůznějších rozměrů, čelo ledovce do víc jak padesátimetrové výše. Tyto kry se však už nesrocovaly v neproniknutelné bariéry, takže se jim mohli snadno vyhýbat.

Rychle propluli napříč zátokou. Byl to ten nejnebezpečnější úsek. Ke břehu však zbývalo už jenom několik set metrů. Tam pak čluny vyprázdnili a vytáhli je z vody.

Uplynulo pět a pak deset minut, ale Valdivie se stále ještě neobjevovala. Ve stěně ledovce to začalo hrozivě praskat. Celá ta hradba třpytivého ledu se dala v celé šíři do pohybu, začala se hroutit a nakonec se s rachotem zřítila do vody. Byla to ledová hora velká jako ty největší lodě v Magalháesově průlivu. Na hladině vyrazila do výše strmá bílá vlna, která se rozšiřovala do všech stran a hnala se ke všem břehům. Cestou zvedala plující kry, které se tak dostaly do zmateného pohybu, v němž na sebe vzájemně s duněním narážely nebo odletovaly až na břeh, kde by byly roztříštily všechny čluny v jejich dosahu. Od břehu se pak tahle mohutná vlna znovu odrazila a uvedla kry ještě jednou do pohybu, tentokrát opačného, aby se nakonec někde uprostřed zátoky srazila s vlnou, vracející se od protějšího břehu. Tohle všechno se několikrát opakovalo, až se hladina nakonec zase pomalu uklidnila. Zrcadlil se v ní právě se zrodivší nový vysoký Jedovec.

Museli zjistit, co bylo s Valdivii. Dalo se s poměrnou jistotou předpokládat, že uvízla mezi ledovými bariérami kdesi v poslední třetině vjezdu. Potřebovali však mít naprostou jistotu, zda se jí přeci jenom nepodařilo dostat se znovu na širé moře. Figueres se ve svém řemesle znamenitě vyznal. A oni mu nesměli, jakmile zátoku na zá-padě opustí, vběhnout rovnou do náruče. Tomáš trval na tom, že se vrátí v té nejmenší a nejlehčí kánoi. Představa, že by v takové nepatrné skořápce mohl podráždit Valdivii, mu zřejmě působila rozkoš.

Manuel jej sledoval pohledem, dokud nezmizel za první ledovou bariérou. Tenhle led byl jednou z jeho nejúčinnějšícn zbraní. Figuerese však zdrží jen takových šest, nejvýš sedm hodin, což jim ovšem zabezpečí přibližně takový náskok, jaký potřebovali.

Další zbraní bylo bahno, které se po celé léto usazovalo na dně vjezdu, takže teď byl podstatně mělčí než sama zátoka. Jakmile začne led vyplouvat ven na širé moře, čímž se bariéry uvolní, počne vodní hladina v protáhlém vjezdu také pomalu ale jistě klesat, takže v něm pro Valdivii určitě už nebude dostatečná hloubka. A to, čeho se zmocní bahno, to už tak rychle nepustí. Figueres bude mít zcela jistě plné ruce práce, aby svou loď zase vyprostil.

Zatímco čekali, vrhl ledovec ještě několik mláďat. Dvakrát se z něho odlomily dvě menší kry, potřetí však jedna mimořádně veliká, takže se zátoka rozbouřila na celé minuty.

Slunce mezitím stouplo, čímž se znatelně oteplilo. Ledovec se teď dostane do stále rychlejšího pohybu, dokud jej noc opět nespoutá svým ledovým krunýřem.

Trvalo snad celou hodinu, než se Tomáš zase objevil. Figueresovi se asi přece jenom podařilo couvnout o notný kus směrem k otevřenému moři a led teď připravil Tomášovi v jeho malém člunu jistě pořádně perné chvíle. Ale už z dálky na ně svým pádlem mával na znamení, že veze dobrou zprávu. Namířil si to k nim přímo napříč zátokou, jako by v ní ani žádné kry nepluly.

Manuel vstal. Všiml si, že se neklid zmocnil už i Peine. Chlapec byl neopatrný — a kdyby se teď z ledovce odloupl ještě jeden takový kus. Byl však dosud příliš daleko, než aby na něho mohl zavolat, že se má držet blíže při břehu. Manuel sledoval zrakem Tomášovu cestu, jak mizí za většími krami, jak se za nimi zase objevuje, jak se pomalu blíží, až nakonec zbývalo ůž jenom několik minut, aby měl za sebou i tenhle nebezpečný úsek.

A právě teď zaslechl opět ono varovné praskání, které se rychle stupňovalo v dunění a rachot. Z ledové stěny se znovu odlomilo několik balvanů.

Tomáš rázem přestal pádlovat. Pak postřehl nebezpečí, které mu hrozí a znovu svou kánoi popohnal vší silou kupředu. Voda po dopadu obrovských ledových kvádrů zaúpěla, vzedmula se, a zuřivá vlna, nebezpečná i Valdivii, se rozběhla na všechny strany a pustila se i za Tomášem, a to s daleko větší rychlostí, než s jakou uháněl on.

Manuelovi se zatajil dech a Peine si dlaní zakryla oči. Teď vlna kánoi dohonila a uchopila ji mezi dvěma krami, z nichž jednu přes ni převalila. Člun zmizel v bílé pěně a zelené, ledové vodě. Pak Manuel uviděl, že se Tomášovi podařilo zachytit jedné z ker a přimknout se k ní tak pevně, aby nemohl být stržen do vody. Jenže v příštím okamžiku tu už byla zpátky odražená vlna, která kru prudce roztočila — a Tomáš zmizel pod vodou.

Manuel stál pořád ještě bez hnutí, když se Peine rozběhla dolů na břeh. Uháněla tak rychle, že ve chvíli, kdy tam doběhl i on, odrazila již ve své kánoi od břehu. Kry se stále ještě nebezpečně převalovaly sem a tam, a co chvíli se zdálo, že rozdrtí i její člun. Nějakým zázrakem se jí však vždycky podařilo včas uhnout. Jaganská děvčata se učí ovládat kánoi snad ještě dříve než chodit.

Tomášovi se podařilo znovu vyšplhat na kru. Jeho nohy byly ve vodě, paže ovinuly pevný výčnělek. Jenže kra se mohla každým okamžikem zase roztočit, a tak jej znovu přitlačit pod vodu. Hrozilo tu samozřejmě také ještě to nebezpečí, že by mu jiná kra mohla rozdrtit kosti.

Tu jej však již Peine dostihla. Zamířila se svou kánoí k němu tak šikovně, že stačilo, aby se pustil a sklouzl přímo do ní. To vše netrvalo snad ani pět minut, a už s ním byla zase zpátky. Zátoka plná tichých a zrádných ker se opět uklidnila.

Když se Tomáš pokusil vstát, podlomila se pod ním pravá noha. Manuel jej musil vynést vzhůru po břehu, z dosahu další přílivové vlny, která v příštích deseti, nejpozději však dvaceti minutách hrozila zaútočit na pláž. Manuelovi neušlo, že má chlapec bolesti.

„Trčí tam pevně! Valdivie uvízla — tam, ve vjezdu, a nemůže ani dopředu, ani zpátky!”

Tomáš se přese všechno pokusil o úsměv.

Manuel jej položil opatrně na zem. Peine držela jeho hlavu ve svém klíně, zatímco mu Manuel prohlížel nohu. Byly to jen pohmožděniny, jinak nic vážnějšího. Tomáš měl podruhé z pekla štěstí. Několik dní to bude bolet a pak na všechno zase zapomene.

„Trčí tam pevně,” opakoval chlapec, jako by se bylo jinak ani nic nestalo.

Manuel zahlédl Peininu tvář, když se skláněla nad Tomáše. Zračila se v ní stále ještě prožitá hrůza, ale i štěstí, že Tomáš žije, a jistota, že k sobě patří.

Z velké dálky sem ještě jednou dolehl zvuk lodní sirény. Znělo to jako výzva k boji, kterou tu Figueres vysílal, a znamenala, že se jim pověsí na paty jako krvežíznivec pronásledující postřelenou šelmu, jim i všem Jaganům bez výjimky. Že si nedá pokoje, dokud nepochytá i toho posledního. Protože to byla jeho povinnost — a protože chtěl oplatit utrženou porážku.

Ale ani Peine, ani Tomáš zřejmě vzdálený zvuk sirény nevnímali.

Ozkým západním chobotem pluli, nyrtí zase do otevřeného moře. Také vjezd do tohoto průlivu byl zablokován ledovou bariérou, kterou však mohli ve svých lehkých člunech obeplout. Mezera, jíž se museli protáhnout, byla tak úzká, že se do ní už žádné velké kry nedostaly.

Měli dobrou plavbu. Náskok, který nyní získali jim určitě stačí, aby dosáhli včas ovčího ostrova.

Příští noci skonal, zatímco tábořili, Kumbudenčis. Stejně jako onen stařec před ním bez jediného zaúpění. Ráno ležel s široce rozevřenýma očima pod střechou z listí v narychlo postavené provizorní chýši. Jeho čas se naplnil, už neudržel veslo.

Peininy oči zůstaly suché, když ho pohřbívali. Byl, jak tvrdila, důvodem, proč zůstávala mezi Jagany. Byl jí otcem, milovala ho, a nyní byl mrtev. Ke kmeni ji však poutalo víc, než jen jeho osoba, jaganové žili podle svých” vlastních zákonů. Peníze, vlastnictví a osobní prospěch v nich nehrály takřka žádnou úlohu. To, co bílý muž nazýval praktickým rozumem, pro ně nemělo valnou cenu.

„Uslyšíš-li venku plakat dítě, které ztratilo své rodiče, vezmi je do náruče a běž jim je vrátit…”

Teď “záleželo vše na tom, aby se Manuelovi podařilo zabránit Tomášovi a Peine plout s ním na západ.

XII

Na ovčím ostrově se zdálo být vše tak, jak to opustili. Jaganové se na jednu noc znovu ubytovali v chýších na konci hluboké zátoky. A Manuel odplul s Peine, Tomášem a těmi, kteří se rozhodli zůstat, k farmě.

Manuel cítil, že chlapec si celou tu dobu kladl otázku, co že má asi v úmyslu. Tomáš prostě nevěřil, že by se hyl otec smířil s tím, že teď všichni tři ostrov opustí, jenže Manuel mlčel. Co bylo třeba říct, to už každý z nich řekl, a Manuel nyní věděl, co je třeba udělat.

Byli pryč jen krátkou dobu, ale podzim mezitím pokročil značně kupředu. Vrcholky hor protějších ostrovů byly pokryty sněhem.

Na farmě zastihli jenom Rodriga. Ostatní se připravovali na shánění dobytka z horských pastvišť. Zatímco Manuel mluvil, přecházel Rodrigo ve velké společné místnosti sem a tam; jeho boty vrzaly na udusané podlaze.

„Ty tedy chceš opravdu s Indiány pryč?”

Vypadal tak jako vždycky, co na tomhle ostrově byli. Trochu pohublý, se strniskem vousů na bradě a v pracovních kalhotech.

Manuel však přesto zase vycítil, že Rodrigo vlastně není ani ovčákem, ani lovcem vyder. On i Rodrigo viděli svět i lidi různýma očima, ale byli přesto až do tohoto okamžiku přáteli. Manuel doufal, že jimi zůstanou i nadále, ne pouze, ale také ne především proto, že od toho závisela jeho velká šance.

„Musím je odtud odvézt,” odpověděl. „Kromě toho tu za dva tři dny bude Figueres.”

Bylo to vysvětlení, které musil Rodrigo pochopit, i když nepostihovalo jádro věci. A tím jádrem bylo, že Peine a z toho důvodu i Tomáš nechtěli od počátku nechat Jagany na holičkách. Tím bylo vlastně už dáno, a to ještě dřív, než sám nějaké rozhodnutí pojal, jak se má zachovat on.

„Měl jsem spoustu trpělivosti,” odpověděl Rodrigo, „to mi musíš přiznat.”

Stál tu s rozkročenýma nohama, lehce předkloněn, jako by se o cosi vzpíral.

„Vyvětlil jsem ti, proč tu nemohu zůstat.”

„Poštveš proti nám všem zákon kvůli těm svým zatraceným Indiánům.”

Rodrigo chtěl zřejmě vyvolat hádku.

Manuel nechápal proč, a také ne, kam vlastně mířil, období vzájemného přátelství však bylo každopádně to tam. Už onoho večera, než s Jagany odplul na Dawson, cítil, že se jejich vzájemný vztah jaksi změnil.

„Mně se zdá, že jsi s těmi Indiány nijak zle nepochodil. Zas ti jich tu pár zůstane, a jak jsou laciní, to víš sám nejlíp.”

Rodrigo jako by to byl neslyšel.

„Jestli se v Magallanesu roznese, že tě hledají, vypoví mi banka úvěr. Pak jsem vyřízen.”

Manuel nevěřil, že by tahle možnost opravdu hrozila. Když ji však Rodrigo uváděl, určitě chtěl něčeho dosáhnout.

„Co vlastně chceš?” zeptal se ho.

„Nemohu potřebovat společníka, který se potlouká s Indiány mezi ostrovy a je na štíru se zákonem. Vyplatím ti tvůj podíl, a pak si můžeš dělat, co chceš.”

Slova ovšem nijak nevysvětlovala, co měl Rodrigo ve skutečnosti na mysli. Manuel však náhle pochopil, že i tohle byla jedna z možností, které měl Rodrigo už dávno přesně spočítané. Vydělat se dalo, budou-li chov ovcí provozovat společně ve velkém, vydělat se ale také dalo, jestliže se společníkovi jeho podíl vyfoukne. Rodrigo si myslel, že Manuela, právě proto, že to byl on, kdo mu pomohl tak rychle na nohy, už nepotřebuje. A Manuel si teď znovu vzpomněl na to, jak spolu kdysi zápasili a jak mu Rodrigo nastavil nohu. „Hlavní věc je vyhrát.”

„Je to moje poslední příležitost, jak se jako chovatel ovcí k něčemu, dostat,” řekl teď Rodrigo. „A to si nedám od nikoho zmařit. Ani od tebe ne.”

Byla to pro něho opravdu příležitost zbavit se po Beltranovi ještě jednoho společníka.

„Těšil ses příliš brzy,” řekl Manuel. „Tomáš tu zůstane, a Peine taky. Převezmou můj podíl. Zatím ti ještě nepatří celý ostrov.”

Rodrigo zvedl obočí. „Oni tě nechají odejít samotného?”

„Prostě tu zůstanou,” opakoval Manuel. „Ale ať už odejdu s Jagany kamkoliv a budu s nimi pryč sebedýl, já se vrátím, na to se můžeš spolehnout.”

Doufal, že Rodrigo nepromluví s Tomášem ještě týž večer.

Ostatní se vrátili z pastvišť až za soumraku. Panovala podrážděná nálada, Armando si zřejmě vjel s Pakem a Gilem do vlasů. Zdálo se, že to v poslední době zdaleka nebylo poprvé.

„Jsou to naše vlastní zvířata, který nám pochcípaj, jestli je neseženem dolů.”

„Naše zvířata!” Pakův hlas div nepřeskočil. „Ty já mám dole za jedinej den. Vždyť nám patří tak nejvejš jedno z deseti. Ostatní patřej Rodrigovi.”

„Je to férová smlouva, kterou jsme podepsali. Copak by ti jinde někdo něco daroval?”

Pakova zlost po téhle námitce jenom ještě stoupla.

„Zatraceně, co já z těchhle řečí mám, že to jsou taky moje ovce. Co z nich mám?”

Gil si přehodil špačka z jednoho koutku úst do druhého a zamumlal cosi o proklatý dřině, kterou by si jako peon nenechal na žádný farmě líbit.

Vyškrabovali lžícemi jídlo z misek, jako by tím mohli sprovodit ze světa příčinu své zloby. Jenže ta se v nich zahnízdila už příliš hluboko.

„Zato ale jsme samostatnými chovateli.” Armando se zahleděl tam, kde s nehybnými tvářemi seděli Santiago, Čikiol a jejich lidé. „A vůbec,” dodal ještě nelogicky, „nebejt těch Indiánů, co pracujou za hrst bobů a trochu masa, bylo by i víc peněz za naši práci.

Mluvil chvíli jako chovatel a chvíli jako peon.

„Jenže oni tu prostě už jednou jsou,” odpověděl mu Paco, „a mnohej z nich má víc rozumu než ty.”

Ani ovčí ostrov nebyl bezpečným přístavem. Stále tu ieště mohlo dojít k něčemu takovému, jako v Rio del Fuegu, kde proti sobě nakonec stáli bílí pastevci proti jaganským. Nemuselo tomu ale tak být, protože v něčem zde byla situace přeci jenom jiná. Bezprostřední nebezpečí hrozilo jenom těm Jaganům, kteří nepracovali pro Rodriga. Proto museli být na argentinskou stranu odvedeni nejdříve oni.

Když se Manuel podíval na Santiaga, objevil v jeho očích něco jako přátelské pousmání. Vyplývalo z něho, že ať se spolu setkají kdekoliv, budou opět přáteli.

„My a Indiáni konáme stejnou práci,” řekl Gil.

Zřejmě ho to stálo nadlidské úsilí, vyjádřit tenhle poznatek slovy, jaký závěr z toho vyvodil, to už ovšem říct nedokázal. Jeho špaček putoval zase z jednoho koutku úst do druhého.

„A patron je patron. A patroni nás upočítaj k smrti.”

Když vyšli z chýše do tmavé noci, stál vedle Manuela najednou Tomáš. Otec vytušil chlapcovo napětí.

„Nemusíš si dělat žádné, starosti,” řekl. „Chápu, že Peine musí jít se svými lidmi a ty s ní.”

Tomáš mu položil ruku na rameno a Manuel bundou pocítil stisk jeho prstů. „Člověk nemusí být v Ohňové zemi jenom chovatelem ovcí.”

„Jenže se tak žije lip.”

Chlapec věděl, jaké naděje Manuel spojoval s ovčím ostrovem. Z mnoha a velice různých důvodů z toho nic nebylo. Nejen kvůli Peine. Ale daleko důležitější v tomto okamžiku bylo, že si byli s Tomášem opět velmi blízcí.

„Vyplujeme co nejdřív,” řekl. „Zdřímni si ještě chvíli.”

Asi hodinku počkal. Potom vzal sekyru a zašel k přístavnímu můstku, kde byla připoutána Carola. Pak z jejího dna vyrazil jedno prkno. Bylo mu, jako by usmrcoval přítele. Byl to sice jenom člun, člověk si mohl postavit nový, mohl jej dokonce pojmenovat stejně jako ten starý a namalovat na něj i černý labutí krk. Přesto však Manuelovi cosi svíralo hrdlo. Prožili spolu mnoho dobrých dní, on a tenhle člun, a stali se z nich kamarádi. Ničil tím právě kus své minulosti, osm dobrých let.

S klokotem vystřelila voda do trupu a rázem smočila Manuelovi nohy. Vyčkal ještě okamžik, pak se ale musil dostat rychlým skokem na lávku. Dvě minuty nato viděl z Caroly nad vodou už jen špici jejího stěžně. Na farmě nebylo jiného člunu, na němž by se Tomáš a Peine mohli zítra pokusit dohonit ho.

Teď už nevlastnil takřka nic. Jeho podíl na ovčím ostrově se stal sporným, do Remolina se přinejmenším dlouho nebude moci vrátit, a Carola ležela na dně moře. Nevěděl ani, kdy Tomáše a Peine zase uvidí.

Manuel osedlal koně. Po souši byla cesta k starému táboru Jaganů delší. Když si pospíší, stihne to však a bude tam ještě za svítání.

Vyjel vypáleným průsekem a pokračoval v cestě travnatou plání směrem k zátoce. Občas se mezi mraky prodral půlměsíc a cestu mu tak usnadnil. Chvílemi jej však bičoval déšť do tváří. Mrazilo ho. Déšť počal přecházet v sněžení.

Teď jej asi Tomáš a Peine začnou hledat. Když ho nenajdou v chatrči, zajdou určitě k přístavišti, a jakmile si všimnou, že Carola leží na dně, určitě si už ostatní domyslí.

Figueres je v patách jemu a těm Jaganům, které nazývá potulné. Tomáš a Peine se ho však obávat nemusí. Proto se on, Manuel, stal pro ně pro oba vážným nebezpečím. Jistě, určitě by s ním vždycky ochotně sdíleli jeho osud. To však nesměl připustit. Všechno tedy dopadalo jinak, než jak původně doufal. Podíl na ostrově jim oběma ale stále ještě náležel, ovšem jen pokud zůstanou na ostrově. Znamená to pro ně místo, které jim bude patřit, a to i podle oněch nových zákonů, které do Ohňové země zavádějí lidé jako Rodrigo. Společně se jim pak určitě podaří překonat tu velkou samotu. Vždyť Peine bude na ostrově žít i mezi svými lidmi. Carolin osud se u ní nemusí opakovat.

On sám však bude musit žít s Jagany, a tak jako oni. On, nikoliv Tomáš. A to bude lepší. Bude žít v člunu a v chýších z kmínků a kůže, z toho, co si uloví, a v neustálém střehu před bílými pronásledovateli. Nikoliv jako host Jaganů, nýbrž jako jeden z nich.

Místy narážel na ohrady kolem nových pastvišť. Musil je objíždět, než se zase mohl pustit vytčeným směrem. Dusotu kopyt jeho koně odpovídalo chvílemi dupotání spousty drobných kopýtek.

Bylo to podivné. Kvůli Tomášovi opustil svůj dům pod mysem a kvůli němu také začal chovat ovce. Protože to však udělal, musí se teď s Tomášem rozloučit.

Ráno bylo ponuré. A bylo chladno. Jaganové už to málo, co potřebovali pro tuhle jednu noc, naložili zase do člunů. Nebyli nijak překvapeni, že přichází sám. Vždyť na ostrově zůstalo víc jejich lidí. Přidělili mu místo v člunu jednoho z Kumbudenčisových synů. Společně s oběma nedospělými dětmi, které však už třímaly v rukou pádla, seděl uprostřed, muž na přídi a žena na zádi. Vpravo a vlevo, před i za sebou, všude slyšel šplouchání vody, jak se do ní v pravidelném rytmu nořila pádla ostatních člunů. Prozatím je ale ještě skrývala mlha. Bylo dosud bezvětří, od včerejška však bylo moře ještě vzduté. Čluny musely zdolávat značně vysoké vlny.

Zamířili k jihu. Tam, kde za ostrovem Hoste a okolních řetězcích drobnějších ostrovů začíná otevřený oceán a kam se i velrybáři odvážili jenom výjimečně, kde není ochrany proti vlnám a vichřici, ba ani žádný sebemenší ostrůvek, v jehož závětří by mohli vyčkat konec nečasu.

Chráněné průlivy jim však teď byly uzavřeny. Tam všude na ně totiž mohla číhat Valdivie. A nejen to: podél pobřeží se všude vyskytovaly drobné ovčí farmy, od jejichž obyvatel by se Figueres snadno dozvěděl, jaký kurs nasadili. Proto museli zvolit takový kurs, za kterého by pokud možno nepotkali nikoho, to znamená kolem poloostrova Hardy, před nebo za Hornovým mysem objet špici Ohňové země a pak teprve zamířit k severu, a to tak, aby se chilským vodám pokud možno vyhnuli. Argentinskou hranici totiž Figueres překročit nesmí. Na její druhé straně byli ale před ním bezpečnější než za ne-překonatelnou bariérou útesů.

Manuel znal moře jak kolem Hardyho poloostrova, tak kolem mysu Horn. Lovit vydry se tam odjakživa vyplatilo, takže každý, kdo se odvážil tak hluboko na jih, se určitě vracel s bohatou kořistí. Avšak v prvních hodinách cítil rozdíl mezi touto plavbou v lehounkém člunu a plavbou s Carolou. Carola měla palubu vždycky dostatečně vysoko nad hladinou, a tak nenabírala snadno vodu, a když vypuklo skutečně zlé počasí, mohl spustit kotvu a při zavřených oknech přečkat nejhorší činu v suché kajutě. Zde jej dělila od chladného, zeleného moře jen tenká stěna z kůry. Nejenže moře slyšel, také cítil, jak hladí člun, jako by jej ohmatávalo, zda je dostatečně pevný, a i při sebešikovnějším pádlování do něho co chvíli šplíchla vlna, a tak museli vlastně neustále čerpat vodu. Vlhko hned pronikalo až na kůži. Vesloval rychleji, aby se co nejvíc zahřál. Nezvyklou dřinu cítil ve všech svalech.

Dopoledne vítr zesílil a roztrhal mlhu. Po obou stranách spatřili strmé, zelené pobřeží. Také před i za nimi byla zem. Nacházeli se právě v jednom z nesčetných, bezejmenných průlivů mezi ostrovy západně od Hoste. Vlny se zkrátily a byly teď vyšší. Protože se museli prodírat proti větru, nemohli využít pomocných plachet a museli tedy pádlovat stále usilovněji a čerpat vodu, co jim síly stačily, aby se alespoň trochu dostali z místa. Přitom nebylo počasí ani tak zlé. Jen občas je zkropil prudší déšť, chvílemi se ale mezi mraky ukázalo dokonce i slunce, a moře se zatřpytilo jako tekoucí stříbro.

Manuel měl před sebou po celou dobu hřbet Kumbudenčisova syna. Ten pádloval s pravidelností stroje. Tu a tam otočil hlavu a usmál se na něho. Pravděpodobně tušil, jak svízelná je pro Manuela tahle práce.

Jmenoval se José a byl na toto jméno bílých lidí očividně pyšný. Své jaganské jméno nechtěl ani vyslovit. V tom se od svého otce už velmi lišil. A tak, jak seděl na přídi teď, zahalen do kožešinového pláště, kapky vody na dokonale promaštěné kůži obnažených paží, a jak jimi ovládal pádlo, stejně tak tu mohl sedět před pěti sty či tisíci léty. Jak asi budou jednou žít jeho děti?

Tehdy, když z ovčího ostrova vyrazili směrem na Dawson — jakpak je tomu dlouho, týden či už celý rok? —, mělo pro Manuela kromě Kumbudenčise jen několik málo Jaganů tvář a jméno. Postupně se však celá skupina přeci jenom počala rozpadávat v jednotlivé osobnosti. Byli tu slabí i silní, vystrašení i odvážní, takoví, kterým stačilo, aby věděli, kde budou večer tábořit a co budou mít k jídlu, a jiní, kteří chtěli víc. Ti všichni mu však důvěřovali, i když jim prozatím přinesl jen málo dobrého. A třebaže se nacházeli společně na útěku, bylo pro ně ve hře pořád ještě mnohem víc. On byl přece běloch. Jestliže je Valdivie dožene, pak jeho sice potrestají, tím však jeho život neskončí. Jaganové by se však museli vrátit na Dawson — a co je tam čekalo, to věděl až příliš dobře.

Život obyvatel Ohňové země nebyl nikdy snadný, dokud však mohli na svých kánoích plout z ostrova na ostrov, měli alespoň šanci. Že by však měli nějakou šanci na Dawsonu, tomu už nemohl věřit. Proto teď seděl v jednom z jejich člunů.

Viděno z takového člunu ze stromové kůry však vypadalo všechno jinak. Dokonce i obzor se zdál užší. Před sebou viděl Manuel hřeben vlny, která se na ně valila, a když otočil hlavu, spatřil, za sebou už hřeben té, která právě proklouzla pod člunem. A v okamžiku, v němž se vyhoupli na hřbet jedné vlny, zahlédl i další tři či čtyři nazelenalé hřbety. Kromě nich viděl už vzdálené hory, á kolem dokola jen tu vodu, která pohltila i pobřežní čáru. Celý svět se náhle zúžil.

Ostrovy, mezi nimiž se prodírali, byly stále ještě porostlé lesy. Věděl ale, že ani tyhle sukovité, větry hluboko skloněné buky nejjižnějšího cípu Jižní Ameriky je dlouho provázet nebudou. Jejich místo zaujmou mechové koberce a močály živené věčným deštěm a sněhovými vá-nicemi, které sem útočí z jihozápadu. Země albatrosa, lachtana hřivnatého a vydry. A Jaganů. Běloši, přilákáni sem vyhlídkou na kožešiny, opouštěli končiny kolem mysu Horn tak rychle, jak jen mohli. Doma tu byli pouze Jagani.

Manuel teď nechtěl myslet na to, co ho čeká. Měl dost co dělat, aby zvládl nejbližší hodiny. Pádlo v jeho ruce bylo stále těžší. José a jeho žena museli stále častěji natáčet člun proti větru, protože nedokázal udržet správný směr.

Od chvíle, kdy se mlha protrhla, viděl z loděk zase stoupat tenké stužky kouře. Také za ním doutnal v malém hliněném hrnci drahocenný oheň. Jedna věc však byla vidět tohle znamení lidské blízkosti ze břehu, a docela jiná, sám je vézt v domorodém člunu po moři.

Po celý den tentokrát nevystoupili na břeh, aby si odpočinuli a něco teplého pojedli. Veslovali takřka bez přerušení, aby získali pokud možno ještě větší náskok. Bude je to stát nejméně dva dny, než dosáhnou širého moře. Proto se v poledne spokojili jen několika sousty ze zbytků svých zásob. Manuel měl ještě kousek skopové pečené. José zřejmě nedávno skolil tuleně. Tohle tučné maso propůjčovalo sílu a tišilo hlad, ale Manuel by už musil být hodně vyhladovělý, aby se do něho sám pustil.

Byl promočený až na kůži. A třebaže vkládal veškerou svou sílu, která mu ještě zbývala, do svého pádla, už se nezahrál. Chvílemi se dokonce rozkašlal. To ten zlý vítr z Dawsonu. Ne, oblečení bílého muže opravdu nebylo to pravé pro život Jagana.

Večer se utábořili na poměrně chráněném místě. Zdálo se, že už tenhle první den vyčerpal všechny Manuelovy síly. Věděl však, že je čeká ještě mnoho takových dnů, a to, co prodělali dnes v té spleti úžin mezi ostrovy, nebylo, třebaže i tady dokáže být moře zatraceně drsné, ještě zdaleka to nejhorší. To je čekalo teprve, až se v těch svých skořepinkách octnou na širém antarktickém moři.

Z improvizované večeře, pozůstávající z ryb a mušlí, spolkl jenom několik soust. Teď tu seděl, s čelem na přitažených kolenou, a plně se oddával odpočinku. Vlastně by byl měl pomáhat mužům, kteří z větví a mladých kmínků stavěli přístřešek pro tuhle noc, ale byl příliš unavený.

Kdosi se dotkl jeho ramene. Se stejným úsměvem, jímž mu za té dřiny v člunu dodával odvahy, mu José nabízel plášť z guanačí kožešiny. Manuel teď žil mezi jagany, nikoliv už jako bílý lovec, který využívá na čas jejich pohostinství, nýbrž jako jeden z nich. A bylo tedy nejlepší nosit také oděv Jaganů a chránit se proti vlhku tulením tukem. Váhal tedy jenom okamžik, pak plášť uchopil a joséův úsměv se ještě rozšířil.

Když se převlékal, našel v bundě peněženku se zbytkem svých peněz. Bezradně držel v rukou všechny ty zelené a modré bankovky. Úplně na ně v posledních dnech zapomněl. A málem by je teď byl zahodil. Tady měly peníze cenu stejně jenom toho papíru.

Noc strávili v lehoučkých chýších z větví, v nichž Jaganové odjakživa na svých cestách nocovali — schouleni těsně jeden k druhému a blízko ohně, aby nevyplýtvali drahocenné teplo. Tentokrát se vichřice opravdově rozpoutala teprve po setmění. Burácela a fičela, jako by chtěla ty chatrné chýše z listí včetně člunů vytažených vysoko na břeh rozdrtit či alespoň smést dolů do moře. A zítra se budou této vichřici i rozbouřenému moři, vyzbrojeni pouze pádly, muset znovu postavit. Manuelovi se zdálo, že je to okamžik, co se mu zavřely oči a už musil zase vstávat.

K jihu, stále k jihu, dokud neměl ostrov Hoste v zádech, po něm ty drobnější ostrůvky a nakonec i útesy, které zase chránily je. Z Valdivie dosud ještě nezahlédli ani sebemenší obláček dýmu. Manuel však věděl, že Figueres je už kdesi vpředu nebo za nimi jistě hledů.

Poslední večer před definitivním vyplutím na širé moře odpočívali na skalnatém ostrůvku, na němž nerostly ani keře. Ryb a mušlí tu však byl nadbytek. V kaluži čisté vody tu Manuel po mnoha dnech zase jednou spatřil svůj obličej. Kdyby byl nevěděl, že je to opravdu jeho, nebyl by se poznal. Brada a tváře zarostlé hustým strniskem vousů, z něhož ostře vyčníval nos a lícní kosti, skoro jako u Indiána, guanačí kožešina mu seděla na ramenou, jako by byl nenosil nikdy nic jiného. Jeho kůže se leskla hustou vrstvou tuleního tuku. Vlasy pod kožešinovou čepicí nebyly vidět. Každý, kdo by ho takhle spatřil, by ho musil považovat za čistokrevného Jagana.

Znal domorodce z Ohňové země už celá desetiletí a jeho poměr k nim byl vždycky přátelský. Skutečnou a nejhlubší představu o jejich osudu si však utvořil teprve teď. Často nežili od nejbližšího města vzdáleni víc než jeden den plavby parníkem, a přece byli od narození vyloučení z civilizace, odsouzeni žít, jako by snad posledních pět tisíc let nikdy ani neexistovalo, aby nakonec byli — protože prý nedozráli pro novou dobu — vyhnáni i z vlastních ostrovů. Od chvíle, kdy bílý muž poprvé zahlédl jejich táborové ohně, od té doby mu stáli vždycky jenom v cestě.

Proč tohle neviděl i Figueres? Proč je pronásledoval? Pravda, to, co činil, po něm žádal zákon, ale správné to rozhodně nebylo.

Manuel sám si to plně uvědomil teprve teď, co s nimi sedí v jejich člunu a co se naučil dívat na svět ze zorného úhlu Jagana. Nedostávalo se mu sil ani na vzpomínky. Chýše pod mysem Remolino, ovčí ostrov a také Tomáš, to vše byly už jen přeludy, části života, o němž si nebyl jist, zda se mu jenom nezdál. Nevypadal pouze jako Jagan, do značné míry se jím také stal, a důležité pro něho bylo už jenom to, co potřeboval každý Jagan: teplo, jídlo, mír.

Zamířili znovu na jih, na širé moře. Vítr se k ránu trochu utišil. Na nebi se klenuly tři duhy, jedna nad druhou. Vzdušná brána do zaslíbené země, k níž jako by právě směřovali.

Všechny tři pestrobarevné nebeské oblouky však rychle bledly, a po chvíli je obklopovaly už jen chladné vlny jižního polárního moře. Celé dva dny teď budou musit plout směrem k jihu. Budou v člunech jíst a střídavě také spát, dokud i ten poslední cíp země nebude tak daleko za nimi, aby mohli konečně zamířit k východu, k ostrovům, z nichž poslední a nejjižnější tvoří hrozivý mys Horn. Odtud pak budou mít vítr napůl v zádech, takže budou moci konečně napnout pomocné plachty.

Během těchto dvou dnů zemřely ještě dvě děti, pak jeden stařec, a nakonec se také jedno dítě narodilo. Matka je zavinula do teplých kožešin a znovu se chopila pádla.

A když se konečně dostali tak daleko, že se skutečně mohli stočit k východu a kdy už doufali, že to již půjde snáz, opřela se do nich náhle zezadu vichřice, jako by byla jenom čekala na tu chvíli, kdy je bude mít konečně zcela ve své moci, protože se v těchto končinách pro ně široko daleko nenajde žádné útočiště.

Slunce bylo stále sinavější. Na jihozápadě se objevila černá hradba mračen. Vítr dul v prudkých, nepravidelných nárazech. José a veslaři v sousedních člunech vrhali pres ramena ustarané pohledy. A pak tu najednou byla opravdová vichřice.

Na moři se počaly vzdouvat vlny vysoké jako hory, korunované bílou pěnou, hřívami mořských koníků, kteří proti nim tryskem zaútočili, aby svými kopyty rozdrtili jejich křehké čluny. Vlny za nimi narůstaly do obrovských valů a užuž se skláněly, aby čluny pod sebou pohřbily, ale právě v tom okamžiku je obratné ruce opatrnými pohyby pádel nasměrovaly na nejvyšší hřeben tohoto vodního horstva, pod nímž se za nimi rázem otevřela stejně hluboká propast plná hrozivých vírů, do níž se kánoe řítily pozpátku, aby vzápětí nastoupily nový výstup.

Děti s Manuelem museli uprostřed člunu nepřetržitě čerpat vodu. Vítr jim bičoval šíji a záda ledovou tříští.

Mořeplavba Jaganů! Velrybáři, kteří se právě nacházeli na širém moři, teď vyhazovali kotvy a těsnili všechny otvory, aby vichřici přečkali. Valdivie nepochybně vyhledala útočiště v závětří ostrovů. Jen oni se dali hnát vichrem, a to ve skořepinkách, které zdánlivě nemohly vydržet jediný jeho nápor. Nejpozději teď by byla zklamala i Carola. Čluny z kůry stromů však tančily po vodě jako korkové zátky, jako míče, s nimiž si vlny jen tak pohrávaly, a přesto byly zřejmě nezničitelné.

Nad hřebeny vln, skoro těsně vedle člunů se s rozepjatými křídly vznášeli albatrosi, jako by si s vichrem snad jen hráli, jako by jim jeho zuřivost působila radost. Poslové pevniny, k níž je jihozápadní vítr hnal.

Po celý den, a ještě celou noc takto bojovali s vichrem a mořem. Všichni byli už jenom párem rukou s pádly, párem očí, které bedlivě sledovaly každou z útočících vln. Pak zaslechli dunění vzdáleného příboje.

Manuel by byl nedokázal říct, zda jsou to skutečně Hermity, na nichž přistáli. Mezi ničivými vlnami, které se jako nějaké obrovité skleněné perlíky vrhaly proti černým útesům, aby se o ně vzápětí s rachotem roztříštily, namířili Jaganové své čluny na malou pláž. Začalo sněžit, vichřice teď určitě poleví. Podařilo se jim to tedy. Oblast, kde hrozilo největší nebezpečí, že by mohli být spatřeni a lapeni, obepluli mohutným obloukem. Nyní se mohli vydat znovu k severu, do chráněnějších vod. K argentinským hranicím zbývala už jen plavba několika málo dnů.

Kde se však přesně nacházeli, to ovšem nevěděli, věděli pouze to, že mají pod sebou souš. Manuel v posledních hodinách už ani nevěřil, že ještě někdy ucítí pod nohama pevnou půdu. Sám by se byl až tak hluboko na jih nikdy nedostal. Jestliže mu jeho rozum našeptával, že jej budou Jaganové zase potřebovat, rozhodnou-li se jednou vrátit znovu do světa bílých, pak tomu jeho cit prostě nevěřil. Bylo tomu totiž právě naopak, on potřeboval Jagany, bez nich by rozhodně nepřežil. Po celou tu dobu cítil vedle sebe paže a ramena, jež mu pomáhaly z místa a dodávaly nových sil. Jaganové stále ještě přenášeli z ostrova na ostrov teplo lidské pospolitosti. Pouze oni.

Pobřeží bylo rašelinové. Několik set metrů dál narazili na kostry dvou indiánských chýší. Možná před rokem, možná přede dvěma či pěti zde strávili nějakou dobu pravděpodobně lovci lachtana hřivnatého. Nebylo vyloučeno, že sem ze stejného důvodu občas zabloudili i běloši. Přesto však se toho dne už na další průzkum okolí nevydali. Byli příliš vyčerpáni. Pojedli jen trochu, a to se nedal pobízet ani Manuel.

Ráno poznali, že přistáli na Hardyho poloostrově, a sice nedaleko jeho nejjižnějšího cípu. Za vichru tedy minuli Hermity i s Hornovým mysem o pouhých několik mil.

Manuel se vydal se dvěma Jagany na obhlídku. Opět už sněžilo a bylo teď tak zima, že sníh ani netál. Museli se vyhýbat vysokým návějím a nohy kladli na zem jen velmi opatrně, protože pod bílým povrchem číhal někdy močál. Jižní výběžek Hardyho poloostrova tvořil mys, který z moře příkře vystupoval do výše několika set metrů. Až přejde vánice, budou odtamtud mít daleký rozhled.

Zpočátku se drželi těsně u břehu. Před ním se rozprostírala divoká změť útesů, některé z nich ve tvaru bran, jiné připomínající jakési sloupy s ostrými hranami, které čněly z moře jako rohy obrovitých ďáblů číhajících pod vodou na své oběti. A moře je nepřestávalo obrušovat, hloubilo do pobřežních skal jámy a tunely, aby do nich s každým novým přílivem mohly zpěněné vlny pronikat stále hloub. Na břehu se povalovaly pozůstatky vraků, z nichž některé pocházely ještě z plachetnic, které křižovaly moře před více než stovkou let. Hardyho poloostrov byl mořeplavci, kteří chtěli do Pacifiku proniknout z Atlantiku, velmi obáván. Při špatné viditelnosti nejednou zaměnili jeho špici s blízkým Hornovým mysem, aby vzápětí beznadějně ztroskotali na černých útesech.

Vyšplhali se vzhůru. Ruce, jimiž se zachytávali kdejakého výstupku, jim spaloval mráz. A pak náhle stanuli na vrcholku, ze tří stran obklopeni mořem. Proti sílící vichřici se museli vzpírat celým tělem, protože jejich kožešinové pláště nadouvala jako lodní plachty. Stále ještě sněžilo.

Schoulili se těsně vedle sebe do mělkého skalního výklenku. Bylo opravdu zima, vždyť tohle roční období, které v Ohňové zemi trvá nekonečně dlouho, právě začínalo. Ale oni vyčkávali. S trpělivostí Jaganů. jednou se přece musely šedivé sněhové závoje protrhnout, a ať si k tomu dojde za hodinu či za pět, dnes či zítra, oni tu budou. Museli přece zjistit, zda jim je Valdivie opět v patách.

Manuel poprvé za celou dobu zase vzpomínal na Tomáše a na Peine a tedy i na ovčí ostrov. Jestli pak stihli včas sehnat stáda dolů z horských pastvin? Jak se asi choval Rodrigo k Tomášovi, a jak se dařilo Santiagovi a Cikiolovi? Všechno se zdála být už dávná minulost, ale Manuel přeci jenom opět dokázal na všechno takhle myslet.

Jeden z Jaganů se dotkl jeho ramene. Mezi hustě padajícími, zvířenými vločkami sněhu jako by se byl na několik vteřin mihl jakýsi temný stín. Manuel si ani nebyl jist, zda opravdu také něco zahlédl, či zda si to jenom nenamlouval. Každopádně se v těch místech teď už nic nepohnulo. Jaganové však v ta místa hleděli upřeně dál.

Určitě by se odtud nehnuli, dokud by se nevyjasnilo natolik, aby se mohli přesvědčit, co to vlastně zahlédli.

Uplynuly celé hodiny a před skalním výklenkem vyrostla návěj velikosti hradby. A pak najednou, zcela neočekávaně, jak tomu v Ohňové zemi obvykle bývá, sněžení ustalo. Poprvé po dlouhých dnech ozářilo slunce doširoka mořskou hladinu. Velký ostrov Hermite, který tomuto řetězci skal a útesů propůjčil jméno, se rozkládal před nimi a kdesi za ním, tam, kde moře halil stále ještě šedý závoj mlh, nastavoval antarktickému moři své čelo mys Horn.

Především však teď Manuel zahlédl, a to bez nejmenších pochyb a velmi blízko, třebaže ještě před okamžikem byla skryta za hustou clonou sněhové vánice, Valdivii. Nemířila k Hardyho poloostrovu, nýbrž byla k němu otočená zádí, což znamenalo, že v těchto místech už delší dobu křižovala. Valdivie tedy hlídkovala v prostoru mezí Hermity a Hardyho poloostrovem a východně od Hornova mysu! To znamená, že Figueres se dovtípil, jaký byl jejich plán, a tak si vyhlédl toto místo, kde mu s naprostou jistotou museli vběhnout do náruče. Kdyby byli včera v té vichřici neminuli o několik mil cíl, určitě by je byl už lapil. Figueres se svou Valdivií. Zdál se tak neodvratný jako zákon, na který se vždycky odvolával. Ať se nyní pokusí Hornův mys obeplout, nebo zůstanou západně od něho, vždycky nutně protnou cestu minolovky.

Mlčky hleděli dolů, tam, kde Valdivie, nepatrná, a přeci vybavená silou, proti níž nebylo obrany, za sebou zanechávala hlubokou bílou brázdu. Pak jim minolovka zmizela v dalším sněhovém přívalu. Tváře Jaganů byly zachmuřené. Zkusili už všechno, vynaložili veškeré své mořeplavecké umění, ale Figueres je přesto zase předešel.

Zatím co zde Manuel seděl a bedlivě sledoval cestu Valdivie, věděl, že i Jaganové, jejichž těsnou blízkost si neustále uvědomoval, cítí totéž, co on. Ať se snažili sebevíc, byli neustále jen hříčkou jakýchsi neznámých a nepochopitelných sil, snad v tom měl prsty Vatauineva, jejich pohanský bůh, který dával jenom proto, aby zase vzal, a který s lidskými životy zacházel tak lhostejně jako moře, jako vichřice a led. Nemělo smysl bojovat, protože ten, kdo se bránil, byl nakonec poražen, zatímco ten, kdo se vzdal, si možná zachránil život.

Trvalo to pouhý okamžik — tahle smrtonosná pokora Jaganů. A protože se jí poddávali, museli také umírat na Dawsonu. Manuel se však nutil uvažovat znovu jako běloch. Vždycky přece existovalo nějaké východisko. Dobrá, Figueres je předešel i tentokrát. Prozatím ale o jejich přítomnosti ještě neví, oni však o jeho ano.

Odpověď na tuto otázku našel, když se vraceli zpátky k táboru. Figueres očekával malou flotilu kánoí směrem od moře. Jenže oni ho převezou. Z jižního na severní pobřeží poloostrova to byl pouhý den pěšky, nejvýš takových dvacet kilometrů. Tuto vzdálenost však budou muset zdolat dvakrát, jednou se zavazadly, jednou s kánoemi. Nebude jistě snadné přemístit je po souši. Nějak to však budou muset zvládnout. Nepoplují s nimi mořskou úžinou, povlečou je prostě po souši. Odhadoval to na dva dny. Ať si pak na ně „Valdivie” kolem souostroví Hermites číhá, jak dlouho bude Figueres chtít!

Byla tu ovšem ještě jedna možnost, totiž proplížit se kolem Valdivie za špatné viditelnosti. To ale bylo u námořníka, jakým byl Figueres, příliš nebezpečné. Ten bude vyhlédnutým úsekem křižovat s takovou vypočítavostí a zarputilostí, že by mu mezi prsty neproklouzli ani za tmy, deště či sněhové vánice, nehledě už k tomu, že by mohli vyrazit za husté mlhy a hodinu nato by je zářící slunce mohlo vydat napospas dalekohledům, slídícím z minolovky.

Jaganové se ihned pustili do vyprazdňování člunů. Všechen svůj majetek složili do snadno přenosných ranců. Od chvíle, kdy si ve skalním výklenku, tváří v tvář všudypřítomné Valdivii, připadal jako pouhá hříčka v rukou Vatauinevy, s konečnou platností pochopil, co pro ně jeho vědomosti o záměrech bělochů a jejich způsobu uvažování znamenají.

Využili dně, a tak si opět doplnili zásoby tuleního masa, mušlí a ryb. Pochod po souši, zprvu se zavazadly, potom s vratkými čluny, vyžadoval všech jejích sil. Stále ještě netálo. Místy byla cesta tak strmá, že spíš šplhali a lezli, než šli. Zvlášť, když vlekli čluny, museli být neustále ve střehu, aby se nezřítili. Když se Manuel otočil, viděl za sebou v bělostném sněhu temný řetěz lidských těl skloněných pod tíhou břemen, který se jako nějaký had vinul pomalu vpřed. Ohně rozdělali až za tmy, když si byli naprosto jisti, že kouř nemůže být z moře spatřen.

Po dvou dnech ležely čluny opět, plně naložené, na břehu, tentokrát ovšem již při severním pobřeží. Manuel zašel ještě jednou k mysu. K bodu, odkud byl výhled, dorazil již za soumraku, a ihned spatřil Valdivii. Figueres vyhlédnutý prostor celou dobu neopustil. Pro nadcházející noc spustil kotvy uprostřed mezi poloostrovem Hardy a Hermity. Tam se nyní jeho loď houpala jako nějaký němý, šedý netvor, číhající na svou kořist. Manuel setrval ve skalním výklenku, dokud obrysy minolovky nesplynuly se soumrakem. Opět se přistihl, že své myšlenky musil násilím zahánět, aby nezačal uvažovat jako Jagan. Ta loď tam v dáli před ním, to přece nebylo žádné lidské dílo, to bylo ztělesnění všeho zlého. A také ti bílí muži, kteří násilně vnikali do této ostrovní, říše, nebyli žádnými lidmi, nýbrž částí nepolajpitelných temných mocností kdesi v nebi nebo hluboko pod zemí. Opravdovými lidmi totiž byli jenom Jaganové. A to, co Figueres nazýval zákonem, bylo vzdálené a zcela nepochopitelné, jakmile člověk seděl zahalen kožešinovým pláštěm na nejjižněj-ším výběžku poloostrova Hardy, za sebou plavbu vichřicí v lehkém člunu a před sebou další. Proč je už jednou nenechali na pokoji. Nic přece od nikoho nežádali. A skoro všechno, co bylo důležité pro bílé lidi, nemělo prp ně vůbec žádnou cenu.

Sotva počalo svítat, spustili čluny na vodu. Moře bylo klidné. Tentokrát zamířili k severu. Také příští dny poplují neustále k severu, zpátky do přívětivějších, chráněnějších vod. Drželi se opět těsně při pobřeží. Po Valdivii nebylo ani památky.

XIV

Nenáviděl tu čirou, světlezelenou vodu, která s chtivým mlaskotem olizovala, bočnici. Tahle voda pohltila svět, v němž prožil celý život. Nic z něho nezbylo. A za příští vichřice, možná zítra, možná ale už za hodinu, pohltí třeba i jeho.

Celé týdny teď už žil na moři. Ke břehu zajížděli vždycky jenom pozdě večer, aby se tu utábořili, napřed se ale pokaždé přesvědčili, že pobřeží je liduprázdné. Za svítání byli už zase na moři. Manuelovy nohy ztuhly dlouhým sezením v kánoi. A večer pak míval potíže, když chtěl ujít třeba jen krátkou vzdálenost. Každý sval v pažích a ramenou ho bolel. Jeho žaludek si však už na tulení maso zvykl. Jedl teď chtivě.

Zprvu plul podél Hardyho poloostrova směrem k severu. Pak se jedné noci pustili naproti k Navarinu a nějaký čas sledovali jeho břehy. Neustále ovšem napínali zrak, zda se na obzoru neobjeví oblak dýmu z Valdivie, aby se mohli včas schovat.

Jak nezbytná tahle opatrnost stále ještě byla, o tom se přesvědčili už druhého dne. Figueres byl dobrý počtář. Nepochybně dospěl k závěru, že by na ně byl určitě narazil, kdyby se byli vydali kolem Hornové mysu, a tak se je vydal znovu hledat. Byli v tu chvíli ovšem ještě dostatečně blízko pobřeží, a protože Valdivii zahlédli včas, mohli se skrýt za jedním z ostrovů. Minolovka mezitím rychle zmizela. Figueres mířil k severozápadu, nejkratší cestou k argentinské hranici. Opět se dovtípil, co mají v úmyslu.

Schován v křoví sledoval Manuel Valdivii. Byla to vůbec Ještě pravda, že kdysi stával vedle Figuerese na velitelském můstku lodi? V teple a v bezpečí, obklopen dokonalou technikou, kterou si dokázal bílý muž v průběhu staletí vytvořit?

A náhle, zatím co upřeně hleděl před sebe, jej s dvojnásobnou silou, snad proto, že všechno přišlo tak rychle, přepadla touha po jeho dřívějším životě. Netřímat už od rána do večera pádlo, nemít před očima stále jenom ten zúžený zelený horizont vodních vln, cítit pod nohama zase jednou pevnou půdu, být mezi sobě rovnými, mluvit o každodenních věcech normálního všedního života a spát v opravdové posteli. V tu chvíli byl skoro ochoten za všechno tohle zaplatit vlastní svobodou. Protože tuhle čirou a chladnou, zelenou vodu nenáviděl. Znal Jagany a rozuměl jim jako málokterý z bělochů, jejich život však nebyl životem jeho. Protože pro něho takový život znamenal stejně velkou samotu, z níž hledal vysvobození v dobrovolné smrti Ona Carvajal, který zase neunesl život mezi bělochy.

Valdivie zmizela za obzorem. Jen ať se drží svého kursu. Oni se pustí východním směrem, to bude nepochybně bezpečnější. Okamžik slabosti přešel. Manuel věděl, co je jeho povinností.

V posledním úseku napjali pomocné plachty a veslovali celou noc. Nacházeli se opět ve frekventovanějších vodách a pobřeží bylo obydlené. Argentina byla už na dosah. A tam jejich útěk skončí. Kánoe jako by pluly tou tmou ještě rychleji.

A pak jednoho rána zmizel ostrov Navarin, který měli tak dlouho po levém boku, zato se však teď po jejich pravé straně táhl řetěz drobnějších ostrovů, a také před nimi vystupovala z vody země. Rozplývala se v ranní mlze, ale zřetelně se rozprostírala na obě strany, kam až oko dohlédlo. Velký ostrov Ohňové země, Argentina, bezpečí. Dokázali to.

V posádkách kánoí došlo v posledních dnech k dalším změnám. Včera ráno například pochovali opět jednoho ze starců. Počet Jaganů se během plavby značně zmenšil. Manuel teď seděl sám v kánoi pro dva. Moře bylo klidné, země blízko, nikde na ně nečíhalo žádné nebezpečí.

Viděl, že několik Jaganů přece jenom váhalo. Pravděpodobně chtěli přistát u některého z těch menších ostrůvků a tam vyčkat večera, než se odváží na poslední úsek cesty po nechráněné vodě. I jemu rozum našeptával, že by tak bylo lépe. Pobřeží ale bylo skutečně velmi blízko. Nepotřebovali ostatně ani doplout až k němu, protože tři míle před ním už začínaly argentinské vody. Před čím se teď měli vlastně ještě schovávat? Manuel zamával pádlem nad hlavou na znamení, že poplují dál.

Byl to jeden z těch rozbřesků, za nichž moře připomínalo hladinu oleje. Panovalo naprosté bezvětří. Jenom ten mráz dosud nepolevil a na ostrovech ležel sníh až dolů na pobřeží. I zde musila ještě před poměrně krátkou dobou řádit vichřice. Urvané a zmotané řasy pluly v neuspořádaných kobercích na hladině. Místům, kde, vlnami hladce přičesány, dosud visely na skrytých útesech, se opatrně vyhýbaly i čluny Jaganů. Na jednom místě se urvané plovoucí chaluhy znovu zachytily o neviditelné bradlo. Manuel si toho všiml, teprve když se jim ostatní kánoe počaly v uctivé vzdálenosti mohutným obloukem vyhýbat. Jaganům stačila drobná zčeřená vlnka jako varovné znamení. I jeho by byla tahle změť chaluh zmýlila. Byla to přirozená past. Teprve teď postřehl zelení obrostlé skalisko těsně pod svým člunem.

Pobřeží bylo už tak blízko, že na něm rozeznal domek. Domek bělocha. Mohli k němu bez obav a nikým neohrožováni zamířit. Nikdo tu určitě nebude chtít odvléct Jagany na nějakou misii a jeho pohnat před soud. Bylo mu, jako by mu byl někdo sejmul z beder několikatunové břemeno. Poprvé po mnoha týdnech pro něho přítomnost jemu rovných lidí neznamenala nebezpečí. Bylo tomu už nekonečně dlouho, na počátku této plavby, a tehdy odmítal myslet na to, co ho asi čeká. Teď měl jenom jedno přání, vymazat z paměti celou tuhle dobu, zapomenout na ni jednou pro vždycky, vrátit se do svého starého života, ať už to byl život lovce kožešin nebo chovatele ovcí na ovčím ostrově či kdekoliv jinde. Uvědomil si, že se ohání pádlem mocněji než dosud.

A pak je nechal náhle klesnout. Zpoza posledního z oněch drobných ostrůvků pronikl do Manuelova zorného pole šedý lodní trup. Věděl, kdo to byl, ještě než minolovku s jistotou poznal. Figueres s Valdivii.

Pobřeží jako by bylo náhle zmizelo kdesi v nekonečnu. A on sám už najednou nebyl Manuelem, nýbrž zase Bamutušentisem, Jaganem, s nímž si pohrává nevyzpytatelný Vatauineva. Tak tohle byl tedy konec, tady už neexistovala žádná možnost, kam prchnout a kde se skrýt.

Kánoe se jako na povel otočily a rozptýlily do všech stran. Doprava, doleva, přímo. Všechny najednou Valdivie pronásledovat nemohla. Manuel vesloval vší silou zpátky. Před ním uháněl José se svým člunem. Minolovka plula plnou parou a zdálo se, že si jako první oběť vyhlédla právě jeho. Když se ohlédl přes rameno, viděl obrovskou bílou přední vlnu a Valdivie sama narůstala každou vteřinou do stále obrovitějších rozměrů. Pronikavý zvuk parní sirény zněl nad vodami jako vítězný ryk. Tentokrát nemohli uniknout. Figueres je všechny polapí, jednoho po druhém, a dopraví je tam, kam podle zákona, jemuž tak oddaně sloužil, patřili.

Potom si Manuel náhle všiml, že směřují přímo k útesu skrytému pod klamným a zrádným kobercem chaluh, tak přímo, jako minolovka k němu a Josému. Bylo takřka jisté, že Figueres divoce zmotaným chaluhám nevěnuje nejmenší pozornost, protože se snad ještě nestalo, že by v takovém stavu mohly být znamením nějakého vážnějšího nebezpečí. A třebaže se Valdivie blížila s hrozivou rychlostí, měli stále ještě dostatečný náskok, aby ji vlákali do pasti. Najede-li minolovka plnou parou na útes, pak je s ní konec. Manuel se oháněl pádlem ze všech sil. Neušlo mu, že i José udržuje stejný směr. Chybělo už jen asi sto metrů. Tu však nechal Manuel paže klesnout. Nedokázal to. Cena byla příliš vysoká. Jestliže Valdivie najede na útes, pak nebude pravděpodobně ztracena jenom loď. Pravda, Jagany by asi zachránil, zároveň by však musel nechat zahynout asi tucet námořníků, a to prostě nedokázal. Znal přece Figueresea. Mnoho — a dobrých — let byli přáteli, a znal také většinu jeho lidí.

Chápal, že ho museli pronásledovat. Třeba se Figueres spokojí s ním a Jagany nechá na pokoji, vydá-li se mu dobrovolně.

Vztyčil se ve svém člunu, s námahou se pokoušel udržet rovnováhu, ale stál tu v celé své velikosti a sevřenou pěstí hrozil tomu ocelovému žraloku, který se proti němu řítil s rozevřenou tlamou. Pro sebe přece nechtěl nic, vždyť chtěl pomoci jenom Jaganům, a za to nyní zaplatí svou svobodou.

Valdivie už byla těsně u něho, ale stále ještě nezmenšovala rychlost. Vždyť ho přece museli z můstku vidět! Projede snad minolovka kolem něho, aby nakonec přes to přese všechno přece jenom najela na neviditelný útes? Pak ale uviděl, že Valdivie změnila směr. Ne, aby se snad pustila za jiným člunem, nýbrž jako by od dalšího pronásledování upouštěla, a to právě ve chvíli, kdy už jí kořist, vlastně nemohla uniknout. Minolovka se kolem něho mihla tak těsně, že přední vlna nebezpečně rozhoupala jeho kánoi. Manuel zahlédl dokonce i malá děla na její zádi, z nichž byly staženy ochranné plachty. Ano, Valdivie jim ukazovala záď a nasadila kurs k vjezdu do úžiny Beagle, zpátky do chilských vod.

Hleděl za ní nechápavě. Figueres, který je neúnavně pronásledoval, který je v poslední chvíli dostihl, je.teď najednou pustil. Poprvé za celou dobu, co ho znal, se vzdal prosazení toho, co nazýval zákonem.

Manuel pohlédl na sebe a viděl se tu stát v domorodé kánoi na chladně zeleném, ponurém moři, zahalen v kožešině jako nějaký Jagan, s kůží lesknoucí se vetřeným tukem a v ruce pádlo.

Bylo nepochybné, že jej Figueres svým dalekohledem z můstku Valdivie přesto poznal. A proto také změnil směr. Manuelovi to bylo jasné, když na sebe pohlédl. Figueres musil z toho, že tu Manuel stál v indiánské kánoi, oděn jako Jagan a uprostřed Jaganů, asi všechno pochopit. Každopádně to, že byl u konce, že už dal vše a že už víc udělat nemůže. A určitě mu také neušlo, jak rychle se zmenšil počet Jaganů v člunech. K čemu by tedy byl nějaký trest a jak by jim mohla misie asi pomoci, když svou svobodu milovali víc než život. A proto také Figueres poprvé pocítil něco, co bylo silnější než ten jeho zákon.

Manuel skoro slyšel, jak tam na můstku své lodi říká kormidelníkovi: „Jsou už na argentinské straně, tady je nesmíme pochytat —,” nebo něco podobného. Pravděpodobně své první porušení zákona tedy zdůvodní právě zase oním zákonem. Figueres určitě zůstal svým, i když dělal něco neobvyklého. A pokud by mu některý z jeho důstojníků odporoval, pak by tvrdošíjně trval na svém domněle správném názoru, a teprve úplně nakonec by, jakoby udiven nad sebou samým, potřásl hlavou. To by však už bylo pozdě, než aby se dalo na věci cokoliv změnit.

Manuel hleděl za Valdivu, která se rychle zmenšovala. Pak svou kánoi znovu stočil směrem k pobřeží. Spěchat teď už nebylo třeba.

Zbytek plavby proběhl klidně. S delšími přestávkami, věnovanými odpočinku, pluli podél pobřeží velkého ostrova Ohňové země k východu. Občas rozeznali na mýtinácli domy a malá ovčí stáda. Přesto bylo stále ještě snadné objevit zvečera osamělou zátoku. A i když zůstali na jednom místě dva až tři dny, nikdo jim v tom nebránil, a většinou ani žádného člověka nepotkali. Hodně lovili a chytali ryby, a dvakrát se Manuelovi podařilo zastřelit guanako.

Argentina pro ně byla po celou plavbu zaslíbenou zemí. Teď k ní dorazili, a nešlo už o to, uchovat si svobodu, teď bylo třeba najít odpověď na otázku, jak by zde měli Jaganové žít. Mohli se rozhodnout pro svůj starý způsob života, to znamená lovit tuleně a sbírat mušle. Ostrov Stavů, nejvýchodnější cíp Ohňové země, byl nehostinný a nehodil se pro chov ovcí. Jaganové by tam měli jistotu, že by odtud nebyli vytlačeni bílými osadníky. Lepší život je však na ostrově Stavů nečekal, a lovcům kožešin by ostatně neušli tak docela ani zde.

Žít na argentinském území s bělochy a jako oni, to Santiago s Čikioiem zkusili už jednou, v Rio del Fuegu. Na ovčím ostrově, v Chile, zabil při druhém pokusu Beltran jednoho Jagana a přišel pak sám také o život. Všichni měli za sebou dlouhou a krušnou cestu, a v cíli si teď museli přiznat, že unikli pouze bezprostřednímu nebezpečí. Ať se rozhodnou jakkoliv a ať se pokusí ukrýt kdekoliv, všude budou ohroženi. Copak pro Jagany opravdu neexistovala společná cesta s bělochy?

Manuel si už zvykl na myšlenku, že by se mohl vrátit na ovčí ostrov. Bylo málo pravděpodobné, že, by ho tam Figueres snad hledal, když ho tady nechal běžet. A jak to tak vypadalo, nejpozději za rok stejně všechno zaroste trávou. Pro tuhle hrstku Jaganů už víc udělat nemůže.

Rozloučili se, když jim k ostrovu Stavů chyběl už pouhý den plavby. Manuel znovu ponechal na jejich vůli, zda se s ním chtějí vrátit na ovčí ostrov. José, Kumbudenčisův syn, a ještě dva další muži jeho nabídku i s rodinami přijali. Pravděpodobně po celou tu dlouhou plavbu svou situaci důkladně zvažovali a dospěli k závěru, že konečně i na ovčím ostrově budou mezi svými. Ostatní dávali stále ještě přednost starému způsobu života.

Manuel stál na břehu malé zátoky, v níž se na poslední noc utábořili, a hleděl za vzdalujícími se kánoemi, které mezi vlnami tvořily už jen tmavé body, a nakonec zmizely i ty. Jejich počet se neustále zmenšoval. Sotva tyto Jagany ještě kdy uvidí. Dělili se spolu řadu týdnů o čluny, o provizorní lůžka, o tulení maso; nechybělo mnoho a byli by spolu přišli i o život. Přesto s ním jedna část nechtěla žít po způsobu bělochů, stejně jako on s nimi nemohl žít jako Jagan.

José a ostatní naložili čluny a pak se spolu vydali na zpáteční cestu.

XV

V Ushuaii, poblíž úžiny Beagle, si Manuel koupil za zbytek peněz člun, který se v ničem nepodobal Carole, zato však byl neobyčejně bytelný a dostatečně velký, aby je všechny dopravil zpátky na ovčí ostrov.

Když si vyřizoval na přístavním velitelství registraci svého nového člunu, svraštil službu konající poručík čelo.

„Nejste to snad vy, kdo vedl útěk divochů z Dawsonu?”

„Nejsou to žádní divoši, a žádný také neutekl. Dawson není vězení. Ostatně se nachází na chilské straně.”

Poručík to byl ještě velice mladý. Určitě byl hrdý na svou uniformu, kterou nosil teprve krátkou dobu, a ještě víc na svůj úřad. Obsah a tón Manuelovy odpovědi se mu příliš nelíbily.

„Křesťan musí vědět, kam patří.” Otáčel přitom násadkou mezi prsty. „Copak nevíte, že je v této době na argentinském pobřeží zakázáno lovit lachtany hřívnaté?”

Manuel pokrčil rameny. „Já je nelovil.”

„Ale ti divoši určitě. A to jsou přece vaši dobří přátelé. A ti žerou maso podobných potvor. A vy jste jim pomáhal.”

Bylo to tak absurdní, že Manuel v první chvíli nevěděl, co na to má odpovědět.

„Zahájíme proti vám řízení,” rozhodl poručík, velmi spokojený, že ho napadl takový trik. Zřejmě považoval za svou povinnost potrestat — ja ko zástupce celé bílé rasy — tohoto odpadlíka.

Manuel si měřil tohoto vymydleného mladého muže v čisťounké uniformě za uklizeným, neposkvrněným psacím stolem. Potom stočil svůj pohled přes rameno. Mělká zátoka se rozkládala doširoka pod sedavým nebem. Těsně pří břehu se zmítal připoutaný člun, který před hodinou koupil.

„Nepokoušejte se opustit Ushuaiu,” řekl poručík. „Přístavní kutr obdrží příkaz užít v případě nutnosti násilí. A za tmy rozsviťte poziční světla, nebo vám pošlu stráž na palubu.”

„Dobrá,” odpověděl Manuel, „já vám ta světýlka rozsvítím.”

Zlost jím cloumala, když velitelství opouštěl. Pro tohoto vyšňořeného mladíka nebyli Jaganové lidi, a kdo jim pomáhal, byl prostě psanec. Jenže právě na takových lidech, jako byl tenhle poručík, závisel život Jaganů, ať už na chilské, nebo argentinské půdě. Také ostrov Stavů patřil k ushuaiské oblasti.

Vydal se s Josém v pomocném člunu k protějšímu lesnatému břehu, tam nařezali mladé kmínky, vyrobili z nich vor a vrátili se za soumraku zpátky.

Večer Manuel dle příkazu rozsvítil poziční světla. Pak vyčkali do půlnoci, přitáhli vor k člunu, připevnili k němu z obou stran tyče a pověsili na ně lucerny. Z pevniny to musilo vypadat, jako by byl proud jejich člun jen o několik metrů unesl. Pak ze zátoky potichu vypluli. Za nimi, na jejich starém stanovišti, se na tyčích pohupovala poziční světla. Na moři pak nastavili plachtu. Poručík zažije zítra menší překvapení. Světýlka mu opravdu rozsvítili.

Ani teď příliš nespěchali; K ovčímu ostrovu jim plavba trvala plný týden. Manuel si zase pomalu zvykal na ošacení bělochů. A také se už nelekal, kdykoliv se na obzoru objevil sloup dýmu. Většinou křižovali s napjatou plachtou proti vytrvalému jihozápadnímu větru, občas se museli opřít i do vesel. Večer se Manuel vždycky natáhl na jedno z úzkých, tvrdých prken ve své malé kóji. Zdálo se mu to být vrcholem pohodlí a přepychu. To nejtěžší však bylo uvažovat znovu tak jako běloch.

Co ho na ostrově čekalo? Vytlačil snad Rodrigo Tomáše? Když se rozešel s ním, určitě nebude chtít mít na ostrově ani jeho syna. Jistě najde takovou cestu, aby to vypadalo slušně. Rodrigův majetek rostl a rostl, takže možná bude jednou pánem veškeré půdy na východ od ostrova Hoste. Manuel mu teď přesto zase přiváží laciné jagany. Až dosud se s takovým člověkem ještě nikdy nesetkal. Jakmile půjde o peníze a obchody, zůstane asi Rodrigo vždycky tím silnějším.

Odpoledne sedmého dne se před nimi ostrov objevil. Tentokrát se Manuelovi zdálo, že byl pryč celé roky, tak dlouho, že se teď vracel jako docela jiný člověk a že ani ostrov nemůže být stejný jako dřív. Přesto však vypadalo všechno jako vždy. Jenom roční doba pokročila. Pastviny na břehu byly plné ovcí. K domkům přibyla malá roubená chata. Copak se Rodrigovi podařilo odněkud najmout také víc bílých pastevců? Pastviny ve vyšších polohách byly pod sněhem.

Ze břehu pravděpodobně spatřili člun. Kdosi přiběhl k přístavnímu můstku. Manuel poznal Tomáše.

„Jak se máš, chlapče?” řekl, když se vyhoupl na můstek.

„Jak se člověku může vést samotnému?” odpověděl Tomáš.

Stáli proti sobě a hleděli-na sebe. Z Tomáše už byl muž. V posledních šesti měsících mu zmohutněla ramena. A jeho tvář teď prozrazovala, že sám na sobě poznal, jak těžké to je, nalézat mezi úskalími života vlastní cestu.

„Už jsem tu zas,” dodal Manuel ještě zcela zbytečně.

Tomáš še ho na nic nevyptával. Jako by byl pryč jen dva tři dny, nebo jako by se byl právě vrátil z jedné ze svých loveckých výprav.

„Došlo tu k roztržce.”

„Mezi tebou a Rodrigem?”

„Ne. Rodrigo a Armando proti nám všem.”

Seděli v chatrči, kterou si postavili Tomáš a Peine. Bylo tu teplo. Na stěně visela kytička rudých bobulí. Peine, stejně jako všechny indiánské ženy, milovala barvy a květiny. Manuel už skoro zapomněl, že ještě existují teplé chatrče a květiny. A nebylo snadné si na to znovu zvyknout. Ještě těžší ale bylo pochopit, o čem to vlastně Tomáš celou tu dobu mluvil. Vždyť on sám celé týdny zvažoval možnosti a hledal cesty, jak by spolu mohli vyjít běloši a Jaganové. Tohle ale bylo něco tak nového, že to mohl vynalézt jen sám život.

Rodrigo je všechny poháněl stále ostřeji. V Jaganech teď vlastnil tolik laciných rukou, kolik potřeboval. Dal si přivézt z Magallanesu ještě jednou ovce, a pak znovu. Komu se zdálo té práce už příliš, tomu hrozil, že vyplatí jeho podíl. S bělochy zacházel stále víc jako s obyčejnými peony, zatímco Jaganové se museli tak jako tak spokojit s tím, co jim dal. Jakmile by se hnuli z ostrova, odvezl by je Figueres na Dawson. Pak ale najednou vypukla zima a napadl sníh, zvířata musela dolů z horských pastvišť, jenže v těch pobřežních, níže, položených, pro ně už nebylo dost místa. Rodrigo žádal, aby část stáda dopravili na vorech na některý ze sousedních ostrovů, na němž by bylo při břehu dost pastvy. Byla by to ovšem dřina, s níž nikdo nepočítal. A zase by na tom byl vydělal jenom on, protože jeho podíl už činil mnohonásobek toho, co vlastnili všichni ostatní dohromady.

Proto odmítli, a to Jaganové společně s bělochy. Žádali, aby jim Rodrigo nejen připsal do své černé knihy k dobru podíly, nýbrž aby jim práci zaplatil i hotovými, jak to byla povinnost všech vlastníků stád. Jinak že už nehnou ani prstem.

Rodrigo zprvu vyhrožoval, potom se dal na prošení, ale oni neustoupili. Přesvědčivější než všechna slova však byl sníh, který na horské pastviny padal skoro denně. Kdyby byli zvířata nezahnali co nejrychleji dolů, zahynula by hlady.

„Uzavřeli jsme novou smlouvu,” řekl Tomáš. „Bude nám platit mzdu. Dobrou mzdu. Protože je tu nepoměrně víc práce než na ovčí farmě, na které je už všechno zaběhnuto. Kromě toho zůstane každému jeho podíl na stádu.” Tomáš se rozesmál. „To je to vnadidlo, které nám v jednom kuse strkal pod nos, i když samozřejmě směšné. To mu zatím spolkl jenom Armando. Ti dva si taky postavili vlastní chatrč.”

Tomáš ukázal směrem, kde stál nový srub. „S námi už pod jednou střechou spát nechtějí. Oni jsou přece vlastníky, a my jenom najatí ovčáci.”

To byla skutečně celá fůra novinek, které se tu na Manuela sesypaly. Měl co dělat, aby si je trochu uspořádal. Přitom si vzpomněl, co mu Rodrigo před delší dobou vyprávěl o hře taba. Tehdy si Manuel nebyl jaksi jist, co si o tom má myslet. Na první pohled to nebylo tak zcela jasné. A teď se ukázalo, že Rodrigo vůči nim použil v podstatě stejného systému. Vyšlo totiž najevo, že ten, kdo má v měšci nejvíc peněz, může z ostatních vždycky snadno sedřít kůži.

„Nejdřív chtěl vyhnat Paka, Gila a mě,” řekl Tomáš. „Že si poradí i bez nás. Jenže pak prohlásili Santiago, Čikiol i ostatní, že půjdou taky, a to by byl zůstal sám s Armandem. A když pak začal hrozit Santiagovi, pohrozili jsme zase my jemu, že odtud utečem. Každopádně nehnem prstem, dokud neustoupí.”

Bylo to všechno něco tak nového, že Manuel měl stále ještě co dělat, aby to pochopil.

„A kdo na to vlastně přišel, totiž, kdo vám poradil, abyste takhle postupovali?”

„Nejdřív to byl jenom Paco. Měl té dřiny prostě už dost. Musíme to dělat tak, aby to někam vedlo, říkal nám. Asi tak jako Rodrigo. Ten se jen ptá, co mu to vynese, a ne, jakou kůži kdo má. A Santiago byl první, který to pochopil. Po něm Gil. Klaplo to ale ještě rychleji, než Paco a Santiago sami tušili. Rodrigo pochopil, že už nemůže štvát jednoho proti druhému, a proto ustoupil. A hodně rychle. Jinak by mu byly na horských pastvinách ovce pochcípaly.”

Tomášův hlas zněl, jako by se byl v těchhle posledních týdnech naučil něčemu velmi důležitému.

„Když jsme táhli s Rodrigem, pořád jsme jenom dřeli, a přitom jsme se nehnuli z místa. Co nám patří, to si prostě musíme od něho vzít.”

Potom seděl Manuel s ostatními ve společné chatrči kolem stolu, na němž stála mísa s čerstvě, upečeným ovčím masem a s fazolemi. První taková hostina po dlouhých týdnech. Nevzpomínal si, že by mu kdy bylo něco tak znamenitě chutnalo.

„Úplně nám popletl hlavu s těmi řečičkami o nějakém podílu. Přitom by bylo nakonec nikomu nic nezůstalo. Vždyť on to časem pocítí i Armando. Našinec má vždycky jenom své dvě ruce. Víc ne. A musí hledět, aby pro ně dostal; co může.”

Pravidlo, které tu Paco vyslovil, znělo velmi jednoduše, zdálo se však, že s ním člověk dojde daleko. Manuel pohlédl do tmavých obličejů Santiaga a Čikiola. Tihle dva už toho ledacos o běloších věděli. Vyšli Pakovi vstříc dál než na půl cesty. Za své plavby Manuel cítil, jak se stává stále víc jedním z jaganů. Po celé dny s nimi seděl v jednom člunu, pádloval s nimi, oblékal se jako oni, sdílel s nimi všechna nebezpečí a dělil se s nimi o tulení maso, až se z něho samotného stal skoro Indián. A tihle dva a s nimi řada dalších už žili celou dobu na ovčím ostrově jako pastevci, vykonávali stejné práce jako Gil a Paco, žili s nimi pod jednou střechou a dělili se s nimi o jídlo, a možná, že se tak měnili stále více v bělochy. Třeba na barvě kůže vůbec nezáleželo jako spíš na tom, co člověk dělá a jak uvažuje. To pak byl ovčák vždycky ovčákem a patron patronem. Byla to však jenom část pravdy, protože tu byl ještě jeden rozdíl. Rodrigův užitek byl škodou všech ostatních. U Paka tomu bylo jinak. Když ten pomáhal sobě, činil tak i pro Čikiola a Santiaga.

U delší strany stolu seděli Tomáš a Peine. Před několika týdny se ještě zdálo, že spolu na ovčím ostrově nemohou běloši a Indiáni vyjít. Manuel sám se bál, že z Tomáše bude Jagan. Něco se za jeho nepřítomnosti stalo, co stále ještě úplně nechápal. Nenašli totiž jenom společně cestu, jak se bránit proti Rodrigovi. Bylo to víc.

Po večeři vyšel ještě jednou ven do tmy. Ve vysoké trávě to zašustělo. Kolumbus. Něco ho musilo vyrušit. Ten chlapík zřejmě Manuela poznal. Zamával pahýly svých křídel a začal ho zběsile obíhat. Pořád se ještě nevzdal naděje, že jednoho z těchhle dvounožců přiměje ke společné koupeli.

Znovu se ochladilo. Možná že dnes či zítra napadne sníh i tady. Manuel pohlédl vzhůru po svahu. Pastviny tam nahoře bělostně svítily. Ne, to by nebylo žádné východisko, kdyby se Jaganové začali znovu stěhovat z jednoho ostrova na druhý a tak pořád dokola. Řešení se nedalo hledat jen u nich, řešení bylo nutno hledat také u bílých. Řešením bylo pouze to, co bylo dobré pro oboje. Bylo to řešení, které pomohlo Santiagovi a Čikiolovi, ale které pomohlo také Gilovi a Pakovi, a dokud to tihle dva nepochopili, museli za to také platit. Zdá se tedy, že práce dokáže sjednotit a vzájemně připodobnit i velice rozdílné lidi, zatímco peníze a touha po nich rozděluje i lidi stejné barvy. Opět to znělo velice jednoduše, jenomže v každodenní skutečnosti to bylo všechno určitě velmi těžké.

Vydal se kousek vysokou mokrou trávou a pak se velkým obloukem vrátil zpátky. Byla to dobrá pastvina, po níž se procházel. Uživila by určitě mnoho ovcí. A bude záležet jenom na něm a na ostatních, kdo z nich bude mít užitek.

Rodrigo se dosud neukázal a Manuel ho také nevyhledal. Teď si však všiml, že jde jakoby náhodně proti němu.

„Úplně jsi zapomněl na svého starého kamaráda,” řekl Rodrigo s přehnanou bodrostí. „Potloukáš se celou věčnost po světě, a když se konečně zase jednou objevíš, neřekneš ani dobrý den!”

„Pro mě a za mě, dobrý den.”

Manuel by byl rád viděl Rodrigovi do tváře, ale byla příliš velká tma.

„Tys ty svoje Jagany tedy odvezl opravdu do Argentiny?

Bylo to vlastně víc konstatování než otázka.

„Tady se taky ledacos událo, jak jsem slyšel.”

Rodrigo změnil tón. „Nesmíš mi to zazlívat, když i mně někdy povolí nervy. Jako třeba tenkrát, když jsem tě chtěl vyplatit, víš? Něco takového se konečně stává i mezi přáteli.”

„Zazlívat,” řekl Manuel a hezky to slovo protáhl, „to není to pravé slovo. Budu si to ale pamatovat, jestli máš tohle na mysli.”

„Byl jsem k tobě vždycky fér, dokonce ještě férovější než k ostatním.” Ríkál to dotčeně, jako člověk, jehož nejlepší úmysly zůstaly nedoceněny. „Udělal jsem ti nabídku, jakou dostane sotva jeden z tisíce.”

„A pak jsi mě chtěl hodit přes palubu.”

Rodrigo si vzdychl, zřejmě ale dospěl k závěru, že bude lépe raději tuhle větu přejít.

„Není ještě pozdě, Manueli. Znáš ten kraj tady okolo a znáš taky lidi. Určitě by se našlo ještě víc lovců kožešin, kteří chtějí svoje řemeslo pověsit na hřebík, jako ty. Kteří by rádi přesedlali na ovce. Přiveď mi jich několik. Když pošlu k čertu Santiaga a Paka a ještě pár těch největších křiklounů, budou ostatní držet hubu. A my dva si rozdělíme stádo. Patřilo by ti tolik co mně. Sám na to néstačím. Potřebuju laciné ovčáky, co se nebojej práce. Jinak se nehnem z místa.” Manuel cítil, že se Rodrigo pokouší číst v jeho obličeji. „Toho Santiaga ti nemusí být líto. Je to tvůj měšec stejně jako můj, na který mé spadeno. Copak může být takový člověk tvým přítelem?”

„Zřejmě to s tebou pěkně zamávalo, co tady Paco se Santiagem roztočili.”

Rodrigo se asi na minutu odmlčel, a když pak odpověděl, zněl jeho hlas tvrději. „Hned na začátku jsem ti řekl, že u ovcí je to nejdůležitější, abys měl dobré lidi. Santiago a Paco mi je zkazili. Je to taky tvoje šance, která půjde k čertu.”

„Jestlipak ses někdy zamyslel nad tím, jak to všechno vidí ti dva?”

Manuel poznal, že Rodrigo má na jazyku pohotovou odpověď, že ji ale raději spolkl.

„My dva bychom se neměli hádat. Moje nabídka ještě platí. Přišels přece na tenhle ostrov, aby sis nadělal peníze. Můžeš je pořád ještě mít — a víc, než se ti kdy zdálo.”

Už řadu týdnů to pro Manuel a nebylo žádné lákadlo.

To ale Rodrigo nechápal. A také by asi nikdy nepochopil, že peníze nejsou pro všechny to nej důležitě jsi. Proto také Santiago s Pakem objevili zbraň, proti které Rodrigo prozatím žádný prostředek neznal. Bude ale hledat tak dlouho nějakého člověka, který na jeho návrh přistoupí, a jakmile ho najde, pak tady začne všechno od začátku. Rodrigo se bude vždycky znovu pokoušet růst na úkor druhých.

„Já se taky v poslední době mnohému naučil,” odpověděl Manuel. „Například, že se nehodím na velkého vlastníka stád. Rozhodně ne společně s tebou.”

„Copak chceš zůstat věčně jedním z Nemaniců a znovu lovit vydry? Má snad tvůj Tomáš zůstat nadosmrti obyčejným peonem?”

„Myslím, že u chovu ovcí už zůstaneme. A najdeme si vlastní ostrov. Je tady kolem pořád ještě dost volné půdy. A jestli se bude chtít Santiago a pár dalších vydat s námi, my jim v tom bránit nebudeme. U nás by bylo totiž opravdu všechno společné. Jak ovce, tak výtěžek z nich. Nikomu nebude patřit víc než druhému.”

„Hrstka chudáků. Myslíš si snad, že vám někdo půjčí peníze, abyste si mohli pořídit, pořádné stádo?”

„Asi ne. Možná že se o to, aby nám nikdo nepůjčil, dokonce postaráš tv. Jenže my to přece dokážeme. I kdyby to mělo trvat sebedýl a i kdybychom nakonec dali dohromady jenom malé stádečko, my to dokážeme, žít společně jaksepatří.”

Nedalo se popřít, že je na téhle cestě čekala ještě mnohá úskalí. Vždyť do této chvíle věděli vlastně jenorri to, co už nechtěli.

„Pak ti tedy přeju hodně štěstí»” řekl Rodrigo výsměšně. „Jestli teď ale odejdeš a vezmeš si s sebou třeba jen jednoho z mých lidí, pak si nenamlouvej, že se ke mně budeš moct ještě jednou vrátit. Poštvu na tebe psy.”

„Z tvých lidí!” odpověděl Manuel. „Ty si snad opravdu myslíš, že patří tobě a že smějí dělat jenom to, co se tobě líbí. A přitom jsi je chtěl právě poslat k čertu.” Bude to velmi těžké. Trochu jinak těžké než ta plavba v otevřené indiánské kánoi mořem, ale o nic méně. A určitě cestou také nejednou zabloudí. Byl tu však ještě Tomáš. On a Peine budou na této cestě pokračovat, a brzy tu budou i jejich děti. Určitě se jim podaří rozvážet ve svých člunech a svou prací touto zemí chladu lidské teplo, jak to Jaganové činili už odnepaměti. Jiným, novým způsobem.

Manuel se vydal k chatrči. Teprve po několika krocích si uvědomil, že nechal Rodriga po svých posledních slovech stát.